text:
23. oktoober 2007(*)
Liidu kodakondsus – EÜ artiklid 17 ja 18 – Teises liikmesriigis õppivale liikmesriigi kodanikule õppetoetuse maksmisest keeldumine – Nõue, et teises liikmesriigis toimuvad õpingud oleksid jätkuks päritoluliikmesriigi territooriumil asuvas õppeasutuses eelnevalt vähemalt ühe aasta jooksul sooritatud õpingutele
Liidetud kohtuasjades C‑11/06 ja C‑12/06,
mille esemeks on EÜ asutamislepingu artikli 234 alusel Verwaltungsgericht Aacheni (Saksamaa) 22. novembri 2005. aasta otsustega esitatud eelotsusetaotlused, mis saabusid Euroopa Kohtusse 11. jaanuaril 2006, menetlustes
koosseisus: president V. Skouris, kodade esimehed P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, G. Arestis ja U. Lõhmus, kohtunikud P. Kūris, E. Juhász, A. Borg Barthet, J. Malenovský, J. Klučka ja A. Ó Caoimh (ettekandja),
arvestades kirjalikus menetluses ja 30. jaanuari 2007. aasta kohtuistungil esitatut,
– R. Morgan, esindaja: Rechtsanwalt P. Kreierhoff,
– I. Bucher, esindaja: Rechtsanwalt K.‑D. Kucznierz,
– Bezirksregierung Köln, esindaja: E. Frings-Schäfer,
– Landrat des Kreises Düren, esindaja: G. Beyß,
– Madalmaade valitsus, esindajad: H.‑G. Sevenster, M. de Mol ning P. P. J. van Ginneken,
– Suurbritannia valitsus, esindaja: C. Gibbs, keda abistasid D. Anderson, QC, ja barrister T. Ward,
– Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: M. Condou‑Durande, S. Grünheid ning W. Bogensberger,
olles 20. märtsi 2007. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1 Eelotsusetaotlused käsitlevad EÜ artiklite 17 ja 18 tõlgendamist.
2 Need eelotsusetaotlused esitati kahe vaidluse raames, mille poolteks olid ühel juhul R. Morgan ja Bezirksregierung Köln (Kölni ringkonnavalitsus) ning teisel juhul I. Bucher ja Landrat des Kreises Düren (Düreni maakonnavalitsuse juht), ning mille ese oli R. Morgani ja I. Bucheri õigus saada õppetoetust õpingute läbimiseks kõrgkoolis, mis asub väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi.
3 Hariduse omandamise soodustamist käsitleva föderaalseaduse (Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung – Bundesausbildungsförderungsgesetz, edaspidi „BAföG”) § 5 lõige 1 sätestab:
„Õppetoetust saavad § 8 lõikes 1 nimetatud õppijad siis, kui nad iga päev käivad oma alalisest elukohast Saksamaal välisriigis asuvas õppeasutuses. Alaline elukoht käesoleva seaduse tähenduses on koht, mis mitte üksnes ajutiselt on asjaomase isiku huvide keskus, sõltumata kavatsusest seal alaliselt elama asuda; isiku alaline elukoht ei ole koht, kus ta peatub vaid õpingute tõttu.”
4 BAföG § 5 lõike 2 kohaselt:
„Õppetoetust antakse igale riigis alaliselt elavale õppijale, kes õpib välisriigis asuvas õppeasutuses,
3. kui õppija pärast vähemalt ühe aasta jooksul Saksa õppeasutuses käimist jätkab õppimist Euroopa Liidu liikmesriigi õppeasutuses,
ning kui asjaosaline valdab piisavalt keelt. […]”.
5 BAföG § 8 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Õppetoetust saavad:
1. Saksa kodanikud põhiseaduse tähenduses;
8. õppijad, kellel Euroopa Liidu kodanike vaba liikumist käsitleva seaduse artiklis 3 sätestatud tingimusi arvestades on kas abikaasa või lapsena õigus Saksamaa territooriumile siseneda ja seal elada, või kellel lapsena see õigus puudub üksnes põhjusel, et ta on 21 või enam aastat vana ega ole enam oma ema ja isa või nende abikaasa ülalpidamisel,
9. õppijad, kes on Euroopa Liidu või EMÜ mõne teise liikmesriigi kodanikud, kes enne õpingute algust on asunud tööle Saksamaa territooriumil;
Kohtuasi C‑11/06
6 Olles lõpetanud keskkooli Saksamaal, veetis 1983. aastal sündinud Saksamaa kodanik R. Morgan ühe aasta lapsehoidjana Ühendkuningriigis.
7 Alates 20. septembrist 2004 õpib ta rakendusgeneetikat University of the West of England Bristol’is (Ühendkuningriik).
8 Augustis 2004 esitas ta Bezirksregierung Kölnile (kostja põhikohtuasjas) taotluse õppetoetuse saamiseks tulenevalt tema õpingutest Ühendkuningriigis, märkides muu hulgas, et geneetikakursust Saksamaal ei pakuta.
9 See taotlus jäeti 25. augusti 2004. aasta otsusega rahuldamata, kuna R. Morgan ei vastanud BAföG § 5 lõikes 2 sätestatud tingimustele, et saada õppetoetust Saksamaalt väljaspool asuvas õppeasutuses õppimiseks. Täpsemalt, kuna ta Saksamaal vähemalt ühe aasta jooksul sooritatud õpinguid ei jätkanud, ei vastanud ta selle sätte punktis 3 nimetatud tingimusele, mille kohaselt Saksamaalt väljaspool toimuvad õpingud peavad olema jätkuks õpingutele, mis sooritati Saksamaa territooriumil vähemalt ühe aasta jooksul (edaspidi „esimese õppeetapi tingimus”).
10 Kuna R. Morgani esitatud vaie nimetatud tagasilükkamisotsuse peale jäeti Bezirksregierung Kölni 3. veebruari 2005. aasta otsusega rahuldamata, pöörduti vaidluse lahendamiseks eelotsusetaotluse esitanud kohtusse.
Kohtuasi C‑12/06
11 Alates 1. septembrist 2003 õpib Saksamaa kodanik I. Bucher ergoteraapiat Hogeschool Zuyd Heerlen’is (Madalmaad), mis asub Saksamaa piiri vahetus läheduses.
12 Kuni 1. juulini 2003 elas I. Bucher oma vanemate juures Bonnis (Saksamaa). Seejärel kolis ta oma partneriga Dürenisse (Saksamaa), mille ta määratles oma peamise elukohana ning kust ta nimetatud õpinguteks Heerlenisse sõitis.
13 Jaanuaris 2004 esitas ta Landrat des Kreises Dürenile (kostja põhikohtuasjas) taotluse õppetoetuse saamiseks tulenevalt õpingutest, mis toimusid Madalmaades.
14 See taotlus jäeti 7. juuli 2004. aasta otsusega rahuldamata, kuna I. Bucher ei vastanud BAföG § 5 lõikes 1 sätestatud tingimustele. Otsuse kohaselt oli viimane asunud piirialale elama üksnes kutseõppe läbimise eesmärgil.
15 Kuna I. Bucheri esitatud vaie nimetatud tagasilükkamisotsuse peale jäeti Bezirksregierung Kölni 16. novembri 2004. aasta otsusega rahuldamata, pöörduti vaidluse lahendamiseks eelotsusetaotluse esitanud kohtusse. Viimase arvates ei vasta I. Bucher ei BAföG § 5 lõikes 1 ega ka sama seaduse § 5 lõike 2 punktis 3 nimetatud tingimustele.
16 Kuna P. Morgan ja I. Bucher pöördusid kaebustega Verwaltungsgericht Aacheni (Aacheni halduskohus) poole, uurib viimane, kas EÜ artiklitega 17 ja 18 on vastuolus BAföG § 5 lõike 2 punktis 3 ja BAföG § 5 lõikes 1 sätestatud alternatiivsed tingimused õppetoetuse saamisele õpinguteks, mis läbitakse muus liikmesriigis kui Saksamaa Liitvabariigis asuvas õppeasutuses.
17 Neil asjaoludel otsustas Verwaltungsgericht Aachen menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused, millest esimene, kahe põhikohtuasja puhul ühtne küsimus, on ainus küsimus kohtuasjas C‑11/06:
„1. Kas EÜ artiklite 17 ning 18 alusel liidu kodanikele tagatud vaba liikumine takistab liikmesriigil käesolevaga asjaga sarnasel juhtumil keelduda oma kodanikule teises liikmesriigis täies mahus õpingute läbimiseks õppetoetuse maksmisest põhjendusel, et õpingud ei ole jätkuks vähemalt ühe aasta jooksul toimunud õpingutele siseriiklikus õppeasutuses?
2. Kas EÜ artiklite 17 ja 18 alusel liidu kodanikele tagatud vaba liikumine takistab liikmesriigil käesoleva asjaga sarnasel juhtumil keelduda oma kodanikule, kes „piiriala elanikuna” läbib oma õpinguid naaberliikmesriigis, õppetoetuse maksmisest põhjendusel, et ta elab riigipiiri vahetus läheduses asuvas Saksamaa osas üksnes õpingute tõttu ning see koht ei ole tema alaline elukoht?”
Ühtne küsimus kohtuasjades C‑11/06 ja 12/06
18 Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas niisugune tingimus nagu esimese õppeetapi tingimus on vastuolus EÜ artiklitega 17 ja 18. Et saada õppetoetust õpinguteks muus liikmesriigis kui see, mille kodanikud toetust taotlevad õppijad on, sisaldab see tingimus – nagu eelotsusetaotlustestki nähtub – kahekordset kohustust: esiteks tuleb päritoluliikmesriigis sooritada õpinguid vähemalt ühe aasta jooksul, ning teiseks tuleb teises liikmesriigis jätkata üksnes samade õpingutega.
19 R. Morgan ja I. Bucher märgivad eelkõige, et kuna vastavalt rakendusgeneetika ja ergoteraapia valdkonnas ei ole Saksamaal võimalik kutseõpet saada, pidid nad BAföG‑st tulenevalt loobuma õppetoetusest teises liikmesriigis.
20 Saksamaa valitsus ja kostjad põhikohtuasjas väidavad, et esimese õppeetapi tingimus ei kujuta endast piirangut EÜ artiklis 18 ette nähtud õigusele vabalt liikuda ja elada, ning väidavad teise võimalusena, et juhul, kui niisugune piirang eksisteeriks, oleks see põhjendatud ja proportsionaalne. Niisugust analüüsi pooldavad sisuliselt ka Madalmaade, Austria ja Ühendkuningriigi valitsus ning Euroopa Ühenduste Komisjon.
21 Itaalia, Soome ja Rootsi valitsuse arvamuse kohaselt kujutab esimese õppeetapi tingimus endast piirangut liidu kodanike vabale liikumisele. Itaalia valitsus – vastupidi Rootsile selles osas – leiab, et see piirang ei ole põhikohtuasjade tingimustes põhjendatud. Soome valitsuse arvates on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne hinnata, kas see piirang tugineb õiguspäraselt saavutatava eesmärgi suhtes objektiivsetele ja proportsionaalsetele kaalutlustele.
22 Tuleb meenutada, et Saksamaa kodanikena on R. Morganil ja I. Bucheril nimetatud artikli 17 lõike 1 kohaselt Euroopa Liidu kodaniku staatus ning nad võivad sealhulgas oma päritoluliikmesriigi suhtes teostada sellega kaasnevaid õigusi (vt 26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑192/05: Tas‑Hagen ja Tas, EKL 2006, lk I‑10451, punkt 19).
23 Ühenduse õiguse kohaldamisalasse kuuluvad olukorrad, mis on seotud EÜ asutamislepinguga tagatud põhivabaduste kasutamisega ning muu hulgas need, mis puudutavad EÜ artikliga 18 antud õigust vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil (11. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑76/05: Schwarz ja Gootjes-Schwarz, EKL 2007, lk I‑6849, punkt 87 ja viidatud kohtupraktika). Põhikohtuasjades on kõnealused toetused seotud täpsemalt teises liikmesriigis läbitavate õpingutega.
24 Selles osas tuleb kõigepealt täpsustada, et kuigi – nagu märkisid Saksamaa, Madalmaade, Austria, Rootsi ja Ühendkuningriigi valitsus ja komisjon – liikmesriigid on tulenevalt EÜ artikli 149 lõikest 1 pädevad õpetuse sisu ja haridussüsteemide korralduse osas, tuleb neil selle pädevuse teostamisel siiski järgida ühenduse õigust (vt selle kohta 13. novembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑308/89: di Leo, EKL 1990, lk I‑4185, punktid 14 ja 15; 8. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑337/97: Meeusen, EKL 1999, lk I‑3289, punkt 25; 7. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑147/03: komisjon vs. Austria, EKL 2005, lk I‑5969, punktid 31–35, ning eespool viidatud kohtuotsus Schwarz ja Gootjes-Schwarz, punkt 70) ja eelkõige asutamislepingu sätteid liikmesriikide territooriumil liikumis‑ ja elamisvabaduse kohta, mis on tagatud EÜ artikli 18 lõikes 1 (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Schwarz ja Gootjes-Schwarz, punkt 99).
25 Järgnevalt tuleb märkida, et siseriiklik õigusnorm, mis seab teatavad kodanikud ebasoodsamasse olukorda pelgalt asjaolu tõttu, et nad on kasutanud oma vabadust liikuda ja elada teises liikmesriigis, kujutab endast EÜ artikli 18 lõikega 1 kõigile liidu kodanikele tagatud vabaduste piirangut (vt 18. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C–406/04: De Cuyper, EKL 2006, lk I‑6947, punkt 39; eespool viidatud kohtuotsused Tas‑Hagen ja Tas, punkt 31, ning Schwarz ja Gootjes-Schwarz, punkt 93).
26 Asutamislepinguga liidu kodanike liikumisvabaduse valdkonnas kehtestatud võimalused ei pääseks täielikult mõjule, kui takistused, mis liikmesriigi kodaniku päritoluriigi õigusnormid on seadnud tema elamisele vastuvõtvas liikmesriigis ja mis karistavad teda selle eest, et ta on neid võimalusi kasutanud, võiksid liikmesriigi kodanikku sundida nende võimaluste kasutamisest loobuma (vt selle kohta 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑224/98: D’Hoop, EKL 2002, lk I‑6191, punkt 31, 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑224/02: Pusa, EKL 2004, lk I‑5763, punkt 19, ja eespool viidatud kohtuotsus Schwarz ja Gootjes‑Schwarz, punkt 89).
27 See kaalutlus on eriti tähtis hariduse valdkonnas, arvestades EÜ artikli 3 lõike 1 punktiga q ja EÜ artikli 149 lõike 2 teise taandega taotletavaid eesmärke, milleks on eelkõige õppijate ja õpetajate liikuvuse ergutamine (vt eespool viidatud kohtuotsused D’Hoop, punkt 32, ja komisjon vs. Austria, punkt 44).
28 Järelikult, kui liikmesriik näeb ette õppetoetuste maksmise korra, mis võimaldab õppijatel saada niisugust toetust juhul, kui nad sooritavad oma õpinguid teises liikmesriigis, siis ta peab jälgima ka seda, et nimetatud korra rakendamist puudutavad meetmed ei piiraks põhjendamatult vabadust liikuda ja elada teises liikmesriigis (vt EÜ artikli 39 osas analoogia põhjal 17. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑109/04: Kranemann, EKL 2005, lk I‑2421, punkt 27).
29 Käesoleval juhul puudub vaidlus selles, et õppetoetuse saamiseks laieneb põhikohtuasja hagejate suhtes, kes alustasid oma kõrgkooliõpinguid mujal liikmesriigis kui Saksamaa Liitvabariik, esimese õppeetapi tingimus, mida kohaldatakse siiski vaid juhul, kui õpingud toimuvad väljaspool Saksamaad.
30 Käesoleva kohtuotsuse punktis 18 esitatud kahekordne kohustus, mis tuleneb esimese õppeetapi tingimusest, võib isiklike ebamugavuste, täiendavate kulutuste ning sellega kaasnevate võimalike hilinemiste tõttu sundida liidu kodanikke loobuma Saksamaa Liitvabariigist lahkumast, et teises liikmesriigis õppida, ning seega ka kasutamast oma EÜ artikli 18 lõikes 1 kinnitatud vabadust seal liikuda ja elada.
31 Seega nõue, et õppija veedaks ühe aasta Saksamaal asuvas õppeasutuses enne, kui tal tekib õigus saada õppetoetust õpinguteks teises liikmesriigis, võib sundida õppijat seejärel loobuma õpingute jätkamiseks teise liikmesriiki minemast. Seda enam on see nii, kui seda aastat ei võeta arvesse teises liikmesriigis läbitud õpingute kestuse arvutamisel.
32 Vastupidi sellele, mida sisuliselt väidab Saksamaa valitsus, ei ole esimese õppeetapi tingimusega loodud piirav mõju liiga juhuslik ega ebaoluline – eelkõige neile, kelle rahalised vahendid on kõige piiratumad –, et olla piiranguks vabale liikumisele ja elamisele liikmesriikide territooriumil, mille annab EÜ artikli 18 lõige 1.
33 Selline piirang on ühenduse õiguse seisukohalt õigustatud üksnes juhul, kui see põhineb objektiivsetel, asjaomaste isikute kodakondsusest sõltumatutel üldise huviga seotud kaalutlustel ja on proportsionaalne siseriikliku õigusega taotletava legitiimse eesmärgi suhtes (vt eespool viidatud kohtuotsused De Cuyper, punkt 40; Tas-Hagen ja Tas, punkt 33, ning Schwarz ja Gootjes-Schwarz, punkt 94). Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et meede on proportsionaalne, kui see on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega ületa selle saavutamiseks vajalikku (eespool viidatud kohtuotsus De Cuyper, punkt 42).
34 Eelmises punktis meenutatud kohtupraktika nõuetest lähtuvalt tuleb hinnata Euroopa Kohtule esitatud argumente, millega tahetakse põhjendada esimese õppeetapi tingimust.
35 Esiteks, Bezirksregierung Kölni sõnul oleks see tingimus põhjendatud sooviga tagada, et õppetoetus oleks antud üksnes neile õppijatele, kes on võimelised oma õpingud lõpetama. Samuti märkis Saksamaa valitsus kohtuistungil, et selle tingimuse eesmärk on anda õppijatele võimalus näidata oma tahet õpinguid jätkata ning edukalt ja kiirelt lõpetada.
36 Kahtlemata võib niisuguse süsteemi seaduslik eemärk olla soov tagada, et õppijad lõpetaksid oma kursused lühikeste tähtaegadega, toetades seeläbi asjaomase liikmesriigi haridussüsteemi finantstasakaalu. Siiski ei toeta ükski Euroopa Kohtule esitatud tõend järeldust, et Saksamaal läbitava esimese õppeetapi tingimus oleks või võiks olla sellisena kohane tagamaks, et asjaomased õppijad oma õpingud ka lõpetavad. Lisaks tundub, et selle tingimuse määramine põhikohtuasjas niivõrd, kuivõrd tema tagajärg võib tegelikkuses olla nende õpingute üldise kestuse pikenemine, mille eest põhikohtuasjas käsitletavat toetust antakse, ei vasta nimetatud eesmärgile ja järelikult on selle saavutamiseks sobimatu. Niisugust tingimust ei saa seega pidada saavutatava eesmärgi suhtes proportsionaalseks.
37 Teiseks väitis ka Saksamaa valitsus kohtuistungil, et esimese õppeetapi tingimuse eesmärk on võimaldada õppijatel kontrollida, kas nad on oma õpingute osas teinud „õige valiku”.
38 Siiski, kuna see tingimus nõuab, et teises liikmesriigis toimuvad õpingud oleksid jätkuks Saksamaal vähemalt ühe aasta jooksul sooritatud õpingutele, siis tundub, et see ei vasta nimetatud eesmärgile. Tegelikult võib jätkamise nõue mitte ainult sundida õppijaid loobuma või neid isegi takistada teises liikmesriigis kui Saksamaa Liitvabariik jätkamast õpinguid, mis on erinevad nendest, mida sooritati Saksamaal vähemalt ühe aasta jooksul, vaid ka samadel asjaoludel panna neid loobuma mõttest vahetada algselt valitud eriala, kui nad leiavad, et tehtud valik neile enam ei sobi ning nad tahaksid jätkata oma õpinguid teises liikmesriigis kui Saksamaa Liitvabariik.
39 Veelgi enam, mis puudutab õpinguid, millele Saksamaal vastet ei leidu, siis jätkamise nõue, nagu ka eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis, kohustab asjaomaseid õppijaid – kelle hulka põhikohtuasja hagejad väidavad end kuuluvat, nagu ilmneb käesoleva otsuse punktist 19 – valima selle vahel, kas jätta teises liikmesriigis ette nähtud õpingud täiesti ära või kaotada täielikult õigus õppetoetusele. Seda tingimust ei saa järelikult pidada proportsionaalseks eemärgiga, millega tahetakse hõlbustada asjaomastel õppijatel õpingute osas kaalutud valiku tegemist.
40 Kolmandaks väitis Saksamaa valitsus kohtuistungil veel, et Saksamaa õppetoetuste süsteem tervikuna võttes on mõeldud selleks, et toetada õpingute jätkamist muudes liikmesriikides kui Saksamaa Liitvabariik. Tegelikult võiksid asjaomased õppijad – tingimusel, et nad vastavad esimese õppeetapi tingimusele – saada õppetoetust täiendava aasta jooksul, kui nad pöörduvad Saksamaale tagasi, et lõpetada oma õpingud Saksa õppeasutuses, ning võivad seega teatavatest transpordikuludest, aga vajadusel ja eelnevalt määratletud teatavates piirides ka õppemaksust ja ravikindlustusest tulenevalt nõuda lisatoetusi.
41 Selles osas piisab, kui märkida, et niisugused tegurid – olles ilmselt kasulikud neile õppijatele, kes vastavad esimese õppeetapi tingimusele – ei saa iseenesest põhjendada piirangut EÜ artiklis 18 ette nähtud õigusele vabalt liikuda ja elada, mida see sama tingimus sisaldab, seda eriti seoses õppijatega, kes on kolinud teise liikmesriiki, et läbida seal täies mahus oma kõrgkooliõpingud, ning kes seetõttu ei soorita oma õpinguid Saksamaal asuvas õppeasutuses.
42 Neljandaks väidavad Bezirksregierung Köln ning Madalmaade ja Austria valitsus sisuliselt seda, et esimese õppeetapi tingimuse rakendamisest tulenev piirang võib olla põhjendatud huviga vältida, et nende õpingute eest, mis tervikuna toimuvad muus liikmesriigis kui päritoluriik, antav õppetoetus ei muutuks ebamõistlikuks koormaks, mis võiks viia selleni, et päritoluliikmesriigis alandatakse üldist õppetoetuste taset. Rootsi valitsuse ja komisjoni väitel on seaduslik, kui liikmesriik õppetoetuste andmisel tagab selle, et kõik asjaomased õppijad kuuluvad tema ühiskonna ja haridussüsteemi hulka.
43 Euroopa Kohus on selgelt tunnistanud, et liikmesriikidel on lubatud jälgida, et teistest liikmesriikidest tulevatele õppijatele antav toimetulekutoetus ei muutuks ebamõistlikuks koormaks, millel võiksid olla tagajärjed selles riigis võimaldatava toetuse kogumahule, ning anda sellist toetust vaid neile õppijatele, kes on üles näidanud teatavat selle riigi ühiskonda integreerumise taset (15. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑209/03: Bidar, EKL 2005, lk I‑2119, punktid 56 ja 57).
44 Põhimõtteliselt, kui esineb oht niisuguseks ebamõistlikuks koormaks, võib sarnaseid kaalutlusi kohaldada seoses liikmesriigi õppetoetuste andmisega neile õppijatele, kes soovivad oma õpinguid läbida teises liikmesriigis.
45 Põhikohtuasjas, nagu ka eelotsusetaotluse esitanud kohus on sisuliselt märkinud, võib ühiskonda integreerumise taset, mida liikmesriigil on õigus nõuda, pidada igal juhul tõendatuks asjaoluga, et põhikohtuasja hagejad on Saksamaal üles kasvanud ning omandanud seal keskhariduse.
46 Neis tingimustes tundub, et esimese õppeetapi tingimus, mis nõuab päritoluriigis eelnevalt vähemalt ühe aasta jooksul kõrgkooliõpingute sooritamist, on liiga üldine ja välistav. Tegelikult eelistab see põhjendamatult asjaolu, mis ei pruugi näidata selle liikmesriigi ühiskonda integreerumise taset toetuse taotluse esitamise hetkel. Seega läheb see tingimus kaugemale, kui on vajalik taotletava eesmärgi saavutamiseks ega ole seega proportsionaalne (vt analoogia põhjal eespool viidatud kohtuotsus D’Hoop, punkt 39).
47 Viiendaks osutavad Austria, Rootsi ja Ühendkuningriigi valitsus ning ka komisjon sellele, et liikmesriikide vahel puuduvad õppetoetuste valdkonda koordineerivad normid. Selliste normide puudumisel esineb õiguste kumuleerumise oht, kui niisugune tingimus nagu esimese õppeetapi tingimus tuleb tühistada.
48 Selles osas viitab Ühendkuningriigi valitsus nii oma kirjalikes märkustes kui ka kohtuistungil asjaolule, mille kohaselt näib, et R. Morgan on seoses oma õpingutega University of the West of Englandis saanud Ühendkuningriigi ametiasutustelt rahalist toetust, mis seisnes õppemaksu‑ ja toimetulekutoetustes ning ka laenus.
49 Selles osas väidab Saksamaa valitsus kohtuistungil oma vastuses Euroopa Kohtu küsimustele, et BAföG § 21 lõige 3 sisaldab normi, mis võtab selle seaduse kohaldamisel asjakohase sissetuleku arvutamisel arvesse õppetoetusi või muid sama tüüpi toetusi, mis on pärit muudest allikatest kui nimetatud seaduse sätted.
50 Seevastu ei ole esimese õppeetapi tingimus mingil juhul mõeldud selleks, et ennetada või arvesse võtta võimalikke samalaadseid toetusi, mis on saadud teises liikmesriigis. Niisiis ei ole alust väita, et see tingimus oleks iseenesest kohane või vajalik tagamaks, et need toetused ei kumuleeruks.
51 Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb kahe põhikohtuasja ühtsele küsimusele vastata, et EÜ artiklitega 17 ja 18 on põhikohtuasjaga sarnastel asjaoludel vastuolus tingimus, mille kohaselt õppetoetuse saamiseks õpinguteks muus liikmesriigis kui see, mille kodanikeks toetust taotlevad õppijad on, peavad need õpingud olema jätkuks õppijate päritoluliikmesriigi territooriumil asuvas õppeasutuses vähemalt ühe aasta jooksul sooritatud õpingutele.
Teine küsimus kohtuasjas C‑12/06
52 Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul tuleb juhul, kui vastus kahe põhikohtuasja ühtsele küsimusele on jaatav, lahendada I. Bucheri esitatud kaebus viimase kasuks.
53 Neis tingimustes, kuna sellele küsimusele vastati jaatavalt, ei ole kohtuasjas C‑12/06 esitatud teisele küsimusele vastata vaja.
54 Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
EÜ artiklitega 17 ja 18 on põhikohtuasjaga sarnastel asjaoludel vastuolus tingimus, mille kohaselt õppetoetuse saamiseks õpinguteks muus liikmesriigis kui see, mille kodanikeks toetust taotlevad õppijad on, peavad need õpingud olema jätkuks õppijate päritoluliikmesriigi territooriumil asuvas õppeasutuses vähemalt ühe aasta jooksul sooritatud õpingutele.

matches:
§ 5
§ 8
§ 5
§ 8
§ 5
§ 5
§ 5
§ 5
§ 5
§ 5
kohus
kohus
Kohus
kohus
§ 21


Riigikohtu 5. märts 2014 otsus kohtuasjas 3-2-1-187-13. | Heli Raidve Tööõigusabi
Riigikohtu 5. märts 2014 otsus kohtuasjas 3-2-1-187-13.
Kohtuasja number 3-2-1-187-13
Otsuse kuupäev Tartu, 5. märts 2014. a
Kohtukoosseis Eesistuja Lea Laarmaa, liikmed Jaak Luik ja Tambet Tampuu
Kohtuasi SK hagi S Osaühingu vastu töötasu, puhkusetasu ja hüvitiste saamiseks
Vaidlustatud kohtulahend Tartu Ringkonnakohtu 2. septembri 2013. a otsus tsiviilasjas nr 2-09-61353
Kaebuse esitaja ja kaebuse liik SK kassatsioonkaebus
S Osaühingu vastukassatsioonkaebus
Tsiviilasja hind Riigikohtus SK kassatsioonkaebuse hind 7351 eurot 49 senti
S Osaühingu vastukassatsioonkaebuse hind 1840 eurot 19 senti
Menetlusosalised ja nende Hageja SK, esindaja vandeadvokaat Vahur Krinal Kostja S Osaühing esindajad vandeadvokaat Küllike Namm ja vandeadvokaat Katrina Juhkami
Asja läbivaatamise kuupäev 3. veebruar 2014. a, kirjalik menetlus
1. Tühistada Tartu Ringkonnakohtu 2. septembri 2013. a otsus tsiviilasjas nr 2-09-61353 ja saata asi uueks läbivaatamiseks samale ringkonnakohtule.
2. SK kassatsioonkaebus rahuldada osaliselt.
3. S Osaühingu vastukassatsioonkaebus rahuldada osaliselt.
4. Tagastada SK kassatsioonkaebuselt 1. oktoobril 2013 tasutud kautsjon 100 (ükssada) eurot SK pangakontole.
5. Tagastada S Osaühingu vastukassatsioonkaebuselt 20. detsembril 2013 tasutud kautsjon 100 (ükssada) eurot S Osaühingu pangakontole.
1. SK (hageja) esitas 2. septembril 2009 S Osaühingu (kostja) vastu avalduse Tööinspektsiooni Ida Inspektsiooni töövaidluskomisjonile vähem makstud töötasu, puhkusetasu ning hüvitiste saamiseks. Töövaidluskomisjon rahuldas 21. oktoobri 2009. a otsusega avalduse ja mõistis kostjalt hageja kasuks välja saamata jäänud töötasu 7351 eurot 49 senti, puhkusetasu 233 eurot 38 senti, kasutamata jäänud põhipuhkuse hüvitise 389 eurot 40 senti, töölepingu ülesütlemisest vähem ette teatamise hüvitise 452 eurot 46 senti ja töölepingu ülesütlemise hüvitise 764 eurot 95 senti. Kostja ei nõustunud töövaidluskomisjoni otsusega ja palus lahendada asja hagimenetluses.
2. Hagiavalduse kohaselt sõlmisid pooled 13. oktoobril 2008 tähtajatu töölepingu (tööleping). Kostja ütles töölepingu 5. augustil 2009 erakorraliselt üles alates 10. augustist 2009. Töölepingu p-de 2.2 ja 2.3 kohaselt oli hageja töö tegemise kohaks Eesti Vabariik ja töö eritingimuseks töölähetus. Kostja lähetas hageja, kellega oli sõlminud töölepingu, teenuse osutamise tõttu Soome Vabariiki oma nimel ja juhtimisel lepingu alusel, mis oli sõlmitud kostja ja Soome Vabariigis tegutseva lepinguosalise vahel. Hageja oli kogu kostja juures töötamise ajal töölähetuses Soome Vabariigis. Kostja maksis hagejale lähetus- ja päevaraha, kuid ei maksnud hagejale töötasu Soome Vabariigis kehtestatud töötasu alammääras, nagu on nõutav Rooma 1980. a konventsiooni 80/934/EMÜ (edaspidi Rooma konventsioon), rahvusvahelise eraõiguse seaduse ja Euroopa Parlamendi ja Nõukogu direktiivi 96/71/EÜ (edaspidi direktiiv) järgi.
Kostja on ajavahemikus 13. oktoober 2008 kuni 10. august 2009 maksnud hagejale 7351 eurot 49 senti vähem töötasu, kui on nõutav Soome Vabariigis üldkehtivas aiandustöötajate kollektiivlepingus (edaspidi kollektiivleping). Alammäära hulka ei arvutata päevaraha, mida tuleb hagejale maksta lisaks töötasule lähetuses oldud päevade eest Eesti Vabariigi seaduse järgi. Lähtudes valest palgamäärast, on kostja maksnud vähem ka puhkusetasu ja hüvitisi. Hageja puhkas kümme päeva, kostja jättis puhkusetasust maksmata 233 eurot 38 senti. Lisaks on hagejal õigus saada kasutamata puhkuse eest 389 eurot 40 senti hüvitist. Kuna kostja teatas koondamisest ette üksnes viis päeva, on hagejal õigus saada hüvitist ka töölepingu seaduse (TLS) § 100 lg 5 alusel, s.o 452 eurot 46 senti. Lisaks on hagejal õigus saada vähem makstud ülesütlemise hüvitist TLS § 100 lg 1 alusel, s.o 764 eurot 95 senti.
3. Kostja vaidles hagile vastu.
Hageja töö tegemise koht oli kogu töölepingu kehtivuse ajal Soome Vabariik. Hageja ei olnud töölähetuses. Asjaolu, et töökohaks oli märgitud Eesti Vabariik, on formaalne ebatäpsus, mis ei muuda töölepingu sisu. Kollektiivlepingus sätestatud alampalga nõudmine eeldab, et hageja töötas tegelikult Eestis ning ta saadeti tööandja korraldusel Soome Vabariiki lähetusse. Hageja on lähetatud töötaja direktiivi mõttes, s.o töötab Soome Vabariigis renditööjõuna. Seetõttu ei ole tal õigust saada lähetustasu nii Eesti kui ka Soome õiguse alusel. Riigikohus on asjas nr 3-3-1-86-10 tehtud lahendis rõhutanud, et kui töölepingus on töö tegemise kohaks märgitud Eesti Vabariik üksnes maksude optimeerimise eesmärgil, tuleb töötajale päevarahadena makstud summasid käsitada töötasuna. Kuna kostjal ei olnud kohustust maksta hagejale päeva- ega lähetusraha, tuleb hagejale makstud töötasu teatistel olev summa lugeda tema põhipalgaks. Kostja on töölepingu alusel maksnud hagejale kokku 14 608 eurot, mida tuleb täies ulatuses käsitada hageja töötasuna.
Hageja ei olnud 2. raskusastme töötaja, kellele kohalduks kollektiivlepingu 2. raskusastme palgamäärad, s.o. ajavahemikul 1. mai 2008 kuni 30. aprill 2009 tunnis 7 eurot 91 senti ja alates 1. maist 2009 tunnis 8 eurot 8 senti. Kollektiivlepingu p 3 kohaselt võetakse raskusastmete määramisel aluseks töö keerukus, s.o töö tegijale esitatavad nõudmised. Raskusastme 2 puhul on tegemist tööga, millega toimetulek eeldab varasemat töökogemust. Kasvuhoonetöölisena töötamine ei eelda varasemat töökogemust. Hageja agronoomi kvalifikatsiooni dokumendid ei anna alust saada töötasu 2. raskusastme järgi, sest tööd tehes hageja kvalifikatsioon ei rakendunud.
Hageja esitatud töötasu arvestus ei vasta tõenditele, kõik arvutused on valed ning kostja on hagejale kogu töötasu välja maksnud. Kui hagejale kohaldub aiandustöötajate kollektiivleping ja hageja on 1. raskusastme töötaja, on hageja töötasu nõue kokku 13 162 eurot, millest kostja on hagejale maksnud 1446 eurot 70 senti rohkem. Enam makstud osa tuleb tasaarvestada hagejale vähem makstud puhkusetasu, kasutamata jäänud puhkuse hüvitise ja koondamishüvitisega. Kostja teatas hagejale töölepingu ülesütlemisest juba 21. juulil 2009. Kuigi hageja keeldus sellele alla kirjutamast, võttis ta avalduse vastu. Seega ei ole hagejal õigust nõuda hüvitist töölepingu ülesütlemisest vähem ette teatamise eest.
4. Tartu Maakohus jättis hagi 8. aprilli 2013. a otsusega rahuldamata ja menetluskulud hageja kanda.
Maakohtu otsuse kohaselt oli hageja töökohaks Soome Vabariik. Kuigi töölepingus oli töö tegemise kohana märgitud Eesti Vabariik, oli töölepingu see säte nii ebamäärane, et töö tegemise koht on töölepingus määramata. Asjaoludest järeldub, et poolte eesmärk oli sõlmida tööleping töötamiseks Soome Vabariigis. Tsiviilseadustiku üldosa seaduse (TsÜS) § 75 kohaselt tuleb tahteavaldust tõlgendada nii, nagu tahteavalduse saajaga sarnane mõistlik isik seda samadel asjaoludel mõistma pidi. Hageja ei ole ühtegi päeva Eestis töötanud ja töötas seega renditööjõuna Soome Vabariigis. Tööjõu vahendamisega välisriiki oli määratud ka töö tegemise koht välisriigis ja tegemist ei saa olla lähetustega.
Hageja väitel oli tema rahvastikuregistrisse kantud elukoht Eestis. Hageja registrisse kantud elukohast ei järeldu automaatselt tema tegelik elukoht. Pigem nähtub hageja tehtud töö iseloomust, et tema elukoht oli Soome Vabariik. Ka osa töötasu maksmisest lähetustasuna ei järeldu, et hageja oli lähetuses. Hagejale makstud lähetusraha oli täiendav töötasu. Maakohtu pädevuses ei ole hinnata hagejale makstud tasude maksustamist. Hageja tegi kostja juures tööd töölepingu järgi ja töötasu vastas tema kutsemeisterlikkusele. Hagejale makstud tunnitasu 8 eurot vastab kollektiivlepingus märgitud 1. raskusastme töötasule.
Hageja käitumine on vastuolus hea usu põhimõttega. Hageja ei ole kostjale töötamise aja jooksul esitanud pretensioone oma õiguste rikkumise kohta. Need väiteid esitas hageja alles pärast töölepingu lõpetamist. Mõistlik ja asjakohane oleks olnud pöörduda kostja poole kohe või mõistliku aja jooksul pärast väidetavat rikkumist.
Kostja ütles töölepingu üles kirjalikult, järgides etteteatamistähtaega ning makstes hüvitised välja ulatuses, mis vastab hageja töötasu suurusele.
5. Hageja esitas apellatsioonkaebuse, milles palus maakohtu otsuse tühistada ja teha uue otsuse, millega hagi rahuldada ning jätta menetluskulud kostja kanda.
Apellatsioonkaebuse kohaselt tuvastas maakohus valesti ja jättis põhjendamata seisukoha, et hageja töökoht oli Soome Vabariik. TLS § 51 lg-te 1 ja 3 järgi ei pea pikaajalisele välislähetusele eelnema töötamine Eesti Vabariigis. Tööandja võib töötaja lähetada välisriiki ka vahetult pärast töölepingu sõlmimist. Maakohus ei ole põhjendanud oma seisukohta, et hageja tegi Soome Vabariigis renditööd. Seejuures ei põhjendanud kohus, miks ta ei nõustu hageja väidetega, et tööleping oli sõlmitud kostja alluvuses töö tegemiseks, mitte rentimiseks kolmandale isikule ning kostja lähetas hageja Soome Vabariiki oma nimel ja juhtimisel. Kuna hageja töölähetus oli seotud lisakuludega (sõidukulud, majutuskulud, söögikulud), millega hageja ei oleks pidanud arvestama töötamisel Eesti Vabariigis, leppisid pooled kokku päevaraha maksmises. Kostja ei deklareerinud seda väljamakset ega kandnud ise otse lähetusega tekkivaid kulusid. Seega ei maksnud kostja hagejale toetust direktiivi art 3 lg 7 mõttes. Maakohus jättis tähelepanuta, et hageja töötasu ei vastanud kollektiivlepingus ettenähtud 2. raskusastme töö eest makstavale tasule. Maakohus tuvastas valesti, et tunnitasu 8 eurot vastas 1. raskusastme töö eest makstavale tasule ja kostja maksis hagejale 8 eurot tunnis. Kostja tasus hagejale 55 krooni, s.o 3 eurot 52 senti tunnis. Maakohus kohaldas üllatavalt kostja kaitseks hea usu põhimõtet, unustades, et vaidluse nõrgemaks pooleks on hageja ja lähtuda tuleb seaduse imperatiivsetest sätetest. Soome Vabariigis kehtestatud palgaalammäära nõudmine pärast töösuhte lõppemist ei ole hea usu põhimõttega vastuolus. Maakohus tuvastas valesti ka selle, et kostja ütles töölepingu üles kirjalikus vormis 21. juulil 2009 ja kostja teavitas hagejat töölepingu ülesütlemisest kirjalikult 15 kalendripäeva ette. Kostja tasus hagejale koondamishüvitist, puhkuseraha ja kasutamata puhkuse hüvitist hagejale makstud töötasu (55 krooni tund) alusel, mitte kollektiivlepingus ettenähtud palgamäära järgi. Kostja ei ole hageja arvutustele vastu vaielnud.
6. Kostja vaidles apellatsioonkaebusele vastu ja palus jätta selle rahuldamata.
7. Tartu Ringkonnakohus tühistas maakohtu otsuse ja tegi uue otsuse, millega rahuldas hagi osaliselt ning mõistis kostjalt hageja kasuks välja 1840 eurot 19 senti, sh puhkusetasu 233 eurot 38 senti, kasutamata puhkuse hüvitise 389 eurot 40 senti, töölepingu ülesütlemisest vähem ette teatamise hüvitise 452 eurot 46 senti ja töölepingu ülesütlemise hüvitise 764 eurot 95 senti. Ringkonnakohus jättis rahuldamata hageja nõude mõista välja töötasu 7351 eurot 49 senti. Mõlema kohtuastme menetluskuludest jäi 20% kostja ja 80% hageja kanda.
Ringkonnakohtu otsuse kohaselt rikkus maakohus tsiviilkohtumenetluse seadustiku (TsMS) § 438 lg-s 1 ja § 442 lg-s 8 sätestatut, sest ei võtnud seisukohta asjas kohalduva õiguse kohta. Kuna vaidlusalune tööleping sõlmiti 13. oktoobril 2008, on kohaldatava õiguse kindlaksmääramise aluseks Rooma konventsioon. Pooled leppisid kooskõlas Rooma konventsiooni art 3 lg-s 1 sätestatuga töölepingu p-des 4.2 ja 7.2 kokku, et töölepingule kohaldatakse Eesti Vabariigi õigust. Rooma konventsiooni art 6 kohaselt, ei või poolte valitud õigus põhjustada hageja ilmajäämist kaitsest, mis on talle ette nähtud imperatiivsete sätetega, mis kohalduksid õiguse valiku puudumisel, sh nt selle riigi õigus, kus töötaja oma tööülesandeid lepingu alusel peamiselt täidab. Maakohus tuvastas õigesti, et kuigi töölepingu p 2.2 järgi oli hageja töö tegemise kohaks Eesti Vabariik, täitis ta tööülesandeid lepingu alusel ainult Soome Vabariigis. Pooltel ei olnud lepingu sõlmimisel tahet ega võimalust hageja töötamiseks Eesti Vabariigis.
Eesti õiguses kasutatav mõiste „töölähetuses viibiv töötaja" ja direktiivis kasutatav mõiste „lähetatud töötaja" ei kattu. Soome Vabariigi lähetatud töötajate seadus (Laki lähetetyistä työntekijöistä) on kehtestatud direktiivi alusel, mistõttu tuleb seadust tõlgendada kooskõlas direktiiviga ja vastavalt selle eesmärkidele. Lähetatud töötaja on direktiivi art 2 lg 1 järgi töötaja, kes piiratud aja jooksul teeb tööd muu liikmesriigi territooriumil kui riik, kus ta tavaliselt töötab. Hageja oli lähetatud töötaja direktiivi art 1 lg 3a ja art 2 lg 1 ning seega ka Soome Vabariigi lähetatud töötajate seaduse § 1 tähenduses. Kuigi maakohus ei selgitanud, miks ta luges hageja töötamise renditööks, ei muuda see vaidluse lahendust. Direktiiv ei sätesta erinevaid õiguslikke tagajärgi erinevatele art 1 lg-s 3 sätestatud lähetusvormidele.
Nii Soome Vabariigi lähetatud töötajate seaduse § 3 kui ka direktiivi art 3 p 7 järgi arvatakse lähetusega seotud toetused palga alammäära hulka, välja arvatud juhul, kui need makstakse välja hüvitisena lähetusest tulenevate kulude, näiteks reisi-, majutus- ja söögikulude katteks. Vaidlusalusel ajal kehtinud Vabariigi Valitsuse määrus „Töölähetuse kulude hüvitiste ja päevaraha määrad ning nende maksmise tingimused ja kord" eristas töötajale lähetuskulude hüvitamist ja päevaraha maksmist. Kuna hageja ei esitanud kostjale kuludokumente lähetuskulude hüvitamiseks, ei hüvitanud kostja talle tegelikke kulusid, vaid maksis päevaraha toetusena direktiivi mõttes. Seega tuleb hagejale komandeeringukuluna makstud raha arvata hageja töötasu osaks.
Töölepingu p 4.1 järgi kohustus kostja maksma hagejale töötasu 55 krooni tunnis, s.o 3 eurot 52 senti. Eesti Vabariigi Valitsuse 20. detsembri 2007. a määruse järgi oli vaidlusalusel ajal tunnipalga alammäär 27 krooni, s.o 1 euro 73 senti. Soome Vabariigi lähetatud töötajate seaduse § 2 lg 4 kohaselt makstakse lähetatud töötajale töötasu töölepingu seaduse 2. ptk §-s 7 nimetatud kollektiivlepingus ettenähtud määras. Selle sätte kohaselt peab tööandja järgima vähemalt üleriigilise vastavas valdkonnas kehtiva kollektiivlepingu (üldkohalduva kollektiivlepingu) sätteid töötingimuste kohta, mis on seotud töötaja tööga või samaväärse tööga. Töölepingu tingimus, mis on vastuolus üldkohalduva kollektiivlepingu vastava sättega, on tühine ja selle asemel tuleb järgida üldkohalduva kollektiivlepingu sätet. Üldkohalduv kollektiivleping kehtib sõltumata sellest, kas tööandja kuulub tööandjate liitu ja kas töötajad kuuluvad ametiühingusse. Kui kollektiivlepingut töösuhtele ei kohaldata, tuleb töötajale maksta tavapärast ja mõistlikku palka, kui tööandja ja töötaja kokkulepitud töö eest makstav tasu jääb sellest oluliselt väiksemaks.
Kuna Soome Vabariik oli taganud lähetatud töötajale kõrgema töötasu alammäära, kui oli sätestatud Eesti Vabariigi õiguses, tuleb hagejale maksta töötasu Soome Vabariigi aiandustöötajate kollektiivlepingus sätestatud määras. Kollektiivleping sätestab töötasu alammäärad töö raskusastmete järgi. Kollektiivlepingu § 14 lg 3 järgi on raskusastmete määramise aluseks töö keerukus, s.o töötajale esitatavad nõudmised. Raskusastmeid hinnatakse tööülesannete sisu kirjelduse alusel, arvestades tööks vajalikke oskusi, vastutust ja koormust. Seejuures hõlmab 1. raskusaste tööd, mis eeldab lühiajalist juhendamist, kuid ei vaja varasemat töökogemust ning vastutus ja koormus on väike. 2. raskusaste eeldab varasemat töökogemust, töökoormus on väike ja vastutus keskmine. Hageja väitel kohaldub 2. raskusaste, kostja arvates 1. raskusaste. Kuna hageja leiab, et tema tööülesannete tõttu tuleb kohaldada 2. raskusastet, ja kostja ei ole tõendanud, et hageja tööülesanded vastasid 1. raskusastmele, tuleb raskusastme määramisel lähtuda hageja seisukohast, et kostja pidi maksma talle 2. raskusastme töö tunnitasu. Seega pidi kostja maksma hagejale ajavahemiku 1. mai 2008 kuni 30. aprill 2009 eest 7 eurot 81 senti tunnis ja ajavahemiku 1. mai 2009 kuni 31. jaanuar 2010 eest 8 eurot 8 senti tunnis.
Kostja maksis hagejale vaidlusalusel ajavahemikul töötasuna 7114 eurot 45 senti ja päevarahana 7493 eurot 64 senti. Ajavahemikul 1. mai 2008 kuni 30. aprill 2009 töötas hageja 1234,70 tundi, ajavahemikul 1. mai 2009 kuni 31. jaanuar 2010 töötas hageja 591 tundi. Seega oli tema töötasu kokku 14 418 eurot 28 senti (7,81 * 1234,7 = 9643 ja 8,08 * 591 = 4775,28). Kuna kostja tasutud päevaraha tuleb lugeda töötasuks, maksti hagejale töötasu 14 608 eurot 9 senti. Arvestades asjaoluga, et kollektiivlepingu järgi pidi hagejale makstav 2. raskusastme töö tasu olema sel ajavahemikul 14 418 eurot 28 senti, kuid talle maksti töötasu 14 608 eurot 9 senti, siis ei ole hagejal kostja vastu saamata töötasu nõuet. Pooltel oli õigus kokku leppida suuremas töötasus, kui oli kollektiivilepingus 2. raskusastme töö puhul ette nähtud. Kuna poolte kokkulepitud tunnipalk oli suurem kollektiivlepingus sätestatust, ei ole võimalik hageja saadud töötasu teiste tema nõuetega tasaarvestada.
Kostja võttis hagejale makstava puhkusetasu, kasutamata jäänud puhkuse hüvitise ja töölepingu ülesütlemise hüvitise maksmisel aluseks tunnitasu 4 eurot 29 senti. Hüvitiste arvutamisel ei ole kostja arvestanud, et töötasu koosseisu kuulus ka hagejale makstud päevaraha. Kuigi hagejal oleks õigus nõuda kostjalt juurde puhkusetasu ja hüvitisi rohkem, kui ta on taotlenud, tuleb hagi piire arvestades mõista kostjalt välja puhkusetasu ja hüvitised ulatuses, milles hageja seda on nõudnud.
Maakohus tuvastas valesti, et kostja ütles töölepingu üles kirjalikus vormis 21. juulil 2009. Hageja vande all antud ütluste ja tunnistaja ütlustega on tõendatud, et sel kuupäeval teatati hagejale töölepingu ülesütlemisest suuliselt. Need ega muud tõendid ei kinnita, et leping öeldi viidatud kuupäeval üles TLS § 95 lg-s 1 ettenähtud kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis. Seega tuleb lähtuda asjaolust, et vormikohane ülesütlemisavaldus esitati hagejale esimest korda 5. augustil 2009 ning hagejal on õigus nõuda kostjalt TLS § 100 lg 5 ja TLS § 97 lg 2 p 1 alusel hüvitist seitsme tööpäeva eest.
Asjakohane ei ole maakohtu märgitu, et hageja on käitunud hea usu põhimõtte vastaselt. Individuaalse töövaidluse lahendamise seaduse § 6 lg 3 järgi on töötasu nõude esitamise tähtaeg kolm aastat. Selle aegumistähtaja sees ei saa üldjuhul määrata veel täiendavat hea usu põhimõttest lähtuvat mõistlikku tähtaega, mille jooksul hageja võib oma õiguste kaitseks hagi esitada. Seega ei olnud hagejal kohustust nõuda töötasu töösuhte ajal ja töötasu hilisem nõudmine ei ole hea usu põhimõtte vastane.
8. Hageja esitas kassatsioonkaebuse, milles palub ringkonnakohtu otsuse tühistada osas, millega jäeti rahuldamata hageja töötasu nõue ja jaotati menetluskulud. Hageja palub teha tühistatud osas uue otsuse, millega mõista kostjalt hageja kasuks välja töötasu ning jätta menetluskulud kostja kanda.
Hageja arvates tegi ringkonnakohus tuvastatud asjaoludest ekslikud järeldused ja kohaldas valesti materiaalõiguse norme, kui leidis, et hageja töö tegemise asukoht on Soome Vabariik, mitte Eesti Vabariik ja et hagejat ei saadetud lähetusse enne 1. juulit 2009 kehtinud TLS § 51 järgi. Töölepingu järgi oli hageja töö tegemise kohaks Eesti Vabariik ning kostja lähetas hageja Soome Vabariiki tööle enne 1. juulit 2009 kehtinud TLS § 51 lg 1 alusel. Hageja töötas Soome Vabariigis töölähetuses nii nimetatud seaduse kui ka alates 1. juulist 2009 kehtiva TLS §-de 20 ja 21 mõttes. Välislähetusele ei pea eelnema töötamine Eesti Vabariigis. Vale on ringkonnakohtu järeldus, et lähetusega ei ole tegemist seetõttu, et hageja lähetati kauemaks kui 30 järjestikuseks kalendripäevaks. Pooled võivad kokku leppida pikemas lähetuse tähtajas.
Tuvastades, et hageja töö tegemise asukoht on Soome Vabariik ja hagejat ei saadetud lähetusse, ei kontrollinud ringkonnakohus direktiivi kohaldamise eeldusi. Ringkonnakohus jättis välja selgitamata, millise riigi õigus kohaldub Rooma konventsiooni järgi ja kas Soome Vabariigi õigus on hagejale soodsam. Ringkonnakohus järeldas valesti, et hageja oli lähetatud töötaja direktiivi, mitte Eesti Vabariigi seaduse mõttes ning hagejale tasutud päevaraha tuleb lugeda töötasuks. Kuna hagejaga sõlmiti tähtajatu tööleping, ei ole ta lähetatud töötajaks direktiivi art 2 lg 1 ja Soome Vabariigi lähetatud töötajate seaduse § 1 järgi. Hagejale maksti varasema TLS § 51 lg 3 alusel päevaraha lähetuskulude katteks, mida ei arvata töötasu hulka, mitte toetust direktiivi tähenduses.
9. Kostja palub jätta hageja kassatsioonkaebuse rahuldamata ja ringkonnakohtu otsuse muutmata.
10. Kosja esitas vastukassatsioonkaebuse, paludes ringkonnakohtu otsuse tühistada osas, millega hagi rahuldati ja mõisteti kostjalt hageja kasuks välja puhkusetasu, puhkusehüvitis, töölepingu ülesütlemisest vähem ette teatamise hüvitis ja töölepingu ülesütlemishüvitis, ning jaotati menetluskulud. Kostja palub tühistatud osas teha uue otsuse ja jätta need nõuded rahuldamata või tasaarvestada kostja nõue enammakstud töötasu tagastamiseks hageja puhkusetasu, puhkusehüvitise ja koondamishüvitise nõuetega, ning jätta menetluskulud hageja kanda.
Ringkonnakohus leidis põhjendamatult, et hagejale kohaldub Soome aiandustöötajate kollektiivleping ja selles ettenähtud 2. raskusastme töö palgamäär. Hageja ei ole tõendanud, et see kollektiivleping on üldkohalduva lepinguna asjakohane ning et ta tegi 2. raskusastmele vastavat tööd. Hageja tegi kasvuhoonetöölisena tööd, mille tegemiseks on vaja lühiajalist juhendamist ning selle vastutus ja koormus on väiksed. Hageja agronoomi kvalifikatsiooni tõendavad dokumendid ei anna alust nõuda kõrgemat töötasu, kui on ette nähtud 1. raskusastmega tööd tegevale töötajale. Töökoormus ei tähenda töötundide arvu, vaid töötaja füüsilist võimekust ja vastupidavust. Lisaks lähtus ringkonnakohus valest töötatud tundide arvust. Ringkonnakohtu seisukoht, et pooled leppisid kokku suuremas töötasus, kui tuleneb kollektiivlepingust, on vastuolus poolte väidete ja tõenditega. Kostja on hagejale töötasu välja maksnud. Kui hagejale kohaldub kollektiivleping ja ta tegi 1. raskusastmele vastavat tööd, tasaarvestab kostja hageja nõude hagejale enam makstud töötasuga. Ringkonnakohus leidis valesti, et kostja ei öelnud töölepingut kirjalikult üles 21. juulil 2009. Hageja võttis omaks, et talle teatati töölepingu ülesütlemisest suuliselt 21. juulil 2009. Tõendatud on, et hageja keeldus sel kuupäeval ülesütlemisavaldust allkirjastamast.
11. Hageja vaidleb kostja vastukassatsioonkaebusele vastu ja palub jätta selle rahuldamata.
12. Kolleegium leiab, et ringkonnakohtu otsus tuleb tsiviilkohtumenetluse seadustiku (TsMS) § 692 lg 1 p-de 1 ja 2 alusel tühistada materiaalõiguse normi vale kohaldamise ja menetlusõiguse normi olulise rikkumise tõttu. Asi tuleb TsMS § 691 p 2 järgi saata uueks läbivaatamiseks ringkonnakohtule. Nii hageja kassatsioonkaebus kui ka kostja vastukassatsioonkaebus tuleb rahuldada osaliselt.
13. Kolleegium nõustub hagejaga selles, et ringkonnakohtu otsusest jääb ebaselgeks, millise riigi õigus kohaldub vaidluse lahendamisel.
Töölepingule kohalduva õiguse määramist on kolleegium juba selgitanud 16. jaanuaril 2013 tsiviilasjas nr 3-2-1-179-12 tehtud otsuse p-s 13. Kolleegium selgitas selles otsuses, et töölepingutele, mis on sõlmitud pärast 1. oktoobrit 2006 kuni 16. detsembrini 2009, kohalduv õigus määratakse Eesti kohtutes kindlaks 1980. a konventsiooni lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse (Rooma konventsioon) alusel. Praeguses asjas sõlmisid pooled töölepingu 13. oktoobril 2008. Seega tuli töölepingule kohalduv õigus määrata kindlaks Rooma konventsiooni alusel.
Rooma konventsiooni art 3 lg 1 järgi kohaldatakse lepingule poolte valitud õigust, milleks praegusel juhul on Eesti Vabariigi õigus (töölepingu p-d 2.2. ja 2.3.). Töölepingu poolte valitud õigus ei või Rooma konventsiooni art 6 lg-st 1 tulenevalt aga põhjustada töötaja ilmajätmist kaitsest, mis on talle ette nähtud imperatiivsete sätetega, mis kohalduks õiguse valiku puudumisel. Õiguse valiku puudumisel kohaldatakse töölepingule Rooma konventsiooni art 6 lg 2 järgi selle riigi õigust, (a) kus töötaja lepingu järgi oma põhitööd teeb, isegi kui ta ajutiselt töötab mõnes teises riigis, või (b) kui töötaja ei tee põhitööd ühes ja samas riigis, siis selle riigi õigust, kus asub tegevuskoht, mille kaudu töötaja on tööle võetud, v.a juhul, kui asjaoludest ilmneb, et leping on tugevamalt seotud mõne teise riigiga, millisel juhul kohaldatakse selle riigi õigust. Pooled ei vaidle selle üle, et hageja tegi tööd Soome Vabariigis. Pooled vaidlevad selle üle, kas hageja oli Soome Vabariigis tööülesandeid täites töölähetuses. Eelnevast tulenevalt ei saanud poolte kokkulepe Eesti Vabariigi õiguse kohaldamise kohta põhjustada hageja ilmajäämist kaitsest, mis oli talle ette nähtud Soome Vabariigi kui töö tegemise koha õiguse imperatiivsete sätetega.
14. Pooled ei vaidle selle üle, et nad olid kokku leppinud hageja töö eritingimuseks töölähetuse. Nii enne 1. juulit 2009 kehtinud TLS § 51 lg 1 kui ka alates sellest ajast kehtiva TLS § 21 lg 1 järgi võib tööandja lähetada töötaja tööülesannete täitmiseks väljapoole töölepinguga ettenähtud töö tegemise kohta. Seega on töölähetuse mõiste määratlemiseks oluline mitte töötaja elukoht ja töö tegemine väljapool elukohta, vaid töölepingus kokku lepitud töö tegemise koht ja töö tegemine muus kohas. Järelikult ei ole tähtis, kus oli hageja elukoht enne töölepingu sõlmimist või töölepingu täitmise ajal.
Kolleegium nõustub hagejaga selles, et ringkonnakohus on põhjendamatult lugenud töö tegemise kohaks Soome Vabariigi. Pooled ei vaidle selle üle, et töölepingus lepiti kokku, et töö tegemise kohaks on Eesti Vabariik. Kolleegiumi arvates tulebki töö tegemise koha kindlakstegemiseks enne 1. juulit 2009 kehtinud TLS § 51 lg 1 ja alates sellest ajast kehtiva TLS § 21 lg 1 tähenduses lähtuda poolte kokkuleppest. Üksnes juhul, kui pooled leppisid töö tegemise osas kokku näiliselt tsiviilseadustiku üldosa seaduse (TsÜS) § 89 lg 1 tähenduses, on see kokkulepe TsÜS § 89 lg 2 järgi tühine ning tegeliku kokkuleppe varjamise korral kohaldatakse selle kokkuleppe kohta sätestatut. Kostja aga ei ole tuginenud töö tegemise koha osas sõlmitud kokkuleppe näilisusele.
Ekslik on ringkonnakohtu arusaam, et töölähetuseks töölepingu seaduse tähenduses ei saa pidada kümnekuulist töötamist Soome Vabariigis, ilma et hageja oleks tegelikult Eesti Vabariigis töötanud või tema töö tegemise kohta Eesti Vabariigis oleks kindlaks määratud. Nii enne 1. juulit 2009 kehtinud TLS § 51 kui ka alates nimetatud ajast kehtiva TLS § 21 kohaselt võib töölähetus poolte kokkuleppel kesta rohkem kui 30 järjestikust kalendripäeva. Sellest järeldab kolleegium, et töölähetus võib poolte kokkuleppel olla ka tähtajatu.
Eeltoodu kohaselt tuli kohtutel lähtuda sellest, et hageja oli töölähetuses nii enne 1. juulit 2009 kehtinud TLS § 51 kui ka alates sellest kuupäevast kehtiva TLS § 21 mõttes.
15. Ringkonnakohtu järeldus, et hagejale tuleb töötasu maksta Soome Vabariigis kehtivas aiandustöötajate kollektiivlepingus kehtestatud alammääras, vastab Rooma konventsiooni art-s 6 sätestatule (vt otsuse p 13).
Soome Vabariigi seadustes ei ole töötasu alammäära sätestatud. Soome Vabariigi töölepingu seaduse (Työsopimuslaki) 2. ptk § 7 järgi peab tööandja järgima vähemalt üleriigilise, vastavas valdkonnas kehtiva kollektiivlepingu (üldkohalduva kollektiivlepingu) sätteid töötingimuste kohta, mis on seotud töötaja tööga või samaväärse tööga. Töölepingu tingimus, mis on vastuolus üldkohalduva kollektiivlepingu vastava sättega, on tühine ja selle asemel tuleb järgida üldkohalduva kollektiivlepingu sätet. Ringkonnakohus märkis õigesti, et üldkohalduvad kollektiivlepingud on Soome Vabariigis siduvad kõigile selle valdkonna tööandjatele sõltumata sellest, kas tööandja kuulub tööandjate liitu (vt ka tsiviilasjas nr 3-2-1-179-12 tehtud otsuse p 14). Üldkohalduv kollektiivleping kehtib mh aiandussektoris.
Vaidlusalusel ajavahemikul oli Vabariigi Valitsuse 20. detsembri 2007. a määruse järgi tunnipalga alammäär 1 euro 73 senti. Soome Vabariigi aiandustöötajate kollektiivlepingu alusel oli 1. raskusastme töö tunnipalk 7 eurot 34 senti ja 7 eurot 59 senti ning 2. raskusastme töö tunnipalk 7 eurot 81 senti ja 8 eurot 8 senti. Seega oli Soome Vabariigi õigusega tagatud kõrgem töötasu alammäär, kui oli ettenähtud Eesti Vabariigi õiguses. Järelikult oli kostjal Rooma konventsiooni art 3 lg 1 ja art 6 lg-te 1 ja 2 järgi kohustus maksta hagejale töötasu kollektiivlepingus sätestatud alammääras.
Samas ei selgu ringkonnakohtu otsusest, mis põhjusel kohaldub hagejale kollektiivlepingus ettenähtud 2. raskusastmega töö tasumäär. TsMS § 230 lg 1 järgi peab kumbki pool üldjuhul tõendama neid asjaolusid, millel põhinevad tema nõuded ja vastuväited. Seega pidi hageja tõendama, et ta tegi tööd, mis vastas 2. raskusastmele, ning kostja tõendama, et hageja tegi 1. raskusastmega tööd. Ringkonnakohus hindas hageja esitatud tõendeid ning leidis, et need ei tõenda tema tööülesannete sisu. Ringkonnakohtu otsusest ei nähtu, kas ja millised tõendid esitas hageja töö sisu tõendamiseks kostja ning et ringkonnakohus oleks neid tõendeid hinnanud. Seega on ringkonnakohus rikkunud TsMS § 232 lg-s 1 sätestatud tõendite hindamise nõudeid ning TsMS § 654 lg-s 4 ettenähtud kohustust märkida otsuses mh tõendid, millel kohtu järeldused põhinevad.
16. Ringkonnakohus on kohaldanud Soome Vabariigi lähetatud töötajate seadust. Olukorras, kus pooled olid kokku leppinud, et kohalduvaks õiguseks on Eesti Vabariigi õigus, said kohtud Soome Vabariigi õigust kohaldada vaid siis, kui see tagab hagejale samasuguse kaitse, kui on ettenähtud Soome Vabariigi õiguse imperatiivsete sätetega (vt käesoleva otsuse p 13).
Pooled olid töölepingu p-s 4.2 leppinud kokku, et päevaraha maksmisel kohaldatakse Eesti Vabariigi seadust. Kolleegium jääb oma varasema seisukoha juurde, et töölähetuse päevaraha ei ole käsitatav töötasuna (vt Riigikohtu 7. juuni 2011. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-43-11, p 15). Päevarahana tehtud väljamakseid tuleb käsitada palgatuluna olukorras, kus töölähetused ei ole tuvastatud (vt Riigikohtu 9. veebruari 2011. a otsus haldusasjas nr 3-3-1-86-10, p 18). Kolleegium on 7. detsembril 2011 tsiviilasjas nr 3-2-1-117-11 tehtud otsuse p-s 20 järeldanud, et ka 1. juulist 2009 kehtiva TLS § 5 lg 1 p-st 5 ja §-st 40 ning Vabariigi Valitsuse 25. juuni 2009 määrusega nr 110 kinnitatud „Töölähetuse kulude hüvitiste maksmise kord ning välislähetuse päevaraha alammäär, maksmise tingimused ja kord" järeldub, et töötasu ja päevaraha ei ole samastatavad. Töötasu makstakse töö eest, päevaraha aga teeloleku ja lähetuskohas viibimise aja eest.
Seevastu Soome Vabariiki lähetatud töötajate seaduse § 3 kohaselt, mida kohaldas ringkonnakohus, loetakse töölähetuses olemisega seotud hüvitised, mis ei puuduta töölähetuse tegelikke kulutusi, töötajale makstava töötasu osaks. Seega ei saa praegusel juhul öelda, et hageja jääks poolte kokkulepitud (Eesti Vabariigi) õiguse järgi ilma kaitsest, mis oli talle ette nähtud Soome Vabariigi õiguse imperatiivsete sätetega. Järelikult tuleb kohaldada poolte kokkulepitud õigust, s.o Eesti Vabariigi õigust, mille järgi makstakse töötajale lähetustasu lisaks töötasule, mitte töötasu osana. Soome Vabariigi õigus ei kuulu Rooma konventsiooni art 6 lg 2 alusel lähetustasu osas kohaldamisele vaatamata sellele, et see on lähetustasu ja töötasu arvestamise osas kooskõlas direktiivi art 3 lg 7 teises lauses sätestatuga.
17. Töölepingu ülesütlemisest vähem etteteatamise korral makstava hüvitise (TLS § 100 lg 5) väljamõistmise vaidlustamisel leiab kostja, et ringkonnakohus tuvastas valesti aja, mil kostja töölepingu nõuetekohaselt üles ütles. TsMS § 688 lg-te 4 ja 5 kohaselt on kolleegium seotud ringkonnakohtu tuvastatud faktiliste asjaoludega ning ise tõendeid ei kogu ega uuri.
Kolleegium selgitab, et TLS §-s 95 sätestatud töölepingu ülesütlemise avaldus on ühepoolne tehing tsiviilseadustiku üldosa seaduse (TsÜS) § 67 lg 2 teise lause tähenduses. TLS § 95 lg 1 esimese lause kohaselt on töölepingu ülesütlemiseks nõutav kirjalikku taasesitamist võimaldav vorm. Vorminõuet rikkudes tehtud avaldus on tühine. Ringkonnakohus peab asja uuel läbivaatamisel hindama kostja väidet, et ta esitas hagejale 21. juulil 2009 töölepingu ülesütlemise kirjaliku avalduse.
Juhul kui kostja ei esitanud hagejale töölepingu ülesütlemise avaldust kirjalikku taasesitamist võimaldav vormis, ei oma tähtsust, kas kostja esitas hagejale töölepingu ülesütlemise avalduse suuliselt. Eelnevast tulenevalt ei ole asjakohane vastukassatsioonkaebuse väide, et hageja võttis omaks, et talle teatati töölepingu ülesütlemisest suuliselt 21. juulil 2009.
18. Kolleegium juhib hageja lepingulise esindaja tähelepanu sellele, et kassatsioonkaebusest ei nähtu, et see oleks edastatud kostja esindajale. Kuna ka kostjat esindab menetluses advokaat, tulnuks hageja kassatsioonkaebus TsMS § 337 järgi edastada ka kostja lepingulisele esindajale. Kassatsioonkaebuse edastamata jätmise või sellest kohtu teavitamata jätmise eest on Riigikohtul õigus advokaati trahvida.
19. Kassatsioonkaebuse ja vastukassatsioonkaebuse osalise rahuldamise tõttu tuleb kaebustelt tasutud kautsjonid TsMS § 149 lg-te 4 ja 8 alusel hagejale ja kostjale tagastada.
20. Menetluskulude jaotus jääb TsMS § 173 lg 3 teise lause alusel ringkonnakohtu otsustada sõltuvalt asja lahendamise tulemusest.
Lea Laarmaa, Jaak Luik, Tambet Tampuu


Kas detailplaneeringus määratud maksimaalset ehitisealust pinda saab projekteerimistingimustega ehitusseadustiku § 27 alusel muuta?
Ehitusseadustiku (EhS) § 27 sätestatud projekteerimistingimustega saab täpsustada mitte muuta kehtivaid detailplaneeringuid. Projekteerimistingimuste andmine on pädeva asutuse kaalutlusotsus, kes peab nende andmisel esmalt kaaluma olemasoleva detailplaneeringu elluviimise võimalusi ning esmajärjekorras lähtuma seal toodud terviklahendusest.
EhS § 27 lõikes 4 on toodud ammendav loetelu, mida detailplaneeringu olemasolul antavate projekteerimistingimustega täpsustada saab. Kuna EhS § 27 võimaldab täpsustada detailplaneeringus, mis on läbinud pika ja kaalutletud menetluse vastavalt planeerimisseadusele (PlanS), sätestatud tingimusi, tuleb seal sätestatud nõuete korrigeerimisse suhtuda suure ettevaatlikkusega.
Krundi ehitusõigus sisaldab PlanS § 126 lõikes 4 toodud tingimusi, mis kuuluvad detailplaneeringu kohustuslikus korras lahendatava ülesandena ehitusõiguse hulka vastavalt PlanS § 126 lõikele 2. Kohalikul omavalitsusel tuleb detailplaneeringu olemasolul projekteerimistingimuste andmisel kaaluda, kas ja kuidas EhS § 27 lõikes 4 toodud komponentide täpsustamine mõjutab detailplaneeringu terviklahendust ja selle elluviidavust. Detailplaneeringuga tuleb anda iga krundi kohta krundi ehitusõigus (seal hulgas ehitisealune pind) ja hoonestusala. Projekteerimistingimustega saab täpsustada vaid EhS § 27 lõikes 4 toodud tingimusi, näiteks punktist 2 lähtudes saab hoonestusala asukohta muuta kuni 10% esialgsest lahendusest.
Ehitisealune pind on alates 1.07.2015 kehtima hakanud ehitusseadustikus ja planeerimisseaduses ühtlustatud mõiste, mille definitsioon ja sisustamine on sätestatud määruse „Ehitise tehniliste andmete loetelu ja arvestamise alused“ paragrahvis 19. Kuna ehitisealust pinda ei ole EhS § 27 lõikes 4 välja toodud, siis ei saa ehitisealust pinda projekteerimistingimustega korrigeerida. Tähelepanu tuleb pöörata sellele, et ehitisealuse pinna sisustamine on fikseeritud kehtiva ehitusseadustiku alusel välja antud määruses. Juhul, kui varem kehtestatud detailplaneeringus on arvuliselt määratud teine mõiste (nt ehitusalune pindala), siis on võimalik korrigeerida kahe mõiste vahet. Selline tegevus peab lähtuma konkreetses planeeringus määratud mõiste sisust ja selle teisendamisest ehitisealuse pinna mõistele kehtiva õiguse järgi.


Vaivara Huvikeskuse põhimäärus – Riigi Teataja
Vaivara Huvikeskuse põhimäärus - sisukord
§ 3 Nimi ja asukoht.
§ 4 Sümboolika.
§ 8 Järelevalve ja aruandlus.
§ 9 Tegevuse ümberkorraldamine ja lõpetamine
§ 10 Rakendussätted.
RT IV, 12.03.2015, 27
RT IV, 29.01.2014, 7
04.03.2015 RT IV, 12.03.2015, 2 15.03.2015
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lg 1 p 34.
Käesolev määrus sätestab Vaivara Huvikeskuse eesmärgid, ülesanded, juhataja õigused ja kohustused ning muu tegevuse korraldamise olulised küsimused.
(1) Vaivara Huvikeskus (edaspidi Huvikeskus) on Vaivara valla hallatav asutus, mille haldusalas on Olgina Rahvamaja, Sinimäe Rahvamaja, Vaivara Seltsimaja, Olgina Raamatukogu, Sinimäe Raamatukogu, Vaivara Raamatukogu, Vaivara Valla Avatud Noortekeskus.
(2) Huvikeskus juhindub oma tegevuses Eesti Vabariigis kehtivatest õigusaktidest, vallavolikogu määrustest ja otsustest, vallavalitsuse määrustest ja korraldustest, UNESCO rahvaraamatukogu manifestist, kultuuripärandi kaitse rahvusvahelistest lepingutest ja käesolevast põhimäärusest.
§ 3. Nimi ja asukoht.
(1) Huvikeskuse ametlik nimetus on Vaivara Huvikeskus.
(2) Huvikeskuse asukoht on Vaivara vald, Ida-Virumaa.
§ 4. Sümboolika.
Huvikeskusel on oma logo kujutisega ja nimetusega pitsat ning sümboolika. Vaivara Huvikeskuse logo kirjeldus: rukkilillesinine ketassõlg (värv: PANTONE 2925 C) on võetud Vaivara valla vapilt. Sõle kujutisest ülalpool on rahvusornamendi fragment. Huvikeskuse logona on sõlg ja rahvusornament rukkilillesinist värvi. Pitsati jäljend on ovaalse kujuga, rohelist värvi, selle keskel on ketassõlg. Kahel pool sõle kujutist on rahvusornamendi fragmendid. Pitsati jäljendil on kiri: ülal «Vaivara Huvikeskus» ja all «Ida-Virumaa».
(1) Huvikeskuse eesmärk on tagada elanike juurdepääs informatsioonile, teadmistele ning kultuurile, edendada tervislikku eluviisi, korraldada noorsootööd, toetada elukestvat õppimist ja enesetäiendamist ning vaba aja veetmist.
(2) Tegevuse eesmärkide täitmiseks Huvikeskus:
1) koordineerib Vaivara valla kultuurielu ja osaleb selle korraldamises, võttes arvesse mitmekultuurilise omavalitsuse eripära, vajadust korraldada lõimumisprotsesse ning tagada Eesti rahvakultuuri säilimine ja areng vallas;
2) moodustab allüksustes taidlus- ja huviringe ning -klubisid;
3) korraldab ülevallalisi kultuuri-, noorte- ja spordiüritusi ning osutab kaasabi koostööpartnerite poolt korraldatavate ürituste läbiviimisel;
4) osutab raamatukogu põhiteenuseid (kohapeal kasutamine ja kojulaenutus) Vaivara valla elanikele ning teistele soovijatele vastavalt rahvaraamatukogu seadusele ja kasutamise eeskirjadele;
5) komplekteerib, säilitab ja teeb avalikuks kasutamiseks mõeldud kogud ja elektroonilised andmebaasid kasutajatele kättesaadavaks;
6) korraldab tasuta koduteenindust elanikele, kes tervisliku seisundi tõttu ei ole võimelised raamatukogu külastama;
7) osutab tasulisi eriteenuseid (paljundustööd, väljatrükid üldkasutatavatest andmebaasidest, tasulised kultuuriüritused, tasulised taidlus- ja huvialaringid või -klubid jne)
8) osaleb valla arengukava eelnõu väljatöötamises;
9) teeb koostööd teiste omavalitsustega, Eesti ja välismaa raamatukogudega, kultuuri-, spordi- ning noorsootööasutustega;
10) osutab interneti teenuseid ning tagab avalikule teabele üldkasutatava juurdepääsu andmesidevõrgu kaudu;
11) korraldab elanikele täiendõpet (kursused, õpperingid jne);
12) korraldab noorsootööd, järgides avatud noorsootöö põhimõtteid;
13) korraldab tervisliku eluviisi propageerimist;
14) aitab korraldada ja koordineerida seltsitegevust valla territooriumil.
(1) Huvikeskuse tööd juhib juhataja, kellega sõlmib töölepingu vallavanem Vaivara Vallavalitsuse ettepanekul. Juhatajaga peatab, muudab ja lõpetab töölepingu vallavanem.
(2) Huvikeskuse teeninduse korraldus, teenindatavate õigused ja kohustused kehtestatakse eeskirjades, mille kinnitab Huvikeskuse juhataja.
1) tagab Huvikeskuse põhiülesannete täitmise ning kannab vastutust Huvikeskuse arengu ja rahaliste vahendite õiguspärase kasutamise eest;
2) esindab Huvikeskust;
3) koostab eelarve eelnõu;
5) annab Huvikeskuse töö korraldamiseks käskkirju;
6) esitab vallavalitsusele Huvikeskuse koosseisude ja palgamäärade eelnõu;
7) kehtestab Huvikeskuse ajutiste lepinguliste töötajate tasumäärad;
8) määrab Huvikeskuse tasuliste teenuste hinnad, välja arvatud ruumide kasutamise hinnad, mille hinnad kinnitab vallavalitsus.
(4) Huvikeskuse töötajate koosseisu ja palgamäärad kinnitab vallavalitsus huvikeskuse juhataja ettepanekul.
[RT IV, 12.03.2015, 2 - jõust. 15.03.2015]
(1) Huvikeskus valdab, kasutab ja käsutab oma valduses olevat vara vastavalt vallas kehtestatud korrale.
(2) Huvikeskust finantseeritakse:
1) Vaivara valla eelarvest;
§ 8. Järelevalve ja aruandlus.
(1) Kontrolli Huvikeskuse tegevuse üle teostatakse valla põhimääruses ja muudes õigusaktides ettenähtud korras.
(2) Huvikeskus esitab oma tegevuse kohta õigusaktides ettenähtud aruanded, sealhulgas Kultuuriministeeriumile aruanded riigieelarvest finantseeritud summade kohta.
§ 9. Tegevuse ümberkorraldamine ja lõpetamine
(1) Huvikeskuse ümberkorraldamise või tegevuse lõpetamise otsustab Vaivara Vallavolikogu.
(2) Huvikeskuse haldusalas olevate raamatukogude ümberkorraldamisest või tegevuse lõpetamisest teatab Vallavalitsus Kultuuriministeeriumile ette vähemalt üks kuu enne kavandatavat tähtaega.
§ 10. Rakendussätted.
(1) [Käesolevast tekstist väja jäetud.]