text:
Euroopa Inimõiguste Kohtu lahendid - 02. - 08. oktoober 2017 - Riigi Teataja
Euroopa Inimõiguste Kohtu lahendid - 02. - 08. oktoober 2017
Siseriiklikud võimud ei olnud liiklusõnnetuses surmavaid vigastusi saanud isiku surma asjaolude väljaselgitamisel näidanud üles EIÕK artikliga 2 nõutavat vajalikku hoolsust.
Tikhomirova vs Venemaa, kohtuotsus 03.10.2017, avaldus nr 49626/07
Kaebaja poeg sai 04.12.2006 tõsiselt vigastada liiklusõnnetuse tulemusena, milles auto sõitis teelt välja vastu puud. Õnnetuse toimumise ajal viibis autos kolm isikut. Kaebaja poeg toimetati haiglasse, kus ta 16.12.2006 suri.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 2 rikkumise tuvastamiseks väites, et tema poja surma asjaolude uurimine oli olnud ebatõhus.
EIK leidis, et EIK-le esitatud tõendid olid piisavad, et EIK saaks järeldada, et vaidlustatud uurimine ei olnud tõhus. Esiteks jäi EIK-le mõistatuks, kuidas sai uurimisasutus 14.12.2006 otsusega keelduda kriminaaluurimise alustamisest normi alusel, mis näeb ette võimaluse uurimise lõpetamiseks kahtlustatava või süüdistatava surma korral, kui kaebaja poeg suri alles kaks päeva pärast nimetatud otsuse tegemist. Samas osundas EIK, et uurimise ebatäielikkus ning selle teostamisel vajaliku hoolsuse puudumine tuvastati mitmel korral nii prokuratuuri kui ka siseriiklike kohtute poolt. Seega leidis EIK, et siseriiklikud võimud ei võtnud kasutusele kõiki neile kättesaadavaid mõistlikke meetmeid tõendite kogumiseks ning kaebaja poja surma asjaolude kindlakstegemiseks. Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et siseriiklikud võimud ei olnud näidanud üles EIÕK artikliga 2 nõutavat vajalikku hoolsust.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 10 000 eurot ning kulude katteks 1 040 eurot.
Surmajuhtumi uurimine oli olnud ebatäielik ning uurimisasutus ei tegutsenud uurimise läbiviimisel piisava hoolsusega ega kiirusega, mistõttu oli rikutud EIÕK artiklit 2 menetluslikust aspektist.
Mishina vs Venemaa, kohtuotsus 03.10.2017, avaldus nr 30204/08
Kaebaja poeg leiti novembris 2005 surnuna. Prokuratuur keeldus novembris 2005 kriminaaluurimist alustamast. Kaebaja esitas nimetatud otsuse peale kaebuse väites, et tema poja surm oli tekitatud kolmanda isiku tahtliku teo tulemusena. Järgnevalt avati ja lõpetati uurimine mitmel korral. Veebruaris 2011 avati kriminaaluurimine mõrva uurimiseks. Augustis 2011 otsustati nimetatud menetlus lõpetada. Detsembris 2011 tehti uus otsus menetluse lõpetamise kohta.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 2 rikkumise tuvastamiseks väites, et tema poja surma asjaolude uurimine oli olnud ebatõhus. Samuti kurtis kaebaja menetluse ülemäärase kestuse üle.
EIK märkis, et käesolevas asjas avati tõeline kriminaaluurimine alles viis aastat pärast kaebaja poja surma, misjärel see taas peagi lõpetati. Asjas ei olnud tõendatud, et uurimise alustamisele järgnevalt oleks võetud kasutusele uurimistoiminguid kõnealuse surma asjaolude tuvastamiseks. Mis puudutas enne kriminaaluurimise alustamist läbi viidud uurimiseelseid päringuid, siis nõustus EIK siseriiklike võimudega, mis olid korduvalt leidnud, et uurimiseelsed päringud olid ebatäielikud ning uurimisasutus ei tegutsenud uurimise läbiviimisel piisava hoolsusega ega kiirusega.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 10 000 eurot ning kulude katteks 9 070 eurot.
Kaebaja vigastused ja sellega kaasnevad kannatused ei tulenenud tema suhtes vahistamisel kasutatud üleliigsest jõust ning võimud viisid kaebaja väärkohtlemise väidete osas läbi tõhusa uurimise.
Mitev vs Bulgaaria, kohtuotsus 05.10.2017, avaldus nr 34197/15
Kaebaja vahistati 10.03.2014 pärast seda, kui kaebaja oli autoga politseinike eest põgeneda üritanud. Kaebaja sõnul peksid politseinikud teda vahistamisel mitme minuti vältel; politseinike sõnul hakkas kaebaja politseinike eest ära jooksma, nad jooksid talle järele, kaebaja komistas ja politseinikud said ta kätte. Kaebaja vabastamisel sõidutas tema vend ta haiglasse, kus kaebaja tuvastati murdunud roie ja pahkluu murd. Sündmuste osas viidi läbi ametlik sisejuurdlus ja kriminaalmenetlus, mis otsustati lõpetada. Kaebaja vaidlustas prokuröri otsuse kahes kohtuastmes, kuid tema kaebus jäeti rahuldamata.
Vaidlusaluste vigastustega seoses märkis EIK, et vaidlus puudus selles, et politseinikud olid kasutanud kaebaja vahistamisel jõudu, kuid pooled olid eri seisukohtadel vigastuste tekitamise viisi osas. Et EIK-le ei olnud esitatud veenvaid tõendeid, mis oleksid võimaldanud EIK-l asuda siseriiklike võimude leidudest erinevale seisukohale, nõustus EIK sellise sündmuste kirjeldusega, nagu selle oli esitanud uurimisasutus ning mida siseriiklikud kohtud olid kinnitanud. Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et teatud füüsilise jõu kasutamine oli vajalik kaebaja enda käitumise tõttu ning politseinike poolt tegelikult kasutatud jõud ei olnud kaebaja käitumise suhtes ebaproportsionaalne. Kaebaja vigastused ja sellega kaasnevad kannatused ei tulenenud tema suhtes kasutatud üleliigsest jõust. Seega ei olnud EIÕK artiklit 3 rikutud osas, mis puudutas väidetavat politseipoolset väärkohtlemist 10.03.2014.
Mis puudutas väidetavat tõhusa uurimise läbiviimise kohustuse rikkumist, siis osundas EIK, et kaebajal oli võimalik prokuröri seisukohti kahes kohtuastmes vaidlustada. Samuti ei olnud võimudele võimalik ette heita asjakohaste tõendite ilmset kogumata jätmist. Tõendid koguti õigeaegselt ning uurimine lõpetati koos kahes astmes toimunud kohtumenetlusega kümne kuuga.  Seega järeldas EIK, et võimud viisid kaebaja väärkohtlemise väidete osas läbi tõhusa uurimise. Seetõttu ei ole EIÕK artiklit 3 menetluslikust aspektist rikutud.
Mis puudutas kaebaja väidet, et tal puudus tõhus riigisisene õiguskaitsevahend seoses tema EIÕK artikli 3 alusel esitatud kaebustega, siis osundas EIK, et kaebaja vahistamise ajal toimunud väärkohtlemise väiteid oli uuritud ning kaebajal oli võimalik uurimise lõpetamist kahes kohtuastmes vaidlustada, mida ta ka tegi. Seega ei olnud EIÕK artikli 13 koosmõjus EIÕK artikliga 3 rikutud.
1. EIÕK artiklit 3 ei ole sisulisest ega menetluslikust aspektist rikutud;
2. EIÕK artiklit 13 ei ole koosmõjus EIÕK artikliga 3 rikutud.
Vähihaigele kinnipeetavale ei suudetud osutada ravi, mida ta vajas, mis tõi kaasa ebainimliku ja alandava kohtlemise EIÕK artikli 3 mõttes.
Semenova vs Venemaa, kohtuotsus 03.10.2017, avaldus nr 11788/16
Kaebaja vahistati veebruaris 2013 ning kaebajat peeti kinni nii kohtueelse uurimise ajal kui ka kohtumenetluse ajal. Kaebaja mõisteti märtsis 2013 süüdi ning talle määrati karistuseks vangistus.
Kaebajal diagnoositi juulis 2015 emakakaelavähk. Novembris 2015 taotles vangla haigla juht kaebaja ennetähtaegset vabastamist meditsiinilistel põhjustel. Kohtuistungil toetas kaebaja arst esitatud taotlust väites, et kaebaja oli väga haige, ta oli tõsistes valudes ning vangla haiglal puudusid kaebaja ravimiseks vajalikud ravimid. Kohus jättis taotluse rahuldamata.
EIK kohaldas 02.03.2015 kaebaja taotlusel ajutist meedet, milles viitas Venemaa valitsusele, et kaebajale tuleks koheselt tagada juurdepääs vähipatsientidele kättesaadavatele kõikidele ravimitele kooskõlas siseriikliku õigusega, sh asjakohastele valuvaigistitele. EIK osundas, et kui sellised ravimid ei olnud vanglate haiglates kättesaadavad, tuleks kaebaja viia üle tsiviilhaiglasse, kus sellised ravimid olid kättesaadavad. Pärast ajutise meetme kohaldamist raviti kaebajat jätkuvalt edasi vangla haiglas. Kaebaja seisund halvenes kiiresti. Märtsis 2016 vaatas onkoloog kaebaja läbi ning märkis, et kaebaja valu vajas „täiendavaid ravimeid“, kuid kaebajale antud valuvaigistite osas ei tehtud muudatusi. Kaebaja suri aprillis 2016.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 3 rikkumise tuvastamiseks väites, et võimud ei võimaldanud tal saada kinnipidamise ajal vajalikku arstiabi. Kaebaja väitis ka, et valitsuse suutmatus anda talle kohene juurdepääs vähipatsientidele kättesaadavatele kõikidele ravimitele ning kaebaja tsiviilhaiglasse üle viimata jätmine rikkus Kohtureeglite reegli nr 39 alusel kohaldatud ajutist meedet ning rikkus seega kaebaja EIÕK artiklist 34 tulenevat individuaalkaebeõigust.
Antud asjas kinnitas kaebaja väiteid ebakohase arstiabi kohta (seoses eelkõige hilinenud vähidiagnoosiga ning vajalike meditsiiniliste testide, läbivaatuste ja ravimite puudumisega) ekspertaruanne. EIK pidas nimetatud tõendit usutavaks, võttes arvesse selle koostanud arstide pädevust, kaebaja haigusloo üksikasjaliku analüüsi koos viidetega meditsiinistandarditele, samuti valitsuse poolt aruande sisu osas märkuste puudumise. Vastupidiselt kaebaja avaldustele, ei kinnitanud valitsuse seisukohti ükski ekspertaruanne. Lähtudes EIK valduses olevatest dokumentidest, leidis EIK, et kaebajale kinnipidamise ajal osutatud ravi ei olnud kohane. See, et kaebajale ei suudetud osutada ravi, mida ta vajas, tõi EIK hinnangul kaasa ebainimliku ja alandava kohtlemise EIÕK artikli 3 mõttes.
EIK osundas, et vangla võimud ei astunud mingeid samme EIK 02.03.2015 soovituste täitmiseks. Kaebaja jäi vangla haiglasse, kus ta sai sama ravi, mida varemgi. Võimude suutmatus vajalike meetmete kasutusele võtmiseks oli vastuolus EIK poolt viidatud ajutise meetme eesmärgiga, milleks oli tagada, et kaebaja sai kinnipidamise ajal kohast ravi ajal, mil tema kaasus oli EIK-s menetlemisel. Kuna puudusid asjaolud, mis oleksid võinud õigustada valitsuse passiivset käitumist, leidis EIK, et Venemaa oli jätnud täitmata EIÕK artiklist 34 tulenevad kohustused.
2. Venemaa oli jätnud täitmata EIK poolt Kohtureeglite reegli nr 39 alusel kohaldatud ajutise meetme, millega on rikutud EIÕK artiklist 34 tulenevat kohustust;
3. EIK määras kaebaja tütrele mittevaralise kahju hüvitamiseks 20 000 eurot.
Kramarenko vs Venemaa, kohtuotsus 03.10.2017, avaldus nr 26107/13
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 3 rikkumise tuvastamiseks väites, et talle sai 10.10.2011 osaks politseipoolne väärkohtlemine ning sellele järgnenud uurimine ei olnud tõhus. Kaebaja leidis ka, et tema kinnipidamine politseijaoskonnas 10.10.2011 oli vastuolus EIÕK artikliga 5.
Mis puudutas kaebaja vigastusi, siis kinnitasid poolte esitatud meditsiinilised dokumendid lõplikult, et kaebaja õlgadel ja sääremarjadel oli mitmeid sinikaid ja marrastusi. EIK ei saanud nõustuda valitsuse väidetega, mille kohaselt olid kaebaja vigastused kaebaja poolt endale ise tekitatud või kaebaja võis nimetatud vigastused saada enne vahistamist. Eeltoodu oli piisav, et EIK saaks: (1) järeldada, et valitsus ei olnud esitanud kaebaja vigastuste põhjuste kohta rahuldavat ja veenvat selgitust; (2) eeldada kaebaja väidete õigsust, et ta oli politseinike poolse peksmise ohvriks. Asjaolud, et kaebajat peeti politsei poolt kinni kahtlustatuna ning kaebaja vahistamise ja kinnipidamise kohta puudusid ametlikud andmed, toetasid samuti kaebaja poolt esitatud sündmuste kirjeldust. EIK leidis, et kaebaja vigastuste arv ja koht viitasid, et politseinike poolne peksmine oli piisavalt tõsine ning see oli käsitletav ebainimliku kohtlemisena, mis on EIÕK artikli 3 kohaselt keelatud. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 3 rikkumise sisulisest aspektist.
Antud asjas viidi läbi uurimiseelne päring. EIK osundas oma varasemale kohtupraktikale, milles on leidnud, et usutavate väärkohtlemise väidete uurimine uurimiseelsete päringute tegemisega ning võimude keeldumine täiemahulise kriminaaluurimise alustamisest viitasid riigi suutmatusele täita EIÕK artiklist 3 tulenevat menetluslikku kohustust. EIK hinnangul puudus antud asjas põhjus jõuda erinevale seisukohale. EIK leidis, et võimud ei viinud kaebaja politseipoolse väärkohtlemise väidete osas läbi tõhusat uurimist. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 3 rikkumise menetluslikust aspektist.
Kuna puudusid kohased andmed kaebaja vahistamise ja kinnipidamise kohta 10.-11.10.2011, järeldas EIK, et kaebaja kinnipidamine nimetatud perioodil rikkus siseriiklikku õigust ning oli vastuolus EIÕK artiklist 5 tulenevate nõuetega seoses vabaduse võtmise kohase protokollimisega. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 5 lõike 1 rikkumise.
2. EIÕK artikli 5 lõike 1 (c) rikkumine;
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 26 000 eurot.
Rumeenia võimud ei suutnud last koduvägivalla asjas kaitsta.
D.M.D. vs Rumeenia, kohtuotsus 03.10.2017, avaldus nr 23022/13
Kaasus puudutas menetlust, milles poeg süüdistas oma isa koduvägivallas. Menetlus kestis üle 8 aasta ning lõppes isa süüdimõistmisega lapse kehalises ja vaimses väärkohtlemises.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 3 rikkumise tuvastamiseks väites, et politsei, prokuratuur ja kohtud ei olnud suutnud tema väärkohtlemise väiteid kiires korras ja tõhusalt uurida. Tuginedes EIÕK artikli 6 lõikele 1, kurtis kaebaja muuhulgas kohtute suutmatuse üle määrata talle kahjuhüvitis (viimane siseriiklik kohtuaste oli leidnud, et puudus vajadus kahjuhüvitise küsimust uurida, kuna kaebaja ega prokurör ei olnud alama astme kohtutes kahjuhüvitise taotlust esitanud).
EIK tuvastas EIÕK artikli 3 rikkumise, kuna väärkohtlemise väidete uurimine oli kestnud liiga pikalt ning selles esinesid mitmed muud tõsised puudujäägid.
EIK tuvastas ka EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise, kuna siseriiklikud kohtud  ei uurinud sisuliselt kaebaja kaebust, mis puudutas talle kahjuhüvitise mittemääramist, ehkki siseriiklikust õigusest tulenes selgelt sõnastutud kohustus teha alaealist puudutavas asjas otsus kahjuhüvitise küsimuse osas ka ilma kannatanupoolse vastava ametliku taotluseta.
EIK selgitas, et konventsiooniosalised riigid peaksid püüdlema sõnaselgelt ja kõikehõlmavalt laste väärikuse kaitsmise poole. Praktikas nõuab see kohase õigusliku raamistiku olemasolu, mis võimaldab lastele kaitset koduvägivalla eest.
2. EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumine seoses õiglase kohtumenetluse õiguse rikkumisega (häältega 4:3);
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 10 000 eurot, siseriiklikus menetluses kantud kulude katteks 2 347,50 eurot ning EIK-s toimunud menetluses kantud kulude katteks 2347,50 eurot (häältega 4:3).
Kolm kohtunikku esitasid ühise eriarvamuse, milles ei nõustunud Kohtukoja enamuse EIÕK artikli 6 aluses esitatud põhjendustega ja järeldustega osas, mis puudutas menetluse õiglust.
Võttes arvesse, et kaebaja vigastuste päritolu kohta puudus rahuldav ja veenev selgitus, leidis EIK, et nimetatud vigastused olid kaebajale tekitanud politseinike poolse jõu kasutamisega.
Shevtsova vs Venemaa, kohtuotsus 05.10.2017, avaldus nr 36620/07
Kaebaja sõnul tulid 06.11.2011 kaks tavariietes politseinikku tema õe majja otsima viimase poega (O.), keda kahtlustati süüteo toimepanemises. Kuna tema õde oli joobes, teavitas kaebaja politseinikke, et O.-d ei olnud kodus. Politseinikud koostasid kutse, mille kohaselt pidi O. Ilmuma politseijaoskonda ning andsid selle kaebajale. Kaebaja väitis, et pärast kutse vastuvõtmist küsis ta politseinikelt luba õe majast lahkuda. Seepeale solvasid politseinikud väidetavalt kaebajat ning rabasid teda käest selliselt, et ta kukkus esikutrepist alla. F., kaebaja õe elukaaslane, sekkus politseinike takistamiseks ning politseinikud lükkasid ta maha ja lõid teda. Seejärel panid politseinikud F. käed raudu ja viisid ta politseijaoskonda. Kaebajat ei vahistatud.
Valitsuse sõnul oli kaebaja käitunud politseinike suhtes agressiivselt ning oli neid solvanud. Kaebaja oli väidetavalt kutse katki rebinud ning selle ühele politseinikule näkku visanud, kes oli palunud kaeajal nendega politseijaoskonda tulla selleks, et koostada aruanne seoses pahatahtliku käitumisega avalikku võimu teostava isiku suhtes.
Pärast vahejuhtumit läks kaebajatraumapunkti, kus talle väljastati arstitõend, mille kohaselt oli kaebajal parema kulmu pehmete kudede turse. 09.11.2001 tuvastas kohtumeditsiiniameti kohtuarst samuti sama turse , samuti muid marrastusi ning kaebaja erinevatel kehaosadel esinenud hematoomid.
Kaebaja esitas prokurörile 08.11.2001 kirjaliku kaebuse, milles kurtis tema väärkohtlemise üle kahe politseiniku poolt. Aastatel 2001-2009 tegid uurimisasutused mitmeid otsuseid, milles keelduti kriminaaluurimist alustamast. Kaebaja kaebused kohtutele jäeti vastavalt veebruaris ja aprillis 2010 rahuldamata. Kaebajale ei esitatud süüdistust seoses pahatahtliku käitumisega avalikku võimu teostava isiku suhtes.
Kaebaja esitas EIk-le avalduse EIÕK artikli 3 rikkumise tuvastamiseks väites, et talle oli saanud osaks politsei poolt tekitatud ebainimlik ja alandav kohtlemine ning tal puudus nimetatud kaebusega seoses tõhus õiguskaitsevahend.
Võttes arvesse, et kaebaja vigastuste päritolu kohta puudus rahuldav ja veenev selgitus, leidis EIK, et nimetatud vigastused olid kaebajale 06.11.2001 tekitanud politseinike poolse jõu kasutamisega. Samas puudusid tõendid selle kohta, et kaebaja oleks avaldanud füüsilist vastuhakku või et ta oleks politseinikke vägivaldse käitumisega ohustanud. Kohtuarsti poolt kaebajal tuvastatud vigastused kinnitasid kaebaja suhtes kasutatud füüsilise jõu intensiivsust. Nendel asjaoludel leidis EIK, et valitsus ei olnud suutnud tõendada, et jõu kasutamine oli nii proportsionaalne kui ka rangelt vajalik. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 3 rikkumise sisulisest aspektist.
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 19 00 eurot.
Kurdi ja tumma vangi kinnipidamistingimused olid käsitletavad ebainimliku ja alandava kohtlemisena.
Ābele vs Läti, kohtuotsus 05.10.2017, avaldused nr 60429/12; 72760/12
Kaasus puudutas kurdi ja tumma vangi kaebust, kes väitis, et teda hoiti ülerahvastatud kambrites ning võimud ei tegutsenud tema puudega vastavalt, mis tõi kaasa kaebaja eraldatuse tunde.
Kaebaja esitas EIK-le avaldused EIÕK artikli 3 rikkumise tuvastamiseks seoses tema kinnipidamistingimustega.
EIK leidis, et kambrites, milles kaebajat peeti, puudus piisav isiklik ruum. Samuti pidi kaebaja olema tundnud ängistust ja alaväärsust tulenevalt tema võimetusest suhelda ning nimetatud tunded ületasid ebainimliku ja alandava kohtlemise lävendi.
Võttes arvesse kaasuse asjaolud tervikuna ja kaebaja suhtes rakendatud ohtliku kinnipeetava režiimi kumulatiivseid mõjusid, leidis EIK, et siseriiklikud võimud ei esitanud piisavaid ja asjakohaseid põhjendusi antud asjas kasutatud tõsiste meetmete õigustamiseks.
Artur Pawlak vs Poola, kohtuotsus 05.10.2017, avaldus nr 41436/11
Kaebaja vahistati aprillis 2005 ning teda hoiti kohtueelselt kinni. Augustis 2010 mõisteti kaebaja süüdi mitmetes tõsistes kuritegudes, sh mõrvas. Kaebaja suhtes tehti 14.09.2009 otsus, millega otsustati tema suhtes ohtliku kinnipeetava režiimi kohaldamine. Nimetatud režiimi kohaldamist pikendati järgnevalt mitmel korral. Ohtliku kinnipeetava režiimi kohaldamine lõpetati 12.02.2014. Seega käsitleti kaebajat ohtliku kinnipeetavana 4 aasta ja 5 kuu pikkusel perioodil, mil tema suhtes kasutati kõrgendatud turvameeteid ja erinevaid piiranguid.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse, milles väitis, et teda käsitleti ebaseaduslikult ohtliku kinnipeetavana ning talle sai osaks EIÕK artikliga 3 keelustatud alandav kohtlemine.
EIK ei nõustunud, et jätkuv, rutiinne ja diskrimineeriv ohtliku kinnipeetava režiimi alusel kasutatud meetmete rakendamine üle nelja-aastasel perioodil oli vangla turvalisuse säilitamiseks vajalik või kooskõlas EIÕK artikliga 3. Esiteks märkis EIK, et ehkki kaebajal, kes viibis üksikkambris muust vanglast eraldatud spetsiaalses vanglatiivas, oli juurdepääs puhkeruumile, raamatukogule ning erinevatele spordi- ja kultuuritegevustele, ei olnud need tegevused piisavad, et vähendada kaebaja suhtes rakendatava režiimi kumulatiivseid, kahjulikke mõjusid. Teiseks osundas EIK, et kaebaja täielikud läbiotsimised toimusid rutiinselt ega olnud põhjendatud konkreetsete turvavajadustega ega kahtlustega seoses kaebaja käitumisega. Võttes arvesse, et kaebaja suhtes rakendati ka muid rangeid jälgimismeetmeid, ületas igapäevaste täielike läbiotsimiste toimumine enam kui nelja-aastasel perioodil vanglakaristuse kandmisega seotud vältimatute kannatuste ja alanduste taseme.
Võttes arvesse kaasuse asjaolud tervikuna ja kaebaja suhtes rakendatud ohtliku kinnipeetava režiimi kumulatiivseid mõjusid, leidis EIK, et siseriiklikud võimud ei esitanud piisavaid ja asjakohaseid põhjendusi antud asjas kasutatud tõsiste meetmete õigustamiseks. Võimud ei suutnud näidata, et kaebaja suhtes ohtliku kinnipeetava režiimi alusel kohaldatud jälgimis- ja turvameetmete kombinatsioon oli tervikuna tõepoolest vajalik tagamaks vangla turvalisuse legitiimset eesmärki.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 8 000 eurot.
EIK leidis, et siseriiklikud võimud ei viinud kaebaja politseinike poolse väärkohtlemise väidete uurimiseks läbi kiires korras olulisi uurimistoiminguid, mis õõnestas nende suutlikkust selgitada välja, mis oli kaebajaga juhtunud. Läti valitsus ei olnud täitnud oma tõendamiskoormust ega esitanud usutavat selgitust, mis oleks lükanud ümber kaebaja sündmuste versiooni.
Ostroveņecs vs Läti, kohtuotsus 05.10.2017, avaldus nr 36043/13
Kaebaja, kes oli ajal, mil ta oli kohtu all süüdistatuna rasketes kuritegudes, alaealine. Pärast mitmeid mais 2010 toimunud kohtuistungeid tunnistas ta end „osaliselt süüdi“. Kohtud mõistsid kaebaja talle esitatud süüdistustes süüdi.
Kaebaja väitel hoiti teda kohtuistungite toimumise päevadel kohtuhoone keldris asuvas pidamisalal, kus teda saatvad politseinikud solvasid teda ning ründasid teda füüsiliselt selleks, et panna teda kuritegusid üles tunnistama.
Juunis 2010 alustas siseturvalisuse amet kaebaja väärkohtlemise väidete uurimiseks sisejuurdlust. Augustis 2010 keeldus amet kriminaalmenetlust alustamast leides, et puudus teave, mis oleks viidanud toime pandud distsiplinaarsüüteole. Pärast seda, kui nimetatud otsus ning ameti järgnevad menetluse alustamisest keeldumised olid prokuratuuri poolt tühistatud, avati lõpuks kriminaalmenetlus veebruaris 2012. Kriminaalmenetlus lõpetati juulis 2012 alusel, et puudusid süüteokoosseisu tunnused. Kaebaja ja tema ema poolt nimetatud otsuse esitatud kaebused jäeti rahuldamata.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 3 rikkumise tuvastamiseks seoses tema väärkohtlemisega teda saatnud politseinike poolt ning tema väidete osas tõhusa uurimise puudumisega.
EIK leidis, et kaebaja väited teda eskortinud politseinike suhtes olid meditsiinilisi tõendeid arvestades „vaieldavad“ ning siseriiklikel võimudel oli kohustus viia läbi EIÕK artikli 3 nõuetele vastav tõhus uurimine. EIK leidis, et võimud ei viinud kiires korras läbi olulisi uurimistoiminguid, mis õõnestas nende suutlikkust uurida välja seda, mis oli kaebajaga juhtunud. Seetõttu järeldas EIK, et kaebaja väärkohtlemise väite uurimine oli olnud ebatõhus. Seega oli EIÕK artiklit 3 menetluslikust aspektist rikutud.
Kaebaja oli esitanud piisavalt tugevad tõendid, mis kinnitasid tema väärkohtlemise väidet. Läti valitsus ei olnud täitnud oma tõendamiskoormust ega esitanud usutavat selgitust, mis oleks lükanud ümber kaebaja sündmuste versiooni. EIK-l puudus alus kahelda kaebaja esitatud sündmuste versioonis ning leidis, et kaebaja kehal leitud vigastused olid tekkinud teda eskortinud politseinike rünnakute tulemusena 20., 21., 24. ja 25.05.2010. EIK leidis, et kaebajale tekitatud vigastused pidid põhjustama talle füüsilist valu ja kannatusi. Lisaks pidi sündmuste toimumise ajal alaealiseks olnud kaebaja väärkohtlemine teda eskortinud politseinike poolt, kelle täieliku kontrolli all kaebaja oli, põhjustama kaebajale märkimisväärseid vaimseid kannatusi, mis kahjustasid tema inimväärikust. Nendel asjaoludel leidis EIK, et kurdetav väärkohtlemine oli käsitletav ebainimliku ja alandava kohtlemisena EIÕK artikli 3 mõttes. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 3 rikkumine sisulisest aspektist.
3. EIK määras mittevaralise kahjuhüvitamiseks 8 000 eurot ning kulude katteks 1 210 eurot.
EIK tuvastas EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumise, kuna kohus pikendas omal algatusel kaebaja kinnipidamist ilma pooltele selles osas seisukohtade esitamise võimalust andmata.
Medvedev vs Venemaa, kohtuotsus 03.10.2017, avaldus nr 10932/06
Kaebaja süüteoasja menetlemisel lükkas esimese astme kohus korduvalt kohtuistungeid edasi. Muuhulgas lükati edasi 15.12.2005 toimuma pidanud istung, seejuures pikendas kohus vastavas otsuses omal algatusel kaebaja kinnipidamist.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse, milles väitis muuhulgas, et tal ei olnud tal võimalik 15.12.2005 istungil kinnipidamise küsimust kommenteerida.
EIK osundas, et vaidlust ei olnud selles, et 15.12.2005 istungi lõpetamisel otsustas eesistujaks olev kohtunik istungi toimumise kaebaja ja kaassüüdistatavate esindaja puudumise tõttu edasi lükata ning pikendas kaebaja kinnipidamist omal algatusel ilma pooltele selles osas seisukohtade esitamise võimalust andmata. EIK selgitas, et isiku uurimise ja kohtumenetluse ajal kinnipidamise seaduspärasuse kontrolli menetlus peab olema võistlev ning peab tagama poolte võrdsuse. Kinnipeetavale tuleb tagada võimalus kommenteerida prokuratuuri poolt esitatud seisukohti. Seetõttu leidis EIK, et kaebaja kinnipidamise spontaanne pikendamine ei võimaldanud tal saada omal valikul õigusabi ning esitada seisukohti tema kinnipidamise edasise pikendamise osas. Selliselt ei taganud siseriiklik kohus menetluse võistlevust ning poolte vahelist võrdsust. Seetõttu ei täitnud kaebaja kinnipidamise pikendamine 15.12.2005 EIÕK artikli 5 lõikest 4 tulenevaid menetlusnõudeid, mistõttu on nimetatud normi rikutud.
Kohtule juurdepääsuõiguse põhimõtted kehtivad ka konstitutsioonilise kaebuse kohta.
Čović vs Bosnia ja Hertsegoviina, kohtuotsus 03.10.2017, avaldus nr 61287/12
Kaebajat peeti alates novembrist 2011 kohtueelselt kinni. Järgneva aasta jooksul kontrolliti ja pikendati regulaarselt kaebaja kinnipidamist. Kaebaja esitas viimaks konstitutsioonilise kaebuse, milles vaidlustas kinnipidamise õiguspärasuse ja kestuse, kuid see lükati tagasi, kuna konstitutsioonikohus (tegutsedes 8-liikmelises koosseisus) ei saavutanud ühegi kaebusega seotud ettepaneku osas vajalikku häälteenamust. Seejuures nägid faktiliste asjaolude toimumise ajal kehtinud konstitutsioonikohtu reeglid ette, et täiskogu tegi otsuseid kõikide liikmete häälteenamusega ning kui täiskogust võtsid osa vähem kui 9 kohtunikku, lükati kaebus tagasi, kui vähemalt 5 kohtunikku ei hääletanud konkreetse ettepaneku osas ühtemoodi. Kaebaja vabastati viimaks novembris 2013.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumise tuvastamiseks.
Ehkki antud asjas tegi konstitutsioonikohus kaebaja kaebuse osas formaalse otsuse,  lükati kaebus tagasi ilma kaebuse vastuvõetavuse ja/või sisu üle otsustamata. Ainus põhjus, miks kaebaja kaebus tagasi lükati, oli kohtu suutmatus jõuda häälteenamusele. Seetõttu leidis EIK, et kaebaja kinnipidamise põhiseadusele vastavuse küsimus jäi käsitlemata. EIK hinnangul jättis selline olukord kaebaja ilma võimalusest saada asjas lõplik otsus, mistõttu piirati kohtule juurdepääsuõiguse olemust.
Seeläbi, et konstitutsioonikohus lükkas kaebaja kaebuse tagasi vaid seetõttu, et kohus ei suutnud jõuda häälteenamusele, rikkus kohus nõuet, mille kohaselt peavad võimude poolt vabatahtlikult loodud asjaolud olema sellised, et need annavad kaebajatele õiguskaitsevahendi kasutamiseks realistliku võimaluse. Seetõttu rikuti EIÕK artikli 5 lõikest 4 tulenevat kohustust kaebaja kinnipidamise õiguspärasuse kontrollimiseks.
EIK selgitas, et Bosnia ja Hertsegoviina peab tagama kaebaja asja uue läbivaatamise konstitutsioonikohtus.
2. EIK määras, et Bosnia ja Hertsegoviina peab tagama kaebaja asja uue läbivaatamise konstitutsioonikohtus. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 1 500 eurot ning kulude katteks 61,35 eurot.
EIK tuvastas EIÕK artikli 5 lõike 3 rikkumise seoses asjaoluga, et kohtud ei arendanud kaebaja algset kinnipidamise põhjendusi möödudes edasi, vaid kordasid kinnipidamise pikendamisel varem esitatud põhjendusi ilma kaebaja asja konkreetsetele asjaoludele viitamata.
Staszuk vs Ukraina, kohtuotsus 05.10.2017, avaldus nr 70840/10
Kaebaja vahistati 14.05.2010. Kohus otsustas 17.05.2010 kaebaja kohtueelse kinnipidamise. Järgnevalt pikendati korduvalt kaebaja kinnipidamist ning jäeti rahuldamata kaebaja vabastamise taotlused. Esimese astme kohus mõistis kaebaja 19.03.2012 süüdi. Apellatsioonikohus tühistas 07.12.2012 nimetatud otsuse ning saatis asja täiendavate uurimistoimingute tegemiseks tagasi, seejuures otsustas apellatsioonikohus kaebaja jätkuva kinnipidamise selleks põhjendusi esitamata. Kaebaja vabastati 16.01.2013 kautsjoni vastu. Kaebaja mõisteti 17.05.2013 süüdi.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 5 lõigete 1 ja 3 rikkumise tuvastamiseks väites, et tema kinnipidamine perioodidel 14.12.2010-27.04.2011 ja 27.04.2011-19.03.2012 ei olnud seaduslik ning tema kinnipidamine kohtueelse uurimise ja kohtumenetluse ajal oli ebamõistlikult pikk.
EIK osundas, et perioodi 14.12.2010-27.04.2011 osas puudus kohtu otsus, millega oleks otsustatud kaebaja kinnipidamine, ning perioodi 27.04.2011-19.03.2012 osas ei olnud kohus kehtestanud kinnipidamise tähtaega. EIK on varasemas praktikas tuvastanud, et selline teguviis on vastuolus EIÕK artikli 5 lõikest 1 tuleneva seaduslikkuse nõudega. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 5 lõike 1 rikkumise.
EIÕK artikli 5 lõike 3 eesmärkidel kestis kaebaja kinnipidamine kokku enam kui üks aasta ja 11 kuud, mis ei ole absoluutses mõttes lühike ajaperiood. Ehkki kaebaja kinnipidamiseks algselt esitatud põhjendused võisid olla õigustatud, ei arendatud neid põhjendusi aja möödudes edasi ning siseriiklikud kohtud kordasid kinnipidamise pikendamisel varem esitatud põhjendusi ilma kaebaja asja konkreetsetele asjaoludele viitamata. Lisaks ei põhjendanud apellatsioonikohus 07.12.2012 otsuses üldse kaebaja jätkuva kinnipidamise vajalikkust. EIK on varasemas praktikas tuvastanud EIÕK artikli 5 lõike 3 rikkumisi käesoleva asjaga sarnastes küsimustes. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 5 lõike 3 rikkumise.
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 5 000 eurot.
Seeläbi, et siseriiklikud võimud ei suutnud aastaid täita kaebaja kasuks langetatud täidetavat siseriiklikku kohtuotsust, ennetasid võimud tal saamast raha, mille saamist ta võis mõistlikult eeldada.
Postnova vs Venemaa, kohtuotsus 03.10.2017, avaldus nr 50113/07
Siseriikliku kohtu 05.12.2000 otsusega kohustati Uljanovski oblasti võime tasuma kaebaja abikaasale 228 000 Vene rubla. Nimetatud otsus jõustus 15.12.2000. Kui kaebaja abikaasa suri, liitus kaebaja juunis 2003 oma abikaasa asemel täitemenetlusega. Hoolimata kaebaja korduvatest püüdlustest 05.12.2000 otsust täita, jäi otsus täitmata.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse, milles kurtis, et 05.12.2000 otsust ei olnud seni täidetud. Kaebaja kaebus kuulus uurimisele EIÕK artikli 6 lõike 1 ja EIÕK 1. protokolli artikli 1 alusel.
EIK on korduvalt tuvastanud EIÕK artikli 6 lõike 1 ja EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumisi kaasustes, milles tõstatusid käesoleva asjaga sarnased küsimused. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Seega, võttes aluseks EIK kohtupraktika, leidis EIK, et seeläbi, et siseriiklikud võimud ei suutnud aastaid täita kaebaja kasuks langetatud täidetavat otsust, ennetasid võimud tal saamast raha, mille saamist ta võis mõistlikult eeldada.
1. EIÕK artikli 6 ning EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumine;
2. EIK määras varalise kahju hüvitamiseks 10 300 eurot ning mittevaralise kahju hüvitamiseks 6 000 eurot.
EIK tuvastas, et kaebajate kasuks langetatud siduva ja täidetava kohtuotsuse tühistamine uute asjaolude ilmnemise alusel rikkus EIÕK artiklit 6.
Vorobyeva jt vs Venemaa, kohtuotsus 03.10.2017, avaldus nr 65969/11
Asjas on viis kaebajat. Esimese astme kohus tegi 19.04.2010 otsuse, millega rahuldas kaebajate hagi. Nimetatud otsus jõustus. Aprillis 2011 esitas menetluses kostjaks olnud äriühing kohtule taotluse menetluse uueks avamiseks uute asjaolude ilmnemise alusel (toetudes kahele dokumendile). 12.05.2011 otsusega tühistas esimese astme kohus 19.04.2010 otsuse. Kohus leidis, et äriühingu poolt esitatud dokumendid võisid omada asja tulemusele märkimisväärset mõju, millest tulenevalt olid need käsitletavad „uute ilmnenud asjaoludena“. 31.08.2011 tegi esimese astme kohus asjas uue otsuse, millega jättis kaebajate hagi rahuldamata ning otsustas 19.04.2010 otsuse tagasitäitmise. Apellatsioonikohus jättis 26.10.2011 kaebajate apellatsioonkaebuse rahuldamata.
Kaebajad esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 rikkumise tuvastamiseks väites, et nende kasuks langetatud siduva ja täidetava kohtuotsuse tühistamine uute asjaolude ilmnemise alusel rikkus õiguskindluse põhimõtet.
EIK on korduvalt tuvastanud EIÕK rikkumisi seoses siduvate ja täidetavate kohtuotsuste tühistamisega uute asjaolude ilmnemise alusel. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele.
EIK leidis, et nii menetluses kostjaks olnud äriühing kui ka asja kaasutud kolmas isik võisid esitada dokumente, millele toetudes menetluse uut avamist taotleti, juba esimeses kohtumenetluses, ent ei teinud seda. Nendel asjaoludel oli taotlus asja uueks avamiseks uute asjaolude ilmnemise alusel sisuliselt katse asja uuesti vaidlustada alustel, mida äriühing oleks võinud, ent ei suutnud, algses kohtumenetluses tõstatada.
1. EIÕK artikli 6 rikkumine seoses kaebajate kasuks langetatud lõpliku kohtuotsuse tühistamisega uute asjaolude ilmnemise alusel;
2. EIK määras igale kaebajale õiglaseks hüvitiseks 1 500 eurot.
Riik on vastutav suutmatuse eest täita lõplikke siseriiklikke kohtuotsuseid, mis on langetatud riigi kontrolli alla kuuluvate äriühingute (sh pankade) kahjuks, käimasoleva pankrotimenetluse olukorras.
Radulović vs Serbia, kohtuotsus 03.10.2017, avaldus nr 24465/11
Veebruaris 2004 alustas kohus valdavalt ühisomandis oleval kapitalil põhineva pangast võlgniku suhtes pankrotimenetlust. 08.02.2005 otsusega tunnustas kohus kaebaja nõudeid, mis puudutasid saamata jäänud töötasu. Teadmata kuupäeval maksti kaebajale seoses eelnimetatud võlaga 8 533 Serbia dinaari, kuid ülejäänud võlga ei ole kaebajale tasutud. Seejuures on pankrotimenetlus endiselt pooleli.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1 ja EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamiseks.
EIK selgitas, et on varem leidnud, et riik on vastutav suutmatuse eest täita lõplikke siseriiklikke kohtuotsuseid, mis on langetatud riigi kontrolli alla kuuluvate äriühingute (sh pankade) kahjuks, käimasoleva pankrotimenetluse olukorras. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele.
1. EIÕK artikli 6 lõike 1 ning EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumine;
2. EIK määras, et Serbia pidi oma vahenditest maksma kaebajale 08.02.2005 kaebaja kasuks langetatud kohtuotsuses kaebajale väljamõistetud summad, millest on lahutatud juba välja makstud summad. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks ja kulude katteks 2 000 eurot.
Kaebajale ei saadetud koopiat tema asjas esitatud apellatsioonkaebusest ning kaebajale ei antud piisavalt võimalust sellele vastata, mis tõi kaasa poolte võrdsuse põhimõtte rikkumise.
Viktor Nazarenko vs Ukraina, kohtuotsus 03.10.2017, avaldus nr 18656/13
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks. Kaebaja väitis, et tema pensioninõudega seonduv kohtumenetlus oli olnud ebaõiglane, kuna ta ei olnud saanud koopiat tema asjas esitatud apellatsioonkaebusest, mistõttu ei olnud talle antud võimalust esitada selle peale omapoolseid seisukohti.
EIK pidas tuvastatuks, et rikkudes siseriiklikku õigust ning hoolimata kaebaja püüetest oma huvisid kaitsta, ei saadetud kaebajale koopiat tema asjas esitatud apellatsioonkaebusest ning kaebajale ei antud piisavalt võimalust sellele vastata. See tõi kaasa poolte võrdsuse põhimõtte rikkumise.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 1 000 eurot.
EIK tuvastas, et kriminaalmenetlused kestustega 4 aastat ja 7 kuud kuni 9 aastat ja 1 kuu ei vastanud mõistliku menetlusaja nõudele.
Dastamani jt vs Kreeka, kohtuotsus 05.10.2017, avaldused nr 36420/10; 3957/11; 35230/11; 21469/12; 2385/13; 75140/13
Asjas on seitse kaebajat, kes esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks seoses ebamõistlike pikkustega  kohtumenetlustega kriminaalmenetlustes. Ühes avalduses taotleti ka EIÕK artikli 13 rikkumise tuvastamist, kuna kaebajad väitsid, et neil puudus menetluse ebamõistliku kestuse peale kaebamiseks tõhus õiguskaitsevahend.
Kriminaalmenetluste kestused: 4 aastat ja 7 kuud kuni 9 aastat ja 1 kuu. Kohtuastmeid: 1 kuni 3.
EIK on korduvalt tuvastanud EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumisi käesoleva asjaga sarnases küsimuses. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Seega, võttes arvesse EIK kohtupraktika, leidis EIK, et antud asjas olid menetluste kestused ülemäärased ega täitnud „mõistliku aja“ nõuet. Eeltoodust tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise.
EIK on varem tuvastanud, et Kreeka õigussüsteem ei võimaldanud isikutele tõhusat õiguskaitsevahendit EIÕK artikli 13 mõttes, mille alusel oleks isikutel olnud võimalik kurta menetluse kestuse üle. Eeltoodust tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artikli 13 rikkumise seoses asjaoluga, et kaebajatel puudus faktiliste asjaolude esinemise ajal siseriiklik õiguskaitsevahend seoses nende EIÕK artikli 6 lõikest 1 tuleneva õiguse
2. EIÕK artikli 13 rikkumine avalduse nr 75140/13 osas.
Kahe vastuolulise kõrgeima kohtu otsuse olemasolu samas asjas oli vastuolus õiguskindluse põhimõttega.
Glavak vs Horvaatia, kohtuotsus 05.10.2017, avaldus nr 73692/12
Horvaatia ülemkohus leidis tsiviilkohtumenetluse raames esmalt, et kaebaja kassatsioonkaebus oli vastuvõetav, lahendas kaebuse sisuliselt ning saatis alama astme kohtutele uueks arutamiseks. Kui sama tsiviilkohtumenetlus jõudis taas ülemkohtusse, tunnistas ülekohus kaebaja kassatsioonikaebuse vastuvõetamatuks (ratione valoris, kuna hagihind oli väiksem kui 100 000 Horvaatia kuna).
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et viis, kuidas ülemkohus oli tunnistanud tema kassatsioonkaebuse vastuvõetamatuks, rikkus tema õigust õiglasele kohtumenetlusele.
EIK leidis, et kahe vastuolulise ülemkohtu otsuse olemasolu samas asjas oli vastuolus õiguskindluse põhimõttega. Kui ülemkohus tegi uue otsuse samas küsimuses samas menetluses ning tühistas seeläbi tõhusalt oma eelneva otsuse ilma sellele viitamata või vastupidiseid põhjendusi esitamata, muutus ülemkohus ise käesolevas asjas ebakindluse allikaks. Sellisel viisil rikkus see EIÕK artikli 6 lõikest 1 tulenevat õiguskindluse põhimõtet.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 1 500 eurot ning kulude katteks 1 700 eurot.
Konstitutsioonilise kaebuse esitamise tähtaja ekslik arvutamine konstitutsioonikohtu poolt jättis kaebaja ilma juurdepääsuõigusest kohtule.
Beránek vs Tšehhi Vabariik, kohtuotsus 03.10.2017, avaldus nr 45758/14
31.03.2014 keeldus konstitutsioonikohus kaebaja 29.10.2013 esitatud konstitutsioonilist kaebust menetlusse võtmast leides, et see oli esitatud tähtaega rikkudes, kuna konstitutsioonilise kaebuse esitamise tähtaeg lõppes 28.10.2013. Kaebaja taotles konstitutsioonikohtult nimetatud otsuse tühistamist, kuna 28.10.2013 oli olnud rahvuspüha, millisel juhul nägid siseriiklikud menetlusreeglid ette, et kaebuse esitamise viimane päev oli rahvuspühale järgnenud päev, s.o 29.10.2013. Konstitutsioonikohtu kohtusekretär tunnistas 11.04.2014 kirjas, et ettekandja-kohtunik oli kahtlemata jätnud tähelepanuta, et kaebaja oli tähtaega järginud. Kuna konstitutsioonikohtul ei olnud pädevust enda otsust kehtetuks tunnistada, soovitas kohtusekretär kaebajale avalduse esitamist EIK-le.
EIK osundas, et käesolev olukord oli identne kaebaja olukorraga asjas Zemanová vs Tšehhi Vabariik (nr 6019/03, 13.12.2005). Viidatud asjas rõhutas EIK, et konstitutsioonikohtu poolne ekslik konstitutsioonilise kaebuse esitamise tähtaja kohaldamine takistas kaebaja kaebuse sisulist läbivaatamist ning riivas tema õigust kohtute tõhusale kaitsele, mis tõi kaasa EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise.  EIK hinnangul olid viidatud asjas tehtud järeldused käesoleva kaebaja osas täielikult asjakohased, mistõttu puudus alus jõuda erinevale järeldusele. EIK lisas, et käesolevas asjas oli konstitutsioonikohtu kohtusekretär sõnaselgelt tunnistanud ettekandja-kohtuniku poolt tehtud viga tähtaja arvutamisel. Nendel asjaoludel leidis EIK, et konstitutsioonilise kaebuse esitamise tähtaja ekslik arvutamine konstitutsioonikohtu poolt jättis kaebaja ilma juurdepääsuõigusest kohtule.
2. Rikkumise tuvastamine on iseenesest piisav õiglane hüvitis kaebaja poolt kantud mittevaralise kahju eest.
Kriminaalmenetlus, milles isik, kellele hiljem esitati süüdistus, kuulati algselt üle tunnistajana, kellel puudus õigus õigusabile, oli liiga pikk, kuid oli tervikuna õiglane.
Kalēja vs Läti, kohtuotsus 05.10.2017, avaldus nr 22059/08
Kaasus puudutas kriminaalmenetlust seoses vahendite väärkasutamisega. Kaebaja, kes töötas raamatupidajana, kurtis eelkõige selle üle, et teda oldi menetluses kuulatud üle tunnistajana (ja seetõttu ilma advokaadita) pikka aega enne, kui kaebajale oli esitatud ametlik süüdistus. Kaebaja oli tunnistajana üle kuulatud mitmel korral alates uurimise algusest 1998. aastal, kuid kaebajale esitati ametlik süüdistus ja ta muutus süüdistatavaks 2005. aastal. Kaebaja mõisteti 2007. aastal süüdi.
EIK tuvastas esmalt EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise, kuna menetluse kogukestus, s.o 9 aastat ja 10 kuud, oli olnud ülemäärane. EIK leidis, et menetluse alguseks tuli lugeda 1998. aasta, ehkki kaebajat teavitati ametlikult tema vastu esitatud kahtlustusest alles 2005. aastal. Seda seetõttu, et kaebajat oldi kriminaaluurimise alguses ja selle kestel koheldud kui kahtlustatavat, mida tõendas asjaolu, et kaebajat oldi selle aja jooksul korduvalt üle kuulatud (ehkki kaebajal oli sel hetkel tunnistaja menetluslik seisund).
EIK hinnangul ei olnud EIÕK artikli 6 lõikeid 1 ja 3 (c) rikutud. EIK leidis, et ehkki kaebaja ei saanud tunnistaja menetlusliku seisundi tõttu kohtueelses staadiumis aastatel 1998-2005 õigusabi kasutada, ei olnud menetluse üldine õiglus pöördumatult kahjustatud.
1. EIÕK artikli 1 rikkumine seoses menetluse kestusega;
2. EIÕK artikli 6 lõikeid 1 ja 3 (c) ei ole seoses õigusabiga rikutud;
Ukraina õiguses ei taganud ühepoolne deklaratsioon ja selle heakskiitmine EIK poolt sama kindlat juurdepääsu menetlusele, mis võimaldab uurida siseriikliku menetluse taasavamise küsimust, nagu seda teeks EIK otsus.
Aviakompaniya A.T.I., ZAT vs Ukraina, kohtuotsus 03.10.2017, avaldus nr 1006/07
Kaebaja oli Ukraina äriühing, mis likvideeriti 2015. aastal. Märtsis 2003 esitas kaebaja kahju hüvitamise nõude riigi lennuohutusameti vastu. Esimese astme kommertskohus rahuldas nõude osaliselt, kuid teise astme kohus tühistas esimese astme kommertskohtu otsuse ning jättis kaebaja nõude rahuldamata. Kõrgem kommertskohus tühistas omakorda apellatsioonikohtu otsuse ning langetas otsuse kaebaja kasuks. Juunis 2006 tühistas ülemkohus kõrgema kommertskohtu otsuse leides, et kaebaja ei olnud tõendanud, et ta oleks enne 2001. aastat kasumit teeninud.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et ülemkohus oli kaebaja asjas ületanud oma pädevuse piire.
EIK leidis, et ehkki kaebaja oli likvideeritud, see ei eksisteerinud enam ning sellel puudus Ukraina õiguse kohaselt õigusjärglane, oli kaebaja ainus aktsionär (East/West Alliance Limited) avaldanud soovi asja menetlemise jätkamiseks ning likvideerija ega valitsus ei olnud EIK-s menetluse jätkamisele vastu. Antud asjas tõstatus üldise huviga küsimus, mis väljus konkreetsete asjaolude raamest ning mis puudutas EIK otsuste mõju siseriiklikus õiguses, mistõttu pidas EIK kaebuse läbivaatamise jätkamist kaebaja likvideerimisest hoolimata vajalikuks.
Valitsus esitas ühepoolse deklaratsiooni, milles taotles avalduse kohtuasjade nimistust kustutamist. EIK selgitas, et kui tuvastatakse käesolevas asjas väidetav EIÕK rikkumine, oleks kohane hüvituse vorm põhimõtteliselt anda kaebajale võimalus taotleda menetluse taasavamist. Samas leidis EIK, et Ukraina õiguses ei taganud ühepoolne deklaratsioon ja selle heakskiitmine EIK poolt sama kindlat juurdepääsu menetlusele, mis võimaldab uurida siseriikliku menetluse taasavamise küsimust, nagu seda teeks EIK otsus. Seetõttu ei saanud EIK asuda seisukohale, et kaebuse läbivaatamise jätkamine poleks olnud õigustatud. Seega jättis EIK rahuldamata valitsuse taotluse avalduse kohtuasjade nimistust kustutamiseks EIÕK artikli 37 alusel.
Seoses kaebuse sisuliste küsimustega selgitas EIK, et on varasemas kohtupraktikas leidnud, et ülemkohus oli käesoleva kaasusega identsete faktiliste ja õiguslike asjaolude tingimuses tegutsenud vastuolus EIÕK artikli 6 lõikega 1 ning ülemkohus ei olnud „seaduse alusel moodustatud kohus“, kuna ülemkohus oli ületanud oma pädevuse piirid, mis olid selgelt siseriiklikus õiguses sätestatud. Puudusid põhjused, mis oleksid õigustanud varasemast kohtupraktikast lahknemist. EIK järeldas, et käesolevas asjas esines EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumine.
2. EIK määras kaebaja aktsionärile (East/West Alliance Limited) mittevaralise kahju hüvitamiseks 1 500 eurot ning kulude katteks 1 200 eurot.
Sellise liiklusrikkumise, mille eest määrati karistuseks alla 50 Bulgaaria leevi suurune trahv, kohtus vaidlustamise võimatus oli vastuolus EIÕK artikliga 6.
Varadinov vs Bulgaaria, kohtuotsus 05.10.2017, avaldus nr 15347/08
Liikluspolitseinikud koostasid kaebajale 16.09.2007 protokolli seoses haldusõigusrikkumisega, s.o auto parkimisega keelatud alal. Piirkonna politseijuht määras 21.09.2007 kaebajale 50 Bulgaaria leevi (umbes 25 euro) suuruse trahvi ning veapunktisüsteemi raames viiepunktilise karistuse. Kaebaja esitas nimetatud otsuse peale kaebuse kohtule, kuid kohus lõpetas menetluse alusel, et otsuseid, millega määratakse alla 50 Bulgaaria leevi suurune trahv, ei ole võimalik kohtus vaidlustada.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse, milles tugines peaasjalikult EIÕK artiklile 6 väites, et tal ei olnud võimalik saavutada oma asja lahendamine sõltumatus ja erapooletus, seaduse alusel moodustatud kohtus.
EIK leidis, et kõnealune süütegu oli EIÕK artikli 6 alusel kriminaalõiguslik. Lisaks hõlmas karistus ka veapunktisüsteemi raames karistuse määramist, mis võib samuti kuuluda EIÕK artikli 6 lõike 1 mõttes kriminaalõiguse alla. Seega puudus EIK hinnangul asjas kahtlus EIÕK artikli 6 kohaldatavuses.
EIK märkis seejärel, et ehkki liiklusrikkumiste osas süüdistuste esitamise ja karistamise ülesannete usaldamine haldusvõimudele ei ole EIÕK-ga vastuolus, peab asjassepuutuvatel isikutel olema võimlik vaidlustada sellised otsused kohtus kooskõlas EIÕK artiklist 6 tulenevate tagatistega.
EIK lisas, et ehkki Bulgaaria konstitutsioonikohus tunnistas õigusnormi, mille kohaselt puudus politseijuhi otsuse vaidlustamiseks juurdepääs kohtule, 01.03.2012 kehtetuks, et muutnud see kaebaja olukorda. Valitsus ei viidanud ka muudele õiguskaitsevahenditele, mis oleksid võinud pakkuda kaebajale juurdepääsu kohtusüsteemile talle kohaldatud karistuse õiguspärasuse tuvastamiseks.
Nendel asjaoludel leidis EIK, et kaebaja juurdepääsuõigust kohtule oli rikutud.
3. EIK määras kulude katteks 300 eurot.
EIK tuvastas EIÕK artikli 6 lõike 1 ja EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise seoses kaebajate kasuks langetatud siseriikliku kohtu otsuse mittetäitmisega.
Mazzeo vs Itaalia, kohtuotsus 05.10.2017, avaldus nr 32269/09
EIK tuvastas ebakohased kinnipidamistingimused.
Kormev vs Bulgaaria, kohtuotsus 05.10.2017, avaldus nr 39014/12
Asjaoluga, et apellatsioonikohus viis kriminaalasjas istungi läbi prokuröri osavõtul, kuid süüdistatava ja tema kaitsja puudumisel, rikuti kaebaja kaitseõigust ning poolte võrdsuse põhimõtet.
Sukhanov vs Ukraina, kohtuotsus 05.10.2017, avaldus nr 32598/07
Augustis 2002 alustati kaebaja suhtes kriminaalmenetlust. Esimese astme kohus mõistis kaebaja 07.12.2004 otsusega süüdi. Kaebaja esitas apellatsioonkaebuse. Apellatsioonikohtus toimus 17.03.2005 istung, millest võttis osa prokurör, kuid millest puudusid nii kaebaja kui ka tema esindaja.  Apellatsioonikohus jättis kaebaja apellatsioonkaebuse rahuldamata. Kaebaja esitas kassatsioonkaebuse. Ülemkohus viis läbi kirjaliku menetluse ning jättis 23.01.2007 otsusega kassatsioonkaebuse rahuldamata.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse, milles kurtis, et teda ega tema advokaati ei olnud kohaselt apellatsioonikohtusse ega ülemkohtusse kutsutud. EIK hinnangul tuli avaldust uurida EIÕK artikli 6 lõigete 1 ja 3 (c) alusel.
A. Asja läbivaatamine apellatsioonikohtus kaebaja ja tema advokaadi puudumisel
EIK märkis, et kaebaja apellatsioonkaebus puudutas nii õigus- kui ka faktiküsimusi ning apellatsioonikohus pidi kaebaja süü või süütuse osas viima läbi täiemahulise hindamise. EIK märkis, et prokuröril oli eelis, kuivõrd ta oli istungil kohal ja tegi avaldusi, mille eesmärk oli veenda kohtunikke apellatsioonkaebuse rahuldamata jätmises ja süüdimõistva otsuse jõusse jätmises. Kaebaja ega tema advokaat ei olnud kohal, et neid väiteid vaidlustada. EIK lisas, et puudusid tõendid selle kohta, et teade apellatsioonikohtu istungi aja kohta oleks kaebajani ja/või tema advokaadini jõudnud. Eeltoodust tulenevalt järeldas EIK seoses apellatsioonikohtus toimunud istungiga, et kaebaja kaitseõigust oli rikutud ning võttes arvesse prokuratuuri esindaja olemasolu, oli lisaks rikutud ka poolte võrdsuse põhimõtet kui üht õiglase kohtumenetluse tagatist. Seega oli asjas rikutud EIÕK artikli 6 lõikeid 1 ja 3 (c).
EIK selgitas oma varasemale praktikale tuginedes, et kui ülemkohtu pädevus on piiratud õigusküsimuste lahendamisega, ei riku avaliku istungi puudumine ülemkohtus EIÕK artikli 6 lõiget 1 per se. Antud asjas ei kuulanud ülemkohus ära kumbagi kohtumenetluse poolt, vaid kaebaja kassatsioonkaebus lahendati kirjalikus menetluses. Seetõttu oli avaldus ülemkohtus toimunud menetlust puudutas osas selgelt põhjendamatu ning vastuvõetamatu.
Siseriiklikud kohtuvõimud ei viinud läbi kaebaja kodust väljatõstmise proportsionaalsuse kohast hindamist, mis tõi kaasa EIÕK artikli 8 rikkumise.
Ganeyeva vs Venemaa, kohtuotsus 03.10.2017, avaldus nr 7839/15
U. registreeriti juulis 2010 värskelt ehitatud korteri omanikuna. Oktoobris 2010 müüs U. korteri M.-le, kes registreeriti korteri omanikuna. Veebruaris 2011 sõlmisid Z. (kellel oli volitus M. esindamiseks) ja kaebaja lepingu, millega M. müüs korteri kaebajale. Kaebaja esitas dokumendid tehingu ja omandiõiguse ülemineku registreerimiseks. Kaebaja sõnul tasus ta lepingujärgse summa Z.-le ja kolis korterisse sisse ajal, mil korteri omandi ülemineku registreerimise protsess oli veel pooleli. Seoses asjaoluga, et kolmas isik esitas seoses korteri omandisuhetega hagi, tegi siseriiklik kohus veebruaris 2011 tõkendi korteriga tehtavate tehingute osas. Augustis 2013 tunnistas esimese astme kohus kehtetuks korteri ostmise M. poolt ning otsustas kaebaja väljatõstmise. Kaebaja tõsteti veebruaris 2015 korterist välja.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 8 ning EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamiseks.
EIK leidis esmalt, et EIÕK 1. protokolli artikli 1 alusel esitatud kaebus oli ratione materiae vastuvõetamatu.
EIÕK nõuab, et igasugune sekkumine kodu austamise õigusesse peab olema taotletavat legitiimset eesmärki silmas pidades proportsionaalne. Antud asjas ei kaalunud siseriiklikud kohtud ühelt poolt kohaliku omavalitsuse huvisid ning teiselt poolt kaebaja õigust kodu austamisele. Kui kohtud tuvastasid, et kaebaja ei olnud korteri omanik, omistasid nad nimetatud aspektile üliolulise tähtsuse ilma kaebaja eluasemevajadusi arvesse võtmata. Seega ei viinud siseriiklikud kohtuvõimud läbi kaebaja väljatõstmise proportsionaalsuse kohast hindamist. Seetõttu järeldas EIK, et sekkumine ei olnud demokraatlikus ühiskonnas vajalik, mistõttu oli rikutud EIÕK artiklit 8.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 7 500 eurot ning kulude katteks 1 000 eurot.
EIK hinnangul ei mõjutanud isaduse tuvastamise menetluste alustamise aegumistähtaja kohaldamine kaebajate asjas nende EIÕK artiklist 8 tulenevate õiguste olemust.
Silva ja Mondim Correia vs Portugal, kohtuotsus 03.10.2017, avaldused nr 72105/14; 20415/15
Kaebajad, kes olid sündinud väljaspool abielu, esitasid 2012. ja 2014. aastal kohtutele hagiavaldused isaduse tuvastamiseks. Menetluste alustamise ajal oli esimene kaebaja 68-aastane ja teine kaebaja 44-aastane. Mõlemad kaebajad väitsid kohtumenetlustes, et nad olid alati teadnud oma isade isikuid. Kohtud jätsid kaebajate nõuded rahuldamata, kuna kaebajad ei olnud esitanud hagiavaldusi Portugali tsiviilkoodeksis sätestatud tähtaja jooksul, s.o 10 aastat alates kuupäevast, mil nad jõudsid täiskasvanuikka. Portugali ülemkohus tugines otsuse tegemisel konstitutsioonikohtu 2011. aasta otsusele, milles leiti, et 10-aastane aegumistähtaeg ei olnud põhiseadusega vastuolus. Nimetatud konstitutsioonikohtu otsuses leiti, et 10-aastane aegumistähtaeg oli mõistlik: see andis isikule pärast täiskasvanuks saamist piisavalt aega otsustada, kas alustada isaduse tuvastamise menetlust, kuid samal ajal kaitses see oletatava isa ja tema perekonna õiguskindlust.
Kaebajad esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 8 (õigus era- ja perekonnaelu austamisele) rikkumise tuvastamiseks.
Poolte vahel puudus vaidlus selles, et kaebajate võimetus saada kohtulik kinnitus isaduse kohta  tõi kaasa sekkumise nende era- ja perekonnaelu austamise õigusesse. EIK hinnangul oli nimetatud sekkumine „kooskõlas seadusega“. Viidates konstitutsioonikohtu otsuses esitatud eesmärkidele, nõustus EIK, et kõnealune sekkumine järgis ka legitiimset eesmärki. Järgnevalt pidi EIK hindama, kas kõnealune aegumistähtaeg ja/või selle kohaldamisviis olid EIÕK-ga kooskõlas.
EIK leidis, et kaebajad ei näidanud isaduse tuvastamise menetluste alustamisel põhjendamatult üles vajalikku hoolsust, kuna nad ootasid pärast täiskasvanuks saamist 50 ja 26 aastat isaduse seadusliku tuvastamise menetluste alustamisega. Kaebajate eluline huvi bioloogilise tõe seadusjärgseks tuvastamiseks ei vabastanud neid kohustusest täita siseriiklikus õiguses sätestatud nõudeid. Eeltoodust tulenevalt ning võttes arvesse riikidele isaduse tuvastamise menetlusi puudutava seadusandluse osas ette nähtud otsustusruumi, vaidlusaluse siseriikliku õigusnormi mitteabsoluutse laadi ning Portugali konstitutsioonikohtu kohtupraktika, leidis EIK, et isaduse tuvastamise menetluste alustamise aegumistähtaja kohaldamine kaebajate asjas ei mõjutanud nende EIÕK artiklist 8 tulenevate õiguste olemust.
EIÕK artiklit 8 ei olnud seoses viisiga, kuidas kaebaja Haagi konventsiooni alusel esitatud nõuet sisuliselt uuriti, rikutud, kuid EIK tuvastas EIÕK artikli 8 rikkumise seoses Haagi konventsiooni menetluse kiiruse nõudega.
Vilenchik vs Ukraina, kohtuotsus 05.10.2017, avaldus nr 21267/14
Kaebaja on Ameerika Ühendriikide (USA) kodanik, kes elab USA-s. Kaebaja sai oma Ukraina kodanikust abikaasaga 2009. aastal poja. Pere elas koos USA-s kuni 2011. aasta juunini, kui pärast puhkust Ukrainas jäid tema abiaasa ja poeg Ukrainasse ning kaebaja naasis üks USA-sse. Septembris 2012 lahutasid USA kohtud kaebaja taotlusel abielu.
Augustis 2012 alustas kaebaja Ukrainas menetlust tema poja tagastamiseks USA-sse Haagi konventsiooni (25.10.1980 vastu võetud lapseröövi suhtes tsiviilõiguse kohaldamise rahvusvaheline konventsioon) alusel. Nimetatud menetluse tulemusena leidsid siseriiklikud kohtud lõpuks, detsembris 2014, et laps oli elanud Ukrainas enam kui aasta enne, kui tema isa oli esitanud lapse tagastamise taotluse. Samuti leidsid siseriiklikud kohtud, et konkreetsete asjaolude pinnalt ei olnud lapse jäämine Ukrainasse Haagi konventsiooni mõttes väär ning puudusid alused tagastamise otsuse tegemiseks. Kohtute hinnangul oli laps täielikult Ukrainas kohanenud ning tema naasmine USA-sse ei oleks tema parimates huvides.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 8 rikkumise tuvastamiseks seoses siseriiklike kohtute otsusega, millega keelduti tema poeg USA-sse tagastamast. Kaebaja väitis eelkõige, et siseriiklikud kohtud ei olnud korralikult uurinud kõiki kaasuse asjaolusid ning menetluse kogukestus oli ülemäärane.
Kaasuse asjaoludest ja võimudele taolistes asjades antud otsustusruumist lähtudes asus EIK seisukohale, et kohtute otsus lapse tagastamisest keeldumise kohta põhines asjakohastel ja piisavatel alustel ning EIÕK artiklist 8 tulenevasse kaebaja perekonnaelu austamise õigusesse sekkumine Haagi konventsiooni alusel oli taotletavat legitiimset eesmärki silmas pidades proportsionaalne. Seega ei olnud selles osas EIÕK artiklit 8 rikutud.
EIK leidis, et menetluse kogukestus ei olnud antud kaasuse asjaolude pinnalt õigustatud. Seetõttu ei riik tegutsenud kaasuse lahendamisel kõige kiiremas korras nagu EIÕK sellist tüüpi vaidlustes nõuab. Seega oli selles osas rikutud EIÕK artiklit 8.
1. EIÕK artiklit 8 ei ole seoses viisiga, kuidas kaebaja Haagi konventsiooni alusel esitatud nõuet sisuliselt uuriti, rikutud;
2. EIÕK artikli 8 rikkumine seoses Haagi konventsiooni menetluse kiiruse nõudega;
Vaidlusaluste dokumentide konfiskeerimised olid vastuolus siseriikliku seadusandluse normidega ega saanud olla käsitletavad seadusega kooskõlas olevatena EIÕK artikli 8 lõike 2 mõttes.
Voskoboynikov vs Ukraina, kohtuotsus 05.10.2017, avaldus nr 33015/06
Kaebaja oli äriühingu V. juht. Aprillist 2001 muutis kaebaja oma korteri äriühingu ajutiseks kontoriks. 03.10.2001 alustati kriminaaluurimist seoses rendilepingu, mille üheks osapooleks oli V., võltsimise kahtlusega. Prokuratuur tegi 08.10.2001 määruse 15 uurimise jaoks vajaliku dokumendi konfiskeerimiseks, kusjuures läbiotsimine tuli viia läbi V. kontoris. 11.10.2001 viidi kaebaja korteris läbi läbiotsimine, mille käigus konfiskeeriti 11 dokumenti. 24.12.2001 otsustas uurija V. kontorist äriühingu oluliste dokumentide konfiskeerimise. Läbiotsimine kaebaja korteris viidi läbi samal päeval. Prokurör otsustas 20.08.2002 kriminaalmenetluse lõpetamise.
Kaebaja esitas 28.08.2002 prokuratuuri vastu kahju hüvitamise nõude seoses prokuratuuri väidetavalt ebaseaduslike tegudega tekitatud mittevaralise kahjuga. Kohus jättis 09.12.2002 kaebaja nõude rahuldamata leides, et talle ei olnud mittevaralist kahju tekitatud. Apellatsiooni- ja kassatsioonikohtud jätsid samuti kaebaja nõude rahuldamata.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artiklite 8 ja 13 rikkumise tuvastamiseks.
EIK hinnangul oli avaldus selgelt põhjendamatu ning vastuvõetamatu osas, mis puudutas kaebaja kodu läbiotsimist.
Mis puudutas 11.10.2001 ja 24.12.2001 toimunud dokumentide konfiskeerimise küsimust, siis märkis EIK, et Ukraina siseriikliku õiguse kohaselt võis konfiskeerimist isiku kodust või muust kinnisvarast viia läbi vaid kohtu eelneval loal, välja arvatud edasilükkamatutel juhtumitel. Antud asjas põhinesid 11.10.2001 ja 24.12.2001 aset leidnud dokumentide konfiskeerimised vaid uurija otsustel, milleks puudus kohtu luba. EIK ei näinud alust, miks eelnimetatud siseriikliku õiguse nõudeid ei oleks pidanud kaebaja asjas dokumentide konfiskeerimisel kohalduma. EIK järeldas, et vaidlusalused konfiskeerimised olid vastuolus siseriikliku seadusandluse normidega ega saanud olla käsitletavad seadusega kooskõlas olevatena EIÕK artikli 8 lõike 2 mõttes. Seega esines asjas EIÕK artikli 8 rikkumine.
EIK osundas seoses EIÕK artikli 13 alusel esitatud kaebusega, et kaebajal oli võimalik alustada tsiviilkohtumenetlust ja nõuda kahju hüvitamist, mida kaebaja ka tegi, ehkki tema nõue jäeti rahuldamata. EIK selgitas, et pelk asjaolu, et kaebaja nõue jäetakse rahuldamata, ei ole piisav pidamaks õiguskaitsevahendit ebatõhusaks. EIK ei tuvastanud ka siseriiklikus menetluses erilisi puudujääke, mis oleksid muutnud õiguskaitsevahendi ebatõhusaks. Seetõttu ei olnud EIÕK artiklit 13 rikutud.
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 1 000 eurot ning kulude katteks 100 eurot.
Ajalehe väljaandja ja ajakirjaniku tsiviilkorras vastutusele võtmine laimamise eest seoses Kurski uurimise kajastamisega rikkus nende sõnavabaduse õigust.
Novaya Gazeta ja Milashina vs Venemaa, kohtuotsus 03.10.2017, avaldus nr 45083/06
Käesolevas asjas on kaks kaebajat – toimetamis- ja kirjastamisteenuseid pakkuv äriühing, mis andis välja riikliku levikuga ajalehte Novaya Gazeta (esimene kaebaja), ning ajakirjanik Yelena Milashina (teine kaebaja).  Jaanuaris 2005 avaldas Novaya Gazeta kaks teise kaebaja poolt kirjutatud artiklit, milles käsitleti Vene mereväe tuumatiibrakette kandnud allveelaeva „Kursk“ uppumist Barentsi meres 12.08.2000 ning nimetatud õnnetuse uurimist. Artiklites kajastati ühe hukkunu isa ja osade hukkunute perekondi esindanud advokaadi seisukohti, mille kohaselt olid uurimist juhtinud ametnikud süüdi ametiseisundi kuritarvitamises. Kaitseministeeriumi juhtivkohtuekspert, sõjaväe juhtivprokuratuuri uurimisgrupi juht, Venemaa juhtivsõjaväeprokurör ning sõjaväe juhtivprokuratuur (juriidilise isikuna) alustasid kaebajate vastu menetlust laimamise eest. Siseriiklik kohus tegi detsembris 2005 otsuse hagejate kasuks.
Kaebajad esitasid EIK-le avalduse, milles väitsid, et Venemaa kohtute otsused rikkusid nende EIÕK artiklist 10 tulenevaid õiguseid.
EIK leidis, et kaasuse tuum oli asjaolu, et kaebajad olid tunnistatud vastutavateks selles, et nad kajastasid kolmandate isikute arvamusi. EIK kohtupraktikast tulenevalt peavad esinema eriti tugevad põhjused selleks, et karistada ajakirjanikku teise isiku poolt tehtud seisukohade levitamise eest. Samas ei olnud Venemaa kohtud selliseid põhjendusi esitanud. Venemaa kohtud olid pidanud täiesti asjassepuutumatuks seda, kas ajakirjanik oli väljendanud enda vaateid või kolmanda isiku vaateid. Üldiselt näisid siseriiklike kohtute põhjendused põhinevat eeldusel, et hagejate maine kaitse valitses kõikidel asjaoludel sõnavabaduse üle.
2. EIK määras varalise kahju hüvitamiseks esimesele kaebajale 2 388 eurot ja teisele kaebajale 170 eurot, mittevaralise kahju hüvitamiseks esimesele kaebajale 1 000 eurot ja teisele kaebajale 2 000 eurot ning kulude katteks esimesele kaebajale 22 eurot.
Väljaande toimetaja kriminaalkorras süüdimõistmine Tšetšeenia separatistide juhtide kirjutatud artiklite avaldamise eest oli õigustamatu.
Dmitriyevskiy vs Venemaa, kohtuotsus 03.10.2017, avaldus nr 42168/06
Kaebaja oli piirkondliku levikuga ajalehe peatoimetaja. 2004. aastal avaldati ajalehes kaks artiklit, mille olid usutavasti kirjutanud kaks Tšetšeenia separatistide liidrit. Kaebaja mõisteti seoses artiklite avaldamisega süüdi vaenu või vaenulikkuse õhutamises ja inimväärikuse alandamises.
EIK hinnangul ei olnud artiklites väljendatud vaated sellised, et neid oleks saanud käsitleda vägivallale, vihkamisele ega sallimatusele õhutamisena, mis oleks võinud tuua kaasa vägivalla. Sõltumata sellest, kui salvav kriitika Venemaa valitsuse ja nende Tšetšeenia Vabariigis tehtud tegude osas võis olla, ei ületanud see lubatava kriitika piire, mis oli valitsuse suhtes eriti lai.
Mis puudutas siseriiklike kohtute poolt võetud lähenemist, siis olid nende otsused kaebaja asjas üdini puudulikud. Esiteks lahendas olulise õigusliku küsimuse selle kohta, kas vaidlusalustes artiklites oli „vihakõnele“ omaseid elemente, lingvistikaekspert, mitte kohtud ise. Teiseks ei viidanud siseriiklike kohtute otsustes midagi sellele, et nad oleksid teinud katseid hinnata, kas vaidlusalused väited võisid riigi julgeolekut, territoriaalset terviklikkust, ühiskondlikku turvalisust või avalikku korda kahjustada.
Viimaks võisid nii kaebaja süüdimõistmine kui ka talle määratud tõsine karistus tuua kaasa Venemaal ajakirjandusvabaduse teostamisele jahutava mõju ning viia olukorrani, kus meedia hoidub avalikult arutamast avaliku huvi küsimusi, eelkõige Tšetšeenia Vabariigis esineva konfliktiga seotud küsimusi.
Seega olid siseriiklikud võimud ületanud neile avaliku huvi debattide osas piirangute kehtestamiseks antud otsustusruumist.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 10 000 eurot ja kulude katteks 3 615 eurot.
Ajakirjaniku kohustamine allika vastu ütluste andmiseks ei olnud õigustatud, ehkki allikas oli end ise politseile avaldanud.
Becker vs Norra, kohtuotsus 05.10.2017, avaldus nr 21272/12
Kaebaja, kes oli ajakirjanik, kirjutas augustis 2007 artikli, milles käsitleti börsil noteeritud äriühingu väidetavalt keerulist rahanduslikku olukorda ning mis tugines X-lt saadud teabele. Pärast artikli avaldamist langes äriühingu aktsia hind. Kaebajat kohustati andma kriminaalasja raames ütlusi ühe oma allika, X, osas, keda süüdistati kaebaja kasutamises turuga manipuleerimiseks. X oli seejuures politseile kinnitanud, et tema oli kaebaja artikli allikas. Kaebaja keeldus igas kriminaalmenetluse staadiumis X vastu ütluseid andmast, mistõttu kohustasid kohtud teda tema ja X vahelise suhtluse kohta ütlusi andma leides, et puudus kaitstav allikas, kuna allikas oli end ise avaldanud. Kohtud leidsid ka, et kaebaja ütlused võisid oluliselt aidata kohtuid asja lahendamisel. X mõisteti süüdi enne, kui kaebaja suhtes tehti lõplik otsus ütluste andmiseks kohustamiseks.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse, milles väitis, et teda sunniti andma ütlusi, mis oleks toonud kaasa tema ajakirjanduslike allikate tuvastamise, millega rikuti tema EIÕK artiklist 10 tulenevat õigust saada ja levitada teavet.
Asjas oli lahendamist vajavaks keskseks küsimuseks see, kas kaebaja õigustesse sekkumine oli demokraatlikus ühiskonnas vajalik. EIK märkis, et kaebaja ajakirjanduslikke meetodeid ei olnud kahtluse alla seatud ning teda ei olnud süüdistatud ebaseaduslikes tegevustes. EIK selgitas, et ajakirjaniku EIÕK artiklist 10 tulenevat kaitset ei saanud automaatselt eemaldada vaid allika enda käitumise tulemusena.
Selleks, et hinnata, kas kaebaja suhtes oli ütluste andmiseks kohustamise otsuse tegemine vajalik, tuli hinnata tema ütluste andmise vajalikkust X vastu suunatud kriminaaluurimises ja järgnevas kohtumenetluses. EIK osundas, et kaebaja allika avaldamisest keeldumine ei takistanud mingil ajahetkel uurimist ega X suhtes läbi viidud menetlust. Esimese astme kohus oli mõistnud X süüdi pärast seda, kui prokurör oli teatanud, et ei taotlenud menetluse pikendamist (ütluste andmiseks kohustamise asjas lõpliku otsuse tegemiseni) leides, et asi oli piisavalt tõendatud ilma kaebaja ütlusteta.
Seega ei olnud EIK veendunud, et käesoleva asja asjaolud või esitatud põhjendused olid õigustanud kaebaja ütluste andmiseks kohustamist.
2. EIK määras, et kui kaebajale määratud trahv oli tasutud, pidi Norra selle hüvitama.
On oluline, et avaliku võimu organid näitaksid üles teatavat tolerantsust rahumeelsete kogunemiste suhtes, et EIÕK artiklis 11 sätestatud kogunemiste vabadus ei kaotaks oma sisu.
Körtvélyessy vs Ungari (nr 3), kohtuotsus 03.10.2017, avaldus nr 58274/15
Politsei keelas 16.04.2010 kaebajal pidada meeleavaldust, mida kaebaja oli soovinud järgmisel päeval Budapestis Venyige tänaval korraldada, kuna meeleavaldus oleks tekitanud liikluses palju segadust. Keelust tulenevalt ei leidnud meeleavaldus aset. Kohus jättis kaebaja kaebuse rahuldamata nõustudes politseiga, et meeleavaldus oleks tõsiselt takistanud ümbruskonna liiklusvoogu.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 11 (kogunemiste ja ühingute moodustamise vabadus) rikkumise tuvastamiseks.
EIK selgitas, et avalikus kohas peetav meeleavaldus võib teatud määral tuua kaasa igapäevaelu häirimise, sh liikluse häirimise. Kui aga meeleavaldajad ei pane toime vägivallaakte, on oluline, et avaliku võimu organid näitaksid üles teatavat tolerantsust rahumeelsete kogunemiste suhtes, et EIÕK artiklis 11 sätestatud kogunemiste vabadus ei kaotaks oma sisu. EIK on asjas Körtvélyessy vs Ungari käsitlenud sarnast probleemi samas asukohas. EIK tugines viidatud asjas toodud seisukohtadele ning leidis, et kavandatud rahumeelse kogunemise keelamise põhjus ei olnud piisav, et olla tingitud tungivast ühiskondlikust vajadusest. Seega ei olnud keeld taotletavate eesmärkide saavutamiseks demokraatlikus ühiskonnas vajalik.
3. EIK määras kulude katteks 1 000 eurot.
Asjaolu, et mees, kes oli alla üheaastase lapse isa, ei saanud taotleda vanglakaristuse täitmise edasilükkamist naistega võrdsetel alustel, ei olnud diskrimineeriv.
Alexandru Enache vs Rumeenia, kohtuotsus 03.10.2017, avaldus nr 16986/12
Kaasus puudutas ühelt poolt vangi kaebust seoses tema kinnipidamistingimustega (EIÕK art 3) ning teiselt poolt tema kaebust seoses soo alusel toimunud diskrimineerimisega, mis tulenes asjaolust, et Rumeenia seadusandluse kohaselt oli vaid süüdimõistetud emadel, kel olid alla üheaastased lapsed, võimalik taotleda nende vanglakaristuste täitmise edasilükkamist kuni lapse esimese sunnipäevani (EIÕK art 14 koosmõjus EIÕK artikliga 8).
EIK leidis, et kaebaja kinnipidamistingimused põhjustasid talle kannatusi, mille intensiivsus ületas kinnipidamisega vältimatult kaasnevate kannatuste taseme. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 3 rikkumise seoses kaebaja kinnipidamistingimustega.
Samas leidis EIK seoses kaebaja soo alusel toimunud diskrimineerimise kaebusega, et EIÕK artiklit 14 ei olnud koosmõjus EIÕK artikliga 8 rikutud.
Kaebaja, kes oli alla üheaastase lapse isa, esitatud taotlus vanglakaristuse täitmise edasilükkamiseks oli jäetud Rumeenia kohtute poolt rahuldamata alusel, et kõnealust normi tuli tõlgendada kitsendavalt.
EIK leidis eelkõige, et vaidlusalune välistus ei toonud kaasa diskrimineerimist ning kasutatud meetmete ja taotletava legitiimse eesmärgi (lapse parimad huvid ning lapse ja ema vahelised erilised sidemed lapse esimesel eluaastal) vahel oli mõistlik proportsionaalsuse suhe. EIK märkis, et naissoost vangide karistuste täitmise edasilükkamine ei toimunud automaatselt ning faktiliste asjaolude toimumise ajal kehtinud Rumeenia seadusandlus nägi kõikidele vangidele sõltumata soost ette muud kanalid karistuse täitmise edasilükkamise taotlemiseks. Kõnealuste õigusnormide eesmärk oli erandlike isiklike olukordade arvesse võtmine, pöörates erilist tähelepanu ema ja lapse erilistele sidemetele raseduse ajal ja lapse esimesel eluaastal. EIK hinnangul oli nimetatud eesmärk käsitletav legitiimse eesmärgina EIÕK artikli 14 mõttes ning valitsuse poolt esitatud selgitused ei olnud selgelt põhjendamatud või ebamõistlikud. EIK oli nõus möönma, et käesoleva asja erilises valdkonnas võisid nimetatud kaalutlused olla kaebaja suhtes kohaldatud erineva kohtlemise põhjendamise piisavateks alusteks. Emadus sisaldab endas erilisi omadusi, mis tuleb muuhulgas kaitsemeetmete kaudu arvesse võtta.
2. EIÕK artiklit 14 ei ole koosmõjus EIÕK artikliga 8 rikutud (häältega 5:2);
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 4 500 eurot.
Kaks kohtunikku esitasid ühise osalise eriarvamuse, milles kohtunikud märkisid, et nende hinnangul esines asjas EIÕK artikli 14 rikkumine koosmõjus EIÕK artikliga 8. Kohtunike hinnangul ei põhinenud erinev kohtlemine objektiivsel ja mõistlikul alusel.
Avaldused riigistatud metsa eest kahjuhüvitise nõude asjas tunnistati vastuvõetamatuks.
Zamoyski-Brisson jt vs Poola, kohtuotsus 12.09.2017, avaldused nr 19875/13; 19906/13; 19921/13; 19935/13
05.10.2017 avaldatud otsus avalduste vastuvõetavuse kohta
Asjas on neli kaebajat, kes olid Poolas Kozłówkas asuva kinnisasja seadusjärgsed pärijad. Kaasus puudus kaebajate poolt alustatud menetlust, milles nad taotlesid riigistatud metsa eest kahjuhüvitise kindlaks määramist.
Kaebajad esitasid EIK-le avaldused EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamiseks. Osundades nende asjas siseriikliku õiguse tõlgendamisele ja kohaldamisele, kurtsid kaebajad nende riigistatud metsaga seoses esitatud nõuete rahuldamata jätmise üle.
EIK leidis, et kaebajate EIÕK 1. protokolli artikli 1 alusel esitatud kaebus oli vastuvõetamatu ratione materiae. EIK leidis, et siseriiklike kohtute poolt tõlgendatud siseriiklikus õiguses puudus piisav alus, et kaebajate nõue oleks olnud käsitletav "varana" EIÕK 1. protokolli artiklit 1 puudutava EIK kohtupraktika mõttes. Siseriiklikud kohtud olid jätnud kaebajate nõude rahuldamata pärast seda, kui nad oli viinud läbi asja põhjaliku analüüsi. EIK ei leidnud, et kaebajate asjas oleksid siseriiklike kohtute otsused oleksid meelevaldsed. Seega puudusid alused, millele toetudes oleks saanud EIK jõuda erinevale järeldusele seoses kaebajate nõudeks siseriiklikus õiguses aluse puudumisega.
Antud asjas rikkus kaebajate vara arestimine nende EIÕK 1. protokolli artiklist 1 tulenevaid õiguseid.
Eilders jt vs Venemaa, kohtuotsus 03.10.2017, avaldus nr 475/08
Asjas on kolm kaebajat (tütar, ema ja isa), kes esitasid EIK-le avalduse EIÕK 1. protokolli artikli 1 (vara kaitse) rikkumise tuvastamiseks seoses nende vara arestimisega.
EIK osundas, et siseriiklik kohus viitas 24.05.2007 arestimise määrustes mitmetele faktilistele asjaoludele, näiteks vara ostmisele kaebajate sugulaseks oleva pettuses kahtlustatava isiku poolt, tehingu tegemiseks varastatud raha kasutamisele ning vara sellele järgnevast registreerimisest kaebajate nimele. Kohus ei selgitanud, kuidas ta nimetatud järeldustele jõudis, milline „uurimisest saadud teave“ neid järeldusi kinnitas või miks oli kohus leidnud, arestimise määruste taotlused olid olnud „hästi põhjendatud“.  Eeluurimise materjalides ei sisaldunud samuti kinnitusi nimetatud väidetele.
Kaebajad olid palunud apellatsioonikohtul võtta arvesse nende poolt esitatud tõendid, mille kohaselt olid nad vara eest maksnud oma rahaga ning mille kohaselt olid nad selle seaduslikud omanikud. Apellatsioonikohus ei maininud aga kaebajate kaebust rahuldamata jättes nimetatud tõendeid ega viinud uurija väidete ega esimese astme kohtu kinnitamata järelduste osas läbi mõtestatud uurimist. Seega ei võimaldatud kaebajatel saada nende varalistesse õigustesse sekkuvate meetmete osas kohtuliku kontrolli läbiviimist.
1 EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumine;
EIÕK 4. PROTOKOLLI ARTIKKEL 4 – VÄLISMAALASTE SUNNIVIISILISE KOLLEKTIIVSE VÄLJASAATMISE KEELAMINE
Melillas Hispaania territooriumile siseneda üritanud Sahara-taguste sisserändajate viivitamatu tagasisaatmine Marokosse  tõi kaasa välismaalaste kollektiivse väljasaatmise, mis oli vastuolus EIÕK-ga.
N.D. ja N.T. vs Hispaania, kohtuotsus 03.10.2017, avaldused nr 8675/15; 8697/15
Asjas on kaks Sahara-tagustest regioonidest pärit sisserändajat, kes olid üritanud 13.08.2014 ebaseaduslikult siseneda Hispaania territooriumile, ronides üle Melilla (Hispaaniale kuuluv linn Põhja-Aafrikas, Maroko rannikul) viiva piiriületuspunkti ümbritsevatest piiretest. Hispaania võimud saatsid kaebajad viivitamatult tagasi Marokosse.
Kaebajad esitasid EIK-le avaldused EIÕK 4. protokolli artikli 4 ning EIÕK artikli 13 (koosmõjus 4. protokolli artikliga 4) rikkumise tuvastamiseks.
EIK märkis, et kaebajad saadeti välja ja viidi Marokosse tagasi nende tahte vastaselt ning väljasaatmise meetmed võeti tarvitusele ilma eelneva haldus- või kohtuotsuseta. Samuti ei olnud Hispaania võimud proovinud tuvastada kummagi kaebaja isikut. EIK järeldas, et nendel asjaoludel puudus kahtlus, et tegemist oli tõepoolest kollektiivse laadiga väljasaatmisega.
Kaebajate versiooni Melilla piiriületuspunkti ümbritsevate piirete ületamise katse kohta kinnitasid suur hulk tunnistajate ütlusi, mis olid muuhulgas kogutud ÜRO põgenike ülemkomissari ja inimõiguste voliniku poolt. EIK märkis, et kaebajatele Melilla piiril osaks saanud kollektiivse väljasaatmise ning EIÕK artikli 13 nõuetele vastava siseriikliku õiguskaitsevahendile juurdepääsu tõhusa ennetamise vahel esines selge seos. EIK järeldas, et kaebajad jäeti ilma õiguskaitsevahendist, mis oleks võimaldanud neil esitada pädevale asutusele kaebuse ning saada nende taotluste põhjalik ja range hindamine enne nende väljasaatmist.
1. EIÕK 4. protokolli artikli 4 rikkumine;
2. EIÕK artikli 13 rikkumine koosmõjus EIÕK 4. protokolli artikliga 4;
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks kummalegi kaebajale 5 000 eurot (häältega 6:1).
Eriarvamusele jäänud kohtuniku hinnangul oleks antud asjas piisanud mittevaralise kahju hüvitamiseks rikkumise tuvastamisest, kuna EIÕK rikkumisi ei saanud pidada kuigi tõsisteks.

matches: Kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus kohus kohus kohus kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus kohus kohus Kohus kohus Kohus kohus


1-16-7102/18 Riigikohtu kriminaalkolleegium 14.11.2017
Sundravi üle otsustamisel üksnes ekspertiisiaktile tuginemine on põhjendamatu, kui ekspertiisialuse seisund võib olla ekspertiisi tegemise ja kohtuistungi vahelisel ajal oluliselt muutunud. (p 11)
Kriminaalasja lahendaval kohtul tuleb sundravi üle otsustamisel hinnata kõiki menetlusele allutatud isikuga seotud asjaolusid, mh seda, kas ta on pärast teo toimepanemist viibinud tahtest olenematul ravil tsiviilkorras ja kas ning kuidas on see tema seisundit, sh ohtlikkust, mõjutanud. Nii peab kohus ohtlikkuse kui ühe sundravi kohaldamise aluse tuvastamisel silmas pidama, et isiku ohtlikkus võib olla ära langenud või piisavalt vähenenud, kui ta on õigusvastase teo järel viibinud psühhiaatrilisel ravil. (p 12)
Iseenesest ei saa kohtule ette heita, et ta tugineb varem tehtud ekspertiisile. Siiski tuleb silmas pidada, et kohus peab KrMS § 61 lg 2 kohaselt tuginema mitte üksnes ekspertiisiaktile, vaid kõigile asjakohastele tõenditele. (p 13)
Sundravi menetlusele allutatud isiku seisundit tuleb hinnata määruse tegemise aja seisuga. Arvestada tuleb kõnealuse isiku käitumist, tema seisundi muutust pärast õigusvastase teo toimepanekut ja muid asjaolusid, mis võivad viidata sellele, et sundravi kohaldamise alused võivad määruse tegemise hetkeks olla ära langenud. Vajadusel tuleb määrata uus ekspertiis või hinnata teisi tõendeid, mh kuulata ära menetlusalune isik, et selgitada välja tema tegelik ajakohane vaimne seisund. Juhul, kui prokuratuur või kaitsja ei taotle asja lahendamist üldmenetluses, tuleb maakohtul uute oluliste asjaolude ilmnemisel lühimenetlusest keelduda ja tagastada kriminaaltoimik prokuratuurile. Kuivõrd KrMS § 390 näeb sundravi asjade läbivaatamise ette kirjalikus määruskaebemenetluses, tuleb ringkonnakohtul juhul, kui menetluses kerkib nt vajadus määrata ekspertiis või kuulata üle menetlusele allutatud isik, hinnata vajadust saata asi maakohtule uueks arutamiseks. (p 14)
Asjaolu, et isik jätkuvalt pärast tahtest olenematult ravilt vabanemist iseseisvalt rohtu edasi tarvitab, võib viidata sellele, et sundravi kui isiku nõusolekuta ravi kohaldamine ei pruugi olla vältimatult vajalik. Ühtlasi ei tähenda varasem tahtest olenematul ravil viibimine vältimatult seda, et kohaldada tuleb sundravi. (p 15)
Vaimse häirega isikule tuleb ärakuulamisõigus tagada võrdselt teiste süüdistatavatega ning sundravimenetlusele allutatud isiku võib erandjuhul kohtuistungile kutsumata jätta üksnes tema vaimsest seisundist lähtuvatel põhjustel. (p 17)
1-16-7507/11 Riigikohtu kriminaalkolleegium 05.10.2017
KrMS § 363 lg 7
Vahistamise ja vahistamisest keeldumise määrused on paigutatud põhiõigusi eriti intensiivselt riivavate kohtumääruste loetellu, mille läbivaatamisele ringkonnakohtus laieneb KrMS § 390 4. lõike järgi täiendava garantiina kohustus lahendada asja suulises menetluses. Selle sätte kohaselt tuleb kaebuse läbivaatamiseks korraldatavale kohtuistungile kutsuda kahtlustatava või süüdistatava kaitsja või alaealise esindaja ning prokurör. Nende isikute ilmumata jäämine ei takista siiski määruskaebuse läbivaatamist. Märgitud tingimus on eeskätt seotud KrMS § 390 lg-s 3 sätestatud nõudega, mille kohaselt peab ringkonnakohus määruskaebuse läbi vaatama selle saamisest alates kümne päeva jooksul. (p 18)
Kahtlustatava või süüdistatava kohtuistungile kutsumise kohustust aga KrMS § 390 lg-s 4 ette ei nähta. Vahistamismääruse vaidlustamise korral on isiku ringkonnakohtu istungile kutsumata jätmine põhjendatav sellega, et maakohus on kahtlustatava või süüdistatava juba vahistanud, teda on küsitletud, ta on vahetult ära kuulatud ja tema põhiõiguste riive on aset leidnud ning määruskaebemenetluse raames kontrollitaksegi üksnes vabaduspõhiõiguse riive aluseks oleva vahistamismääruse õiguspärasust (vt ka RKKKm asjas nr 3-1-1-99-16, p 10.2). Erinev on olukord aga siis, kui maakohus on kahtlustatava või süüdistatava vahistamisest keeldunud. Sellisel juhul tuleb vahistamisest keeldumise peale esitatud määruskaebust lahendaval ringkonnakohtul kontrollida vahistamisest keeldumise õiguspärasust, kuid vajadusel otsustada ka kahtlustatavalt või süüdistatavalt vabaduse võtmise üle. Kirjeldatud situatsioonis tekib kahtlustatava või süüdistatava vabaduspõhiõiguse riive ringkonnakohtu määruse alusel. KrMS § 390 lg-s 4 neid olukordi samas ei eristata, mistõttu ei tulene sellest sättest ringkonnakohtule kohustust kutsuda kahtlustatavat või süüdistatavat kohtuistungile ja teda vahetult küsitleda isegi siis, kui määruskaebemenetluses võidakse lahendada tema vahi alla võtmise küsimus. (p 19)
Olenemata KrMS § 390 lg 4 esimese lause sisust ei saa vahistamismäärust tegev ringkonnakohus täielikult eirata KrMS §-s 131 märgitut. Kuigi määruskaebemenetluse puhul ei ole võimalik ega vajalik järgida kõnealuse normi 1. ja 2. lõikes sätestatut, tuleb selle paragrahvi 3. lõikest lähtudes anda kahtlustatavale või süüdistatavale võimalus soovi korral kohtuistungist isiklikult osa võtta ja esitada vahistamistaotluse põhjendatuse kohta selgitusi. Iseäranis oluline on kahtlustatava või süüdistatava kohtuistungist teavitamine siis, kui määruskaebuse esitaja (prokuratuur) põhistab kuriteokahtlust või vahistamise vajadust uute tõendite või asjaoludega (nt vahepeal kogutud kuriteokahtlust täiendavalt kinnitavate või vahistamise vajalikkust puudutavate lisatõenditega). (p 20)
Juhtudel, mil määruskaebemenetluses vaidlustatakse vahistamisest keeldumist, peab ringkonnakohus seega KrMS § 390 lg 4 ja § 131 lg 3 koostoimes teatama kahtlustatavale või süüdistatavale kohtuistungi toimumise aja ning koha ja selgitama, et tal on õigus kohtuistungist isiklikult osa võtta ning õigus olla ära kuulatud. Kohtuistungi ajast ja kohast teatamata jätmist ning vastavasisulise selgituse mitteandmist tuleb käsitada kriminaalmenetlusõiguse olulise rikkumisena KrMS § 339 lg 2 mõttes siis, kui rikkumise tõttu võeti kahtlustatavalt või süüdistatavalt võimalus osaleda vahistamistaotluse arutamisel ja olla ära kuulatud ning see rikkumine mõjutas asja otsustamist (nt oleks kahtlustatav või süüdistatav saanud anda selgitusi selliste vahistamistaotluse lahendamise seisukohalt oluliste asjaolude kohta, mis kaitsjale teada ei olnud ega pidanudki olema või mis olid seotud tema isikuga sellisel määral, et nende kohta selgituste andmine kaitsja vahendusel poleks olnud küllalt tõhus). Kui aga kahtlustatavat või süüdistatavat on eespool kirjeldatud õigustest teavitatud, pole määruskaebuse läbivaatamine takistatud. (p 21)
Kokku: 463| Näitan: 41 - 60