text:
B-04.06.01.04 Euroopa Ühendus (EMÜ/EÜ) / EMÜ/EÜ - Isikute ja teenuste vaba liikumine * Isikute ja teenuste vaba liikumine / Töötajate sotsiaalkindlustus / Töötajate sotsiaalkindlustus - Eri liiki hüvitistega seotud üldsätted * Eri liiki hüvitistega seotud üldsätted / Töötajate sotsiaalkindlustus - Isikud, kelle suhtes määrused on kohaldatavad * Isikud, kelle suhtes määrused on kohaldatavad
B-04.06.04.00 Euroopa Ühendus (EMÜ/EÜ) / EMÜ/EÜ - Isikute ja teenuste vaba liikumine * Isikute ja teenuste vaba liikumine / Töötajate sotsiaalkindlustus / Töötajate sotsiaalkindlustus - Vanadus ja surm * Vanadus ja surm / Üldist
B-04.06.01.05 Euroopa Ühendus (EMÜ/EÜ) / EMÜ/EÜ - Isikute ja teenuste vaba liikumine * Isikute ja teenuste vaba liikumine / Töötajate sotsiaalkindlustus / Töötajate sotsiaalkindlustus - Eri liiki hüvitistega seotud üldsätted * Eri liiki hüvitistega seotud üldsätted / Sotsiaalkindlustuskokkulepped
Ühendatud kohtuasjad ? 62005CJ0419 62005CJ0450
Liidetud kohtuasjad C‑396/05, C‑419/05 ja C‑450/05
Doris Habelt jt
(eelotsusetaotlused, mille on esitanud Sozialgericht Berlin ja Landessozialgericht Berlin‑Brandeburg)
Sotsiaalkindlustus – Määrus (EMÜ) nr 1408/71 – III ja VI lisa – Isikute vaba liikumine – EÜ artiklid 18, 39 ja 42 – Vanadushüvitis – Väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi täitunud sissemakseperioodid – Mitte-eksporditavus
18. detsember 2007(*)
Liidetud kohtuasjades C‑396/05, C‑419/05 ja C‑450/05,
mille ese on EÜ artikli 234 alusel Sozialgericht Berlini (Saksamaa) (kohtuasjad C‑396/05 ja C‑419/05) ja Landessozialgericht Berlin‑Brandenburgi (Saksamaa) (kohtuasi C‑450/05) 27. septembri ja 11. novembri 2005. aasta otsustega esitatud kolm eelotsusetaotlust, mis saabusid Euroopa Kohtusse vastavalt 14. novembril, 28. novembril ja 19. detsembril 2005, menetluses
koosseisus: president V. Skouris, kodade esimehed P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts ja L. Bay Larsen, kohtunikud J. N. Cunha Rodrigues (ettekandja), K. Schiemann, J. Makarczyk, P. Kūris, E. Juhász, A. Ó Caoimh ja P. Lindh,
arvestades kirjalikus menetluses ja 6. märtsi 2007. aasta kohtuistungil esitatut,
– M. Möser, Rechtsanwalt R.‑G. Müller,
– Deutsche Rentenversicherung Bund, esindajad: R. Meyer ja A. Pflüger,
– Saksamaa valitsus, esindajad: M. Lumma, C. Schulze‑Bahr ja C. Blaschke,
– Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: V. Kreuschitz ja I. Kaufmann‑Bühler,
olles 28. juuni 2007. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1 Eelotsusetaotlused puudutavad nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 (EÜT 1997, L 28, lk 1; ELT eriväljaanne 05/03, lk 6; edaspidi „määrus nr 1408/71”), III ja VI lisa kehtivust.
2 Need taotlused esitati põhikohtuasjade hagejate ja Deutsche Rentenversicherung Bundi (liitvabariigi pensioniamet, edaspidi „Rentenversicherung”) vahelistes vaidlustes, mis puudutavad viimase keeldumist võtta vanadushüvitiste maksmisel arvesse sissemakseperioode, mis D. Habelt (kohtuasi C‑396/05) on täitnud 1939. aasta jaanuarist kuni 1945. aasta aprillini Sudeedimaal ja M. Möser (kohtuasi C‑419/05) 1. aprillist 1937 kuni 1. veebruarini 1945 Pommeris − ehk ajal, mil need territooriumid, mis käesoleval ajal ei kuulu Saksamaa Liitvabariigi koosseisu, olid osa territooriumist, kus kehtisid Saksa Riigi sotsiaalkindlustusseadused − ning mis P. Wachter (kohtuasi C‑450/05) on täitnud 1953. aasta septembrist kuni 1970. aasta oktoobrini Rumeenias, tuues keeldumise põhjuseks, et põhikohtuasjade hagejad on asunud elama muusse liikmesriiki kui Saksamaa Liitvabariik.
3 Määruse nr 1408/71 artikli 2 lõike 1 kohaselt:
„Käesolevat määrust kohaldatakse töötajate või füüsilisest isikust ettevõtjate suhtes, kelle suhtes kehtivad või on kehtinud ühe või mitme liikmesriigi õigusaktid ning kes on mõne liikmesriigi kodanikud või mõne liikmesriigi territooriumil elavad kodakondsuseta isikud või pagulased, samuti nende pereliikmete ja nende ülalpidamisel olnud isikute suhtes.”
4 Määruse nr 1408/71 artikkel 4 sätestab:
„1. Käesolevat määrust kohaldatakse kõigi õigusaktide suhtes, mis reguleerivad järgmisi sotsiaalkindlustusliike:
c) vanadushüvitised;
d) toitjakaotushüvitised;
2. Käesolevat määrust kohaldatakse kõigi sotsiaalkindlustuse üld- ja eriskeemide suhtes, olenemata sellest, kas need on osamakselised või mitteosamakselised, samuti kindlustusskeemide suhtes, mis on seotud tööandja või laevaomaniku vastutusega lõikes 1 osutatud hüvitiste suhtes.
2a. Käesolevat määrust kohaldatakse ka mitteosamakseliste erihüvitiste suhtes, mida antakse õigusaktide või kindlustusskeemide alusel, mis ei kuulu lõikes 1 loetletute hulka või on lõike 4 alusel reguleerimisalast välja jäetud, juhul kui sellised hüvitised on mõeldud:
a) tagama täiendavat, asendavat või lisakaitset lõike 1 punktides a–h loetletud sotsiaalkindlustusliikidega hõlmatud riskide suhtes või
b) üksnes invaliidide erikaitseks.
4. Käesolevat määrust ei kohaldata sotsiaalabi ja arstiabi suhtes, sõja või selle tagajärgede ohvrite hüvitisskeemide suhtes ega avalike teenistujate ja nendega võrdsustatud isikute eriskeemide suhtes.”
„Vastavalt artiklile 97 teatatud ja avaldatud deklaratsioonides täpsustavad liikmesriigid artikli 4 lõigetes 1 ja 2 osutatud õigusaktid ja kindlustusskeemid, artikli 4 lõikes 2a osutatud mitteosamakselised hüvitised, artiklis 50 osutatud miinimumhüvitised ja artiklites 77 ja 78 osutatud hüvitised.”
6 Määruse nr 1408/71 artikli 6 kohaselt:
a) üksnes kahe või enama liikmesriigi suhtes või
b) vähemalt kahe liikmesriigi ja ühe või mitme kolmanda riigi suhtes, kui asjakohaste lahenduste tegemisel ei ole vaja kaasata ühtegi kolmanda riigi asutust.”
7 Sama määruse artikli 7 „Rahvusvahelised sätted, mida käesolev määrus ei mõjuta” lõige 2 sätestab:
„Olenemata artikli 6 sätetest kohaldatakse jätkuvalt:
c) III lisas loetletud sotsiaalkindlustuskonventsioone.”
8 Määruse nr 1408/71 III lisa A osa „Sotsiaalkindlustuskonventsioonide sätted, mida kohaldatakse, olenemata määruse artiklist 6. Määruse artikli 7 lõike 2 punkt c” punkti 35 „Saksamaa − Austria” alapunkt e sätestab:
„[Saksamaa Liitvabariigi ja Austria Vabariigi vahel 22. detsembril 1966 sõlmitud sotsiaalkindlustuskonventsiooni (edaspidi „Saksamaa ja Austria vaheline 1966. aasta konventsioon”)] artikli 4 lõige 1 Saksamaa seaduste suhtes, mille alusel väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi toimunud õnnetusi (ja kutsehaigusi) ning väljaspool nimetatud territooriumi täitunud perioode ei võeta arvesse hüvitiste maksmisel või võetakse arvesse ainult teatavatel tingimustel, kui hüvitisi saama õigustatud isikud elavad väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi, juhul kui:
i) hüvitis on juba makstud või tuleb maksta 1. jaanuaril 1994;
ii) hüvitisele õigust omav isik on asunud elama Austriasse enne 1. jaanuari 1994 ning pensionide maksmine pensioni‑ ja õnnetuskindlustuse alusel algab enne 31. detsembrit 1994;
sama kohaldatakse perioodide suhtes, mille jooksul saadi muud pensioni, sealhulgas toitjakaotuspensioni, ning mis asendas algse pensioni, kui pensioni saamise perioodid on üksteisele katkematult järgnenud.”
9 Määruse nr 1408/71 III lisa B osa „Konventsioonide sätted, mida ei kohaldata kõigile isikutele, kelle suhtes on kohaldatav käesolev määrus. (Määruse artikli 3 lõige 3)” punkti 35 „Saksamaa − Austria” alapunkt e kordab eespool osundatud III lisa A osa punkti 35 alapunkti e.
10 Määruse nr 1408/71 artikli 10 lõike 1 esimese lõigu kohaselt:
„Välja arvatud juhul, kui käesolevas määruses on sätestatud teisiti, ei tohi ühe või mitme liikmesriigi õigusaktide alusel saadavaid rahalisi invaliidsus-, vanadus- või toitjakaotushüvitisi […] mingil viisil vähendada, muuta, peatada, tühistada või konfiskeerida seetõttu, et nende saaja elab liikmesriigi territooriumil, mis ei ole see liikmesriik, kus asub hüvitiste maksmise eest vastutav asutus.”
11 Määruse nr 1408/71 artikkel 10a sätestab:
„Olenemata artikli 10 ja III jaotise sätetest antakse isikutele, kelle suhtes on käesolev määrus kohaldatav, artikli 4 lõikes 2a osutatud rahalisi mitteosamakselisi erihüvitisi üksnes nende elukohajärgse liikmesriigi territooriumil vastavalt selle liikmesriigi õigusaktidele tingimusel, et sellised hüvitised on loetletud IIa lisas. Selliseid hüvitisi annab elukohajärgne asutus oma kulul.”
12 Sama määruse artikkel 89 sätestab:
„Teatavate liikmesriikide õigusaktide rakendamise erikord on sätestatud VI lisas.”
13 Määruse nr 1408/71 VI lisa C osa „Saksamaa” punkt 1 sätestab:
„Käesoleva määruse artikli 10 sätted ei piira selliste sätete kohaldamist, mille järgi õnnetused (ja kutsehaigused), mis leiavad aset väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi, ja väljaspool seda territooriumi täitunud perioodid ei anna alust hüvitise maksmiseks või annavad alust hüvitiste maksmiseks üksnes teatud tingimustel, juhul kui asjaomased isikud elavad väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi.”
14 Sama määruse artikkel 94 „Üleminekusätted töötajate kohta” sätestab:
„1. Käesoleva määruse alusel ei omandata mingeid õigusi perioodi suhtes enne 1. oktoobrit 1972 või enne määruse kohaldamise kuupäeva asjaomase liikmesriigi territooriumil või selle riigi territooriumi osal.
2. Kõiki kindlustusperioode või vajaduse korral töötamis- või elamisperioode, mis on täitunud liikmesriigi õigusaktide alusel enne 1. oktoobrit 1972 või enne asjaomase liikmesriigi territooriumil või selle riigi territooriumi osal määruse kohaldamise kuupäeva, võetakse arvesse käesoleva määruse alusel omandatud õiguste kindlaksmääramiseks.
3. Käesoleva määruse alusel omandatakse õigus ka juhul, kui see on seotud juhtumiga, mis toimus enne 1. oktoobrit 1972 või enne asjaomase liikmesriigi territooriumil või selle riigi territooriumi osal määruse kohaldamise kuupäeva, arvestades lõike 1 sätteid.
Saksamaa ja Austria vaheline 1966. aasta konventsioon
15 Saksamaa ja Austria vahelise 1966. aasta konventsiooni artikli 4 lõike 1 esimene lause sätestab:
„Kui käesolev konventsioon ei sätesta teisiti, siis ei kehti osalisriigi õigusaktid, mille kohaselt hüvitiste saamise õiguse tekkimine, hüvitiste andmine või rahaliste hüvitiste maksmine sõltub elukohast samas osalisriigis, artiklis 3 nimetatud isikute [Saksa ja Austria kodanikud] suhtes, kelle elukoht on teise osalisriigi territooriumil.”
Saksamaa Liitvabariigi ja Austria Vabariigi vahel 4. oktoobril 1995 sõlmitud sotsiaalkindlustuskonventsioon
16 Saksamaa Liitvabariigi ja Austria Vabariigi vahel 4. oktoobril 1995 sõlmitud sotsiaalkindlustuskonventsiooni (BGBl. 1998 II, lk 313), mis jõustus 1. oktoobril 1998 (BGBl. 1998 II, lk 2544; edaspidi „Saksamaa ja Austria vaheline 1995. aasta konventsioon”), artikli 14 lõike 2 punkti b kohaselt:
„Järgmised sätted on jätkuvalt kohaldatavad:
b) [Saksamaa ja Austria vahelise 1966. aasta konventsiooni] artikli 4 lõige 1 Saksa seaduste suhtes, mille alusel väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi toimunud õnnetusi (ja kutsehaigusi) ning väljaspool nimetatud territooriumi täitunud perioode, ei võeta arvesse hüvitiste maksmisel või võetakse arvesse ainult teatavatel tingimustel, kui hüvitisi saama õigustatud isikud elavad väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi, juhul kui:
i) hüvitis on juba makstud või tuleb maksta päeval, mil määrus on mõlema osalisriigi suhtes jõustunud;
ii) hüvitisele õigust omav isik on enne määruse mõlema osalisriigi suhtes jõustumist asunud elama Austria Vabariiki ning pensionide maksmine pensioni- ja õnnetuskindlustuse alusel algab 12 kuu jooksul alates päevast, mil määrus on mõlema osalisriigi suhtes jõustunud; sama kohaldatakse perioodide suhtes, mille jooksul saadi muud pensioni, sealhulgas toitjakaotuspensioni, kui pensioni saamise perioodid on üksteisele katkematult järgnenud.”
Saksa sotsiaalkindlustusseadustik
17 Riiklikku pensionikindlustusskeemi käsitleva sotsiaalkindlustusseadustiku VI raamatu (Sozialgesetzbuch VI – Gesetzliche Rentenversicherung, edaspidi „SGB VI raamat”) § 110 lõiked 2 ja 3 sätestavad:
„(2) Isikud, kelle alaline elukoht on välisriigis, saavad hüvitisi niivõrd, kuivõrd järgnevalt ei sätestata välisriigis elavate isikute hüvitiste kohta teisiti.
(3) Käesoleva jao sätteid kohaldatakse üksnes juhul, kui rahvusvahelistest või riikidevahelistest kokkulepetest ei tulene teisiti.”
18 SGB VI raamatu § 113 kohaselt:
„(1) Isikute isikustatud pensionipunktide arvutamisel võetakse arvesse:
1) Saksamaa Liitvabariigis täitunud sissemakseperioodile vastavad pensionipunktid;
Saksamaa Liitvabariigis täitunud sissemakseperioodid on sissemakseperioodid, mille jooksul on tehtud sissemakseid Saksamaa Liitvabariigi õiguse alusel pärast 8. maid 1945, ja V peatüki kohaselt nendega samaväärseks loetavad sissemakseperioodid.
(2) Orvupensioni saavate isikute isikustatud pensionipunktide lisa arvutamisel võetakse arvesse ainult Saksamaa Liitvabariigis täitunud sissemakseperioodid.
(3) Isikute puhul, kes ei ole sellise riigi kodanikud, kus on kohaldatav määrus (EMÜ) nr 1408/71, arvestatakse isikustatud pensionipunkte 70% ulatuses.”
19 SGB VI raamatu § 114 kohaselt:
„(1) Isikute puhul, kes on sellise riigi kodanikud, kus on kohaldatav määrus (EMÜ) nr 1408/71, võetakse isikustatud pensionipunktide arvutamisel täiendavalt arvesse:
1) pensionipunktid, mis vastavad perioodile, mille eest sissemakseid ei ole tehtud;
2) täiendavad pensionipunktid, mis on saadud perioodil, mille eest on tehtud vähendatud määraga sissemakseid, ning
3) abielulahutusega kaasnevast sotsiaalkindlustusliku tasaarvestuse või pensioniosakute jagamise tulemusena mahaarvatud pensionipunktid niivõrd, kui see ületab perioodi, mil sissemakseid ei ole tehtud, või täiendavate pensionipunktide arvu, mis on saadud perioodil, mille eest on tehtud vähendatud määraga sissemakseid.
Seejuures esimese lause alusel arvutatud pensionipunktid võetakse arvesse sellises suhtes, mis tuleneb Saksamaa Liitvabariigis täitunud sissemakseperioodile vastavate pensionipunktide ja § 272 lõike 1 punkti 1 ja § 272 lõike 3 esimese lause kohaselt arvutatud pensionipunktide ning sissemakseperioodide, sealhulgas välisriigi pensionide seaduse (Fremdrentengesetz, edaspidi „FRG”) kohaste töötamisperioodide eest arvestatud kõigi pensionipunktide vahekorrast.
(2) Orvupensioni saavate isikute puhul, kes on sellise riigi kodanikud, kus on kohaldatav määrus (EMÜ) nr 1408/71, võetakse isikustatud pensionipunktide lisa arvutamisel täiendavalt arvesse:
1) perioodid, mille eest sissemakseid ei ole tehtud, lõike 1 teises lauses sätestatud ulatuses, ning
2) riigi territooriumil arvessevõetavad täitunud perioodid”.
20 SGB VI raamatu V peatüki § 247 lõike 3 esimese lause kohaselt:
„Sissemakseperioodideks on ka need perioodid, mil Saksa Riigi kindlustusseaduste alusel tehti kohustuslikke või vabatahtlikke sissemakseid.”
21 SGB VI raamatu V peatüki § 271 sätestab:
„Saksamaa Liitvabariigis täitunud sissemakseperioodid on ka perioodid, mille kestel tasuti enne 9. maid 1945 kehtinud Saksa Riigi kindlustusseaduste kohaselt:
1) kohustuslikke sissemakseid riigi territooriumil töötajana või füüsilise isikust ettevõtjana tegutsemisel või
2) vabatahtlikke sissemakseid riigi territooriumil alalise elamise perioodil või väljaspool Saksa Riigi sotsiaalkindlustusseaduste vastavat kohaldamisala.
Laste kasvatamise aeg (Kindererziehungszeiten) on Saksamaa Liitvabariigis täitunud sissemakseperiood juhul, kui lapse kasvatamine toimus Saksamaa Liitvabariigi territooriumil.”
22 SGB VI raamatu V peatüki § 272 sätestab:
„(1) Isikute puhul, kes on sellise riigi kodanikud, kus on kohaldatav määrus (EMÜ) nr 1408/71, ja kes on sündinud enne 19. maid 1950 ja kelle alaline elukoht enne 19. maid 1990 oli välisriigis, võetakse isikustatud pensionipunktide arvestamisel täiendavalt arvesse:
1) pensionipunktid [FRG] kohaste sissemakseperioodide eest, mille summa on piiratud Saksamaa Liitvabariigis täitunud sissemakseperioodide eest arvestatud pensionipunktide summaga;
2) lisahüvitis FRG kohaste sissemakseperioodide eest, mille summa on piiratud lisahüvitise summaga Saksamaa Liitvabariigis täitunud sissemakseperioodide eest;
3) abielulahutusega kaasnevast sotsiaalkindlustusliku tasaarvestuse või pensioniosakute jagamise tulemusena FRG kohastest sissemakseperioodidest mahaarvatud pensionipunktid, sellises suhtes, mis tuleneb punkti 1 kohaselt piiratud ja FRG kohaste sissemakseperioodide alusel arvestatavate pensionipunktide ning samade perioodide kõigi pensionipunktide vahekorrast, ning
4) isikustatud pensionipunktide lisa tulenevalt orvupensionist FRG kohaste sissemakseperioodide eest punkti 3 alusel leitavas suhtes.
(2) Pensionipunktid FRG kohaste sissemakseperioodide eest, mida tuleb lõike 1 kohaselt Ida-Saksa pensionipunktide alusel täiendavalt arvestada, kehtivad nagu Ida-Saksa pensionipunktid.
(3) Lõikes 1 sätestatud õigustatud isikute pensionipunktide hulka, mille arvessevõetav summa on piiratud Saksamaa Liitvabariigis täitunud sissemakseperioodidele vastavate pensionipunktidega, kuuluvad ka Saksa Riigi territooriumil täitunud sissemakseperioodid. Pensionipunktide arvutamisel lisahüvitise, abielulahutusega kaasnevast sotsiaalkindlustuslikust tasaarvestusest või pensioniosakute jagamisest tulenevate mahaarvamiste ja orvupensioni lisa alusel võetakse Saksa Riigi territooriumil täitunud sissemakseperioodid arvesse samamoodi nagu FRG kohased sissemakseperioodid.”
23 FRG § 14 kohaselt:
„Kui järgnevatest sätetest ei tulene teisiti, siis kohaldatakse käesolevas peatükis nimetatud isikute õiguste ja kohustuste suhtes Saksamaa Liitvabariigis kehtivaid üldnorme.”
Kohtuasi C-396/05
24 Eelotsusetaotlusest nähtub, et Saksa kodanik D. Habelt on sündinud 30. jaanuaril 1923 Jilovés Sudeedimaal, mis toona kuulus Tšehhoslovakkiale ja praegu kuulub Tšehhi Vabariigile.
25 1939. aasta jaanuarist kuni 1946. aasta maini töötas ta Jilovés. Alates 1. jaanuarist 1939 kuni 30. aprillini 1945 tegi ta kohustuslikke sissemakseid vastavalt Saksa Riigi vanaduskindlustusseadustele, täpsemalt töötajate sotsiaalkindlustust reguleeriva seaduse (Angestelltenversicherungsgesetz) kohaselt Reichsversicherungsanstalt für Angestellte’le (Saksa Riigi pensioniamet, edaspidi „RfA”). Nimetatud asutus, mille asukoht oli Berliinis, oli pärast Saksa Riigi poolt Sudeedimaa annekteerimist pädev kindlustusasutus. Alates 5. maist 1945 kuni 13. maini 1946 tasus D. Habelt kohustuslikke sotsiaalkindlustusmakseid Tšehhoslovakkias. Pärast Sudeedimaalt väljasaatmist asus ta elama Saksamaa Liitvabariigi territooriumile.
26 Alates 1. veebruarist 1988 maksab D. Habeltile vanaduspensioni Bundesversicherungsanstalt für Angestellte (liitvabariigi sotsiaalkindlustusamet, edaspidi „Bundesversicherungsanstalt”), millest 2005. aasta oktoobris sai Rentenversicherung. Esialgu olid pensioni arvestamise aluseks lisaks laste kasvatamise ajale ja vabatahtlikele sissemaksetele veel ka kohustuslikud sotsiaalkindlustusmaksed, mida D. Habelt tasus seoses töötamisega Sudeedimaal ajavahemikul 1. jaanuar 1939−30. aprill 1945, ning FRG kohaselt välisriigis täitunud sissemakseperioodid tulenevalt tööalasest tegevusest toonases Tšehhoslovakkias 5. maist 1945 kuni 13. maini 1946, millega seoses ta tasus kohustuslikke sotsiaalkindlustusmakseid.
27 Pärast seda, kui D. Habelt asus 1. augustil 2001 elama Belgiasse, otsustas Bundesversicherungsanstalt kõnealuse isiku pensioni ümber arvutada ja määras talle alates 1. detsembrist 2001 igakuise pensioni brutosummas 204,50 Saksa marka (104,56 eurot), mis oli senisest igakuisest pensionist 438,05 Saksa marga (223,96 eurot) võrra väiksem.
28 D. Habelt esitas pensioni ümberarvutamise otsuse peale vaide, mille Bundesversicherungsanstalt rahuldamata jättis. Nimetatud asutuse arvates tuleb juhul, kui pensioni makstakse riikliku vanaduskindlustuse alusel alaliselt välisriigis elavale isikule, võtta arvesse SGB VI raamatu § 113 lõike 1 punktis 1 ette nähtud erisätteid pensioni maksmise kohta. Osundatud sätte kohaselt arvestatakse isikute isikustatud pensionipunktid ümber pensionipunktideks, mis vastavad Saksamaa territooriumil täitunud sissemakseperioodidele, s.t perioodidele, mille eest on tehtud sissemakseid Saksa õiguse alusel pärast 1945. aastat, ja perioodidele, mis loetakse SGB VI raamatu V peatüki kohaselt eelnimetatud perioodidega samaväärseteks sissemakseperioodideks.
29 Bundesversicherungsanstalt leidis seega, et kuna nende sissemakseperioodide eest, mis asjaomane isik oli täitnud seoses töötamisega Sudeedimaal 1939. aasta jaanuarist kuni 1945. aasta aprillini, ei tasutud pärast 1945. aastat kehtinud Saksa õiguse alusel, tuleb kohaldada SGB VI raamatu §‑i 271, mis sätestab, milliseid enne 9. maid 1945 tasutud sissemakseid tuleb käsitada Saksamaa Liitvabariigis täitunud sissemakseperioodidena SGB VI raamatu § 113 lõike 1 punkti 1 tähenduses.
30 Bundesversicherungsanstalt märgib sellega seoses, et SGB VI raamatu § 271 kohaselt on Saksa territooriumil täitunud sissemakseperioodideks ka need perioodid, mille kestel tehti enne 9. maid 1945 kehtinud Saksa Riigi vanaduskindlustusseaduste kohaselt kohustuslikke sissemakseid Saksamaal töötajana või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemisel. „Saksamaa” all ei ole silmas peetud mitte kogu territooriumi, kus Saksa Riigi kindlustusseadused kehtisid, vaid üksnes praeguse Saksamaa Liitvabariigi territooriumi. Järelikult ei käsitata Saksamaa territooriumil tehtud sissemaksetena neid kohustuslikke sissemakseid, mis tehti Saksa Riigi vanaduskindlustusseaduste kohaselt töötajana või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemisel viimati nimetatu territooriumil, kus osundatud seadused küll kehtisid, kuid väljaspool praeguse Saksamaa Liitvabariigi territooriumi. Selline olukord kehtib sissemaksete puhul, mida D. Habelt tegi Saksa Riigi õigusaktide kohaselt ajavahemikul jaanuar 1939−aprill 1945, kuna Sudeedimaa ei asu praeguse Saksamaa Liitvabariigi territooriumil.
31 Niisiis leiab Bundesversicherungsanstalt, et D. Habelt ei saa tugineda ka SGB VI raamatu §‑le 272, kuna ta on asunud alaliselt elama välisriiki pärast 19. maid 1990.
32 D. Habelt esitas oma vaide rahuldamata jätmise otsuse peale 23. märtsil 2002 Sozialgericht Berlinile kaebuse. Vastuseks nimetatud kohtu esitatud küsimusele selle kohta, kas D. Habelti olukorra puhul omab tähtsust asjaolu, et Sudeedimaa on alates 1. maist 2004 osa Euroopa Liidu territooriumist, kostis Bundesversicherungsanstalt, et Tšehhi Vabariigi Euroopa Liiduga ühinemine antud olukorda ei muuda. Määruse nr 1408/71 VI lisa C osa punkti 1 kohaselt ei ole võimalik maksta teises liikmesriigis hüvitist pensionipunktide alusel, mis on saadud sissemakseperioodide eest, mis on täitunud territooriumi osadel, kus kehtisid Saksa Riigi sotsiaalkindlustusseadused, või mis on täitunud FRG alusel.
33 Eelotsusetaotluse esitanud kohus on arvamusel, et määrus nr 1408/71 on põhikohtuasjades käsitletavas olukorras nii isikuliselt, materiaalselt kui ka ajaliselt kohaldatav.
34 Kuna Sozialgericht Berlin leidis, et EÜ asutamislepinguga tagatud sotsiaalkindlustushüvitiste eksporditavuse põhimõtte selline piiramine ei ole millegagi õigustatud, otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas […] määruse nr 1408/71 VI lisa D osa (varem C osa) [pealkirjaga] „Saksamaa” säte on kooskõlas hierarhiliselt kõrgemal asuvate ühenduse õigusnormidega, eelkõige vaba liikumise põhimõttega – käesolevas asjas [EÜ] artiklis 42 sätestatud hüvitiste eksporditavuse nõudega – kuivõrd see välistab pensioni maksmise Saksa Riigi territooriumil täitunud sissemakseperioodide alusel?”
Kohtuasi C-419/05
35 Saksa kodanik M. Möser on sündinud 2. jaanuaril 1923 Pniewos Pommeris. Ta põgenes 1946. aastal nõukogude okupatsioonitsoonist ja asus elama praeguse Saksamaa Liitvabariigi territooriumile, kus Bundesversicherungsanstalt maksab talle alates 1. veebruarist 1988 vanaduspensioni. Esialgu võeti nimetatud pensioni arvutamisel muu hulgas aluseks ajavahemik 1. aprill 1937−1. veebruar 1945, mil asjaomane isik tegi kohustuslikke sissemakseid Pommeris töötades, mis on osa territooriumist, kus kehtisid Saksa Riigi sotsiaalkindlustusseadused ja mis praegu kuulub Poola Vabariigile.
36 Pärast seda, kui M. Möser asus 1. juulil 2001 elama Hispaaniasse, arvutati tema pension ümber ja see hakkas kehtima alates 1. septembrist 2001. Sellest tingitud pensioni vähenemist 143,15 euro võrra põhjendati sellega, et kuna asjaomane isik elab välisriigis, ei saa võtta arvesse väljaspool praeguse Saksamaa Liitvabariigi territooriumi täitunud sissemakseperioode. Alates 1. juunist 2004 elab M. Möser Ühendkuningriigis.
37 Pärast korduvaid taotlusi vaidele vastuse saamiseks, esitas M. Möser 17. mail 2002 tegevusetushagi eelotsusetaotluse esitanud kohtule. 14. juuli 2003. aasta otsusega jättis Bundesversicherungsanstalt tema vaide rahuldamata.
38 M. Möser pöördus 9. augustil 2003 eelotsusetaotluse esitanud kohtusse nõudega tunnistada eelnimetatud otsus tühiseks. Tuginedes kohtuasjas C‑396/05 toodud põhjendustele ja olles tuvastanud, et asjaomasel isikul ei ole samamoodi õigust saada vanaduspensioni Poola pensionikindlustusskeemi alusel, otsustas nimetatud kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse samas sõnastuses nagu kohtuasjas C‑396/05.
Kohtuasi C-450/05
39 P. Wachter on sündinud 1936. aastal Rumeenias. Ta on Austria kodanik ning ümberasustatud isikute ja põgenike kohta käiva Saksa seaduse (Bundesvertriebenengesetz, edaspidi „BVG”) mõttes ümberasustatud isik.
40 1970. aastal lahkus ta Rumeeniast ja asus elama ja töötama Austriasse, kus ta elab sellest ajast alates. 1995. aasta novembris tunnistas Bundesversicherungsanstalt FRG alusel P. Wachteril ajavahemikul september 1953−oktoober 1970 Rumeenias täitunud sissemakse‑ ja töötamisperioodid Saksa vanaduskindlustuse kohasteks kohustuslike sissemaksete perioodideks, kuna asjaomane isik on BVG mõttes ümberasustatud isik.
41 1999. aasta juunis taotles P. Wachter vanaduspensioni maksmist alates 1. augustist 1999, mil ta sai 63‑aastaseks. See taotlus lükati tagasi põhjendusega, et välisriigi pensioniskeemis täitunud sissemakseperioodide alusel, mis annavad õiguse saada pensioni FRG‑s sätestatud eeskirjade kohaselt, ei ole võimalik maksta pensioni välisriigis. Ka ühenduse määrused, millega asendati Saksamaa ja Austria vaheline 1966. aasta konventsioon, ei sätesta teisiti.
42 P. Wachter esitas nimetatud otsuse peale Sozialgericht Berlinile kaebuse, mille viimane 9. juulil 2001 tehtud kohtuotsusega rahuldamata jättis.
43 P. Wachter väitis Landessozialgericht Berlin-Brandenburgile esitatud apellatsioonkaebuse toetuseks, et Saksamaa ja Austria vahelisest 1966. aasta konventsioonist tulenevalt oli tal 31. detsembrini 1993 Austrias elava Austria kodanikuna sama staatus kui Saksamaal elaval Saksa kodanikul. Kuna nimetatud konventsioon tunnistati määrusega nr 1408/71 alates 1. jaanuarist 1994 kehtetuks, kehtib konventsioonis sätestatud territoriaalse võrdsuse põhimõte edaspidi üksnes teatud tingimustel, millele P. Wachter ei vasta (määruse nr 1408/71 III lisa A ja B osa punkti 35 alapunkt e ja määruse VI lisa C osa punkt 1).
44 P. Wachter väidab, et määruse nr 1408/71 kohaldamise tõttu sattus ta varasemaga võrreldes ebasoodsamasse olukorda. Selline tagajärg on vastuolus isikute vaba liikumise põhimõttega.
45 Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et asjas kohaldatava Saksa õiguse kohaselt ei ole FRG kohaste perioodide alusel saadavat pensioni võimalik maksta välisriigis, kuid et Saksamaa ja Austria vahelise 1966. aasta konventsiooni artikli 4 lõike 1 esimene lause nägi ette FRG kohaste sissemakseperioodide alusel saadavate hüvitiste maksmise välisriigis. Seega kohaldati territoriaalse võrdsuse põhimõtet ilma piiranguteta, kuivõrd nimetatud konventsiooni kohaselt ei saanud kohaldada Saksa õigusnorme, mis takistasid sellisel juhtumil pensionide üleviimist välisriiki (SGB VI raamatu § 110 lõige 2, § 113 lõige 1 ja § 272).
46 Kõnealune kohus kahtleb, kas automaatselt kõik kahepoolsed konventsioonid kehtetuks tunnistanud määruse nr 1408/71 kohaldamine Austria Vabariigi suhtes alates 1. jaanuarist 1994 on asutamislepinguga tagatud liikumisvabaduse põhimõttega kooskõlas.
47 Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisab, et on tõsi, et määruse nr 1408/71 artikkel 10 näeb ette territoriaalse võrdsuse. Kuid määruse nr 1408/71 VI lisa C osa punktis 1 sätestatust tulenevalt ei saa eelöeldut siiski kohaldada nende sissemakseperioodide suhtes, mis on täitunud territooriumi osadel, kus kehtisid Saksa Riigi sotsiaalkindlustusseadused, või mis on täitunud FRG alusel.
48 Sotsiaalkindlustushüvitiste eksporditavuse põhimõtte osutatud piirangust on siiski üks erand, mis puudutab just nimelt Saksamaa ja Austria vahelise 1966. aasta konventsiooni artikli 4 lõike 1 esimest lauset. Määruse nr 1408/71 III lisa A ja B osa punkti 35 alapunktis e loetletakse vastavalt sotsiaalkindlustuskonventsioonide sätted, mida kohaldatakse nimetatud määruse artiklist 6 olenemata, ja need jõusse jäävad konventsioonide sätted, mille alusel ei saa hüvitisi kõik selle määruse kohaldamisalas olevad isikud. P. Wachter aga neis sätestatud tingimustele ei vasta, et tugineda Saksamaa ja Austria vahelisele 1966. aasta konventsioonile.
49 Eelotsusetaotluse esitanud kohtu seisukoha järgi ei ole välistatud, et määruse nr 1408/71 III lisa A ja B osa punkti 35 alapunkti e ja VI lisa C osa punkti 1 sätted võivad vähemalt põhikohtuasja asjaoludel olla vastuolus isikute vaba liikumise põhimõttega ja eelkõige EÜ artiklist 42 tuleneva sotsiaalkindlustushüvitiste eksporditavuse põhimõttega, kuna need tõid kaasa tagajärje, et asjaomasele isikule ei saanud teises liikmesriigis vanaduspensioni maksta, kuna see põhines üksnes FRG alusel täitunud sissemakseperioodidel.
50 Eeltoodud asjaoludel otsustas Landessozialgericht Berlin-Brandenburg menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmine eelotsuse küsimus:
„Kas määruse (EMÜ) nr 1408/71 III lisa A ja B osa punkti 35 „Saksamaa – Austria” alapunkt e ja määruse VI lisa C osa „Saksamaa” punkt 1 on kooskõlas hierarhiliselt kõrgemal asuvate ühenduse õigusnormidega, eelkõige EÜ artiklis 39 koosmõjus EÜ artikliga 42 sätestatud vaba liikumise põhimõttega?”
51 3. veebruaril 2006 saabunud kirjas tõi eelotsusetaotluse esitanud kohus eelotsuse küsimuse kohta järgmised selgitused:
„1) Määruse (EMÜ) nr 1408/71 III lisa A ja B osa punkti 35 „Saksamaa – Austria” − nüüd punkt 83 pärast määruse (EMÜ) nr 1408/71 lisade numeratsiooni muutmist 1. mai 2004. aasta idalaienemise järgselt – alapunkti e käsitletakse versioonis, mis oli kohaldatav kuni määruse (EÜ) nr 647/2005 jõustumiseni 5. mail 2005. Lisas sätestatu vastab [Saksamaa ja Austria 1995. aasta konventsiooni] artikli 14 lõike 2 punktile b, millele viitab ka eelotsuse küsimus seoses 1999. aastal kehtinud õigusliku olukorraga (pensioniea saabumine 63‑aastaselt).
2) Pärast 1. mai 2004. aasta idalaienemist muudetud numeratsiooni kohaselt vastab määruse (EMÜ) nr 1408/71 VI lisa C osa „Saksamaa” punktile 1 määruse (EMÜ) nr 1408/71 VI lisa D osa „Saksamaa” punkt 1.”
Eelotsuse küsimus kohtuasjades C‑396/05 ja C‑419/05
52 Määruse nr 1408/71 VI lisa C osa punkti 1 kohaselt ei piira määruse artikkel 10, mis sätestab elukohaga seotud tingimustest loobumise põhimõtte, selliste sätete kohaldamist, mille järgi väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi täitunud perioodid ei anna alust hüvitise maksmiseks või annavad alust hüvitiste maksmiseks üksnes teatud tingimustel, juhul kui asjaomased isikud elavad väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi.
53 Eelotsusetaotluse esitanud kohus tahab sisuliselt teada, kas määruse nr 1408/71 VI lisa C osa punkti 1 sätted on kooskõlas isikute vaba liikumisega ja eelkõige EÜ artikliga 42, kuivõrd nende sätete kohaselt on võimalik sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjades, võtta vanadushüvitiste maksmisel arvesse sissemakseperioode, mis on täitunud aastatel 1937 kuni 1945 territooriumi osadel, kus kehtisid Saksa Riigi sotsiaalkindlustusseadused, kuid mis asuvad väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi, vaid tingimusel, et hüvitisesaaja elab nimetatud liikmesriigis.
54 Esiteks tuleb analüüsida, kas selline olukord, milles on põhikohtuasjade hagejad, kuulub määruse nr 1408/71 kohaldamisalasse.
55 Alustuseks peab märkima, et määruse nr 1408/71 artikli 94 lõike 2 kohaselt saavad D. Habelti ja M. Möseri olukorras olevad isikud kõnesoleva määruse alusel omandatud õiguste kindlaksmääramiseks nõuda, et võetaks arvesse − käesoleval juhul alates 1. veebruarist 1988 – kõik kindlustus‑, töötamis‑ või elamisperioodid, mis on täitunud Saksa õiguse alusel enne kõnesoleva määruse jõustumist (vt selle kohta eelkõige 7. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑28/00: Kauer, EKL 2002, lk I‑1343, punktid 22 ja 46).
56 Lisaks on selge, et D. Habelt ja M. Möser, kes on pensionile jäänud töötajad ja kes on Saksa sotsiaalkindlustusskeemis kindlustatud, kuuluvad määruse nr 1408/71 isikulisse kohaldamisalasse, mis on määratletud artikli 2 lõikes 1, mille järgi kohaldatakse nimetatud määrust eelkõige „töötajate või füüsilisest isikust ettevõtjate suhtes, kelle suhtes kehtivad või on kehtinud ühe või mitme liikmesriigi õigusaktid ning kes on mõne liikmesriigi kodanikud”.
57 Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et isikud, kellel on õigus saada pensioni ühe või mitme liikmesriigi õigusaktide alusel, kuuluvad – isegi juhul, kui nad ei tööta – määruses nr 1408/71 töötajate kohta käivate sätete kohaldamisalasse põhjusel, et nad on sotsiaalkindlustusskeemis kindlustatud (vt eelkõige 5. märtsi 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑194/96: Kulzer, EKL 1998, lk I‑895, punkt 24).
58 Rentenversicherung ja Saksamaa valitsus vaidlevad siiski vastu sellele, et vaidlusalused hüvitised kuuluvad määruse nr 1408/71 materiaalsesse kohaldamisalasse. Nad väidavad, et kõnealused hüvitised seonduvad „sõja või selle tagajärgede ohvrite hüvitisskeemidega”, mis vastavalt artikli 4 lõikele 4 selle määruse kohaldamisalasse ei kuulu. Nad viitavad siinjuures Euroopa Kohtu 31. märtsi 1977. aasta otsusele kohtuasjas 79/76: Fossi (EKL 1977, lk 667) ja 22. veebruari 1979. aasta otsusele kohtuasjas 144/78: Tinelli (EKL 1979, lk 757), milles kohus nende väitel kinnitas, et selliste hüvitiste nagu põhikohtuasjades vaatluse all, määruse nr 1408/71 kohaldamisalast väljajätmine on kehtiv.
59 Rentenversicherung ja Saksamaa valitsus on seisukohal, et eelnimetatud kohtuasjades, milles käsitleti invaliidsus‑ ja õnnetusjuhtumikindlustuse hüvitist seoses sissemakseperioodidega, mis olid täitunud enne 1945. aastat territooriumi osadel, kus kehtisid Saksa Riigi sotsiaalkindlustusseadused, kuid mis asuvad väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi, leidis Euroopa Kohus, et neid hüvitisi ei saa pidada sotsiaalkindlustuse valdkonda kuuluvaks. Sellise järelduse tegemisel lähtus Euroopa Kohus esiteks asjaolust, et pädevad kindlustusasutused, kus asjassepuutuvas sättes silmas peetud isikud olid kindlustatud, enam ei eksisteeri või asuvad väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi, teiseks asjaolust, et asjassepuutuva Saksa õiguse eesmärk oli leevendada natsionaalsotsialistliku režiimi ja Teise maailmasõjaga seotud sündmustest johtuvaid teatavaid olukordi, ning kolmandaks asjaolust, et asjaomaste hüvitiste maksmine välisriigis elavatele kodanikele kuulub riigi kaalutlusõiguse alla.
60 Rentenversicherungi ja Saksamaa valitsuse arvates peavad need järeldused ka käesoleval ajal paika; Teise maailmasõja ajal ja pärast seda toimunud territoriaalsete muudatuste ja rahvastiku ümberasustamise tagajärjel lõpetasid toonased sotsiaalkindlustusasutused, sealhulgas RfA, oma tegevuse ning kõnealuse perioodiga seonduvate õiguste maksmapanemiseks ei saa nende asutuste vastu enam nõudeid esitada. SGB IV raamatu asjakohased sätted, eelkõige selle §‑d 271 ja 272 on Teise maailmasõja tagajärgi puudutavad erisätted. Sellele perioodile vastavad pensionihüvitised kujutavad endast hüvitisi, mida Saksamaa Liitvabariik oma ajaloolise vastutuse tõttu maksab, ning seetõttu on see liikmesriik alati nõudnud, et asjaomased isikud elaksid alaliselt Saksamaal ja et nad elaksid seal jätkuvalt ka pärast pensionile jäämist.
61 Selle argumentatsiooniga ei saa nõustuda.
62 Määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punktide c ja d kohaselt kohaldatakse nimetatud määrust õigusaktide suhtes, mis reguleerivad selliseid sotsiaalkindlustusliike nagu sotsiaalkindlustushüvitistena makstavad vanadus‑ ja toitjakaotushüvitised.
63 Hüvitist saab pidada sotsiaalkindlustushüvitiseks, kui seda antakse hüvitisesaajatele seaduses määratletud olukorra alusel, isiku vajadusi konkreetselt hindamata, ning kui see on seotud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõikes 1 otseselt loetletud riskiga (vt eelkõige 21. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑286/03: Hosse, EKL 2006, lk I‑1771, punkt 37).
64 Euroopa Kohus on korduvalt asunud seisukohale, et EÜ artiklite 39 ja 42 eesmärki ei saavutata, kui liikumisvabaduse kasutamise tõttu kaotavad töötajad neile liikmesriigi õigusaktidega tagatud sotsiaalkindlustussoodustused, iseäranis juhul, kui need soodustused on vastutasuks töötajate tasutud sissemaksetele (vt eelkõige 8. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑215/99: Jauch, EKL 2001, lk I‑1901, punkt 20).
65 Ühenduse seadusandja võib küll EÜ artikli 42 rakendamisel võtta vastu sätted, millega jäetakse teatud kindlad hüvitised mainitud rakendusmeetmete kohaldamisalast välja. Seesuguseid sätteid – nagu on ette nähtud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõikes 4 – tuleb aga tõlgendada kitsalt (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Hosse, punkt 37). See tähendab, et neid sätteid võib kohaldada üksnes hüvitistele, mis vastavad neis sätetes määratud tingimustele. Kõnealuse määruse artikli 4 lõike 4 kohaselt ei kuulu määruse kohaldamisalasse sõja või selle tagajärgede ohvrite hüvitisskeemid.
66 Eelotsusetaotlustest tulenevalt ilmneb SGB VI raamatu § 247 lõike 3 esimesest lausest, et sissemakseperioode, mis põhikohtuasjade hagejatel on täitunud territooriumi osadel, kus põhikohtuasjades vaidluse all oleval ajal kehtisid Saksa Riigi sotsiaalkindlustusseadused, ei tunnustata sissemakseperioodidena mitte sõjast tingituna, vaid seetõttu, et sissemakseid tehti Saksa vanaduskindlustusseaduste alusel. Sarnaselt pensionidele, mis vastavad praeguse Saksamaa Liitvabariigi territooriumil täitunud perioodidele, rahastatakse ka põhikohtuasjades vaidluse all olevaid hüvitisi praegu töötavate kindlustatud isikute sissemaksetest (SGB VI raamat § 153).
67 Pealegi ei ole selliste hüvitiste väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi elavatele isikutele maksmine kaalutlusõiguslik otsus kasvõi seetõttu, et SGB VI raamatu § 272 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud, et selliste sissemakseperioodide eest saadavat pensioni, mis on täitunud territooriumi osadel, kus kehtisid Saksa Riigi sotsiaalkindlustusseadused, makstakse välisriigis üldreeglina juhul, kui pensioni saamiseks õigustatud isik on sündinud enne 19. maid 1950 ja tema alaline elukoht enne 19. maid 1990 oli välisriigis.
68 Niisiis ei saa selliseid hüvitisi nagu on kõne all põhikohtuasjades, nende eesmärki ja andmise tingimusi arvesse võttes pidada määruse nr 1408/71 artikli 4 lõikes 4 osundatud sõja või selle tagajärgede ohvritele antavateks hüvitisteks.
69 Järelikult tuleb käesoleva otsuse punktides 66 ja 67 kirjeldatud tunnuseid silmas pidades lugeda sellised hüvitised määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punktide c ja d mõttes vanadus‑ ja toitjakaotushüvitisteks.
70 Vastupidi sellele, mida väidavad Rentenversicherung ja Saksamaa valitsus, ei muuda eeltoodud järeldust asjaolu, et RfA lõpetas tegevuse pärast Teist maailmasõda, ning tähtsust ei oma ka see, mis sai RfA kogutud kapitalist ja tema varadest, kuivõrd teada on see, et sissemakseid tehti SGB VI raamatu § 247 lõike 3 punkti 1 kohaselt Saksa vanaduskindlustusseaduste alusel.
71 Liiatigi isikud, kes olid vaidlusaluste perioodide kestel sarnaselt põhikohtuasjade hagejatega RfA juures kindlustatud, kuid kes erinevalt viimastest elasid praeguse Saksamaa Liitvabariigi territooriumil, ei ole vaidlusaluse elukoha tingimusega hõlmatud, kuigi mõlemal juhul on tehtud sissemakseid RfA‑le, kes on vahepealsel ajal tegevuse lõpetanud.
72 Käesoleva otsuse punktis 69 tehtud järeldust kinnitab ka Saksamaa Liitvabariigi deklaratsioon vastavalt määruse nr 1408/71 artiklile 5 (ELT 2003, C 210, lk 1), milles I jaotise, mis puudutab kõnealuse määruse artikli 4 lõigetes 1 ja 2 osutatud õigusakte ja skeeme, punkti 3 alapunktis a nimetatakse riikliku vanaduskindlustusskeemide osas „18. detsembri 1989. aasta sotsiaalkindlustusseadustiku VI raamatut”, mis sisaldab SGB VI raamatu §‑i 247.
73 Kuna põhikohtuasjade hagejate olukord kuulub määruse nr 1408/71 kohaldamisalasse, tuleb märkida, et vastavalt selle määruse artiklile 10 on elukohaga seotud tingimustest loobumine tagatud, „välja arvatud juhul, kui käesolevas määruses on sätestatud teisiti”.
74 Nagu eespool märgitud, on määruse nr 1408/71 VI lisa C osa punktis 1 just nimelt sätestatud, et määruse artikli 10 sätted ei piira selliste sätete kohaldamist, mille järgi väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi täitunud perioodid ei anna alust hüvitise maksmiseks või annavad alust hüvitiste maksmiseks üksnes teatud tingimustel, juhul kui asjaomased isikud elavad väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi.
75 Niisiis tuleb teiseks analüüsida kas – nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib – EÜ artikliga 42 on vastuolus VI lisa kõnesolev säte, kuivõrd antud sätte kohaselt on võimalik sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjades võtta vanadushüvitiste maksmisel arvesse sissemakseperioode, mis on täitunud territooriumi osadel, kus kehtisid Saksa Riigi sotsiaalkindlustusseadused, vaid tingimusel, et hüvitisesaaja elab Saksamaa Liitvabariigi territooriumil.
76 Põhikohtuasjades ei ole vaidlust selles, et asjaomaste isikute elama asumine muusse liikmesriiki kui Saksamaa Liitvabariik, tõi kaasa nende vanaduspensioni olulise vähenemise.
77 Rentenversicherung ja Saksamaa valitsus väidavad, et sellest tulenev isikute vaba liikumise piiramine on õigustatud niivõrd, kui selle eesmärk on tagada endiste idapoolsete alade põgenike Saksamaa Liitvabariigi ühiskonda integreerimine ning kuivõrd see võimaldab sellel liikmesriigil end kaitsta raskesti ületatavate finantstagajärgede eest pärast RfA tegevuse lõpetamist tekkinud suure hulga potentsiaalsete hüvitisesaajate tõttu, mida on praktiliselt võimatu hallata, kui arvestada, et Teise maailmasõja ajal oli suur osa Ida‑Euroopast Saksamaa ülemvõimu all. Seda isikute gruppi ei saa mõistlikult piiritleda muu objektiivse kriteeriumi kui elukoha kriteeriumi järgi.
78 Tuleb märkida, et määruse nr 1408/71 sätted, mis käsitlevad elukohaga seotud tingimustest loobumist, kujutavad endast meetmeid EÜ artikli 42 rakendamiseks, mis on sotsiaalkindlustuse valdkonnas võetud EÜ artikliga 39 tagatud töötajate vaba liikumise saavutamiseks (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Jauch, punkt 20, ja 11. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑287/05: Hendrix, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 52). Samuti on Euroopa Kohus leidnud, et määruse nr 1408/71 sätted − mille eesmärk on tagada sotsiaalkindlustushüvitiste maksmine pädeva riigi poolt isegi juhul, kui kindlustatud isik, kes on töötanud üksnes oma päritoluriigis, elab või on asunud elama teise liikmesriiki − aitavad kahtlemata tagada mitte ainult töötajate vaba liikumist EÜ artikli 39 alusel, aga ka liidu kodanike vaba liikumist Euroopa Ühenduse piires EÜ artikli 18 alusel (vt selle kohta eelkõige 23. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑135/99: Elsen, EKL 2000, lk I‑10409, punkt 35).
79 Nagu Euroopa Ühenduste Komisjon on õigesti märkinud, muudab Saksa ametiasutuste keeldumine võtta vanadushüvitiste arvutamisel arvesse sissemakseid, mida põhikohtuasjade hagejad on teinud vaidlusaluste perioodide jooksul, asjaomaste isikute jaoks liidu piires vaba liikumise õiguse kasutamise ilmselgelt raskemaks või isegi takistab seda ning piirab seega kõnesolevat vabadust.
80 On vajalik analüüsida, kas selline keeldumine võib olla objektiivselt õigustatud.
81 Määruse nr 1408/71 IIa lisas nimetatud mitteosamakseliste erihüvitiste osas on Euroopa Kohus leidnud, et ühenduse seadusandja võib võtta EÜ artikli 42 rakendamisel vastu sätted, mis näevad ette erandi põhimõttest, et sotsiaalkindlustushüvitised on eksporditavad. Nagu Euroopa Kohus on juba varem möönnud, võidakse iseäranis sotsiaalse keskkonnaga tihedalt seotud hüvitiste maksmisel nõuda, et isikul on elukoht riigis, kus asub vastav pädev asutus (vt eelkõige 27. septembri 1988. aasta otsus kohtuasjas 313/86: Lenoir, EKL 1988, lk 5391, punkt 16; 4. novembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑20/96: Snares, EKL 1997, lk I‑6057, punkt 42, ja 6. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑154/05: Kersbergen‑Lap ja Dams‑Schipper, EKL 2006, lk I‑6249, punkt 33).
82 Nii ei ole see ilmselgelt sotsiaalkindlustushüvitiste puhul, mis − nagu põhikohtuasjades − kuuluvad määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 kohaldamisalasse ja mis ei ole seotud neid kehtestanud liikmesriigi sotsiaalse keskkonnaga, millisel juhul oleks nende maksmiseks võinud kohaldada elukoha tingimust. Kui neil asjaoludel lubada pädeval liikmesriigil tugineda elukoha tingimuse kohaldamiseks põhjustele, mis on seotud selle riigi ühiskondlikku ellu integreerimisega, siis läheks see otseselt vastuollu liidu põhieesmärgiga soodustada isikute liikumist liidu piires ja nende integreerumist teiste liikmesriikide ühiskonda.
83 Kuigi Euroopa Kohus on varem möönnud, et sotsiaalkindlustussüsteemi finantstasakaalu tõsise kahjustamise oht võib seesuguseid piiranguid õigustada (vt eelkõige 28. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑158/96: Kohll, EKL 1998, lk I‑1931, punkt 41), tuleb siiski märkida, et Saksamaa valitsus ei ole tõendanud, kuidas saab väljapoole Saksamaad elama asumine, nagu on aset leidnud põhikohtuasjades, suurendada Saksa sotsiaalkindlustusskeemi finantskoormust.
84 Järelikult on sellise vanadushüvitise, nagu on kõne all põhikohtuasjades, andmisel määruse nr 1408/71 VI lisa C osa punkti 1 alusel võimalik kohaldada pädeva riigi territooriumil elamise tingimust vaid EÜ artiklit 42 rikkudes.
85 Eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 1408/71 VI lisa C osa punkti 1 sätted ei ole isikute vaba liikumisega ja eelkõige EÜ artikliga 42 kooskõlas, kuivõrd nende sätete kohaselt on võimalik sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjades võtta vanadushüvitiste maksmisel arvesse sissemakseperioode, mis on täitunud aastatel 1937 kuni 1945 territooriumi osadel, kus kehtisid Saksa Riigi sotsiaalkindlustusseadused, kuid mis asuvad väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi, vaid tingimusel, et hüvitisesaaja elab nimetatud liikmesriigis.
Eelotsuse küsimus kohtuasjas C‑450/05
86 Eelotsusetaotluse esitanud kohus tahab antud küsimusega sisuliselt teada esiteks, kas määruse nr 1408/71 III lisa A ja B osa punkti 35 alapunkti e sätted on EÜ artiklitega 39 ja 42 kooskõlas, ja teiseks, kas nimetatud määruse VI lisa C osa punkti 1 sätted on isikute vaba liikumise ja eelkõige EÜ artikliga 42 kooskõlas, kuivõrd nende sätete kohaselt on võimalik sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas võtta vanadushüvitiste maksmisel arvesse sissemakseperioode, mis on FRG alusel täitunud aastatel 1953 kuni 1970 Rumeenias, vaid tingimusel, et hüvitisesaaja elab Saksamaa Liitvabariigi territooriumil.
Määruse nr 1408/71 III lisa A ja B osa punkti 35 alapunkti e sätete kehtivus
87 Vastavalt määruse nr 1408/71 artikli 7 lõike 2 punktile c kohaldatakse määruse III lisas loetletud sotsiaalkindlustuskonventsioone määruse artikli 6 sätetest olenemata, mille kohaselt asendab kõnesolev määrus reeglina oma reguleerimisalasse kuuluvate isikute ja küsimuste suhtes neid sotsiaalkindlustuskonventsioone, mis on siduvad kahe või enama liikmesriigi suhtes.
88 Määruse nr 1408/71 III lisa A ja B osa punkti 35 alapunkti e kohaselt on Saksamaa ja Austria vahelise 1966. aasta konventsiooni artikli 4 lõige 1 jätkuvalt kohaldatav, kui hüvitis on juba makstud või tuleb maksta 1. jaanuaril 1994 või kui hüvitisele õigust omav isik on asunud elama Austriasse enne 1. jaanuari 1994 ning pensionide maksmine pensioni‑ ja õnnetuskindlustuse alusel algab enne 31. detsembrit 1994. Eespool osutatud artikli 4 lõike 1 kohaldatavus, olenemata määruse nr 1408/71 artiklist 6, puudutab Saksa õigusakte, milles on eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul sätestatud, et väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi täitunud sissemakseperioode ei võeta arvesse hüvitiste maksmisel või võetakse arvesse ainult teatavatel tingimustel, kui hüvitisi saama õigustatud isikud elavad väljaspool kõnealust territooriumi.
89 Need III lisa sätted vastavad 1. oktoobril 1998 jõustunud Saksamaa ja Austria vahelise 1995. aasta konventsiooni artikli 14 lõike 2 punkti b sätetele, mille kohaselt on Saksamaa ja Austria vahelise 1966. aasta konventsiooni artikli 4 lõige 1 osundatud lisas loetletud juhtudel jätkuvalt kohaldatav.
90 Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, ei kuulu P. Wachteri olukord − mis ei mahu SGB VI raamatu asjassepuutuvate sätete ühegi koosseisu alla, et saada põhikohtuasjas kõne all olevaid hüvitisi välisriigis − ka ühegi eespool mainitud juhtumi alla, kuna tal tekkis õigus vanaduspensionile alles alates 1. augustist 1999.
91 P. Wachter on eelotsusetaotluse esitanud kohtus märkinud, et ehkki tal oli võimalik kuni 1. jaanuarini 1994, mil määrus nr 1408/71 Austria Vabariigi suhtes jõustus (vt käesoleva otsuse punkt 94), tugineda Saksamaa ja Austria vahelise 1966. aasta konventsiooni artikli 4 lõike 1 esimesele lausele selles sätestatud elukohaga seotud tingimuse mittekohaldamiseks, oli määruse nr 1408/71 kohaldamise tagajärg, vastavalt selle artiklile 6, nimetatud konventsiooni asendamine kõnesoleva määrusega.
92 On küll tõsi, et olenemata määruse nr 1408/71 artiklis 6 sätestatust, on osutatud määruse artikli 7 lõike 2 punkti c kohaselt sama määruse III lisas loetletud sotsiaalkindlustuskonventsioonide sätted jätkuvalt kohaldatavad. Kuid nagu eespool märgitud, ei vasta P. Wachter nimetatud lisa A ja B osa punkti 35 alapunktis e toodud tingimustele, et tema suhtes saaks kohaldada Saksamaa ja Austria vahelise 1966. aasta konventsiooni artikli 4 lõike 1 esimest lauset ja seega maksta vanadushüvitisi FRG alusel, kui ta ei ela Saksamaa Liitvabariigi territooriumil.
93 Eelotsusetaotluse esitanud kohtule vastamiseks tuleb teha kindlaks, kas selline olukord, milles on põhikohtuasja apellant, kuulub vastupidi Rentenversicherungi ja Saksamaa valitsuse poolt väidetule määruse nr 1408/71 kohaldamisalasse.
94 Siinjuures tuleb kõigepealt märkida, et määrus nr 1408/71 on 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingu alusel (EÜT 1994, L 1, lk 3) Austria Vabariigis kohaldatav 1. jaanuarist 1994 ja et Euroopa Liidu liikmena kohaldatakse nimetatud määrust selle liikmesriigi suhtes 1. jaanuarist 1995.
95 Määruse nr 1408/71 artikli 94 lõike 2 alusel võib P. Wachteri olukorras olev isik nõuda, et kõnesoleva määruse alusel omandatud õiguste kindlaksmääramiseks võetaks arvesse − käesoleval juhul alates 1. augustist 1999 – kõiki kindlustus‑, töötamis‑ või elamisperioode, mis on täitunud liikmesriigi õigusaktide alusel enne kõnesoleva määruse kohaldamise kuupäeva.
96 Nagu käesoleva otsuse punktidest 56 ja 57 nähtub, siis P. Wachteri olukorras olev isik, kes on pensionile jäänud Austria töötaja ja saab vanadushüvitist Saksa õigusaktide alusel, kuulub määruse nr 1408/71 isikulisse kohaldamisalasse, mis on määratletud artikli 2 lõikes 1, mille järgi kohaldatakse nimetatud määrust eelkõige „töötajate või füüsilisest isikust ettevõtjate suhtes, kelle suhtes kehtivad või on kehtinud ühe või mitme liikmesriigi õigusaktid ning kes on mõne liikmesriigi kodanikud”.
97 Asjaolu, et P. Wachter asus pärast Rumeeniast lahkumist 1970. aastal elama Austriasse ja ei töötanud ega elanud seejärel üheski teises liikmesriigis, antud järeldust ei muuda, kuivõrd asjaomane isik taotleb vanaduspensioni selle liikmesriigi õigusaktide alusel, kus ta ei ela (vt selle kohta eelkõige 10. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑389/99: Rundgren, EKL 2001, lk I‑3731, punkt 35).
98 Rentenversicherung ja Saksamaa valitsus vaidlustavad selle, et põhikohtuasjas kõne all olevad hüvitised, mille aluseks on FRG, kuuluvad määruse nr 1408/71 materiaalsesse kohaldamisalasse, põhjendusel, et need hüvitised seonduvad „sõja või selle tagajärgede ohvrite hüvitisskeemidega”, mis nimetatud määruse artikli 4 lõike 4 kohaselt määruse reguleerimisalasse ei kuulu.
99 Saksamaa valitsus väidab sellega seoses, et välisriigi pensionikindlustusasutuse juures täitunud sissemakseperioode võib võtta arvesse Saksamaal täitunud kindlustusperioodidena, kui kindlustatud isik on BVG tähenduses ümberasustatud või kodumaale tagasipöördunud isik, kelleks on eelkõige Saksa kodanikud või Saksa päritolu isikud, kes elasid Saksa idaterritooriumil või välisriigis, kuid kes Teise maailmasõja sündmustest tulenevalt pärast väljasaatmist või väljarännet toimunud ümberasustamist selle elukoha kaotasid.
100 See regulatsioon tuleb asetada konteksti, mis seondub Ida‑Euroopas ja Kesk‑Aasias elavate saksa vähemuste olukorraga, kelle saatus Teise maailmasõja ajal ja selle järel oli eriti raske. Seetõttu tunnistab Saksamaa Liitvabariik enda erilist vastutust nende isikute saatuse osas. Seesuguse vastutuse kandmine seisneb ühelt poolt selles, et asjaomased isikud võivad otsustada jääda elama toonasele kodumaale või pöörduda tagasi Saksamaale integratsiooni reguleerivate õigusnormide alusel, ja teiseks selles, et toetatakse kodumaale tagasipöördunud isikute ühiskonda integreerumist.
101 FRG on üks selline integratsioonimeede, pannes asjaomased isikud põhimõtteliselt olukorda, milles nad oleksid juhul, kui nad oleksid töötanud Saksamaal. Sissemakseperioodid, mis asjaomastel isikutel on täitunud välisriigi pensionikindlustusasutuses, lülitatakse Saksa pensioniskeemi ning nende eest makstakse hüvitist Saksa pensionide tasemel.
102 Selline integratsioon on tarvilik põhjusel, et pädevad välisriigi kindlustusasutused ei ekspordi nende pensione või et välisriigist eksporditud pensionidest ei piisa, et tagada asjaomastele isikutele Saksamaal piisav sissetulek, mis kataks nende vajadused. FRG kohaste perioodide alusel saadavad hüvitised on mõeldud selleks, et tagada lisa-, asendav- või täiendav kaitse vanadusega seotud selliste riskide suhtes, mis Saksamaa majandus‑ ja sotsiaalkeskkonnas esinevad.
103 Lisaks ei sõltu FRG kohaste perioodide alusel saadavate hüvitiste andmine Saksamaal asjaolust, kas need isikud on Saksa vanaduskindlustusskeemi sissemakseid teinud. Liitvabariik hüvitab pensionikindlustusasutusele SGB VI raamatu § 291b kohaselt riigieelarve vahenditest nende hüvitistega seonduvad kulutused. Kõnealused hüvitised kujutavad endast sisuliselt kompensatsiooni natsionaalsotsialistliku režiimi ja sõjaga seotud negatiivsete tagajärgede eest, kuuludes õigusliku vormi poolest siiski sotsiaalkindlustuse valdkonda, et aidata kaasa kõnesoleva elanikkonna integreerumisele nii psühholoogiliselt kui majanduslikult.
104 Need sätted on ajalooliselt piiratud ja neid tuleks vaadelda sõja tagajärgede leevendamise kontekstis. Pealegi on kõnesolevate hüvitiste puhul lähtutud põhimõttest, mis puudutab integratsiooni ja ümberasustamise riigipoolset tunnustamist ning kaasnevate negatiivsete tagajärgede leevendamist. Need ei ole aga seotud ühegi sissemaksega, mis tehakse Saksamaa Liitvabariigi praegusel territooriumil asuvale asutusele. Mainitud integratsiooni põhimõte kehtib ka tänapäeval, mil Teise maailmasõja lõpust on möödunud üle 60 aasta.
105 Seetõttu leiab Saksamaa valitsus, et eespool viidatud kohtuotsustes Fossi ja Tinelli määratletud kriteeriumid on siiani kohaldatavad. Vaidlusalused pensionid, mis põhinevad ümberasustatud isikute kohta käivatel õigusnormidel ja mille eesmärk on endiselt aja möödumisele vaatamata integreerida Saksa ühiskonda sõja tagajärgedest puudutatud isikud, tuleb nende kriteeriumide järgi liigitada „sõja või selle tagajärgede ohvrite hüvitisskeemide” alla.
106 Selle argumentatsiooniga ei saa nõustuda.
107 Nagu käesoleva otsuse punktis 63 märgitud, saab hüvitist pidada sotsiaalkindlustushüvitiseks, kui seda antakse hüvitisesaajatele seaduses määratletud olukorra alusel, isiku vajadusi konkreetselt hindamata, ning kui see on seotud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõikes 1 otseselt loetletud riskiga.
108 Ka käesoleva otsuse punktis 65 meenutatud Euroopa Kohtu praktikast nähtub, et selliseid sätteid, nagu on ette nähtud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõikes 4, tuleb tõlgendada kitsalt.
109 Kuigi vastab tõele, et nende hüvitiste korral, mille aluseks on FRG kohased sissemakseperioodid, ei ole erinevalt põhikohtuasjades C‑396/05 ja C‑419/05 käsitletud hüvitistest sissemakseid tehtud Saksa vanaduskindlustusseaduste alusel, ei saa sellest järeldada, et FRG kohaste perioodide alusel saadavad hüvitised ei kuulu määruse nr 1408/71 artikli 4 lõikes 1 sätestatud hüvitiste hulka.
110 On selge, et FRG eesmärk on nende kindlustatud isikute integreerimine, kelle puhul on nimetatud seaduses sätestatud sissemakseperioodid täitunud Saksa riiklikus pensionikindlustusskeemis, kuna kõnealuseid kindlustatud isikuid koheldakse nii, nagu need kindlustusperioodid oleksid mainitud isikutel täitunud Saksamaal.
111 Peale selle, isegi kui oleks juhtumeid, kus FRG alusel makstavate hüvitiste eesmärk võib olla natsionaalsotsialistliku režiimi ja Teise maailmasõjaga seotud sündmustest johtuvate raskete olukordade leevendamine, ei ole see nii sellise olukorra puhul, milles on P. Wachter.
112 Lisaks tuleb võtta arvesse, et vaidlusaluste hüvitiste maksmine hüvitisesaajatele, kes ei ela Saksamaa Liitvabariigi territooriumil, ei ole kaalutlusõiguslik otsus kasvõi seetõttu, et SGB VI raamatu § 272 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud, et FRG kohaste sissemakseperioodide eest saadavat pensioni makstakse välisriigis üldreeglina juhul, kui pensioni saamiseks õigustatud isik on sündinud enne 19. maid 1950 ja tema alaline elukoht enne 19. maid 1990 oli välisriigis.
113 Jättes kõrvale asjaolu, et sissemakseid on tehtud kolmanda riigi kindlustusasutustele, ei saa vaidlusaluseid hüvitisi pidada määruse nr 1408/71 artikli 4 lõikes 4 sätestatud sõja või selle tagajärgede ohvritele makstavateks hüvitisteks.
114 Järelikult tuleb põhikohtuasjas kõne all olevaid hüvitisi käesoleva otsuse punktides 110−112 kirjeldatud tunnustest lähtuvalt pidada sarnaselt kohtuasjades C‑396/05 ja C‑419/05 käsitletud hüvitistele määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punktide c ja d mõttes vanadus‑ ja toitjakaotushüvitisteks, mistõttu on kõnealune määrus põhimõtteliselt kohaldatav, nagu ka selle artikkel 10, mille kohaselt on elukohaga seotud tingimustest loobumine tagatud, „välja arvatud juhul, kui käesolevas määruses on sätestatud teisiti”.
115 Nagu eespool märgitud, on nimetatud määruse VI lisa C osa punktis 1 just nimelt sätestatud, et artikli 10 sätted ei piira selliste sätete kohaldamist, mille järgi väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi täitunud perioodid ei anna alust hüvitise maksmiseks või annavad alust hüvitiste maksmiseks üksnes teatud tingimustel, juhul kui asjaomased isikud elavad väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi.
116 Seega isikul, kes on sellises olukorras nagu P. Wachter, ei ole õigust saada vaidlusaluseid hüvitisi, kui ta elab väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi. Esiteks on määruse nr 1408/7 VI lisa C osa punkti 1 kohaselt võimalik võtta arvesse väljaspool asjaomase liikmesriigi territooriumi täitunud perioode tingimusel, et isiku elukoht asub selles riigis. Teiseks ei saa asjaomane isik nõuda elukohaga seotud tingimuse mittekohaldamist Saksamaa ja Austria vahelise 1966. aasta konventsiooni artikli 4 lõike 1 alusel, kuna määruse nr 1408/71 III lisa A ja B osa punkti 35 alapunkt e ei hõlma sellist olukorda, milles on P. Wachter. Kolmandaks, Saksamaa ja Austria vahelise 1995. aasta konventsiooni artikkel 14 üksnes kordab osundatud III lisa sätteid.
117 Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas selline olukord ei tekita III lisa sätete ning EÜ artiklite 39 ja 42 vahel vastuolu, kuna asjaolu, et selline hüvitisesaaja nagu P. Wachter kaotab õiguse saada FRG alusel vanadushüvitist, on tingitud sellest, et Saksamaa ja Austria vahelise 1966. aasta konventsiooni artikli 4 lõike 1 esimene lause ei ole pärast määruse nr 1408/71 Austrias jõustumist ning pärast Saksamaa ja Austria vahelise 1995. aasta konventsiooni 1. oktoobril 1998 jõustumist enam kohaldatav.
118 Euroopa Kohus leidis 7. veebruari 1991. aasta otsuse kohtuasjas C‑227/89: Rönfeldt (EKL 1991, lk I‑323) punktides 22, 23 ja 29, et kuigi määruse nr 1408/71 artiklitest 6 ja 7 ilmneb selgelt, et liikmesriikidevaheliste sotsiaalkindlustuskonventsioonide sätete asendamine määrusega nr 1408/71 on imperatiivne ega luba teha sellest ühtegi erandit, välja arvatud määruses selgelt nimetatud juhtudel, on siiski vajalik tuvastada, kas seesugune asendamine on EÜ artiklites 39 ja 42 sätestatud töötajate vaba liikumise põhimõttega kooskõlas, kuivõrd see paneb töötajad neile kuuluvate teatavate õiguste osas varasema skeemiga võrreldes ebasoodsamasse olukorda. Mainitud artikleid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui asjaomased töötajad kaotavad sotsiaalkindlustussoodustused seetõttu, et kahe või enama liikmesriigi vahelised konventsioonid, mis on saanud osaks siseriiklikust õigusest, ei ole pärast määruse nr 1408/71 jõustumist enam kohaldatavad.
119 Euroopa Kohus on hiljem täpsustanud, et seda põhimõtet ei saa siiski kohaldada töötajatele, kes on kasutanud oma õigust vabalt liikuda alles pärast kõnealuse määruse jõustumist (vt eelkõige 9. novembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑475/93: Thévenon, EKL 1995, lk I‑3813, punkt 28).
120 Põhikohtuasjas ei ole vaidlust selles, et asjaomane isik on elamiseks ja töötamiseks asunud elama Austriasse enne kui selles liikmesriigis jõustus määrus nr 1408/71, mille sätted − kui erandid välja arvata – asendavad Saksamaa ja Austria vahelise 1966. aasta konventsiooni sätteid. Ei saa nõustuda, et sellise asendamise tulemusena võib isik, kes on sellises olukorras nagu P. Wachter, jääda ilma nimetatud konventsioonis talle ette nähtud õigustest ja soodustustest.
121 Asjaolu, et mainitud isik ei ole kahe liikmesriigi vahel liikunud, vaid töötanud ja elanud Rumeenias enne Austriasse elamiseks ja töötamiseks asumist, olemata kunagi mõnes teises liikmesriigis töötanud või elanud, ei takista EÜ artiklite 39 ja 42 kohaldamist.
122 Euroopa Kohus on 30. aprilli 1996. aasta otsuse kohtuasjas C‑214/94: Boukhalfa (EKL 1996, lk I‑2253) punktis 15 märkinud, et ühenduse õigusnorme võib kohaldada töötamisele väljaspool ühendust, kui töösuhtel on selle territooriumiga piisavalt tihe seos (vt selle kohta eelkõige 12. juuli 1984. aasta otsus kohtuasjas 237/83: Prodest, EKL 1984, lk 3153, punkt 6; 27. septembri 1989. aasta otsus kohtuasjas 9/88: Lopes da Veiga, EKL 1989, lk 2989, punkt 15, ja 29. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑60/93: Aldewereld, EKL 1994, lk I‑2991, punkt 14). Nimetatud põhimõtet tuleb mõista nii, et see kehtib ka juhtudel, kus töösuhtel on piisavalt tihe seos liikmesriigi õigusega ja seeläbi ka ühenduse õiguse asjaomaste eeskirjadega.
123 Põhikohtuasjas käsitletava olukorraga sarnase olukorra puhul on tegemist just sellise juhtumiga. Ühelt poolt on asjaomasel isikul kuni 1970. aastani Rumeenias täitunud sissemakseperioodid loetud samaväärseks Saksa õigusele vastavate sissemakseperioodidega tulenevalt sellest, et ta on BVG mõttes ümberasustatud isik. Teisalt, sellisel juhul kui isik, kes on P. Wachteri olukorras, on asunud 1970. aastal elamiseks ja töötamiseks Austriasse, ning kui tal on 1999. aastal pensioniikka jõudmisel Saksamaa ja Austria vahelise 1966. aasta konventsiooni kohaselt õigus Saksa vanadushüvitistele FRG kohaste perioodide alusel, kohaldatakse isikute vaba liikumist käsitlevaid eeskirju.
124 Neil asjaoludel tuleb järeldada, et juhul, kui asjaomane isik jääb määruse nr 1408/71 III lisa A ja B osa punkti 35 alapunkti e ning Saksamaa ja Austria vahelise 1995. aasta konventsiooni alusel ilma õigusest vanadushüvitistele, mis tulenevad Saksamaa ja Austria vahelisest 1966. aasta konventsioonist, kuigi ta on asunud elama Austriasse enne määruse nr 1408/71 jõustumist selles liikmesriigis, rikutakse sellega EÜ artikleid 39 ja 42.
125 Niisiis tuleb esitatud küsimuse esimesele osale vastata, et määruse nr 1408/71 III lisa A ja B osa punkti 35 alapunkti e sätted ei ole EÜ artiklitega 39 ja 42 kooskõlas, kuivõrd nende sätete kohaselt on võimalik sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, kus hüvitisesaaja elab Austrias, võtta vanadushüvitiste maksmisel arvesse sissemakseperioode, mis on FRG alusel täitunud aastatel 1953 kuni 1970 Rumeenias, vaid tingimusel, et hüvitisesaaja elab Saksamaa Liitvabariigi territooriumil.
Määruse nr 1408/71 VI lisa C osa punkti 1 kehtivus
126 On selge, et P. Wachteri elama ja tööle asumine muusse liikmesriiki kui Saksamaa Liitvabariik tagajärjeks oli see, et tema vanaduspensioni määramisel keelduti arvesse võtmast asjaomasel isikul 1953. aasta septembrist kuni 1970. aasta oktoobrini Rumeenias täitunud sissemakseperioode. Selline tagajärg, mis on määruse nr 1408/71 VI lisa C osa punkti 1 kohaselt lubatud, muudab asjaomase isiku jaoks liidu piires vaba liikumise õiguse kasutamise raskemaks või isegi takistab seda ning piirab seega kõnesolevat vabadust.
127 Rentenversicherung ja Saksamaa valitsus esitavad sellise keeldumise õigustamiseks sisuliselt samad põhjendused, millele nad tuginesid kohtuasjades C‑396/05 ja C‑419/05 seoses sissemakseperioodidega, mis on täitunud territooriumi osadel, kus kehtisid Saksa Riigi sotsiaalkindlustusseadused (vt käesoleva otsuse punkt 77).
128 Käesoleva otsuse punktides 81 ja 82 toodud põhjustel, ja kuna Saksamaa valitsus ei ole tõendanud, et vaidlusaluste sissemaksete arvessevõtmine põhikohtuasjas käsitletavate vanadushüvitiste arvutamisel mõjutaks märkimisväärselt Saksa sotsiaalkindlustussüsteemi rahastamist, tuleb need argumendid tähelepanuta jätta.
129 Seega tuleb esitatud küsimuse teisele osale vastata, et määruse nr 1408/71 VI lisa C osa punkti 1 sätted ei ole isikute vaba liikumisega ja eelkõige EÜ artikliga 42 kooskõlas, kuivõrd nende sätete kohaselt on võimalik sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas võtta vanadushüvitiste maksmisel arvesse sissemakseperioode, mis on FRG alusel täitunud aastatel 1953 kuni 1970 Rumeenias, vaid tingimusel, et hüvitisesaaja elab Saksamaa Liitvabariigi territooriumil.
130 Et põhikohtuasjade poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotamise siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
1. Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97, VI lisa C osa „Saksamaa” punkti 1 sätted ei ole isikute vaba liikumisega ja eelkõige EÜ artikliga 42 kooskõlas, kuivõrd nende sätete kohaselt on võimalik sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjades võtta vanadushüvitiste maksmisel arvesse sissemakseperioode, mis on täitunud aastatel 1937 kuni 1945 territooriumi osadel, kus kehtisid Saksa Riigi sotsiaalkindlustusseadused, kuid mis asuvad väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi, vaid tingimusel, et hüvitisesaaja elab nimetatud liikmesriigi territooriumil.
2. Määruse nr 1408/71 muudetud redaktsiooni III lisa A ja B osa punkti 35 „Saksamaa − Austria” alapunkti e sätted ei ole EÜ artiklitega 39 ja 42 kooskõlas, kuivõrd nende sätete kohaselt on võimalik sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, kus hüvitisesaaja elab Austrias, võtta vanadushüvitiste maksmisel arvesse sissemakseperioode, mis on välisriigi pensionide seaduse (Fremdrentengesetz) alusel täitunud aastatel 1953 kuni 1970 Rumeenias, vaid tingimusel, et hüvitisesaaja elab Saksamaa Liitvabariigi territooriumil.
3. Määruse nr 1408/71 muudetud redaktsiooni VI lisa C osa „Saksamaa” punkti 1 sätted ei ole isikute vaba liikumisega ja eelkõige EÜ artikliga 42 kooskõlas, kuivõrd nende sätete kohaselt on võimalik sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas võtta vanadushüvitiste maksmisel arvesse sissemakseperioode, mis on välisriigi pensionide seaduse alusel täitunud aastatel 1953 kuni 1970 Rumeenias, vaid tingimusel, et hüvitisesaaja elab Saksamaa Liitvabariigi territooriumil.

matches:
§ 110
§ 113
§ 114
§ 272
§ 272
§ 247
§ 271
§ 272
§ 14
§ 113
§ 113
§ 271
kohus
kohus
kohus
§ 110
§ 113
§ 272
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
Kohus
Kohus
§ 247
§ 153
§ 272
§ 247
kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
kohus
kohus
§ 291
§ 272
kohus
Kohus
Kohus
Kohus


Õppelaenu tagasimaksmise ning kustutamise tingimused ja kord – Riigi Teataja
Vastu võetud 25.08.2004 nr 284
RT I 2004, 63, 453
17.10.2005 nr 267 (RT I 2005, 55, 442 ) 23.10.2005
Määrus kehtestatakse « Õppetoetuste ja õppelaenu seaduse» (RT I 2003, 58, 387; 78, 526; 2004, 41, 275) § 18 lõigete 5 ja 6 ning « Avaliku teenistuse seaduse» (RT I 1995, 16, 228; 50, 764; 97, 1664; 1996, 15, 265; 45, 850; 1997, 1, 4; 29, 447; 1998, 34, 486; 38, 563; 41/42, 625; 50, 753; 57, 858; 110, 1809; 111, 1829; 1999, 4, 54; 10, 155; 16, 271 ja 276; 2000, 25, 144 ja 145; 28, 167; 102, 672; 2001, 7, 17 ja 18; 17, 78; 42, 233; 47, 260; 2002, 21, 117; 62, 377; 110, 656; 2003, 4, 22; 13, 67 ja 69; 20, 116; 51, 349; 58, 387; 90, 601; 2004, 22, 148; 29, 194) § 53 alusel.
Määrus reguleerib õppelaenu tagasimaksmisel riigitagatise rakendumise ning riigi- või kohaliku omavalitsuse asutusse teenistusse või tööle või avalik-õigusliku juriidilise isiku juurde tööle asunud isiku õppelaenu kustutamise tingimusi ja korda.
§2. Õppe lõpetamisest teavitamine
Laenusaaja kohustub õppe lõpetamisest muul põhjusel kui õppekava täitmine täies mahus laenuandjale viivitamatult kirjalikult teatama. Kui laenusaaja õpib välisriigi õppeasutuses, kohustub ta laenuandjale viivitamatult kirjalikult teatama ka õppe lõpetamisest seoses õppekava täitmisega täies mahus.
§3. Riigitagatise rakendumine
(1) Riigi nõudeõiguse tekkimisest ja riigi poolt krediidiasutusele tasutud summalt intressi arvestamisest teatab Haridus- ja Teadusministeerium laenusaajale ja tema käendajale või pantijale kirjalikult kümne päeva jooksul nõudeõiguse tekkimisest.
[RT I 2005, 55, 442– jõust. 23.10.2005]
(2) Kui laenusaaja või tema käendaja või pantija soovib riigi poolt laenuandjale tasutud summat ja sellelt summalt makstavat intressi riigile tasuda maksegraafiku alusel, esitab ta sellekohase põhjendatud taotluse Haridus- ja Teadusministeeriumile kümne päeva jooksul lõikes 1 nimetatud teate kättesaamisest. Taotlusele tuleb lisada soovitud maksegraafik.
(3) Haridus- ja Teadusministeerium teatab taotluse rahuldamisest taotlejale kahe nädala jooksul taotluse kättesaamisest. Haridus- ja Teadusministeeriumil on õigus teha taotluse rahuldamisel muudatusi taotleja esitatud maksegraafikus.
(4) Kui laenusaaja või tema käendaja või pantija ei täida riigi poolt krediidiasutusele tasutud summa tagasimaksmiseks ettenähtud tähtaja jooksul oma kohustust riigi ees või ei esita taotlust maksegraafiku kohaldamiseks, samuti kui laenusaaja või tema käendaja või pantija ei täida oma kohustust riigi ees vastavalt neile kohaldatud maksegraafikule, nõuab riik tema poolt laenuandjale tasutud summa ja sellelt summalt riigile tasumisele kuuluva intressi laenusaajalt või tema käendajalt või pantijalt sisse.
§4. Õppelaenu kustutamine
(1) Õppelaenu saanud ja pärast õppe lõpetamist seoses õppekava täitmisega täies mahus riigi- või kohaliku omavalitsuse asutusse teenistusse või tööle või avalik-õigusliku juriidilise isiku juurde tööle asunud isiku riigi poolt tagatud õppelaenu summa tagasimaksmata osa kustutab nimetatud ametiasutus või isik.
(2) Õppelaenu kustutamist alustab lõikes 1 nimetatud asutus või isik, kui laenusaaja on olnud teenistuses või tööl nimetatud ametiasutuse või isiku või mõne muu riigi- või kohaliku omavalitsuse asutuse või avalik-õigusliku juriidilise isiku juures vähemalt 12 kuud ning laenusaaja on ametiasutusele või isikule esitanud taotluse õppelaenu põhiosa kustutamiseks, kehtiva õppelaenulepingu koos selle kõikide lisadega ja dokumendi, mis tõendab laenusaaja eksmatrikuleerimist seoses õppekava täitmisega täies mahus või õpingute lõpetamist seoses õppekava täitmisega täies mahus. Õppelaenu kustutamine lõikes 1 nimetatud asutuse poolt toimub seni, kuni laenusaaja on teenistuses või tööl selles ametiasutuses või tööl selle isiku juures.
(3) Isik, kellel vastavalt seadusele on õigus õppelaenu kustutamisele, on kohustatud teenistusse või tööle asumisel viivitamatult kirjalikult teatama ametisse nimetajale või tööandjale oma kehtivast õppelaenulepingust. Samasugune teatamise kohustus laieneb ka laenusaajatele, kes juba on teenistuses või tööl riigi- või kohaliku omavalitsuse asutuses või töötavad avalik-õigusliku juriidilise isiku juures.
(4) Asutus või isik kustutab laenusaaja õppelaenu vastavalt õppelaenulepingule. Ühel aastal kustutamisele kuuluv õppelaenu osa ei või ületada summat, mis saadakse õppelaenu kustutamise alustamisel õppe lõpetamise seisuga riigi tagatud laenusumma jagamisel «Õppetoetuste ja õppelaenu seaduse» § 18 lõike 2 punktis 1 nimetatud õppelaenu tagasimaksmise maksimaalse perioodiga täisaastates. Pooleli jäänud teenistus- või tööaastal kustutatakse õppelaenu proportsionaalselt teenistuses oldud või töötatud täiskuude arvuga. Õppelaenu kustutamisel ei arvestata õppelaenu kustutamise alustamisele eelnenud riigi- või kohaliku omavalitsuse asutuses teenistuses või tööl või avalik-õigusliku juriidilise isiku juures tööl oldud aega.
(5) Riigiasutus, avalik-õiguslik juriidiline isik või valla- või linnavalitsus kannab summa, mis on võrdne õppelaenulepingus ettenähtud kvartali- või kuumakse suurusega, laenusaajale üle hiljemalt vastava kvartali või kuu viimasel tööpäeval.
§5. Arvestuse pidamine
Riigi- ja kohaliku omavalitsuse asutused ning avalik-õiguslikud juriidilised isikud peavad arvestust oma teenistujate või töötajate kohta, kellel on seadusest tulenevalt õigus õppelaenu kustutamisele riigieelarve vahenditest.
§6. Vahendite taotlemine õppelaenu kustutamiseks
(1) Riigieelarve koostamiseks esitavad riigiasutused, avalik-õiguslikud juriidilised isikud ning valla- ja linnavalitsused taotlused oma teenistujate või töötajate õppelaenude kustutamiseks Rahandusministeeriumile kooskõlas «Riigieelarve seaduse» (RT I 1999, 55, 584; 2002, 67, 405; 2003, 13, 69; 24, 148; 88, 588; 2004, 22, 148) § 10 lõike 7 alusel kehtestatava rahandusministri määrusega.
(2) Õppelaenude kustutamiseks ettenähtud vahendid kantakse üle vastavalt «Riigieelarve seaduse» § 32 lõike 1 alusel kehtestatud rahandusministri määrusele.
§7. [käesolevast tekstist välja jäetud]


Kutselise kalapüügi võimalused ning lubatud aastasaak Peipsi, Lämmi- ja Pihkva järvel, Läänemerel ja Liivi lahel kaluri kalapüügiloa alusel ning kalapüügiõiguse tasumäärad 2018. aastaks – Riigi Teataja
Kutselise kalapüügi võimalused ning lubatud aastasaak Peipsi, Lämmi- ja Pihkva järvel, Läänemerel ja Liivi lahel kaluri kalapüügiloa alusel ning kalapüügiõiguse tasumäärad 2018. aastaks - sisukord
§ 81 Püügivõimalused kalapüügiks Läänemerel kalalaeva kalapüügiloa alusel
§ 82 Räimesaak Läänemere avaosas ja Liivi lahel kaluri kalapüügiloa alusel
§ 83 Kilusaak Läänemerel kaluri kalapüügiloa alusel
§ 84 Tursasaak Läänemerel kaluri kalapüügiloa alusel
§ 85 Lubatud aastasaak Peipsi, Lämmi- ja Pihkva järvel
RT I, 20.02.2018, 26
[RT I, 20.02.2018, 24 - jõust. 23.02.2018]
15.02.2018 RT I, 20.02.2018, 24 23.02.2018
§ 81. Püügivõimalused kalapüügiks Läänemerel kalalaeva kalapüügiloa alusel
§ 82. Räimesaak Läänemere avaosas ja Liivi lahel kaluri kalapüügiloa alusel
1) Pärnu maakonnas, Kihnu ja Manilaiu saare püsielanikud välja arvatud – 5937,44 tonni, sealhulgas ühe kastmõrra kohta – 39,19 tonni;
2) Pärnu maakonnas Kihnu ja Manilaiu saare püsielanikele kokku – 949,93 tonni, sealhulgas ühe kastmõrra kohta – 39,19 tonni;
3) Saare maakonnas – 431 tonni.
(2) Räime lubatud aastasaak kaluri kalapüügiloa alusel Läänemerel ICESi alarajoonides 28-2, 29 ja 32 on 2822 tonni, millest 2522 tonni täitumisel võib allpool nimetatud piirkondades püüda räime järgmiselt:
§ 83. Kilusaak Läänemerel kaluri kalapüügiloa alusel
§ 84. Tursasaak Läänemerel kaluri kalapüügiloa alusel
§ 85. Lubatud aastasaak Peipsi, Lämmi- ja Pihkva järvel
1) ahven – 1287,5 tonni, sellest kuni 643,75 tonni esimesel poolaastal;
2) latikas – 915 tonni, sellest kuni 457,5 tonni esimesel poolaastal;
3) koha – 676,76 tonni, sellest kuni 338,38 tonni esimesel poolaastal;
4) haug – 86,25 tonni;
5) särg – 250 tonni;
8) rääbis – 400 tonni;
9) Peipsi tint – 400 tonni.


RT I, 17.11.2011, 7
10.11.2011 RT I, 17.11.2011, 6 10.11.2011 Riigikohtu üldkogu otsus tunnistab HKMS § 30 lõike 2 punkti 2 koostoimes HKMS § 74¹ lõikega 1 vastuolus olevaks PS § 24 lõikega 5 ja kehtetuks osas, milles need sätted ei võimalda isikul, kelle vara suhtes andis MKS § 136¹ alusel MKS § 130 lõikes 1 nimetatud täitetoimingu tegemiseks esimest korda loa ringkonnakohus, esitada loa andmise määruse peale määruskaebust Riigikohtule
[RT I, 17.11.2011, 6 - jõust. 10.11.2011 Riigikohtu üldkogu otsus tunnistab HKMS § 30 lõike 2 punkti 2 koostoimes HKMS § 74¹ lõikega 1 vastuolus olevaks PS § 24 lõikega 5 ja kehtetuks osas, milles need sätted ei võimalda isikul, kelle vara suhtes andis MKS § 136¹ alusel MKS § 130 lõikes 1 nimetatud täitetoimingu tegemiseks esimest korda loa ringkonnakohus, esitada loa andmise määruse peale määruskaebust Riigikohtule]