TsMS § 595 lg 2 p-s 5 on silmas peetud, et kohtuniku pädevuses on seaduses sundlõpetamisena reguleeritud menetluse läbiviimine. (p 23.5)
Kohtunikuabil on tulenevalt TsMS § 595 lg-st 1 ja MTÜS § 361 lg-st 3 (nende koostoimes) pädevus teha MTÜ registrist kustutamise määrus. Sellise pädevuse andmine kohtunikuabile on kooskõlas põhiseadusega. (p-d 23, 38)
MTÜ registrist kustutamine majandusaasta aruande esitamata jätmise tõttu ei eelda õigusemõistmist ja kohtunikuabi üksnes kontrollib seaduses selgelt sätestatud asjaolude olemasolu või puudumist. (p 37.1)
Kuigi kohtunikuabil on MTÜ registrist kustutamisel MTÜS § 361 lg 3 järgi kaalutlusõigus, on kaalutlusõigus piiratud hinnanguga, kas kustutamismääruse tegemise ajaks on nõutav aruanne esitatud või mitte või vähemasti mõjuval põhjusel taotletud täiendavat aega selle esitamiseks (vt ka Riigikohtu tsiviilkolleegiumi 11. detsembri 2012. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-153-12, p 10). Piiratud kaalutlusõigus ei muuda ühingu registrist kustutamist õigusemõistmiseks. (p 37.2)
Majandusaasta aruande koostamise ja kinnitamise eesmärk on esmalt tagada MTÜ liikmetele võimalus kontrollida juhatuse tegevust ja veenduda ühingu majanduslikus seisus. Teisisõnu kaitstakse selle kaudu liikmete ühinemisvabadust. (p 45)
Majandusaasta aruande koostamise kohustuse panemine MTÜ-dele, kes ei tegutse avalikes huvides ega tegele majandustegevusega ega ole ka eritüübilised isikuühendused, on proportsionaalne ühinemisvabaduse piirang. (p 46)
Majandusaasta aruande registripidajale esitamise ja avalikustamise nõudega tagatakse kolmandatele isikutele võimalus saada ühingu tegevuse kohta vajalikku teavet. Samuti täidab see eesmärki tagada MTÜ vara kasutamise läbipaistvus (jälgitavus ja kontrollitavus), et tõkestada rahapesu ja terrorismi ning vältida poliitiliste kampaaniate varjatud rahastamist. Lisaks on majandusaasta aruande registripidajale esitamise eesmärk tagada registriandmete asjakohasus ja korrastatus, mittetulundussektori tegevuse üldine majanduslik läbipaistvus ja usaldusväärsus. (p 49)
Majandusaasta aruande registripidajale esitamise ja avalikustamise nõude panemine MTÜ-dele, kes ei tegutse avalikes huvides ega tegele majandustegevusega ega ole ka eritüübilised isikuühendused, on ühingu tegutsemisvabaduse kui ühinemisvabaduse ühe osa proportsionaalne piirang. (p 49)
Kohustuse esitada majandusaasta aruanne elektrooniliselt veebilehe vahendusel aruandluskeskkonnas või notari kaudu eesmärk on lihtsustada aruandluskorraldust, parandada aruannete kvaliteeti ja kättesaadavust ning hoida kokku registripidaja kulusid, mis kaasnevad paberaruannete digiteerimisega. Sellised eesmärgid on legitiimsed ning regulatsioon on sobilik ja vajalik. (p-d 53, 57 ja 58)
Regulatsioon, mis välistab muul viisil kui aruandluskeskkonnas elektrooniliselt või notari kaudu majandusaasta aruannete esitamisel MTÜ teavitamise, et aruanne ei ole esitatud nõuetekohases vormis ning mis ei taga aruande nõuekohases vormis esitamiseks (puuduse kõrvaldamiseks) tähtaja määramist, ei ole mõõdukas. Selline regulatsioon koormab PS § 48 lg 1 järgset ühinemisvabadust ebaproportsionaalselt. (p 59)
Seadus ei näe ette, et MTÜ-le tuleb teatada, et aruanne, mille ta esitas e-posti teel või paberil, ei ole nõuetekohane, samuti ei näe seadus ette, et tuleks määrata tähtaeg aruande nõuetekohaseks esitamiseks. Samuti ei tagastata sellist aruannet ka eraldi taotluseta. Aruande heauskselt esitanud isik ei tea, kas tema aruanne võeti vastu, mistõttu ta võib puudusest teada saada alles registrist kustutamise hoiatuse saamisel. Seega ei anta võimalust puudus kõrvaldada, nagu see on üldiselt ette nähtud tsiviilkohtumenetluses (TsMS § 3401) ja mis on üldiselt omane õiglasele menetlusele. Oluline on seejuures, et aruande esitamata jäetuks lugemisele võib järgneda MTÜ kustutamine registrist või trahvimine. (p 59.3)
Ühinemisvabaduse riivet ei muuda proportsionaalseks see, et MTÜ registrist kustutamise menetlus on pikaajaline ja selle käigus on võimalik veel puuduolevad aruanded esitada. Kokkuvõttes võib see ikkagi viia MTÜ registrist kustutamiseni. Menetlus võib tekitada MTÜ-le ka tarbetuid kulutusi, kuigi registripidajal oleks lihtsam nt paberil esitatud aruanne digiteerida ja infosüsteemi sisestada. (p 59.4)
Üldkogu tunnistab põhiseaduse vastaseks ja kehtetuks kodukorra § 26 lg 1 ja § 34 lg 12 osas, milles isikut, kes on MTÜ majandusaasta aruande esitanud muul viisil kui elektrooniliselt aruandluskeskkonna (ettenähtud veebilehe) kaudu, ei teavitata vajadusest esitada aruanne nõuetekohases vormis ega määrata talle selleks tähtaega ega tagastata (eraldi taotluseta) ka aruannet. (p 60)
PS § 48 lg-t 4 tuleb tõlgendada koostoimes PS § 146 esimese lausega, millest tulenevalt peab kohtunik lahendama üksnes sellised PS § 48 lg 4 järgsed asjad, mis on ühtlasi hinnatavad õigusemõistmisena PS § 146 esimese lause mõttes. (p 37)
Registrimenetlus ei ole vähemalt üldjuhul õigusemõistmiseks PS § 146 esimese lause mõttes. (p 35)
Ühisomandi puhul ei ole omandi osad ühises asjas kindlaks määratud, mistõttu ei saa üks abikaasa nõuda teiselt abikaasalt ühisvara hulka kuuluvale esemele tehtud kulutuste hüvitamist kaasomandi sätete järgi. (p 12)
Ühisvara hulka kuuluvale esemele tuleb teha kulutusi ja kanda sellega seotud koormise ühisvara arvel. Kui abikaasa teeb neid kulutusi lahusvara arvel, saab abikaasa nõuda nende kuulutuste hüvitamist ühisvara arvel, mitte nõuda teiselt abikaasalt enda kasuks kulutuste hüvitamist. Kui abikaasa teeb lahusvara arvel kulutusi teise abikaasa lahusvarale, saab abikaasa nõuda kulutuste hüvitamist üldises korras käsundita asjaajamise või alusetu rikastumise sätete järgi. Abikaasad saavad leppida kokku ühisvarale tehtud kulude omavahelises jaotuses. (p 13)
3-2-1-107-14 Riigikohus 26.11.2014
Kui menetluskulud on TsMS § 174 lg 8 alusel kindlaks määranud kohtunikuabi, on see määruse tühistamise alus (ebaseaduslik kohtukoosseis), sest Riigikohtu üldkogu on 26. juunil 2014 tsiviilasjas nr 3-2-1-153-13 tehtud määruses tunnistanud TsMS § 174 lg 8 põhiseadusega vastuolus olevaks ja kehtetuks. (p 12)
3-2-1-153-13 Riigikohus 26.06.2014
PSJKS § 15 lg 1 p 2
TsMS § 174
PS § 146 esimese lause kohaselt mõistab õigust üksnes kohus. Tsiviilkohtumenetluses menetluskulude kindlaksmääramine maakohtus on õigusemõistmine PS § 146 esimese lause tähenduses. Kohtus saab õigust mõista PS § 146 esimese lause üksnes kohtunik PS §-de 147, 150 ja 153 mõttes. Kohtujurist ega ka kohtunikuabi ei ole kohtunik PS §-de 147, 150 ja 153 tähenduses (vt ka Riigikohtu üldkogu 4. veebruari 2014. a otsus kohtuasjas nr 3-4-1-29-13) (p 56-59). TsMS § 174 lg 8, mis annab kohtunikuabile õiguse määrata rahaliselt kindlaks menetluskulud tsiviilkohtumenetluses, on vastuolus PS § 146 esimese lausega. Lähtudes PSJKS § 15 lg 1 p-st 2, tunnistab üldkogu TsMS § 174 lg 8 põhiseaduse vastaseks ja kehtetuks (p 60).
Lepingulise esindaja kulude hüvitamisele piirmäära kehtestamine riivab menetlusosalise omandipõhiõigust (PS § 32) ja kohtusse pöördumise õigust (PS § 15 lg 1) ning võib riivata ka edasikaebepõhiõigust (PS § 24 lg 5). Üldine kohtusse pöördumise õigus on nii põhiõigus kui ka õigusriigi keskne põhimõte (Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 5. veebruari 2008. a määrus kohtuasjas nr 3-4-1-1-08, p 3). Lepingulise esindaja kulude hüvitamisele piiri seadmine riivab seega mitut põhiõigust, samuti võib riive sõltuvalt asjaoludest olla intensiivne. Sellest tulenevalt võib lepingulise esindaja kulude hüvitamise piirmäärade kehtestamist pidada oluliseks küsimuseks PS § 3 lg 1 esimeses lauses väljendatud parlamendireservatsiooni mõttes. Lisaks sellele tuleb arvestada, et kuna tegemist on kohtumenetluses tekkinud kulude hüvitamisega, kuulub küsimus üldkogu hinnangul olemuslikult kohtumenetluse seaduse (PS § 104 lg 2 p 14) reguleerimisalasse. Tulenevalt PS § 104 lg-st 2 peab kohtumenetluses tekkinud kulude hüvitamise küsimus olema seega reguleeritud Riigikogu koosseisu häälteenamusega vastu võetud seaduses. Eeltoodust lähtudes tunnistab üldkogu PSJKS § 15 lg 1 p-le 5 tuginedes, et Vabariigi Valitsuse 15. detsembri 2005. a määrus nr 306 ja 1. jaanuarist 2006 kuni 31. detsembrini 2008 kehtinud TsMS § 175 lg 3 olid vastuolus PS § 3 lg 1 esimese lause, PS § 104 lg 2 p-ga 14, PS §-ga 32, PS § 15 lg 1 esimese lausega ja PS § 24 lg-ga 5. Samadel põhjendustel ja PSJKS § 15 lg 1 p-le 2 tuginedes tunnistab üldkogu Vabariigi Valitsuse 4. septembri 2008. a määruse nr 137 ja TsMS § 175 lg 4 põhiseadusega vastuolus olevaks ja kehtetuks (p 73–76).
Kostja eeldatavate menetluskulude katteks tagatise andmise taotluse lahendamisel tuleb lisaks sellele, et kontrollida, kas TsMS § 196 lg 1 järgi võib hagejalt tagatist nõuda, hinnata ka seda, kas tagatise nõudmine on välistatud TsMS § 196 lg 2 kohaselt.
Kostja võib taotleda tagatise andmist TsMS § 196 lg 1 alusel üksnes eeldatavate kulutuste katteks, mis tähendab, et taotlus tuleb esitada enne kulude tekkimist. Kostja eeldatavate lepingulise esindaja kulude hindamisel tuleb arvestada ka seda, millises ulatuses on need mõistlikud ja põhjendatud ning tuleks TsMS § 175 lg 1 järgi hagejalt välja mõista, kui kostja menetluskulud jäetaks hageja kanda.


Rahvusvähemuste katusorganisatsioonide toetamise tingimused ja kord – Riigi Teataja
Rahvusvähemuste katusorganisatsioonide toetamise tingimused ja kord
Rahvusvähemuste katusorganisatsioonide toetamise tingimused ja kord - sisukord
§ 6 Taotlusvooru avamine ja taotluse esitamine
§ 8 Tegevuste abikõlblikkuse periood
§ 9 Toetuse summa
4 Taotluse menetlemine ja hindamine
RT I, 04.01.2019, 24
Vastu võetud 31.12.2018 nr 24
(1) Määrusega kehtestatakse taotlusvoorust „Rahvusvähemuste katusorganisatsioonide tegevustoetus” (edaspidi taotlusvoor) vahendite saamiseks ja saadud vahendite kasutamise tingimused ja kord.
(1) Toetuse andmise eesmärk on aidata kaasa rahvusvähemuste katusorganisatsioonide ja nende liikmesorganisatsioonide jätkusuutlikule toimimisele ja süsteemsele arendamisele Eestis.
(2) Toetuse andmise tulemusena on tagatud
1) rahvusvähemuste kultuuriline mitmekesisus Eesti ühiskonnas ning seeläbi tugevdatud Eesti kultuuri;
2) rahvusvähemuste katusorganisatsioonide omavaheline koostöö ning koostöö noorte, erinevate eestikeelsete kogukondade, seltside ja kultuurisasutustega;
3) rahvusvähemuste katusorganisatsioonide ja liikmesorganisatsioonide jätkusuutlikkus ja haldusvõimekuse suurenemine;
4) rahvuskultuuride eripära tutvustamine;
5) rahvuskultuuripärandit tutvustavate ja edendavate sündmuste toimumine.
1) arendustegevuste arv, mis toetavad rahvusvähemuse katusorganisatsiooni ja liikmesorganisatsioonide jätkusuutlikkust ja võimekust;
2) rahvuskultuuri pärandi ja keele säilitamisele ja tutvustamisele suunatud sündmuste arv;
3) tegevustesse kaasatud koostööpartnerite ja noorte arv.
(1) Toetust antakse kolme kalendriaasta tegevusteks, mille elluviimine panustab käesoleva määruse §-s 2 nimetatud eesmärkide ja tulemuste saavutamisse ning mille raames
1) korraldatakse erinevaid valdkonda tutvustavaid sündmuseid, sealhulgas kaasatakse noori sündmuste korraldamisse;
2) soodustatakse katusorganisatsioonide omavahelist koostööd ja noorte ning eesti kogukondade, seltside ja kultuuriasutuste koostööd;
3) antakse välja materjale, kujundatakse avalikku arvamust ning levitatakse teavet;
4) tõstetakse koolituste kaudu rahvusvähemuse katusorganisatsiooni ja liikmesorganisatsioonide erialast pädevust ja võimekust;
5) soodustatakse rahvusvähemuste kultuuri- ja haridusalaste kontaktide hoidmist.
(2) Toetust ei anta tegevustele, mis on lõpetatud või täielikult ellu viidud enne taotluse esitamist või mida on toetatud vähemusrahvuste kultuuriautonoomia seaduse alusel.
(1) Taotlejaks võib olla Eestis registreeritud eraõiguslik juriidiline isik, mille liikmeks on vähemalt viis liikmesorganisatsiooni, kes tegelevad rahvusvähemuste kultuuripärandi tutvustamisega, arendamisega ja edendamisega Eestis.
2) ta on tegutsenud rahvusvähemuste katusorganisatsioonina vähemalt kaks taotluse esitamisele eelnevat aastat;
3) tema juhatuse ja/või juhtorgani liige ei ole toetuse andja töötaja;
7) tal ei ole aruande esitamise võlga ja muid täitmata kohustusi toetuse andja ees.
(1) Tegevuste abikõlblikkuse periood peab vastama käesoleva määruse §-s 8 sätestatud tingimustele ning taotletud toetuse suurus peab jääma käesoleva määruse §-s 9 nimetatud summa piiridesse.
2) taotletava toetuse summa;
3) liikmesorganisatsioonide loetelu koos kontaktidega;
4) kolmeks kalendriaastaks planeeritud katusorganisatsioonide omavahelise kui ka noorte, eestikeelsete kogukondade, seltside ja kultuuriasutustega koostöö kirjeldus;
5) kolme kalendriaasta jooksul oma kultuuri hoidmiseks ja tutvustamiseks Eestis tehtavate tegevuste kirjeldus;
6) katusorganisatsiooni ja selle liikmesorganisatsioonide jätkusuutlikkust ja haldusvõimekust suurendada aitavate kolmeks kalendriaastaks planeeritud arendustegevuste kirjeldus;
7) kolme kalendriaasta tegevuste eelarve;
(3) Kui taotleja on taotlenud osadele või samadele tegevustele toetust samal ajal mitmest meetmest või muudest riigieelarvelistest, Euroopa Liidu või välisabi vahenditest, peab taotluses olema esitatud sellekohane teave.
§ 6. Taotlusvooru avamine ja taotluse esitamine
(1) Taotlusvoor avamisest ja taotluse esitamise tähtajast teavitab toetuse andja oma veebilehel vähemalt seitse kalendripäeva enne taotlusvooru avamise päeva.
(2) Taotlus tuleb esitada käesoleva paragrahvi lõike 1 kohaselt teatatud tähtaja jooksul.
(3) Taotlus tuleb esitada esindusõigusliku isiku poolt toetuse andja toetuste taotlemise e-keskkonna kaudu. Toetuse andja saadab taotlejale kinnituse taotluse kättesaamise kohta.
3) on tehtud järgides riigihangete seaduse põhimõtteid kooskõlas käesoleva määruse § 20 punktiga 3;
4) on selgelt eristatavalt kirjendatud raamatupidamises ja vastab Eesti Vabariigi finantsaruandluse standardile.
3) kohtumenetluse kulu, sealhulgas vastaspoole ja kolmanda isiku menetluskulu;
5) isikliku sõiduauto kasutamise kompensatsiooni kulu;
6) hüvitis töölepingu lõpetamise korral;
7) valuutavahetustasu ja valuutakursi muutustest tingitud kulu;
8) vara amortisatsioon;
9) väljaspool Eestit toimuva sündmuse korraldamise kulu;
10) kulu, mis on toetuse saajale hüvitatud teistest meetmetest, riigieelarve, muu avaliku sektori või välisabi vahenditest.
§ 8. Tegevuste abikõlblikkuse periood
(1) Tegevuste abikõlblikkuse periood on ajavahemik, millal tegevused algavad ja lõpevad ning tegevuste elluviimiseks vajalikud kulud tekivad.
(2) Tegevuste abikõlblikkuse periood algab iga-aastaselt toetuse väljamakse kalendriaasta 1. jaanuarist ja kestab kuni 31. detsembrini.
(3) Toetuse andja loeb tegevused lõppenuks pärast lõpparuande kinnitamist ja sellest teavitatakse toetuse saajat e-keskkonna kaudu.
§ 9. Toetuse summa
(1) Taotletava toetuse summa on
1) kuni 39 000 eurot taotleja kohta kalendriaastas, kui taotlejasse kuulub vähemalt 21 liikmesorganisatsiooni;
2) kuni 31 000 eurot taotleja kohta kalendriaastas, kui taotlejasse kuulub vähemalt 16 liikmesorganisatsiooni;
3) kuni 23 000 eurot taotleja kohta kalendriaastas, kui taotlejasse kuulub vähemalt 11 liikmesorganisatsiooni;
4) kuni 15 000 eurot taotleja kohta kalendriaastas, kui taotlejasse kuulub vähemalt 5 liikmesorganisatsiooni.
(2) Kultuuriminister kinnitab iga-aastaselt Kultuuriministeeriumi valitsemisala eelarve käskkirjaga kalendriaastaks väljamakstavate toetuste summa.
4. peatükk Taotluse menetlemine ja hindamine
(2) Taotluse tähtaja jooksul taotluse esitamata jätmisel jäetakse taotlus läbi vaatamata.
(3) Kui taotluse esitamise tähtaja on taotleja ületanud mõjuval põhjusel, võib toetuse andja oma algatusel või taotleja taotluse alusel tähtaja ennistada haldusmenetluse seaduses sätestatud korras.
(5) Käesoleva paragrahvi lõikes 4 nimetatud puuduste kõrvaldamiseks annab toetuse andja taotlejale kuni viis tööpäeva, mil peatub taotluse menetlemise aeg.
(6) Toetuse andja jätab taotluse läbi vaatamata ja sisuliselt hindamata, kui taotleja ei ole tähtaja jooksul puudusi kõrvaldanud, ning teavitab sellest taotlejat e-keskkonna kaudu kümne tööpäeva jooksul alates käesoleva paragrahvi lõikes 5 toodud tähtaja saabumisest. Kui puudus tähtaegselt kõrvaldatakse, loetakse puudusega seotud nõue täidetuks.
(2) Komisjoni liikmed peavad kooskõlas korruptsioonivastase seadusega kinnitama oma erapooletust ja sõltumatust hinnatavast taotlusest ja taotlejast. Seotuse olemasolul on komisjoni liige kohustatud ennast taandama haldusmenetluse seaduses toodud tingimustel ja korras.
(3) Komisjon teeb toetuse andjale ettepaneku taotluse rahuldamise ning põhjendatud juhtudel osalise rahuldamise või rahuldamata jätmise kohta.
(4) Taotlusi hinnatakse järgmiste kriteeriumide alusel:
1) rahvuskultuuripärandi hoidmine, tutvustamine ja edendamine Eestis erinevate sündmuste kaudu – 25% maksimaalsest koondhindest;
2) organisatsioonide omavaheline koostöö, koostöö noorte ning erinevate eestikeelsete kogukondade, seltside ja kultuurisasutustega – 25% maksimaalsest koondhindest;
3) rahvusvähemuste katuseorganisatsiooni jätkusuutlikkus ja haldusvõimekus – 25% maksimaalsest koondhindest;
4) eelarve realistlikkus ja kavandatud kulutuste põhjendatus – 25% maksimaalsest koondhindest.
(3) Taotluse võib rahuldada osaliselt, kui taotluse täielik rahuldamine ei ole võimalik taotlusvooru eelarve mahu tõttu ja/või kui taotluses täielik rahuldamine ei ole põhjendatud, arvestades taotletud toetuse summat, tegevusi ja nendega saavutatavaid tulemusi. Osalise rahuldamise ettepanek sisaldab ettepanekut taotletud toetuse vähendamiseks või tegevuste muutmiseks. Taotluse võib osaliselt rahuldada tingimusel, et taotleja on sellega nõus. Taotleja võib nõustuda taotluse osalise rahuldamisega tingimusel, et taotluses toodud eesmärk on taotluse osalise rahuldamise korral saavutatav.
(4) Taotluse rahuldamise otsus tehakse teise ja kolmanda kalendriaasta toetuse väljamaksete kohta haldusmenetluse seaduse § 53 tähenduses ja käesoleva määruse § 17 lõikes 2 nimetatud kõrvaltingimusega.
(5) Taotluse rahuldamata jätmise otsus tehakse juhul, kui
1) taotleja ja/või taotlus ei vasta kasvõi ühele käesoleva määruses nimetatud nõuetele;
(6) Toetuse andja võib jätta taotluse rahuldamata, kui taotluses esitatud ja taotluse menetlemise raames kogutud teabe põhjal ilmneb, et taotluses toodud tegevuste eesmärgid on saavutatavad ilma toetuseta.
(7) Taotlejale saadetakse tema taotluse kohta tehtud otsuse e-keskkonna kaudu.
(2) Taotluse rahuldamise otsust võib muuta kuni abikõlblikkuse perioodi lõpuni, kuid mitte pärast tegevuste lõppemist, või tagasiulatuvalt alates muudatustaotluse esitamise kuupäevast, kui see aitab kaasa tulemuste saavutamisele ja muudatus on põhjendatud.
(1) Toetus makstakse toetuse saajale välja vastavalt taotluse rahuldamise otsuses ja käesolevas määruses sätestatud tingimustele kolmes osas
1) esimese kalendriaasta toetus 21 tööpäeva jooksul pärast taotluse rahuldamise otsuse tegemist;
2) teise kalendriaasta toetus 21 tööpäeva jooksul pärast Kultuuriministeeriumi valitsemisala eelarve käskkirja jõustumist ja esimese kalendriaasta toetuse kasutamise kohta esitatud vahearuande kinnitamist;
3) kolmanda kalendriaasta toetus 21 tööpäeva jooksul pärast Kultuuriministeeriumi valitsemisala eelarve käskkirja jõustumist ja teise kalendriaasta toetuse kasutamise kohta esitatud vahearuande kinnitamist.
(2) Teise ja kolmanda kalendriaasta toetus makstakse toetuse saajale välja taotluse rahuldamise otsuses sätestatud summas pärast riigieelarvest toetuse andjale taotluse rahuldamise otsuses nimetatud mahus rahaliste vahendite eraldamist käesoleva paragrahvi lõike 1 punktides 2 ja 3 sätestatud korras ja tingimustel.
(1) Toetuse saaja esitab toetuse kasutamise vahearuande esimese kalendriaasta kohta hiljemalt teise kalendriaasta 10. jaanuariks ja teise kalendriaasta kohta hiljemalt kolmanda kalendriaasta 10. jaanuariks.
(2) Toetuse saaja esitab toetuse kasutamise kohta lõpparuande 20 kalendripäeva jooksul peale abikõlblikkuse perioodi.
(3) Aruanded tuleb esitada toetuse andjale e-keskkonna kaudu.
(4) Toetuse andja menetleb vahearuannet kuni 30 tööpäeva ja lõpparuannet kuni 30 tööpäeva selle esitamisest arvates.
(5) Aruande esitamise tähtaega võib põhjendatud juhtudel toetuse saaja vastavasisulise avalduse alusel pikendada tingimusel, et pikendamise taotluse on toetuse saaja esitanud enne käesoleva paragrahvi lõigetes 1 või 2 nimetatud tähtaja saabumist.
(6) Kui aruandes on puudusi, võib toetuse andja anda toetuse saajale kuni 14 kalendripäeva puuduste kõrvaldamiseks, mil peatub käesoleva paragrahvi lõikes 4 toodud aruande menetlemise aeg.
(7) Toetuse andja kinnitab aruande, kui toetuse saaja on käesoleva paragrahvi lõike 6 kohase tähtaja jooksul puudused kõrvaldanud, toetuse andja ei ole tuvastanud rikkumist või toetuse saaja on tagastanud toetuse andjale toetuse kasutamata jäägi.
(1) Toetuse osalise või täieliku tagasinõudmise otsuse teeb toetuse andja kaalutlusõiguse kohaselt järgmistel juhtudel:
7) aruanded ei ole esitatud tähtajaks;
8) toetuse saaja suhtes on algatatud pankroti- või likvideerimismenetlus.
(8) Ajatamise taotluse rahuldamise või rahuldamata jätmise kohta teeb toetuse andja otsuse kümne tööpäeva jooksul ajatamise taotluse saamisest arvates. Põhjendatud juhul võib otsuse tegemise tähtaega pikendada mõistliku aja võrra, teavitades sellest toetuse saajat. Toetuse tagasimaksmise ajatamise perioodi määrab toetuse andja võttes arvesse toetuse saaja ajatamise taotluses toodut.
(9) Ajatamise taotluse rahuldamise või rahuldamata jätmise otsuse võib teha koos toetuse tagasinõudmise otsusega. Ajatamise taotluse rahuldamise või rahuldamata jätmise otsus saadetakse toetuse saajale e-keskkonna kaudu või tähtkirjaga posti teel.
(11) Kui tagasimaksmisele kuuluvat toetust tähtaja jooksul tagasi ei maksta, nõuab toetuse andja tagasimaksmisele kuuluva toetuse tagasi eraõiguses alusetu rikastumise kohta kehtivate sätete kohaselt.
2) esitab toetuse andjale tähtajaks nõutud teabe ja aruanded;
3) järgib tegevuste elluviimisega seotud teenuste ostmisel riigihangete seaduse §-s 3 toodud põhimõtteid ning võtab vähemalt kaks võrreldavat hinnapakkumist üksteisest sõltumatult pakkujalt kõikide kulutuste kohta, mille korral toetuse saaja teeb tegevuste elluviimiseks üheliigiliste teenuste, materiaalsete või immateriaalsete varade ostutehingu, mille maksumus on ilma käibemaksuta võrdne 5000 euroga või ületab seda. Juhul kui kahte sõltumatut hinnapakkumist ei ole võimalik esitada või kui odavaimat pakkumist ei valita, tuleb esitada sellekohane põhjendus;
4) säilitab toetuse taotlemise, kulu abikõlblikkust tõendavad dokumendid ja muud tõendid raamatupidamisseaduses kehtestatud tähtaegade järgi;
5) annab toetuse andjale tegevuste elluviimise, sealhulgas toetuse kasutamise kohta suulisi ja kirjalikke selgitusi ning andmeid, sealhulgas väljavõtteid raamatupidamisprogrammist ja pangakontost kolme tööpäeva jooksul alates sellekohasest nõudmisest, ning võimaldab tal teha dokumentidest koopiaid ja väljavõtteid;
6) peab abikõlblike kulude, mitteabikõlblike kulude ja tulude osas eraldi raamatupidamisarvestust;
7) võimaldab toetuse andjal teostada kohapealset kontrolli ning osutab selleks igakülgset abi;
8) teavitab toetuse andjat viivitamata kirjalikult või kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis taotluses esitatud või tegevustega seotud andmete muutumisest, tegevuste elluviimist takistavast asjaolust, sealhulgas pankrotimenetlusest, likvideerimismenetlusest ning tegevustega seotud vara üleandmisest teisele isikule või asutusele;
9) tagastab toetuse kasutamata jäägi;
10) tagastab toetuse kui toetuse andja esitab toetuse tagasinõude;
11) eksponeerib toetuse andja ja Kultuuriministeeriumi logo kõigil toetuse abil korraldatud sündmustel, sealhulgas reklaamil, trükisel, koduleheküljel ning esitab koos lõpparuandega toetuse eest välja antud eksemplari trükisest, CD-st või DVD-st või muust elektroonilisest teabekandjast;
12) juhib rahvusvähemuste katusorganisatsiooni kuuluvate liikmesorganisatsioonide tööd, sealhulgas ühisürituste ning üldkoosolekute läbiviimine, oma liikmete konsulteerimine, vajadusel koolitamine jne;
13) loob liikmesorganisatsiooni liikmetele ja võimalusel kogukonna liikmetele suhtlusvõrgustiku, teavitab oma liikmeid regulaarselt organisatsioonis toimuvast ja edastab liikmetele muu olulise informatsiooni;
14) tutvustab rahvuskultuuri avalikkusele;
15) arendab koostööd teiste rahvusvähemuste katusorganisatsioonide, noorte, eesti kogukondade, seltside ja kultuuriasutustega;
16) tagab organisatsiooni järjepidevuse;
17) kaasab noori organisatsiooni tegevusse;
18) suurendab rahvusvähemuste katusorganisatsiooni ja liikmesorganisatsioonide jätkusuutlikkust ja haldusvõimekust;
19) korraldab rahvusvahelist koostööd ja tagab aktiivsed kultuuri- ja haridusalased kontaktid oma organisatsiooni kuuluvate etniliste kultuuride päritolumaadega;
20) tellib vähemalt 50% ulatuses tegevuste elluviimisega seotud teenuseid liikmesorganisatsioonidelt.
5) muuta toetuse andjat teavitamata taotluses toodud eelarve kuluridasid kalendriaasta jooksul kumulatiivselt kuni 15% ulatuses;
6) taotleda tingimusel, et toetuse summa ei muutu, taotluses toodud eelarve kuluridade muutmist kalendriaasta jooksul, kui muudatus on käesoleva paragrahvi punktis 5 sätestatust suuremas mahus.
2) säilitama toetuse taotlemise, andmise, kulu abikõlblikkust tõendavate ja muid dokumente raamatupidamisseaduses sätestatud tähtaegade järgi;
1) kontrollida toetuse saaja juures tegevuste elluviimisega seotud kuludokumente ja tegevuste elluviimist, sealhulgas toetuse kasutamise vastavust käesolevale määrusele ja taotluse rahuldamise otsusele;
3) jätta toetus välja maksmata ja/või nõuda juba välja makstud toetuse osalist või täielikku tagastamist, kui toetuse saaja rikub käesolevas määruses ja/või taotluse rahuldamise otsuses sätestatud tingimusi või kaldub muul viisil kõrvale taotluses või taotluse rahuldamise otsuses või käesolevas määruses sätestatust;
4) kontrollida taotluse menetlemisel taotleja abikõlblike kulude tasumise suutlikkust ning jätta taotlus rahuldamata või keelduda toetuse maksmisest, kui toetuse saajal on tekkinud maksu- või maksevõlg riigi ees ja see on ajatamata;
7) keelduda toetuse maksmisest, kui toetuse saaja majanduslik olukord on selliselt halvenenud, et toetuse kasutamine või tegevuste elluviimine on ohustatud.


3-3-1-48-16 Riigikohus 21.02.2017
KoMS § 10 lg 4
MKS § 101 lg 2
HKMS § 223 lg 1
KoMS § 10
PSJKS § 51 lg 2
PS § 157 lg 2 lubab omavalitsusüksusel kehtestada üksnes makse, mille seadusandja on maksuseaduses sätestanud, küll aga on tal õigus otsustada, kas vastav maks kehtestada või mitte. PS § 157 lg-s 2 sätestatud seadusliku aluse nõue ei ammendu üksnes maksu nimetamisega MKS-s. MKS-s peavad olema sätestatud kohaliku maksu objekt, maksumaksja ja maksu saaja. Maksu määr ei ole maksuõigusnormi kohaldamise eeldus, vaid on seotud normi õigusliku tagajärjega. Seaduses maksu ülemmäära sätestamata jätmine ei tekita ohtu, et omavalitsusüksus hakkab maksustama olukordi, mille puhul seadus pole talle maksustamise õigust andnud. Seetõttu lubab PS § 157 lg 2 kohaliku maksu määra jätta KOV volikogu otsustada, kui olulisuse põhimõte ei nõua konkreetset liiki maksu puhul, et maksumäära peab sätestama seadusandja. MKS-s ei pea olema sätestatud kohaliku maksu tasumise kord ja tähtpäev ega maksuvabastus. (p-d 46-50) Reklaamimaksu objektiks oleva reklaami mõiste on määratletud reklaamiseaduses ja KOV üksus ei või maksustada reklaamina objekti, mida reklaamiseadus reklaamina ei käsita (vt ka RKHK otsus asjas nr 3-3-1-7-16). (p 54) PS ei nõua reklaamimaksu määra, sh ülem- või alammäära, sätestamist seaduses, kuna reklaamimaksuga kaasnev põhiõiguste riive ei ole intensiivne. Juhul kui mõnes omavalitsusüksuses kehtestatakse liiga kõrge reklaamimaksu määr, on maksumaksjal võimalik loobuda seal reklaami paigaldamisest, ilma et see kahjustaks tema olulisi õigushüvesid. Reklaami on võimalik avaldada siis teistes omavalitsusüksustes või kasutades teisi reklaami avalikustamise võimalusi. (p 59)
Kui ettevõte ei vaidlustanud maksuotsuseid ega esitanud tagastusnõuet maksuotsuse vaidlustamise tähtaja jooksul, välistab MKS § 101 lg 2 selle ettevõtte tagastusnõude ja kassatsioonkaebuse rahuldamise tema osas, sõltumata KoMS § 10 lg 4 kehtivusest. (p 35)
PS süstemaatiline tõlgendamine räägib selle kasuks, et kohalike maksude kehtestamisel tuleb lähtuda PS § 157 lg-s 2 sätestatust. PS § 113 paikneb PS VIII peatükis, milles sätestatakse riigi rahandust ja riigieelarvet puudutavad põhimõtted. PS § 157 seevastu asub PS XIV peatükis, mis sätestab KOV põhiseaduslikud alused. PS konkureerivate sätete tõlgendamisel tuleb üldjuhul eelistada õigussuhet spetsiifilisemalt reguleerivat normi. (p 43)
PS § 157 lg 2 lubab omavalitsusüksusel kehtestada üksnes makse, mille seadusandja on maksuseaduses sätestanud, küll aga on tal õigus otsustada, kas vastav maks kehtestada või mitte. PS § 157 lg-s 2 sätestatud seadusliku aluse nõue ei ammendu üksnes maksu nimetamisega MKS-s. MKS-s peavad olema sätestatud kohaliku maksu objekt, maksumaksja ja maksu saaja. Maksu määr ei ole maksuõigusnormi kohaldamise eeldus, vaid on seotud normi õigusliku tagajärjega. Seaduses maksu ülemmäära sätestamata jätmine ei tekita ohtu, et omavalitsusüksus hakkab maksustama olukordi, mille puhul seadus pole talle maksustamise õigust andnud. Seetõttu lubab PS § 157 lg 2 kohaliku maksu määra jätta KOV volikogu otsustada, kui olulisuse põhimõte ei nõua konkreetset liiki maksu puhul, et maksumäära peab sätestama seadusandja. MKS-s ei pea olema sätestatud kohaliku maksu tasumise kord ja tähtpäev ega maksuvabastus. (p-d 46-50) PS ei nõua reklaamimaksu määra, sh ülem- või alammäära, sätestamist seaduses, kuna reklaamimaksuga kaasnev põhiõiguste riive ei ole intensiivne. Juhul kui mõnes omavalitsusüksuses kehtestatakse liiga kõrge reklaamimaksu määr, on maksumaksjal võimalik loobuda seal reklaami paigaldamisest, ilma et see kahjustaks tema olulisi õigushüvesid. Reklaami on võimalik avaldada siis teistes omavalitsusüksustes või kasutades teisi reklaami avalikustamise võimalusi. (p 59) PS süstemaatiline tõlgendamine räägib selle kasuks, et kohalike maksude kehtestamisel tuleb lähtuda PS § 157 lg-s 2 sätestatust. PS § 113 paikneb PS VIII peatükis, milles sätestatakse riigi rahandust ja riigieelarvet puudutavad põhimõtted. PS § 157 seevastu asub PS XIV peatükis, mis sätestab KOV põhiseaduslikud alused. PS konkureerivate sätete tõlgendamisel tuleb üldjuhul eelistada õigussuhet spetsiifilisemalt reguleerivat normi. (p 43)


text:
Eesti vabariigi põhiseaduse täiendamise seadus / paragrahv 2 Eesti vabariigi põhiseaduse täiendamise seadus
Eesti kuulumisel Euroopa Liitu kohaldatakse Eesti Vabariigi põhiseadust, arvestades liitumislepingust tulenevaid õigusi ja kohustusi
Põhiseaduse kohaldamine Euroopa Liidu liikmesuse tingimustes
PSTS § 2 kommenteerimisel on oluline lahti mõtestada, mis on liitumislepingust tulenevad õigused ja kohustused ning kuidas neist lähtuvalt tuleb kohaldada Eesti õigust eesotsas PS-ga. Samuti hõlmab paragrahv EL õiguse ülimuslikkuse ja vahetu kohaldatavusega seotud problemaatikat. PSTS § 1 tähendust ja PS aluspõhimõtete austamise nõuet on käsitletud ka PSTS § 1 komm-des ja tervikuna neid alljärgnevalt ei korrata.
PSTS § 2 osas kaaluti PSTS eelnõu ettevalmistamisel erinevaid sõnastusi. Esiteks pakuti välja sõnastus “Euroopa Liitu kuulumisel kasutab Eesti liitumislepingust tulenevaid õigusi ja täidab liitumislepingust tulenevaid kohustusi”. See variant ei öelnud midagi PS kohaldamise kohta. Teiseks kaaluti sõnastust “Eesti võib kasutada liitumislepingust tulenevaid õigusi ning täita kohustusi”. Ka seda ei peetud PS muutmiseks sobivaks, sest PSTS peab reguleerima PS kohaldamist, kuid selline sõnastus PS kohaldamist otsesõnu ei reguleerinuks. Samuti tundus sellegi variandi sõnastus liiga riigikeskne ning sõnastus “võib kasutada õigusi ja täita kohustusi” eksitav, sest kohustusi tuleb täita. Välistatud pole ka teatud õiguste kasutamise kohustus.
Liitumislepingust tulenevad õigused ja kohustused
Liitumisleping (alla kirjutatud 16. aprillil 2003, Eestis ratifitseeritud 21. jaanuaril 2004, jõustunud 1. mail 2004) kehtestab tingimused Eesti ja teiste 1. mail 2004. a liitunud riikide ühinemiseks EL-ga. See leping on kõigile uutele riikidele ühine, eraldi kahepoolseid lepinguid nt EL ja Eesti, EL ja Läti vahel ei esine. Samuti pole lepingu teiseks pooleks mitte EL, vaid selle liikmesriigid.
Liitumislepingule on lisatud akt Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi ühinemistingimuste ja EL aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta (edaspidi ühinemisakt).
Ühinemisaktile on omakorda juurde võetud lisad ja protokollid, mis kõik moodustavad ühinemisakti lahutamatu osa. Ühinemisaktis ja selle lisades väljenduvad konkreetsed tingimused ja seetõttu ka mõned erisused uute liikmesriikide vahel, mis seisnevad selles, milliseid üleminekuaegu millistes valdkondades EL-ga kokku lepiti.
Ühinemisaktile on lisatud EL leping, Euroopa ühenduste asutamislepingud ja neid muutvad lepingud (sh ühinemislepingud varasemate ühenduste laienemiste kohta) koos kõikide nimetatud lepingute lisade, protokollide ja deklaratsioonidega liituvate riikide keeltes. Kõik eeltoodud dokumendid on avaldatud Riigi Teataja teises osas mahukate köidetena (viis köidet).
Liitumisleping, ühinemisakt ning nende lisad kuuluvad EL esmase õiguse hulka. Viited EL lepingule ning Euroopa ühenduste asutamislepingule koos kõikide nimetatud lepingute lisade, protokollide ja deklaratsioonidega tuleb alates 1. detsembrist 2009, mil jõustus Lissaboni leping, lugeda viideteks EL lepingule (ELL), EL toimimise lepingule (ELTL) ning nimetatud lepingute lisadele, protokollidele ja deklaratsioonidele. Alates 1. detsembrist 2009 kuulub EL esmase õiguse hulka ka EL põhiõiguste harta.
Liitumislepingu jõustudes ei kohustunud Eesti EL-ga ühinemise päevast rakendama mitte üksnes EL esmast õigust, vaid kogu EL kehtivat õigustikku (acquis communautaire, alates 1. detsembrist 2009 EU acquis) liitumislepingus kehtestatud ulatuses ja tingimustel. Kehtiva õigustikuna saab vaadelda nii EL teisest õigust (nt määrused, direktiivid, otsused) kui ka ELK praktikat. Liitumislepinguga kokku lepitud erisuste kohaselt (üleminekuajad) ei pidanud Eesti kohe rakendama kogu EL õigustikku, vaid sai seda väikeses osas teha järk-järgult.
PSTS eelnõu seletuskiri peab PSTS § 2 puhul oluliseks EL määruste ja direktiividega arvestamist. EL-ga ühinemisel muutusid Eesti seaduste kõrval otsekohaldatavaks ka EL määrused. EL määrust kohaldatakse üldiselt, see on tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides. Määrused avaldatakse Euroopa Liidu Teatajas (ELT) eesti keeles ja nende reguleerimisala ei saa Eesti seadustega reguleerida. Küll aga on võimalik, et EL määrus näeb ette riigisiseste rakendusaktide vastuvõtmise. Sellisel juhul tuleb EL määruse alusel vastu võtta vajalikud seadusemuudatused või Vabariigi Valitsuse määrused.
EL direktiiv on saavutatava tulemuse seisukohalt siduv iga liikmesriigi suhtes, kellele see on adresseeritud, kuid jätab vormi ja meetodite valiku selle riigi ametiasutustele. EL direktiivides sisalduvad eesmärgid tuleb saavutada, võttes vastavas valdkonnas vastu Eesti õigusakte. Isikule muutuvad direktiivide põhimõtted kohustuslikuks Eesti õiguse kaudu. Eesti õiguskorda hõlmamata direktiivist võivad õigused või kohustused tekkida erandjuhul (nt kui Eesti ei ole direktiivi õigeaegselt üle võtnud või on seda teinud ebaõigesti, kui direktiiv on oma sisult piisavalt selge, tingimusteta, üheselt võetav, nii isikuliselt kui ka esemeliselt piisavalt täpselt määratletud ja annab üksikisikutele õigusi, mille kohustatud pooleks on avalik võim). Sellisel juhul tehakse õigused ja kohustused kindlaks kohtumenetluses.
EL otsus võib olla nii üld- kui üksikakt ja on tervikuna siduv. Kui otsuses täpsustatakse selle adressaadid, on see siduv vaid nimetatud adressaatidele.
EL institutsioonide soovitused ja arvamused ei ole siduvad.
EL määruses, direktiivis või otsuses võib Euroopa Komisjoni volitada vastu võtma delegeeritud õigusakte või rakendusakte ( ELTL art-d 290 ja 291). Delegeeritud õigusaktid on oma olemuselt üldkohaldatavad ning nende eesmärk on täiendada või muuta seadusandliku akti mitteolemuslikke osi. Delegeeritud õigusaktiga saab kehtestada eeskirju, mis on osaks alusaktiga määratletud õiguslikust raamistikust. Valdkonna olemuslikke aspekte delegeeritud õigusaktiga reguleerida ei või. Delegeeritud õigusakti puhul peab seadusandja seadusandlikus aktis sõnastama delegeerimise eesmärgid, sisu, ulatuse ja kestuse.
EL õigust rakendavad üldjuhul liikmesriigid riigisisese õiguse kaudu. Kui aga liidu õiguse rakendamiseks on vaja ühetaolisi tingimusi, siis antakse rakendusakti vastuvõtmiseks pädevus Euroopa Komisjonile või Euroopa Liidu Nõukogule. Rakendusakt täpsustab seadusandliku akti normatiivset sisu. Rakendusaktiga ei tohi seadusandlikku akti muuta ega täiendada (vt lähemalt ka ELK 18.03.2014. a otsus kohtuasjas C-427/12 Euroopa Komisjon vs. Euroopa Parlament ja Euroopa Liidu Nõukogu ja ELK 17.03.2016. a otsus kohtuasjas C-286/14 Euroopa Parlament vs. Euroopa Komisjon).
EL teisese õigusega seoses on tekkinud küsimus sellest, kas EL teisene õigus oli EL-ga ühinemise päevaks eesti keeles avaldatud. Probleem seisnes selles, et kuigi kirjutatud õigus oli eesti keeles elektrooniliselt avaldatud, on EL-s õiguslikult siduvad Euroopa Liidu Teatajas avaldatud õigusaktide redaktsioonid eri keeltes. Ka Euroopa Kohtu varasem praktika on eesti keeles avaldatud vaid osaliselt. Ühinemisakti art 2 ja ELK praktika kohaselt võisid õigeaegselt ja nõuetekohaselt uue riigi ametlikus keeles avaldamata jäänud EL õigusaktid aga tekitada õigusi ja kohustusi EL uutele liikmesriikidele, sh Eestile.
Küsimuse, kas ELT-s liikmesriigi keeles õigeaegselt avaldamata jäänud EL õigus võis tekitada õigusi ja kohustusi ka üksikisikule, lahendas (seoses Tšehhi Vabariigiga) ELK 11.12.2007. a otsuses kohtuasjas C-161/06 Skoma-Lux ning kordas üle muu hulgas kohtuasjas C-146/11 Pimix. Kohus leidis nimetatud kohtuasjades, et ühinemisakti art 58 välistab Euroopa Liidu Teatajas uue liikmesriigi keeles avaldamata jäänud EL õigusnormides sisalduvate kohustuste kohaldamise üksikisikute suhtes vastavas liikmesriigis. Kohaldamise keeld kehtib seejuures ka juhul, kui isikud oleksid saanud tutvuda nende õigusnormidega muude vahendite abil (nt elektrooniliselt). ELK piiras siiski oma otsuses toodud põhimõtte ajalist kehtivust kohtuasjas Skoma-Lux, leides, et asjaomastel liikmesriikidel puudub EL õigusest tulenevalt kohustus seada küsimuse alla õiguspäraselt avaldamata eeskirjade alusel tehtud haldus- või kohtuotsuseid, kui need on jõustunud vastavalt kohaldatavale riigisisesele õigusele, välja arvatud otsused, mille osas on kohtuasjas Skoma-Lux tehtud kohtuotsuse kuupäeva (11.12.2007) seisuga algatatud vaide- või kohtumenetlus. EL õiguse kohaselt on teisiti vaid erandjuhtudel, kui avaldamata eeskirjade alusel on rakendatud (ennekõike karistusliku iseloomuga) halduslikke meetmed või langetatud kohtuotsuseid, mis kahjustavad põhiõigusi. Viimase kindlakstegemine kuulub neis piirides riigisisese pädeva asutuse kompetentsi (vt ka RKHKm 07.05.2008, 3-3-1-86-07).
Teine küsimus on seotud sellega, kas liitumislepingust tulenevad õigused ja kohustused, mille Eesti üle võttis, hõlmavad ka tulevikus loodavat EL teisest õigust.
EL teisest õigust luuakse pidevalt EL institutsioonide poolt ja sellega nõustumist on erinevalt esmasest õigusest võimatu iga kord PS täiendustes kajastada. PSTS § 2 puhul tuleb seega lähtuda sellest, et liitumislepinguga aktsepteerib Eesti EL institutsioonide pädevust vastu võtta EL teisest õigust tingimusel, et see on vastavuses EL esmase õigusega, millega liitumislepingu kaudu on nõustutud.
Riigikohus on oma praktikas PSTS olemust, sh PSTS § 2 avanud järgmiselt. Riigikohtu halduskolleegium on märkinud, et PSTS määrab Eesti õiguse ja EL õiguse vahelised suhted ühelt poolt Eesti EL-i kuulumise tingimuse – põhiseaduse aluspõhimõtetest kinnipidamise – ja teiselt poolt EL õiguse ülimuslikkuse ning teatud tingimustel vahetu kohaldatavusega: “Vastavalt PSTS §-le 2 kohaldatakse Eesti kuulumisel Euroopa Liitu Eesti põhiseadust, arvestades liitumislepingust tulenevaid õigusi ja kohustusi. Liitumislepinguga võttis Eesti selles lepingus sätestatud tingimustel üle EL-s kehtiva õigustiku (acquis communautaire)” (RKHKm 25.04.2006, 3-3-1-74-05).
Hiljem lähtus halduskolleegium taas sellest, et vastavalt PSTS-le kohaldatakse Eesti kuulumisel EL-i Eesti põhiseadust ja teisi õigustloovaid akte liitumislepingust tulenevaid õigusi ja kohustusi arvestades, ning lisas, et see põhimõte puudutab ka PS § 113 (maksud) kohaldamist EL õiguse kontekstis (RKHKo 10.05.2006, 3-3-1-66-05).
Omaette küsimus, mida seni lähemalt käsitletud ei ole, on see, kas liitumislepingust tulenevad kohustused on samastatavad “EL liikme kohustuste täitmisega” PSJKS § 71 tähenduses. PSJKS § 71 võimaldab Riigikogul paluda Riigikohtult seisukohta, kuidas tõlgendada PS koostoimes EL õigusega, kui PS tõlgendamine omab otsustavat tähtsust EL liikme kohustuste täitmiseks vajaliku seaduse eelnõu vastuvõtmisel. Seost võib siiski jaatada, sest PSJKS § 71 redaktsiooni muutva PSJKS ja RKKS muutmise seaduse SE 762 (RK X koosseis) seletuskirjas leitakse, et eelnõu loob aluse PSTS § 2 rakendamiseks praktikas.
PSTS § 2 ega PSTS tervikuna ei reguleeri täpsemalt Eesti üksikisikute ega Eesti riigiorganite tegevust liitumislepingust tulenevate õiguste ja kohustuste täitmisel. Sätestamata on Eesti riigiorganite vahelised suhted, mis tulenevad Eesti liikmesusest EL-s. Need küsimused on tänaseks reguleeritud mitmes Eesti seaduses (VVS, RKKTS, PSJKS; vt § 59 komm-d 9 ja 10 ja § 87 komm 5).
PSTS ei käsitle expressis verbis EL õiguse ülimuslikkust Eesti õiguse suhtes ega vahetut kohaldatavust Eestile ning Eesti üksikisikutele. Tegemist on siiski EL õiguse oluliste põhimõtetega, mida teatud tingimustel võidakse rakendada. PSTS-st, eeskätt selle §-st 2 on tuletatav eeltoodud kahe olulise EL õiguse aluspõhimõtte rakendatavus Eesti õigusruumis.
Euroopa Liidu õiguse vahetu kohaldatavuse ja ülimuslikkuse põhimõte
EL õiguse vahetu kohaldatavuse põhimõtet käsitles Euroopa Liidu Kohus 05.02.1963. a otsuses kohtuasjas 26/62 Van Gend en Loos. Vahetult liikmesriikide üksikisikutele võivad õigusmõju omada EL aluslepingute (ELL, ELTL ) sätted, kindlasti on vahetult kohaldatavad EL määrused ja teatud juhtudel EL direktiivid ja otsused. PSTS eelnõu seletuskiri peab PSTS § 2 puhul oluliseks EL määruste ja direktiividega arvestamist (vt eespool komm-d 7.1 ja 7.2.).
EL õiguse ülimuslikkusele pani ELK aluse 15.07.1964. a otsuses kohtuasjas 6/64 Costa vs. ENEL. Selle põhimõtte kohaselt on vastuolu korral EL õiguse ja liikmesriigi õiguse vahel valdkonnas ja ulatuses, milles liikmesriigid on oma pädevused EL-le delegeerinud, EL õiguspäraselt vastu võetud ja kehtiv õigus ülimuslik liikmesriigi õiguse suhtes, välja arvatud juhul, kui liikmesriigile on kehtestatud üleminekuaeg või erand. Lissaboni lepingu juurde lisatud deklaratsiooni järgi on vastavalt ELK väljakujunenud praktikale aluslepingud ja liidu poolt aluslepingute alusel vastu võetud õigusaktid liikmesriikide õiguse suhtes ülimuslikud nimetatud kohtupraktikaga kehtestatud tingimustel (deklaratsioon nr 17 ülimuslikkuse kohta, mis sisaldab Euroopa Liidu Nõukogu õigustalituse arvamust EL õiguse ülimuslikkusest nii, nagu seda on väljendanud Euroopa (Liidu) Kohus oma praktikas, ELT C 326, 26.10.2012, lk 346).
ELK praktikas räägitakse EL õiguse kohaldamise, mitte kehtivuse ülimuslikkusest. Kohaldamise ülimuslikkus tähendab, et EL õigusega vastuolus olev liikmesriigi õigus tuleb konkreetses vaidluses kohaldamata jätta (vt ka ühendatud kohtuasjad C-10/97 kuni C-22/97, Ministero delle Finanze vs. IN.CO.GE.’90, [1998] ECR I-6307). ELTL art 258 kohaselt on Euroopa Liidu Komisjonil õigus algatada liikmesriigi vastu menetlus juhul, kui liikmesriik jätab täitmata aluslepingutest tuleneva kohustuse, sealhulgas ei vii oma õigust kooskõlla EL õigusega. See ei tähenda, et selline abstraktne kontrollimenetlus liikmesriigi õiguse üle peaks eksisteerima riigisiseselt (RKPJKo 19.04.2005, 3-4-1-1-05).
Abstraktse normikontrolli kontekstis võib olla keeruline mõista seda, kuidas Riigikohus leidis võimaluse hinnata valimisreklaami keelu põhiseaduspärasust kontekstis, mis puudutas europarlamendi valimisi (RKÜKo 01.07.2010, 3-4-1-33-09, vt lähemalt all komm 33.1.3.) ja kus Riigikohus leidis, et EL õigus ei takistanud Riigikogul poliitilise välireklaami keelustamist ka Euroopa Parlamendi valimiste kampaania ajaks ning kuna EL õigus vaidlusalust valdkonda praegusel ajal ei reguleeri, on selle keelu põhiseaduspärasuse kontrollimine igal juhul Riigikohtu pädevuses (otsuse p 43). Õiguskantsleri pädevuse eitamisega abstraktse normikontrolli raames Eesti õiguse EL õigusele vastavuse hindamisel on kaasnenud “hädaolukorrad“, kus Riigikohus on pidanud tuletama näiteks europarlamenti kandideerimise õiguse Eesti PS-st. Sama lähenemise tõttu võib tekkida ka oht, et otsused võivad olla EL õiguse seisukohalt tehtud ultra vires, kuivõrd vastava piirangu õiguspärasust peaks hindama EL õiguse viimase tõlgendajana siiski Euroopa Liidu Kohus.
Vastavalt Euroopa (Liidu) Kohtu 17.12.1970. a otsusele kohtuasjas C-11/70 Internationale Handelsgesellschaft ei saa EL õigusnormi kehtivust liikmesriigis mõjutada vastuolu liikmesriigi PS-ga. Siiski pole EL liikmesriikide kõrgeimad kohtud ja konstitutsioonikohtud olnud üldjuhul valmis sõnaselgelt tunnistama EL õiguse ülimuslikkust liikmesriikide põhiseaduste suhtes.
Riigikohtu üldkogu käsitles EL õiguse ülimuslikkust põgusalt valimisliitude II asjas (RKÜKo 19.04.2005, 3-4-1- 1-05), märkides järgmist: “Euroopa Liidu õigus on küll ülimuslik Eesti õiguse suhtes, kuid see tähendab Euroopa Kohtu praktikat arvestades kohaldamise ülimuslikkust. […] Kohaldamise ülimuslikkus tähendab, et Euroopa Liidu õigusega vastuolus olev siseriiklik õigus tuleb konkreetses vaidluses kohaldamata jätta […].”
EL õiguse kohaldamise ülimuslikkusele ja Riigikohtu üldkogu eelnimetatud otsusele on Riigikohus viidanud ka oma hilisemates lahendites (vt nt RKHKo 05.10.2006, 3-3-1-33-06; RKHKo 11.02.2009, 3-3-1-79-08). Riigikohtu halduskolleegium märkis oma 25. aprilli 2006. a määruses, et PSTS-s määratletakse Eesti ja EL suhted ning Eesti EL-i kuulumise tingimused – põhiseaduse aluspõhimõtetest kinnipidamine ja EL õiguse ülimuslikkus ning teatud tingimustel vahetu kohaldatavus (RKHKm 25.04.2006, 3-3-1-74-05).
. Riigikohtu halduskolleegium on konkreetsetes asjades EL määruse vahetut kohaldatavust ja selle ülimuslikkust sisustanud näiteks järgmiselt: “Põllumajandusministri (PMM) 21. aprill 2010. a määruse nr 46 on PMM kehtestanud EL määruste alusel ja rakendamiseks. ELTL art 288 lg 2 järgi on EL määrus tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides. EL õiguse ülimuslikkuse tõttu (Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas 6/64: Costa vs.ENEL) tuleb PMM määrus nr 46 jätta kohaldamata vastuolu korral EL õigusega (halduskohtumenetluse seadustiku (HKMS) § 158 lg 4).“ (RKHKo 18.12.2014, 3-3-1-77-14, p 12).
Vastates Riigikogu küsimusele, kas PS § 111 võimaldab seadusega viia Eesti Panga volitused vastavusse euroala liikme keskpanga volitustega, märkis Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium, et EL õigus on ülimuslik ka EPS suhtes. Seega on euroala liikmeks oleku vältel §-s 111 ette nähtud EP ainuõigus emiteerida raha, peatunud. RKPJK arvamuses (nimetatakse ka seisukohaks, vt. sellest lähemalt komm 27.2) on öeldud: “Niisiis tuleb Eesti Vabariigi põhiseadust lugeda koos Eesti Vabariigi põhiseaduse täiendamise seadusega, kohaldades põhiseadusest üksnes seda osa, mida põhiseaduse täiendamise seadus ei muuda, mis ei ole põhiseaduse täiendustega vastuolus. […] Kohaldada saab seejuures üksnes seda osa põhiseadusest, mis on Euroopa Liidu õigusega kooskõlas või reguleerib suhteid, mida Euroopa Liidu õigus ei reguleeri. Põhiseaduse nende sätete toime, mis pole Euroopa Liidu õigusega kooskõlas ja mida seepärast kohaldada ei saa, aga peatub. Teisisõnu tähendab see seda, et Euroopa Liidu ainupädevuses või Euroopa Liidu jagatud pädevuses olevates valdkondades kohaldatakse Eesti seaduste, sealhulgas põhiseaduse vastuolu korral Euroopa Liidu õigusega Euroopa Liidu õigust.” (RKPJKa 11.05.2006, 3-4-1-3-06).
Riigikohtu arvamus võib võrreldes teiste EL liikmesriikide kohtute seisukohtadega tekitada oma selgesõnalisuse ja absoluutsuse tõttu küsitavusi. Teiste riikide ülem- ja konstitutsioonikohtud on EL õiguse ülimuslikkusesse riigi PS ees suhtunud märksa tagasihoidlikumalt ja seda teemat pigem vältinud. EL õiguse ülimuslikkus oli kirjas vaid jõustumata jäänud Euroopa põhiseaduse lepingu artiklis I-6. Lissaboni leping on EL õiguse ülimuslikkuse põhimõtte taandanud deklaratsiooni, mille kohaselt järgitakse senist Euroopa Liidu Kohtu praktikat (deklaratsioon nr 17: deklaratsioon ülimuslikkuse kohta). Deklaratsioon viitab Euroopa Liidu Nõukogu õigustalituse 22. juuni 2007. a arvamusele, mille kohaselt vastavalt ELK praktikale on EL õiguse ülimuslikkus üks EL õiguse aluspõhimõtteid, ning asjaolu, et aluslepingud seda põhimõtet ei sisalda, ei muuda kuidagi ülimuslikkuse põhimõtte olemasolu ega ELK kehtivat praktikat.
Kuigi RKPJK käsitles oma arvamuses EL õiguse ülimuslikkust Eesti õiguse, sealhulgas PS suhtes, ei avanud kohus seejuures PSTS kaitseklauslit ja PS aluspõhimõtteid kui ülimuslikkuse võimalikke piire (vt vastavat kriitikat RKPJK 11. mai 2006. a arvamusele lisatud eriarvamustes). Riigikohus pole siiani PS aluspõhimõtteid PSTS tähenduses avanud, kuivõrd seniste kaasuste asjaolud ei ole seda Riigikohtu hinnangul nõudnud, st kaasuse lahendus ei ole sõltunud aluspõhimõtete sisustamisest (vt eespool PSTS § 1 komm 17).
RKÜK 12. juuli 2012. a nn ESML otsuses leiti, et ESML ei ole EL õigus ega analüüsitud seetõttu ESML vaidlustatud sätte vastavust PSTS-le ega PS aluspõhimõtetele (RKÜKo 12.07.2012, 3-4-1-6-12). ESML otsusele lisatud riigikohtunike eriarvamustes leiti valdavalt, et Riigikohus oleks pidanud siiski hindama, kas ESML art 4 lg 4 on kooskõlas PS aluspõhimõtetega PSTS § 1 tähenduses (vt nt T. Tampuu eriarvamus) ja püüti seda ise analüüsida (J. Luige eriarvamus), kritiseeriti seda, et ESML sõlmiti kui rahvusvaheline leping väljaspool EL reegleid (J. Ilvesti eriarvamus) ja jõuti seisukohale, et kuigi Eesti rahvas on andnud küll selge volituse kuuluda EL-i kooskõlas põhiseaduse aluspõhimõtetega, siis vaevalt oli rahvas kõnealust volitust andes nõus allutama end mis tahes kohustustele, mis tulenevad küll EL asjast, kuid jäävad väljapoole EL õigust (H. Jõksi, O. Järvesaare, E. Kergandbergi, L. Kivi, A. Kulli ja L. Laarmaa eriarvamus) ning et ESML-ga liitumiseks tulnuks korraldada rahvahääletus.
Kuigi ESML näol ei olnud niisiis tehniliselt tegemist EL õiguse valdkonnaga, ütles siiski ka Riigikohtu üldkogu enamus obiter dictum’i korras, et EL õiguse alla kuuluvate aluslepingute muutmise korral oleks vajalik igal juhul eraldi analüüsida, kas 2003. aastal rahvalt saadud mandaadi piirid võivad hakata saabuma ning PSTS ressurss ammenduma, st kas on vaja korraldada uus rahvahääletus (vt lähemalt komm 44.3 ja PSTS § 3 komm 7).
Euroopa Liidu õigus ja kohtulik järelevalve
Liikmesriigi kohtusüsteemi kujundamine ja menetlusreeglite, sh põhiseaduslikkuse järelevalvemehhanismi kehtestamine on EL liikmesriikide pädevuses. Riigisiseste menetlusreeglite järgi lahendatakse ka EL õigusest tulenevad vaidlused. Järgima peab siiski Euroopa Liidu Kohtu praktikast tuletatud võrdse kohtlemise ja EL õiguse tõhusa mõjulepääsu (effet utile – tõlgitud ka “kasulik mõju”) põhimõtteid.
Põhiseaduslikkuse kohtuliku järelevalve võimaldamisel tuleb arvestada nii EL õiguskorra ühtsuse tagamise kui ka liikmesriikide põhiseaduste aluspõhimõtete kaitsmise vajadust.
EL õiguse ja kohtuliku järelevalve suhtestamisel on kaks aspekti. Esiteks kerkib üles küsimus Eesti õiguse EL õigusele vastavuse normikontrollist, selle võimalikkusest ja piiridest põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse raames (sh probleemid seoses EL õigusega vastuolus oleva ja kohaldamata jäetud Eesti õiguse edasikehtimisega). Teiseks on oluline küsimus EL õiguse Eesti õigusele (PS-le) vastavuse põhiseaduslikkuse järelevalvest, selle võimalikkusest ja piiridest (sh EL esmase õiguse (aluslepingute) muudatuste analüüsivõimalused Riigikohtus).
Mõlema aspekti puhul on vaja vastata küsimustele, kas, kes ja kuidas niisugust järelevalvet saab teostada: kas on võimalik abstraktne kontroll või konkreetne kontroll või mõlemad; kas võimaldada ka preventiivset analüüsi; millised on nendes küsimustes õiguskantsleri, presidendi, kohtute ja KOV volikogu rollid.
Lisaks vajavad käsitlemist muudatused, mis seadusandja on EL-ga liitumisest tingituna kohtuliku järelevalve mehhanismi sisse viinud.
Põhiseaduslikkuse järelevalve tõhustamine seoses Eesti kuulumisega Euroopa Liitu
Euroopa põhiseaduse lepingu riigiõigusliku analüüsi töörühm rõhutab oma seisukohtades Euroopa põhiseaduse lepingu ratifitseerimise kohta, et seadusandjal on vaja kaaluda täiendavate õiguslike kontrollimehhanismide sisseviimist põhiseaduslikkuse järelevalve süsteemi. Kontrollimehhanismi vajadust rõhutati ka Lissaboni lepingu ratifitseerimisel.
Mõnes küsimuses on põhiseaduslikkuse järelevalvet seoses Eesti kuulumisega EL-i ka tõhustatud.
Esiteks lisati 25. juulil 2004. a jõustunud RVastS ja PSJKS muutmise seadusega põhiseaduslikkuse kohtulikku järelevalvesse seadusandja tegevusetuse (õigustloova akti andmata jätmise) üle otsustamise võimalus (vt nt PSJKS § 2 lg 1 p 1, § 9 lg 1, § 15 lg 1 p 21). See muudatus oli ajendatud ELK praktikaga loodud kontseptsioonist, mille kohaselt liikmesriik vastutab EL õiguse õigeaegse ja korrektse ülevõtmata jätmise eest (selle tõlgendamisest praktikas vt lähemalt komm 38).
Samuti täiendati Riigikohtu pädevust seisukoha andmise võimalusega (vt nt PSJKS § 2 p 21, § 3 lg 21, § 71, § 8 lg 11, § 10 lg 1 p 41, § 15 lg 1 p 51, § 51 lg 4, § 591). Nimelt nähakse 23. detsembril 2005. a jõustunud PSJKS ja RKKS muutmise seadusega ette võimalus selliste seaduseelnõude eelkontrolliks, mis on vajalikud EL liikme kohustuste täitmiseks. Riigikogu palvel tuleb Riigikohtul selgitada, kuidas tõlgendada PS koostoimes EL õigusega, kui PS tõlgendamine on eelnõu vastuvõtmisel otsustava tähtsusega. Riigikohus on märkinud (vt RKPJKa 11.05.2006, 3-4-1-3-06), et selleks, et PS tõlgendamisel koos EL õigusega oleks eelnõu vastuvõtmisel otsustav tähtsus, peab eelnõu või selle säte otseselt seonduma Riigikogu osutatud PS sätte või põhimõttega. Seejuures ei tohi sellise sätte või põhimõtte tõlgendus olla niigi ilmne. Seisukoha andmine on põhjendatud vaid olukorras, kus PS sätte või põhimõtte tähendus on selle tõlgendamisel koos PSTS ja EL õigusega ebaselge või vaieldav, mistõttu sellega seotud seaduseelnõu menetlemine Riigikogus on raskendatud. Kuigi PSJKS kasutab terminit “seisukoht”, on Riigikohus oma seni ainsa PSJKS § 71 alusel antud seisukoha pealkirjastanud kui Riigikohtu arvamuse. Käesolevas teoses on kasutatud mõlemat formuleeringut, lahendile viitamisel (RKPJKa) on lähtutud Riigikohtu enese tähistusest.
Mõlemad eelkäsitletud PSJKS muudatused on praktikas leidnud väga tagasihoidlikku kasutamist.
Riigikogu võttis 25. jaanuaril 2006. a vastu otsuse “Riigikohtu seisukoha taotlemine Eesti Vabariigi põhiseaduse koostoimes § 111 Eesti Vabariigi põhiseaduse täiendamise seaduse ja Euroopa Liidu õigusega tõlgendamise asjus” (813 OE, RK X koosseis). Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium pidi vastama Riigikogu esitatud küsimusele, kas Eesti Pangal saab euro kasutuselevõtu korral olla Eesti raha emiteerimise ainuõigus ja kuidas vastavat õigust sisaldavat PS sätet koostoimes PSTS ja EL õigusega tõlgendada. Riigikohus leidis, et EL liikmesuse tingimustes tuleb kohaldada EL õigust ning Eesti PS vastava sätte toime peatub (vt ka § 111 komm).
Järelevalve Eesti õiguse Euroopa Liidu õigusele vastavuse üle
See kohtuliku järelevalve aspekt puudutab küsimust, kas liikmesriigi õiguskorras peab olema iseseisev õiguskaitsevahend, et kontrollida, kas riigi õigus on kooskõlas EL õigusega.
EL õigus seda ette ei kirjuta. ELK on 13.03.2007. a otsuses kohtuasjas C-432/05 Unibet märkinud, et tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte ei nõua, et liikmesriigi õiguskorras oleks iseseisev õiguskaitsevahend, mille peamine eesmärk on kontrollida liikmesriigi õigusnormide vastavust EL õigusele. ELK rõhutas, et õiguskaitsevahendi loomise nõue võib siiski EL õigusest tekkida juhul “kui vastava liikmesriigi õiguskorra ülesehitusest nähtub, et ei ole ühtegi õiguskaitsevahendit, mis võimaldaks kas või täiendava taotluse põhjal tagada isikute ühenduse (praegu liidu) õigusest tulenevad õigused”.
Riigikohus on kinnitanud, et ELK väljakujunenud praktika järgi on EL õiguse ülimuslikkus kohaldamise, mitte kehtivuse ülimuslikkus (vt eespool komm-d 20.1 ja 20.2). “Euroopa Ühenduse asutamislepingu art 226 (nüüd ELTL art 258) kohaselt on Euroopa Liidu Komisjonil õigus algatada liikmesriigi vastu menetlust juhul, kui liikmesriik jätab täitmata asutamislepingust tuleneva kohustuse, sealhulgas ei vii siseriiklikku õigust kooskõlla EL õigusega. See ei tähenda, et niisugune abstraktne kontrollimenetlus liikmesriigi õiguse üle peaks eksisteerima siseriiklikult.” (RKÜKo 19.04.2005, 3-4-1-1-05).
Vaieldav on, kas sellise aluse puudumine, millele toetudes saaks kohus taotleda analoogiliselt põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetlusele EL õigusega vastuolus oleva Eesti õiguse kehtetuks tunnistamist kas siis abstraktse või konkreetse või mõlema normikontrolli raames, toob kaasa isikute EL õigusest tulenevate õiguste ebasoodsama kaitse võrreldes riigisisesest õigusest tuleneva õiguskaitsega. Õiguskirjanduses on selles osas esinenud vastakaid seisukohti.
Ühelt poolt leitakse, et kehtiv Eesti õigus võimaldab piisavat kaitset olukorras, kus Eesti õigus on EL õigusega vastuolus. (U. Lõhmus. Kuidas liikmesriigi kohtusüsteem tagab Euroopa Liidu õiguse tõhusa toime? – Juridica 2007, nr 3, lk 153).
Teiselt poolt tõdetakse, et EL õiguse kohaldamise ülimuslikkus võib jätta lahtiseks vastuolu tõttu kohaldamata jäetud Eesti õiguse edasise saatuse, mis omakorda võib tekitada probleeme õigusselguse ja õiguskindlusega. Kohtul peaks konkreetse normikontrolli raames võimaldatama Eesti õigus EL õigusega vastuolus olevaks tunnistada otsuse resolutsioonis. Kas seadusandja teeb sellest aga alati vajalikud järeldused? Praegu puudub nimelt võimalus taotleda kohtu teel EL õigusega vastuolus oleva seaduse või määruse kehtetuks tunnistamist. (J. Laffranque. Pilk Eesti õigusmaastikule põhiseaduse täiendamise seaduse valguses. Euroopa Liidu õigusega seotud võtmeküsimused põhiseaduslikkuse järelevalves. – Juridica, 2007, nr 8, lk 534–535).
. Esimest korda jättis Riigikohus kohaldamata EL õigusega vastolus oleva Eesti õiguse sätte 2006. a ja siis koguni otsuse resolutsioonis (RKHKo 05.10.2006, 3-3-1-33-06, hiljem on kohaldamata jätmist veel mõnel korral ette tulnud (vt nt RKHKo 11.02.2009, 3-3-1-79-08; 3-3-1-80-08; 3-3-1-81-08; 18.05.2009, 3-3-1-11-09 (osaliselt) ja 21.06.2012, 3-3-1-26-12 (ka otsuse resolutsioonis). Erinevus on seisnud selles, kas kohaldamata jätmist saab ületada olemasoleva seadusandluse EL õigusele vastava tõlgendamisega või vajatakse asemele täiesti uut õigusakti).
Probleemiks on küsimus sellest, kuhu tõmmata piir, millal on tegemist vastuoluga muutunud PS-ga, millal EL õigusega ning millal need kattuvad.
“Vastuolu EL õigusega” ja “vastuolu PS-ga” vahele võrdusmärgi tõmbamine ei ole otstarbekas lahendus. See võib olla vajalik vaid väga põhimõttelistes küsimustes (nt põhiõiguste ja vabaduste kaitse valdkonnas, niivõrd kuivõrd EL õigus seda hõlmab). Nii leiti Riigikohtu üldkogu otsusele (RKÜKo 19.04.2005, 3-4-1-1-05) lisatud riigikohtunike eriarvamuses (J. Laffranque, ühinenud T. Anton, P. Jerofejev, H. Kiris, I. Koolmeister ja H. Salmann), et õiguskantsler vaidlustas sisuliselt ka EKS vastavuse PSTS kaudu uuenenud sisuga PS-le ning sellele küsimusele tulnuks RKÜK-l põhiseaduslikkuse järelevalve raames vastata, kasutades tõlgendamisel EL õiguses võimaldatud abi kuni vajadusel Euroopa Liidu Kohtult eelotsuse küsimiseni (vt ka komm 33.1).
Vahetegu põhiseaduspärasuse ja EL õigusele vastavuse kontrolli vahel võib paista kunstlikuna, kui kõne all on Eesti sätte kooskõla EL põhiõiguste hartaga. Viimane on osa liidu õigusest ning seega avaldub harta rakendamise tagajärg eeskätt konkreetsetes kohtuasjades: vastuolu korral hartaga ei tunnistata Eesti õigusakti kehtetuks, vaid see jäetakse vaidluses kohaldamata. Teisalt on hartal põhiõigusdokumendina EL õiguses eriline koht. Kui kohus leiab, et EL õiguse kohaldamisalas rikuks Eesti õigusakt mõnd hartas nimetatud põhiõigust, siis tekib paratamatult kahtlus, et see õigusakt rikub ka Eesti põhiseadust. Vastuolu tuvastamisel hartaga on kohtul seega vajalik endalt küsida, kas põhiseadus ja harta annavad riivatud põhiõigusele erineva ulatusega kaitse. Üks võimalus põhiõigussätete tõlgendamise ühtlustamiseks on sisustada põhiseadust harta abil. Riigikohus on niisugust käsitlust julgustanud. Riigikohtu poole pöörduti taotlusega tuvastada seaduse vastuolu nii EIÕK-ga kui hartaga. Kolleegium käsitas taotlust nõnda, et “palutakse hinnata [...] seaduse põhiseaduspärasust, tõlgendades põhiseadust kooskõlas konventsiooni, selle rakenduspraktika ja põhiõiguste hartaga“ (PSJVKo 23.01.2014, 3-4-1-43-13 p 8).
Samas on Riigikohus pidanud kaebajatele selgitama ka olukordi, kus on tegemist riigisisese õigusega, mida EL õigus ei reguleeri. Nii on Riigikohus leidnud: “Euroopa Parlamendi ja Nõukogu 06.11.2001 direktiivi 2001/83/EÜ art 4 lg 3 järgi on jäetud ravimihindade kindlaksmääramine liikmesriikide otsustuspädevusse. Seega on vaidluse puhul Vabariigi Valitsuse määruse nr 36 “Ravimite hulgi- ja jaemüügi juurdehindluse piirmäärad ning nende rakendamise kord” üle tegemist vaidlusega siseriikliku õiguse üle. Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõtetega tuleb siin arvestada üksnes niivõrd, et siseriiklikud normid ei diskrimineeriks teiste Euroopa Liidu liikmesriikide ettevõtjaid kohalike ettevõtjatega võrreldes ega kahjustaks Euroopa Liidu õiguse elluviimist. Kuna nimetatud määrusega kehtestatud ravimite juurdehindluse piirmäärad kehtivad kõigile hulgi- ja jaemüüjatele, kes Eestis ravimeid müüvad, siis ettevõtja päritolul põhinevat diskrimineerimist määrusest nr 36 ei nähtu.” (RKHKo 31.10.2013, 3-3-1-84-12).
Analoogselt selgitas Riigikohus oma pädevust ja kontrolliulatust paljusid kaebusi analüüsides, mis olid seotud KOVVS §-ga 5 (vt ka eespool PSTS § 1 komm 17). Riigikohus märkis küll PSTS § 2 olemust selgitades, et erand, mis KOVVS § 5 lg-ga 5 on tehtud EL kodanikele, tuleneb ELTL artikli 22 lg 1 esimesest lausest ning et selle erandi tegemine, mis võimaldab EL liikmesriigi kodanikel teostada avalikku võimu Eesti kohaliku omavalitsuse volikogu liikmena, on Eestile kohustuslik tulenevalt PSTS §-st 2 (RKPSJKo 15.10.2013, 3-4-1-47-13, p 19). Kuid lisas samas, et arvestades PS § 123 lõikes 2 ja põhiseaduse täiendamise seaduse §-s 2 sätestatut, käsitles kolleegium KOVVS § 5 lõike 6 kooskõla Euroopa Liidu ja rahvusvahelise õigusega. (p 40) KOVVS § 5 lg 6, millega välistatakse vanglakaristust kandvate isikute KOV valimistel kandideerimise õigus, ei ole vastuolus põhiseaduse, Euroopa Liidu ega rahvusvahelise õigusega. (p 12, p 25) Euroopa Liidu põhiõiguste hartas reguleerivad valimisõigust art-d 39 ja 40. Need sätted annavad üksnes teise liikmesriigi kodanikule õiguse Euroopa Parlamendi ja kohalikel valimistel kandideerida ning hääletada riigi kodanikega samadel tingimustel. Sätted ei reguleeri sama riigi kodakondsusega kinnipeetavate valimisõigust. (p 15) EIÕK lisaprotokolli nr 1 artikkel 3 sätestab: “Kõrged Lepinguosalised kohustuvad mõistlike ajavahemike järel läbi viima salajase hääletamisega vabu valimisi tingimustel, mis tagavad rahva vaba tahteavalduse seadusandja valimisel.” Eesti Vabariigis on seadusandjaks Riigikogu. Viidatud säte ei reguleeri KOV valimisi.” (RKPJKo 02.10.2013, 3-4-1-44-13, p 16).
Seadusandja ei ole täpsustanud õiguskantsleri, presidendi ja KOV volikogude rolli Eesti õiguse EL õigusele vastavuse normikontrollis. Küll on nimetatud küsimust oma praktikas puudutanud Riigikohus. Samuti on siin oma kindel funktsioon (mida on täpsustanud ka Riigikohus) kohtutel.
Valimisliidud II asjas algatas õiguskantsler abstraktse normikontrolli käigus küsimuse Eesti õiguse vastavusest EL õigusele. Õiguskantsler leidis, et EKS § 5 lg 1, mis võimaldab erakonda kuuluda vaid Eesti kodanikel, kitsendab teiste EL liikmesriikide kodanike õigust kandideerida kohalikel valimistel ja on vastuolus EL õigusega ning PSTS kaudu ühtlasi ka PS-ga. Riigikohtu üldkogu õiguskantsleri sellele küsimusele ei vastanud ja jättis PSTS analüüsimata, põhjendades seda järgmiselt: “Üldkogu leiab, et vaatamata viidetele põhiseaduse normidele vaidlustab õiguskantsler EKS § 5 lg 1, tuginedes sisuliselt siiski Euroopa Liidu õigusele. Õiguskantsler saab tegutseda üksnes seaduse alusel. Ei õiguskantsleri seadus ega põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse seadus anna õiguskantslerile pädevust taotleda Riigikohtult seaduste kehtetuks tunnistamist põhjusel, et seadus on vastuolus Euroopa Liidu õigusega. Siseriikliku õiguse ning Euroopa Liidu õiguse kooskõlla viimiseks on erinevaid võimalusi ning ei põhiseaduse ega Euroopa Liidu õiguse kohaselt ei pea selleks eksisteerima põhiseaduslikkuse järelevalve menetlust. Euroopa Liidu õigus on küll ülimuslik Eesti õiguse suhtes, kuid see tähendab Euroopa Liidu Kohtu praktikat arvestades kohaldamise ülimuslikkust. Kohaldamise ülimuslikkus tähendab, et Euroopa Liidu õigusega vastuolus olev siseriiklik õigus tuleb konkreetses vaidluses kohaldamata jätta (vt ka ühendatud kohtuasjad C-10/97 kuni C-22/97, Ministero delle Finanze vs. IN.CO.GE.’90, [1998] ECR I-6307). Euroopa Ühenduse asutamislepingu artikli 226 kohaselt on Euroopa Liidu Komisjonil õigus algatada liikmesriigi vastu menetlust juhul, kui liikmesriik jätab täitmata asutamislepingust tuleneva kohustuse, sealhulgas ei vii siseriiklikku õigust kooskõlla Euroopa Liidu õigusega. See ei tähenda, et sarnane abstraktne kontrollimenetlus liikmesriigi õiguse üle peaks eksisteerima siseriiklikult. Seega ei saa Riigikohus läbi vaadata õiguskantsleri taotlust osas, milles õiguskantsler taotleb EKS § 5 lg 1 kehtetuks tunnistamist, toetudes Euroopa Ühenduse asutamislepingu artiklile 19 ning direktiivile 94/80/EÜ. Seadusandja pädevuses on otsustada, kas ta soovib reguleerida Euroopa Liidu õigusega vastuolus oleva Eesti õiguse kehtetuks tunnistamise menetlust, nii nagu seadusandjal on võimalik valida, kas ta annab õiguskantslerile õiguse kontrollida siseriiklike normide kooskõla Euroopa Liidu õigusega või mitte.” (RKÜKo 19.04.2005, 3-4-1-1-05.)
Seadusandja ei ole siiani õiguskantslerile vastavat pädevust omistanud, seega puudub formaaljuriidiline alus, mis volitaks õiguskantslerit vaidlustama Eesti õiguse vastavust EL õigusele. Riigikohus on oma praktikas asunud seisukohale, et õiguskantsleri selline pädevus ei ole põhiseaduslikult nõutav.
Õiguskantsleri pädevuse puudumine võib aga takistada õiguskantsleri tegevust ja põhiõiguste kaitset ning sellest tulenevalt ka kohtuasja lahendamist ja seega ohustada isikute põhiõiguste kaitse tagamist tervikuna. Nimelt võivad normid olla sellises kombinatsioonis ja niivõrd läbi põimunud, et õiguskantsleril tuleb kontrollida mõlemat: nii eesti õiguse vastavust PS-le kui ka Eesti õiguse vastavust EL õigusele. EL õiguse kohaldamise ülimuslikkusega peab aga õiguskantsler õiguse kohaldajana nii või teisiti arvestama, hoolimata sellest, kas Eesti õigus annab talle expressis verbis vastava pädevuse või mitte. Olukorras, kus suur osa Eesti õigusloomest saab alguse EL institutsioonides, tuleb õiguskantsleril oma tegevuses (nt ombudsmani funktsioonis või märgukirja kaudu) paratamatult kontrollida Eesti õiguse vastavust EL õigusele.
Välireklaamikeelu asjas (õiguskantsleri 18. detsembri 2009. a taotlus tunnistada kehtetuks EPVS §-d 51 ja 711, KOVVS §-d 61 ja 672 ja RKVS §-d 51 ja 732) käsitles Riigikohus taas kaudselt õiguskantsleri pädevust, kuid leidis, et õiguskantsleri taotlust tuleb käsitada taotlusena tunnistada Euroopa Parlamendi valimiste seaduses poliitilise välireklaami keelu ja selle rikkumise eest karistuse kehtestanud sätted kehtetuks mitte vastuolu tõttu EL õigusega, sest viimane välireklaami praegu veel ei reguleeri, vaid vastuolu tõttu Eesti põhiseaduse III peatükist tulenevate Euroopa Parlamendi valimistel hääletamise ja kandideerimise õigustega koostoimes PS §-ga 11. Kuigi Euroopa Parlamendi valimistel osalemise õigust põhiseaduse sätted sõnaselgelt ette ei näe, annavad Riigikohtu hinnangul need õigused EL kodanikele EL aluslepingud. PSTS-st tulenevalt on need õigusaktid osa Eesti õiguskorrast. Eesti kodanikele tulenevad Euroopa Parlamendi valimistega seotud õigused ka PS III peatükist. Üldkogu märkis, et niisugune järeldus ei muuda üldkogu 19.04.2005. aasta otsuses nr 3-4-1-1-05 väljendatud seisukohta, et Riigikohus ei saa läbi vaadata õiguskantsleri taotlust, kui õiguskantsler taotleb Eesti õigustloova akti kehtetuks tunnistamist põhjusel, et seadus on vastuolus EL õigusega. Erinevalt viidatud lahendist leidis üldkogu välireklaami keelu põhiseaduspärasust kontrollides, et Euroopa Parlamendi valimisõigused tulenevad ka Eesti põhiseadusest. Seetõttu on õiguskantsler üldkogu hinnangul vaidlustanud Euroopa Parlamendi valimistel kehtiva poliitilise välireklaami keelu vastavuse just nendele Eesti põhiseadusest tulenevatele Euroopa Parlamendi valimisõigustele (RKÜKo 1.07.2010, 3-4-1-33-09).
ESML asjas leidis Riigikohus, et kuigi see puudutab EL õigust ja seeläbi ka Eesti liikmesust EL-s ning pole välistatud, et ESML võidakse tulevikus integreerida EL õigusesse, ei ole ESML EL esmane ega ka teisene õigus, vaid välisleping PS § 123 lg 1 mõttes ning PSJKS § 6 lg 1 p 4 annab õiguskantslerile õiguse vaidlustada alla kirjutatud välisleping või selle säte nii enne välislepingu ratifitseerimist eelkontrolli korras kui ka pärast ratifitseerimist, st järelkontrolli korras (RKÜKo 12.07.2012, 3-4-1-6-12; teisiti siiski V. Kõve oma eriarvamuses, milles leidis, et õiguskantsleri taotlus tulnuks jätta läbi vaatamata).
Erinevalt õiguskantslerist, presidendist ja KOV volikogust on kohtud konkreetse normikontrolli käigus kohustatud käsitlema ja ka käsitlenud Eesti õiguse vastavust EL õigusele. Alates 1. maist 2004. a on kõik Eesti kohtunikud ühtlasi EL kohtunikud ja Riigikohus on korduvalt (vt nt RKHKm 25.04.2006, 3-3-1-74-05; RKHKo 05.10.2006, 3-3-1-33-06) toonitanud vajadust arvestada asjade lahendamisel EL õigusega.
RKHKm 07.05.2008, 3-3-1-85-07 märgitakse järgmist: “Halduskohtud peavad EL õigusega seotud, st EL õigusest tuleneva, seda täpsustava või rakendava Eesti õiguse kohaldamisel ja tõlgendamisel esmalt kontrollima seda, kas Eesti õigus on EL õigusega vastavuses. Seejuures on soovitav vaadelda EL õigust laiemalt kui ainult asjassepuutuv EL õigusakt. Analüüsida tuleks tarvidusel seda, kas Eesti õigus, vajadusel ka asjassepuutuv EL teisene õigus on vastavuses EL esmase õigusega, EL õiguse üldprintsiipide ning Euroopa Liidus tunnustatud põhimõtete, sh põhiõiguste ja -vabaduste austamisega.
Kui Eesti kohtul tekib kahtlus EL teisese õiguse vastavuses EL esmasele õigusele, tuleb menetlus peatada ja paluda Euroopa (Liidu) Kohtult EL õigusakti kehtivuse ja vajadusel tõlgenduse osas eelotsust. [...] Kui EL teisese õiguse õiguspärasuses kahtlusi ei teki või Euroopa (Liidu) Kohtu vastus kinnitab teisese õiguse õiguspärasust, kuid tekib kahtlus Eesti õiguse vastavusest EL õigusele, siis võib Eesti õiguse EL õigusega kooskõla küsimuse lahendada, toetudes varasemale Euroopa (Liidu) Kohtu praktikale või vajadusel paluda Euroopa (Liidu) Kohtult EL õiguse tõlgendamiseks eelotsust. Eelistada tuleks Eesti õiguse tõlgendamist võimalikult kooskõlas EL õigusega. Kui selgub aga, et Eesti õigus on vastuolus EL õigusega, siis tuleb vastuolus olev Eesti õigus jätta kohaldamata põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetlust algatamata.”
Riigikohtu halduskolleegium leidis 5. oktoobri 2006. a otsuses (RKHKo 05.10.2006, 3-3-1-33-06), et kuna vaidlusaluses küsimuses on Eesti õigus vastuolus EL õigusega, siis ei ole vaja täiendavalt analüüsida üleliigse laovaru tasu seaduse vaidlustatud sätete vastavust põhiseadusele. EL õigusega vastuolus olev Eesti õigus tuli selles asjas jätta kohaldamata (vt komm 31.3.3).
Riigikohus saab Eesti õiguse vastavust EL õigusele kontrollida põhimõtteliselt kõikides menetlustes, kuigi põhiseaduslikkuse järelevalve menetluses ei ole ta seda siiani teinud, eelistades täpsustada, et instantsikohtutel tuleb esmalt Eesti õiguse vastavus EL õigusele välja selgitada ja alles siis teatud erandlikel juhtudel põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetlus algatada (RKPJKm 26.06.2008, 3-4-1-5-08). Riigikohus on nt leidnud, et kohus ei või jätta kehtivat õigust kohaldamata ilma põhiseaduslikkuse järelevalvet algatamata, v.a juhul, kui Eesti õiguse säte on vastuolus EL õigusega (RKÜKm 30.03.2011, 3-3-1-50-10, p 48).
Võib aga tekkida olukord, kus sõltuvalt menetlusliigist tekib vastuolu, sest põhiseadusest tuleneb kohustus käituda teatud viisil ja EL õigusest hoopis keeld tegutseda teatud viisil. Inter partes vaidluse puhul prevaleerib sel juhul EL õigus ja on võimalik algatada eelotsustusmenetlus. Kuid ka abstraktses normikontrollis võib tulla ette olukord, kus alama astme õigusakt, mis on üle võetud EL õigusele tuginedes, on EL õigust arvestamata jätva põhiseadusega (mitte PSTS-ga) vastuolus. Abstraktses normikontrollis tuleks lähtuda justkui põhiseadusest ning tunnistada norm põhiseadusega vastuolus olevaks. Vähemalt tänaseni ei ole Riigikohus põhiseaduslikkuse järelevalve menetluses ELK-lt eelotsust küsinud. Sellise olukorra vältimiseks võiks aga osutuda otstarbekas, eriti vahepealseid õigusarenguid arvestades, siiski jaatada EL õigusega arvestamise ja eelotsuse küsimise vajadust ka põhiseaduslikkuse järelevalve menetluses abstraktses normikontrollis (vt selle kohta lähemalt C. Ginter. Constitutional review and EC law in Estonia. ELRev 2006 6, lk 922) .
Seni ei tingi ka Eesti õiguse kohaldamata jätmine seoses vastuoluga EL õigusega ja sellest soovitavalt seadusandja informeerimine automaatselt Eesti õiguse kehtetuks tunnistamist põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluses. Seadusandjal on võimalik selline menetluskord kehtestada, praeguseks ei ole seda aga tehtud.
EL õigust ülevõtva Eesti õiguse kontroll Eesti PS-le vastavuse osas on piiratud.
Riigikohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei ole Riigikohtul üldjuhul pädevust lahendada taotlusi kontrollida Eesti õigustloova akti EL õigusega seotud sätte vastavust põhiseadusele (vt lähemalt komm 42.3).
Selline pädevus on Riigikohtul muude erandite seas juhul, kui EL õigus võimaldab EL õiguse ülevõtmisel ja rakendamisel liikmesriigile diskretsiooniõigust, mille teostamisel on liikmesriik seotud oma põhiseaduse ja sellest tulenevate põhimõtetega. Kui EL õigus annab liikmesriigile eesmärgi, kuid vahendid selle saavutamiseks jäävad liikmesriigi kehtestada, peavad valitud vahendid olema kooskõlas nii EL õigusega kui ka vastama Eesti põhiseadusele (vt RKPJKm 26.06.2008, 3-4-1-5-08; RKPJKo 14.12.2010, 3-4-1-10-10).
Siiski on Riigikohus teatud juhtudel otsustusvabadust tunnistanud, vt nt RKÜK 8. juuni 2009. a otsus, kus leiti, et RHS § 129 lg 1 põhiseadusele vastavuse hindamist ei takista asjaolu, et riigihankevaidluste lahendamise institutsioonilist raamistikku reguleerivad ka EL direktiivid, sest need direktiivid jätavad riigihankevaidluste lahendamiseks pädeva institutsiooni valikul ja vaidlustusmenetluse kindlaksmääramisel liikmesriigile laia otsustusvabaduse, mille kasutamisel on seadusandja seotud Eesti põhiseadusega. Riigihankevaidluste lahendamiseks kehtestatav kord peab lisaks EL õigusele olema kooskõlas ka Eesti põhiseadusega (vt selle kohta ka RKPJKm 26.06.2008, 3-4-1-5-08). Üldkogu leidis seetõttu, et RHS § 129 lg 1 põhiseadusele vastavuse kontroll oli antud asjas võimalik ja põhjendatud (RKÜKo 08.06.2009, 3-4-1-7-08).
Taastuvenergia tasu põhiseaduspärasust analüüsides leidis Riigikohtu üldkogu, et Riigikohus saab hinnata taastuvenergia tasu põhiseaduspärasust hoolimata sellest, et tegemist on riigiabiga, mille Euroopa Komisjon on tunnistanud õiguspäraseks. Riigikohus märkis, et mingil juhul ei keela EL õigus riikidel tagada riigisiseseid põhiõigusi määral, mil nende põhiõiguste realiseerimine ei sea ohtu EL õiguse ülimuslikkust, ühtsust ja tõhusust. Sellest, et sätted on EL õigusega kooskõlas, ei saa järeldada, et samad sätted on kooskõlas ka PS-ga, ega ka mitte seda, et sätte põhiseadusvastaseks ja kehtetuks tunnistamisega rikutaks EL õigust. Õigusakti puutumus EL õigusega ega mõne muu institutsiooni seisukoht riigisisese õiguse kooskõla kohta EL õigusega ei saa iseenesest takistada õigusakti põhiseaduspärasuse kontrolli PS § 152 mõttes (RKÜKo 15.12.2015, 3-2-1-71-14, p-d 81 ja 83).
Riigikohus on pidanud oluliseks, et kohtud analüüsiksid ka seda, kas EL õiguse alusel antud riigiabi küsimustes võis tekkida õiguspärane ootus, ja täheldanud, et õiguspärane ootus võib EL struktuuritoetusena jaotatava raha alusel antavates riigiabi asjades tekkida ka Eesti riigisisese asutuse (nt Ettevõtluse Arendamise Sihtasutuse (EAS)) tegevusest (vt RKHKo 09.06.2016, 3-3-1-8-16).
On võimalik tuvastada ka seadusandja tegevusetus Eesti õiguse EL õigusega ülevõtmata jätmise korral, selle kohta vt RKHKo, 28.11.2012, 3-3-1-37-12, mis loetleb kahju hüvitamise eeldused, mis Riigikohtu halduskolleegiumi kohaselt on järgmised: 1) rikutud EL õigusnorm peab andma üksikisikule õigusi; 2) direktiivi sätete põhjal peab olema võimalik piiritleda nende õiguste sisu, st norm peab olema selge, täpne ja tingimusteta; 3) riigipoolse kohustuse rikkumise ja kannatanule tekkinud kahju vahel peab olema põhjuslik seos. Lisaks peab tegemist olema piisavalt tõsise rikkumisega. Täiendavalt tuleb arvestada kaalutlusruumi ulatusega, mille rikutud õigusnorm riigisisestele ametiasutustele annab; kas toimepandud rikkumine või kahju tekitamine oli tahtlik või tahtmatu; kas võimalik õigusnormi rikkumine on vabandatav või mitte. Riigikohtu lahendis pakutud teine kriteerium iseenesest sellisena Euroopa Liidu Kohtu praktikas ei kajastu, mistõttu võib tekkida olukord, kus EL õiguse ülimuslikkust arvestades, selle kriteeriumi täitmata jätmine ei tohiks tuua kaasa kahjunõude rahuldamata jätmist. Antud asjas leidis Riigikohus siiski ka, et reisi-, puhkuse- ja ekskursioonipakettide kohta käiva EL direktiivi puudulik ülevõtmine Eesti õigusesse kujutas endast tõsist rikkumist ning täidetud olid riigivastutuse kohaldamise eeldused. Vt ka RKHKo 26.02.2015, 3-3-1-80-14, kus Riigikohtu halduskolleegium leidis, et seadusandja ei ole tegutsenud enne 2008. a novembrit piisava hoolega ega arvestanud piisavalt EL õigust (EL direktiivi riigisisesesse õigusesse (turismiseadusesse) ülevõtmine oli puudulik).
Riigikohus on ka Eesti Autorite Ühingu, Eesti Fonogrammitootjate Ühingu ja Eesti Esitajate Liidu poolt Vabariigi Valitsuse vastu kahju hüvitamise kaebuse lahendamisel leidnud, et EL õiguse rikkumise korral on õigustloova aktiga tekitatud kahju hüvitamise regulatsioon kannatanu jaoks soodsam. Kuigi ka siin tuleb küll juhinduda RVastS §-st 14, kuid nt tingimus, et hüvitist nõudev isik peaks kuuluma eriliselt kannatanud isikute hulka, jääb EL õigusaktide järgimata jätmisega tekitatud kahju hüvitamise asjades kohaldamata. Riigikohtu arvates tuli Eesti valitsuse antud salvestiste määruse kooskõla mõõta mitte Eesti autoriõiguse seaduse ja põhiseadusega, vaid infoühiskonna direktiiviga, sest tegemist on EL õiguse autonoomse mõistega (“õiglane hüvitis“). Infoühiskonna direktiiv annab üksikisikutele õigusi ja kuigi see annab ka riigile suure kaalutlusruumi, puudub viimane osas, mille kohaselt tuleb luua mehhanism direktiivi eesmärgi saavutamiseks. Riigikohus leidis, et RVastS § 14 lg-st 1 tulenevalt peab rikutud norm olema hüvitise saamiseks piisavalt täpne ja selge, st riik peab olema rikkunud ilmselgelt ja raskelt oma kaalutlusõiguse piire, nõnda et sellele oleks võimalik kohtus tugineda ning et antud asjas infoühiskonna direktiiv seda oli ja isikule on direktiivi rikkmise tõttu kahju tekkinud. Samas ei tuvastanud Riigikohus valitsuse tegevusetuse põhiseadusvastasust (RKHKo 29.09.2016, 3-3-1-9-16).
Eesti õiguse EL õigusele vastavuse põhiseaduslikkuse järelevalves on oma koht Riigikohtu seisukohal, mis annab ühelt poolt parlamendile pädevuse paluda õiguslikku analüüsi eelnõu kohta, mis on vajalik Eesti EL liikmesusega kaasnevate kohustuste täitmiseks, ja teiselt poolt Riigikohtule pädevuse abstraktse normikontrolli raames tõlgendada Eesti PS, sh PSTS, EL õiguse valguses (vt komm-d 20.4 – 20.6 ja 27.2).
Järelevalve Euroopa Liidu õiguse põhiseadusele vastavuse üle
EL õiguse põhiseaduslikkuse järelevalve teise aspekti puhul peab eristama EL esmase õiguse muudatuste (mitte väljaspool kontrolli asuva kehtiva esmase õiguse) PS-le vastavuse kontrolli EL teisese õiguse ja seda ühtlustava Eesti õiguse põhiseadusele vastavuse kontrollist. Omaette õigusteoreetiline ja seni piisavalt käsitlemata küsimus seondub olukorraga, kus PS aluspõhimõtteid rikub EL õigusele antud ELK tõlgendus, mida ei saa kontrollida ei lepingumuudatuste ega EL teisese õiguse kontrolli kaudu.
Üldiselt on leitud, et kehtiv õigus ei võimalda lünkadeta põhiseaduslikkuse kohtulikku järelevalvet EL aluslepingute üle. Välistatud ei ole aga EL esmase õiguse muudatuste (EL aluslepinguid muutvad lepingud) ning nendega kaasnevate selliste sätete, mis delegeerivad EL-le täiendavat pädevust, põhiseaduslikkuse järelevalve PSTS ja PS aluspõhimõtteid silmas pidades. Seda juhul, kui Riigikohus on selleks kehtiva Eesti õiguse kohaselt pädev (RKHKm 07.05.2008, 3-3-1-85-07, p 39).
Kaheldav on, kas Riigikogu saaks küsida Riigikohtult seisukohta EL aluslepinguid muutvate lepingute ratifitseerimise seaduse tõlgendamiseks, st kas taoline ratifitseerimise seaduse eelnõu kujutab endast seaduseelnõu, mis on vajalik EL liikme kohustuste täitmiseks, ja kas selliseks eelkontrolliks piisab selgitamisest, kuidas tõlgendada Eesti PS koostoimes EL õigusega.
Seadusandja ei ole sõnaselgelt öeldud, kas ja millises ulatuses on võimalik EL teisese õiguse põhiseaduslikkuse järelevalve.
EL teisese õiguse aktide põhiseaduslikkuse järelevalve on mõeldav vaid juhul, kui tuleb kontrollida vastavust PS aluspõhimõtetega. Sellist tõlgendust toetab ka võrdlus teiste EL liikmesriikide konstitutsioonikohtute praktikaga EL õigusaktide riigisisese normikontrolli menetluse võimalikkuse kohta. ELK praktikat arvestades ei saaks Eesti kohus, sh Riigikohus, isegi kui tal oleks pädevus kindlaks teha EL teisese õiguse vastuolu PS-ga, jätta selline EL teisene õigus kohaldamata, veel vähem see ise kehtetuks tunnistada: EL teisese õiguse vastavuses esmasele õigusele võib kahelda, kuid sel juhul tuleb küsida ELK-lt eelotsust, sest ELK saab öelda lõpliku sõna EL teisese õiguse esmasele õigusele vastavuse osas (vt Euroopa (Liidu) Kohtu 22.10.1987. a otsus kohtuasjas 314/85 Foto-Frost, Euroopa (Liidu) Kohtu 06.12.2005. a otsus kohtuasjas C-461/03 Gaston Schul ja 10.01.2006. a otsus kohtuasjas C-344/04 International Air Transport Association jt).
PSJKS ja RKKS muutmise seaduse eelnõu 762 SE (RK X koosseis) seletuskirjas öeldakse, et kavandatav muudatus ei võimalda Riigikohtul kontrollida EL liikme kohustuse täitmise (ehk siis EL õigusest tuleneva nõude) PS-le vastavust, kehtestades üksnes võimaluse kontrollida selle kohustuse või nõude täitmiseks antava seaduseelnõu kui riigisisese õigustloova akti eelnõu PS-le vastavust. Taoline eristamine on võimalik ja hädavajalik. Näiteks seob direktiiv liikmesriiki eesmärgi suhtes – meetmed direktiivi elluviimiseks peab iga liikmesriik ise valima. Eesti peab valima just need meetmed, mis on kooskõlas Eesti PS-ga ning riivavad võimalikult vähe põhiõigusi.
Olukorda on püüdnud selgust tuua Riigikohtu praktika. Nii on Riigikohtu halduskolleegium oma määruses (RKHKm 07.05.2008, 3-3-1-85-07) leidnud, et see, kas EL õigust üle võtva Eesti seaduse põhiseaduspärasust on vajalik täiendavalt analüüsida, sõltub selle seaduse EL õigusele vastavuse väljaselgitamisest. Viimane omakorda oleneb vajadusel ELK antavast EL õiguse tõlgendusest ja EL teisese õiguse õiguspärasusest. Kui Eesti õigusakt osutub EL õigusega kooskõlas olevaks, siis tähendaks sellise Eesti seaduse PS-le vastavuse analüüs sisuliselt EL teisese õiguse, mille alusel Eesti õigus anti, põhiseaduslikkuse järelevalvet, sest Eesti seadus tuleneb EL õigusest. EL teisese õiguse õiguspärasust hindab aga ELK ja selle normi kehtivust liikmesriigis ei saa mõjutada vastuolu liikmesriigi PS-ga. Riigikohus märgib: “PSTS-ga võeti Eesti õigusesse üle liitumislepingust tulenevad õigused ja kohustused, sealhulgas EL teisene õigus. Seetõttu puudub juhul, kui Euroopa (Liidu) Kohus leiab, et siseriikliku õiguse aluseks olev EL õigus on EL esmase õigusega kooskõlas, vajadus nende EL õigusaktide ja üldjuhul ka nende alusel antud Eesti õiguse põhiseaduspärasuse kontrollimiseks.”
Osaliselt EL õiguse alusel antud Eesti õiguse põhiseaduslikkuse järelevalve võib aset leida eeskätt vaid Eesti õiguse nendes osades, mis ei tulene EL õigusest, samuti erandina juhul, kui EL õigus, sh Euroopa (Liidu) Kohtu praktika võimaldab EL õiguse ülevõtmisel ja rakendamisel liikmesriigile teatud diskretsiooniõigust, mille teostamisel on liikmesriik seotud oma põhiseaduse ja sellest tulenevate põhimõtetega. Kui EL õigus annab liikmesriigile eesmärgi, kuid vahendid selle saavutamiseks jäävad liikmesriigi kehtestada, peavad valitud vahendid olema kooskõlas nii EL õigusega kui ka vastama Eesti põhiseadusele (vrd ka eespool Riigikohtu üldkogu seisukoht taastuvenergia tasu osas, komm 37).
Lisaks saab üldjuhtudel põhiseaduslikkuse järelevalvet teostada EL õigust üle võtvate Eesti seaduste formaalse õiguspärasuse hindamiseks.
Tõsiasjast, et mõni Eesti õigusakt või rahvusvaheline leping loetakse “Euroopa Liidu asjaks” mõnes teises mõttes, nt Riigikogu kontrollipädevuse määratlemisel, ei tulene, et tegemist oleks EL õigusega seotud sättega, mille üle ei saa teostada põhiseaduslikkuse järelevalvet. Põhiseaduslikkuse järelevalve on välistatud üksnes normide suhtes, mille vastuvõtmine on EL õiguse järgi kohustuslik.
Riigikohtu määratluse kohaselt on EL õigusega seotud sätted need õigusnormid, mis tulenevad EL õigusest, täpsustavad või rakendavad seda (RKHKm 07.05.2008, 3-3-1-85-07, p 38). Kuna EL õigus kipub ühel või teisel viisil mõjutama õiguskorda tervikuna ning põhimõtteliselt võib peaaegu iga õigusnorm sattuda seda laadi alluvussuhtesse mõne Euroopa esmase või teisese õiguse sättega, pole lihtne otsustada, millised Eesti õiguse normid kuuluvad seotud sätete mahukasse kategooriasse. Piiritlemise teeb veelgi keerulisemaks asjaolu, et Eesti õiguse säte ei pruugi olla EL õigusega seotud mitte tervikuna ja alati, vaid üksnes teatud õigussuhete puhul. Riigikohus kontrollib endiselt “niisuguse EL õigusega seotud sätte vastavust PS-le, mis reguleerib lisaks olukordi, mida EL-i õigus ei reguleeri, ja põhiseadusele vastavuse kontrolli taotletakse neid olukordi reguleeriva osa suhtes.” (RKPJKm 26.06.2008, 3-4-1-5-08, p 35).
Kohtute ülesande lihtsustamiseks mainis Riigikohus kolme tunnust, mille abil on võimalik otsustada, kas mõni Eesti õiguse norm kujutab endast EL õigusega seotud sätet või mitte. Need tunnused võib jagada vormilisteks ja sisulisteks. Esiteks võib asjasse puutuvas seaduses sisalduda normitehniline märkus, mille kohaselt on seaduse vastuvõtmisel lähtutud EL õigusaktidest. Sätte seotus võib selguda ka seaduseelnõule lisatud seletuskirjast. Mõlemad tunnused on pigem vormilist laadi. Sisuline on sätte seotus siis, kui säte kattub mõne EL õigusnormiga või on sellega väga sarnane. Nagu Riigikohus rõhutas, ei kujuta nimetatud kolm tunnust endast ammendavat loetelu asjaoludest, mis viitavad sätte seotusele EL õigusega.
Kuigi sisulisel tunnusel võib ühte õigusakti hinnates olla vormilisest tunnusest kitsam (st vähem norme hõlmav) ulatus, saab sellele tuginedes pidada EL õigusega seotuks üha enam Eesti õiguse sätteid. Tõepoolest, vähe on norme, mida ei saa kuidagi paigutada kategooria “EL õigust rakendavad või täpsustavad sätted” alla. See asjaolu võib tekitada suuri piiritlemisprobleeme, seda enam, et vastavalt Riigikohtu seisukohale peavad nüüdsest kõik madalamate astmete kohtud kontrollima, kas rakendatavad Eesti õigusaktid sisaldavad EL õigusega seotud sätteid või mitte.
Seetõttu peakski seotust määratlema nõnda, et Eesti õiguse norm on EL õigusega seotud säte siis ja ainult siis, kui selle kehtestamise näeb ette EL õigustik (st kui selle tühistamine tekitaks vastuolu EL õigusega). Esitatud kriteerium välistab kõik sätted, millel pole EL õigusega mingit seost, ei vormilist ega sisulist. Samuti aitab see lahendada eespool kirjeldatud piiritlemisprobleemi, sest välistab kõik lisasätted, st normid, mis on küll lisatud EL õigusest tulenevatele sätetele – ja on nendega mingis mõttes sisuliselt seotud –, kuid mille kehtestamine pole kohustuslik.
Tehete järjekorrale, mille kohaselt tuleb esmalt lahendada küsimus EL õigusega seotud Eesti õiguse ja EL õiguse vastavusest ja siis erandjuhtudel täiendavalt Eesti õiguse vastavusest PS-le, viitas RKHKo 05.10.2006, 3-3-1-33-06. Konkreetseid kaasusi Riigikohtu senisest praktikast, kus kohtud ei ole eelnevalt piisavalt analüüsinud Eesti õiguse vastavust EL õigusele, vt RKPJKo 26.09.2007, 3-4-1-12-07 ja RKPJKm 26.06.2008, 3-4-1-5-08; vt ka komm-d 36.1 ja 36.2.
Riigikohtu pädevus anda seisukoht, kuidas tõlgendada PS koostoimes EL õigusega, ei pruugi olla piisavaks õiguslikuks aluseks EL aluslepinguid muutvate lepingute analüüsimiseks. Riigikogu põhiseaduskomisjoni juurde moodustatud ad hoc ekspertide töörühma seisukohad, õigusteadlaste kommentaarid ja riigikohtunike eriarvamused ei asenda EL aluslepingute muudatuste preventiivset kontrolli kohtuvõimu poolt, nii nagu see on toimunud mitmetes teistes EL liikmesriikides. Ei saa välistada, et EL arenedes võib tekkida küsimus EL õiguse võimalikust vastuolust Eesti PS aluspõhimõtetega. Sellele viitas Riigikohus ka oma ESML otsuses (RKÜKo 12.07.2012, 3-4-1-6-12). Selle väljaselgitamiseks on vaja kontrollimehhanismi. Euroopa põhiseaduse lepingu ja Lissaboni lepingu on Riigikogu ratifitseerinud ilma Riigikohtult seisukohta palumata (vt ka PSTS § 1 komm-d 14.4.1 ja 14.4.2).
Riigikohtu pädevust seisukoha andmise võimalusega laiendanud seaduse eelnõu seletuskirjas leitakse, et Riigikohtu seisukohast juhindumine ei ole formaalselt kohustuslik ja et seisukoha andmine ei välista üldises korras toimuvat põhiseaduslikkuse järelevalvet, st ei kitsenda Vabariigi Presidendi ega õiguskantsleri pädevust.
Seega on Vabariigi Presidendil (PSJKS § 5 alusel) ja õiguskantsleril (PSJKS § 6 lg 1 p 2 alusel või EL aluslepingut muutva lepingu kui välislepingu puhul PSJKS § 6 lg 1 p 4 alusel) võimalik algatada põhiseaduslikkuse järelevalve menetlus EL aluslepinguid muutvate lepingute ratifitseerimise seaduse või välislepingu PS-le vastavuse küsimuses. Seni ei ole nimetatud menetluse algatamine olnud vajalik.
Küll aga on tulnud õiguskantsleril isikute avaldustele vastates hinnata EL-ga liitumise lepingu kooskõla PS-ga. Nendes menetlustes asus õiguskantsler seisukohale, et andes läbi PSTS vastuvõtmise Riigikogule mandaadi liitumislepingu ratifitseerimiseks, otsustas Eesti rahvas, et liitumisleping ei ole PS aluspõhimõtetega vastuolus (Õiguskantsleri Kantselei, liidetud asi nr 6-7/051513).
ESML otsuses märkis Riigikohus täiendavalt, et Riigikogu peab iga EL aluslepingu muutmisel, samuti uue aluslepingu sõlmimisel eraldi läbi arutama ja otsustama, kas EL aluslepingu muudatus või uus alusleping toob kaasa sügavama EL lõimumisprotsessi ja sellest tuleneva Eesti pädevuste täiendava delegeerimise EL-le, seega ka põhiseaduse põhimõtete ulatuslikuma riive. Kui selgub, et EL uus alusleping või aluslepingu muutmine toob kaasa Eesti pädevuste ulatuslikuma delegeerimise EL-le ning põhiseaduse ulatuslikuma riive, on selleks vaja küsida kõrgeima võimu kandjalt ehk rahvalt nõusolekut ja tõenäoliselt täiendada uuesti põhiseadust. Neid nõudeid tuleb arvestada ka siis, kui ESML toob kaasa muudatusi ELTL-s ja ELL-s (RKÜKo 12.07.2012, 3-4-1-6-12, vt ka komm-d 20.7 ja 20.8). (ESML otsuses leidis Riigikohus, et tegemist on proportsionaalsuse testile allutatud pädevusega, samal ajal kui Saksamaa Föderaalne Põhiseaduskohus omakorda leidis, et ESML seaduslikkuse üheks eelduseks on see, et parlament säilitab läbi häälteenamuse reaalse kontrolli ESM otsuste üle (vt C. Ginter. Constitutionality of the European Stability Mechanism in Estonia: Applying Proportionality to Sovereignty. – European Constitutional Law Review 2013, nr 9, lk 343 jj)).
Paraku näib esinevat oht, et selline arutelu ja otsustamine selle üle, kas on vaja rahvahääletust või mitte, võib ära jääda siis, kui Euroopa sügavam lõimumisprotsess leiab küll aset, kuid hõlmab vaid osa liikmesriike, nagu nt euroala, ja toimub väljaspool klassikalist EL õigust, nii nagu see ESML puhul oli. Praegu ei ole üheselt selge, kas põhiseadusest või kohtupraktikast võiks tuleneda kohustus hinnata ka (EL muude) rahvusvaheliste lepingute puhul seda, kui sügav integratsioon ja täiendav võimupädevuste EL-le delegeerimine aset leiab. EL aluslepingute muudatuste osas on igal juhul oluline täheldada seda, et mitte mis tahes muudatus, vaid selline pädevuste edasine delegeerimine EL-le, mis võib kujutada endast ka vajadust PS muuta, võib eeldada rahvahääletuse korraldamist.

matches:
§ 2
§ 1
§ 1
§ 2
§ 2
Kohus
§ 2
Riigikohus
§ 2
§ 113
§ 71
§ 71
§ 71
§ 2
§ 2
§ 59
§ 87
Kohus
§ 2
Kohus
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 158
§ 111
kohus
Riigikohus
§ 1
Riigikohus
§ 1
§ 3
§ 2
§ 9
§ 15
§ 2
§ 3
§ 71
§ 8
§ 10
§ 15
§ 51
§ 591
Riigikohus
Riigikohus
§ 71
§ 111
Riigikohus
§ 111
Riigikohus
kohus
Riigikohus
kohus
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 1
Riigikohus
§ 2
§ 5
§ 123
§ 5
§ 5
§ 5
§ 5
Riigikohus
§ 5
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 123
§ 6
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
kohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 129
§ 129
Riigikohus
Riigikohus
§ 152
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 14
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
Kohus
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 1
§ 5
§ 6
§ 6
Riigikohus