2014. a ülevaade - Eesti Advokatuur
Süüteomenetluses tekitatud kahju hüvitamise seaduse eelnõu
Advokatuur avaldas süüteomenetluses tekitatud kahju hüvitamise seaduse eelnõu osas arvamust nii Justiitsministeeriumile kui ka Riigikogu põhiseaduskomisjonile, märkides eelnõu osas järgmist:
1. Eelnõu § 2 lg 3 „Menetleja poolt tekitatud kahjuks loetakse riigivastutuse seaduse § 12 lõikes 2 nimetatud kahju“ - RVastS § 12 lg 2 kohaselt oli kahjuks igasugune füüsilise isiku poolt vahetult põhjustatud kahju. Advokatuur tõstatas küsimuse, kas RVastS § 12 lg-s 2 ja käesolevas seaduses (eelkõige 3. peatükk) kajastatud kahju mõiste ja liigid (lauskahju, saamata jäänud tulu, mittevaraline kahju) on läbivalt terminoloogiliselt identsed.
2. Eelnõu § 2 lg 4 „Menetleja poolt tekitatud kahjuks loetakse ka süüteomenetluses tekitatud kahju, kui kahju põhjustanud meedet on kohaldatud rahvusvahelise kriminaalmenetlusalase koostöö raamides ning taotlevaks riigiks on Eesti Vabariik“ - seaduse tekstist ja seletuskirjast nähtuvalt vastutab kannatanu ees Eesti Vabariik vaid juhul, kui riik oli kahju põhjustanud meedet taotlevaks riigiks. Advokatuur märkis, et vastutus peaks laienema ka olukordadele, kus Eesti Vabariik teeb kriminaalkoostööd teise riigiga. See hõlmaks näiteks juhtumeid, kus isik on Eesti Vabariigi poolt teisele riigile põhjendamatult välja antud. Advokatuur leidis, et sellelaadsetes olukordades peaks vastutama ka Eesti Vabariik ning ei saa põhjendatuks pidada, et isik saab oma nõude esitada vaid väljanõudva riigi vastu.
3. Eelnõu § 5 lg 1 „Kui isik mõistetakse õigeks või tema suhtes lõpetatakse kriminaalmenetlus kriminaalmenetluse seadustiku § 199 lg 1 p-de 1, 2 või 5 või § 204 alusel, võib ta nõuda kahju hüvitamist juhul, kui see tekitati 1) vahistamisega; 2) kahtlustatavana kinnipidamisega; 3) elukohast lahkumise keeluga; 4) ametist kõrvaldamisega; 5) vara arestimise või äravõtmisega; 6) ebamõistliku menetlusajaga“. Advokatuur leidis, et § 5 lg 1 peab olema lahtise loeteluga ning mitte ammendav. Elu on oma olemuselt sedavõrd mitmekesine, et praktikas võib tõusetuda olukordi, kus kahju hüvitamise nõue võib osutuda põhjendatuks ka mõnel täiendaval ja hetkel § 5 lg 1 p-des 1-6 mittekajastatud juhul. Sellest tulenevalt ei pidanud advokatuur ammendavat loetelu eesmärgipäraseks.
4. Eelnõu § 5 lg 2 „Kui isiku suhtes lõpetatakse väärteomenetlus väärteomenetluse seadustiku § 29 lg 1 p-de 1, 2, 3, 5 või 6 alusel, võib ta nõuda kahju hüvitamist juhul, kui see tekitati tema kinnipidamisega väärteomenetluses.“ Advokatuur ei jaganud seletuskirjas välja toodud järgnevat seisukohta: „Et väärteomenetluses ei saa riik kohaldada mitmeid kriminaalmenetlusega võrreldavaid intensiivseid meetmeid, on põhjendatud pidada kahju hüvitamise nõudmist õigustavaks toiminguks üksnes isiku kinnipidamist VTMS § 44 tähenduses.“ Väärteomenetluse puhul on mitmeid täiendavaid toiminguid, lisaks kinnipidamisele, millega võidakse tekitada isikule kahju, mille hüvitamist käesoleva paragrahvi alusel tuleks jaatada. Advokatuur rõhutas, et eelnõu § 5 lg 2 ei täida seaduse eesmärki. Sarnaselt käesoleva seisukoha p 3 all esitatud põhjendustega, peavad olema lahtised kahju hüvitamise alused ka väärteomenetluse lõpetamise puhul. Käesolevas redaktsioonis on need ebamõistlikult kitsendatud. Praktikale toetudes peab hüvitise õigust andvaks aluseks olema näiteks ka ebamõistlik menetlusaeg.
5. Eelnõu § 7 lg 1: „Kui menetleja ülesandeid täitev füüsiline isik rikub süüliselt menetlusõigust ja põhjustab seeläbi isikule kahju, on isikul õigus nõuda sellise kahju hüvitamist sõltumata sellest, milline on selle süüasja lõpptulemus, mille raames isikule kahju tekitati.“ Seletuskirjast nähtuvalt vastutab menetleja vaid süülise rikkumise korral /seletuskirja lk 27/. Advokatuuri hinnangul ei olnud põhjendatud, et menetleja ülesandeid täitev füüsiline isik vastutab vaid menetlusõigust süüliselt rikkudes. Advokatuur leidis, et menetleja ülesandeid täitev isik peaks vastutama ka ettevaatamatusest põhjustatud rikkumiste korral. Redaktsiooni jõustumisel jääb kavandatav seadus paljuski deklaratiivseks, kuigi advokatuuri hinnangul peab kõnealune seaduseelnõu hõlmama ka põhiseaduse §-st 14 tulenevat hea halduse põhimõtet. Nii näiteks on kiire menetlus hea halduse üks olulisematest aspektidest. Seega – ebamõistlik menetlusaeg on sisult omavoli põhiseaduse § 13 lg 2 mõttes, mille eest on igaühel õigus riigi ja seaduse kaitsele (RK halduskolleegiumi 13.06.1997 määrus nr 3-3-1-18-97 p 1). Advokatuuri hinnangul tuli eelnõu raames täiendavalt analüüsida, kuidas seda antud eelnõu kontekstis kaitsta saaks. Hea halduse põhimõtte ehk seega siis põhiõiguse rikkumine ei väljendu vaid menetleja süülises tegevuses. Kui käsitleda hea halduse põhimõtet läbi väärhalduse (hea halduspraktika ja heade tavade eiramine – nt töö tegemata jätmine, hooletus, lohakus, põhjendamata viivitamine, ebaviisakas käitumine, hämamine, valeteabe andmine jm taunitav käitumine), ei saa seda ka kahju hüvitamise aspektist piirata vaid süülise tegevusega. Vastasel juhul tekib taaskord küsimus antud seaduseelnõu praktilisest vajalikkusest ning isiku õiguste kaitsest olukorras, kus süüteomenetluse käigus läbi menetlejapoolse väärhalduse on ametnik isikule tekitanud kahju mittesüüliselt. Esitatud kujul kaldus eelnõu advokatuuri hinnangul hea halduse põhimõttest otseselt kõrvale.
6. Eelnõu § 7 lg 2 „Kui menetlejaks on kohus, vastutab riik vastavalt riigivastutuse seadusele“ - seaduse sättest ega seletuskirjast ei selgunud ja jäi arusaamatuks, miks on otsustatud, et riik vastutab kohtu puhul erinevatel õiguslikel alustel võrreldes menetlejaga. Advokatuur leidis, et selline erinevus vajaks täiendavalt selgitamist, enne kui saab hinnata, kas teistsugune regulatsioon on põhjendatud.
7. Eelnõu § 8 lg 1 p 2 „Isikul ei ole õigust nõuda kahju hüvitamist, kui ta põhjustas kahju kaasa toonud meetme kohaldamise tahtlikult või ettevaatamatult, sealhulgas jättis avaldamata teistmise aluseks oleva asjaolu, rõõnas ennast, hoidus menetlusest kõrvale, rikkus tõkendist tulenevat kohustust mitte lahkuda loata oma elukohast või läks pakku“. Seletuskirjast võis aru saada, et § 8 lg 1 p-st 2 tulenevalt ei ole õigust kahju hüvitamist nõuda ka olukorras, kus isik keeldub ütlusi andmast. Advokatuurile oli selline seisukoht äärmiselt ebamõistlik, kitsendav ning ühtlasi ka vastuolus õiguse üldpõhimõtetega, mh enese mittesüüstamise privileegiga.
8. Eelnõu § 10 „Saamata jäänud tulu hüvitamine“. Paragrahvist ei nähtunud, et isik saaks nõuda koos saamata jäänud tuluga viivitusintressi. Advokatuur leidis, et koos saamata jäänud tuluga peab kahju kandnud isikul olema õigus riigilt välja nõuda ka viivitusintress. Eeltoodud seisukoht tugineb ja on kooskõlas eraõiguslike saamata jäänud tulu hüvitamise põhimõtetega.
9. Eelnõu § 10 lg 5 „Kui kahju kandnud isiku õiguspäraste tulude summa kahju tekkimise aastale eelnenud kalendriaastal on suurem kui neljakordne keskmine aastapalk, loetakse varasemaks päevatuluks neljakordne keskmine aastapalk, mis on jagatud 360-ga“ ja eelnõu § 10 lg 6 „Kui kahju kandnud kahtlustatav, süüdistatav või menetlusalune isik oli juriidiline isik, hüvitatakse talle saamata jäänud tulu maksimaalselt käesoleva paragrahvi neljandas lõikes nimetatud ulatuses, mis on korrutatud koefitsiendiga kaks“. Advokatuur pidas äärmiselt ebamõistlikuks, et keskmiselt jõukamate isikute kahju hüvitamise nõudeid piiratakse kuni neljakordse keskmise aastapalgani. Veel ebamõistlikum on juriidilisele isikule kehtestatud piirang, mis on võrreldes § 10 lg-ga 5 veelgi intensiivsem. Ühtlasi on ülalkirjeldatud piirangud selgelt vastuolus kahju hüvitamise üldiste põhimõtetega. Advokatuur pidas vajalikuks ka rõhutada, et § 10 lg-te 5 ja 6 eesmärgiks peaks olema ametkondi distsiplineeriv mõju. Muuhulgas ei saa välistada, et sedavõrd madalad piirmäärad võivad tekitada menetlejas ahvatlust hakata isikut n-ö taga kiusama. Seletuskirjast ei nähtunud, miks on füüsiliste isikute puhul valitud just neljakordne keskmine aastapalk ja juriidiliste isikute puhul koefitsient 2, mitte näiteks 10-, 50- või 100-kordne.
Advokatuur pidas ka vajalikuks välja tuua seletuskirjas märgitut: „Kuivõrd juriidiliste isikute varad on eelduslikult suuremad kui inimeste varad, on ülempiir kõrgem kui füüsilistel isikutel.“ Seadusetekstist nähtus aga, et juriidiliste isikute saamata jäänud tulu piirmäär on tegelikkuses füüsiliste isikute omast kaks korda väiksem. Advokatuur pidas võimalikuks, et seaduse eelnõu koostaja tahteks on siinkohal tegelikkuses olnud sätestada, et saamata jäänud tulu hüvitatakse maksimaalselt käesoleva paragrahvi viiendas lõikes (ja mitte neljandas) nimetatud ulatuses, mis on korrutatud koefitsiendiga kaks. Advokatuuri hinnangul ei tuleks keskmise päevatulu arvestamisele mingisugust ülempiiri määrata. Juhul, kui ülempiir otsustatakse siiski määrata, peaks see olema selgelt kõrgem, advokatuuri arvates vähemalt 100 kordades kõrgem.
10. Eelnõu § 13 „Puuduste kõrvaldamine“ - käesolevast paragrahvist ega seletuskirjast ei nähtunud, milline on menetleja poolt puuduste kõrvaldamiseks antav minimaalne tähtaeg. Advokatuuri hinnangul peaks seaduses olema kajastatud tähtajana kas konkreetne päevade arv (nt 10 päeva) või vähemalt märge, et tegemist peab olema mõistliku tähtajaga.
11. Eelnõu § 17 lg 4 kolmas lause „Ringkonnakohus lahendab määruskaebuse mõistliku aja jooksul“. Advokatuur leidis, et ringkonnakohtu puhul peab olema määratud konkreetne tähtaeg, mil viimane kohustub määruskaebuse läbi vaatama. Ebamäärane tähtaeg loob olukorra, kus isikul puudub tegelik teadmine, millal tema nõue lahendatakse.
12. Eelnõu § 18 „Kahju hüvitamine süüteoasja menetlemisel maakohtus“ - advokatuur oli seisukohal, et õiglase ja neutraalse hüvitise mõistmise tagamiseks peaks kahju hüvitamise nõuet läbi vaatavaks kohtuks olema kas tsiviil- või halduskohus. Samal põhjusel leidis advokatuur, et kahju hüvitamise nõuet ei tuleks välja mõista kohtuotsuse kuulutamisel samas menetluses, vaid selline nõue tuleks läbi vaadata eraldi menetluses.
Eesti Advokatuuri poole pöördus Sotsiaalministeerium eesmärgiga küsida arvamust uue lastekaitseseaduse eelnõu kohta. Eesti Advokatuur leidis, et uue lastekaitseseaduse väljatöötamine tõhusamaks laste õiguste kaitseks ja heaolu tagamiseks on olnud hädavajalik ning toetas igati püüdlusi lahendada lastekaitse korralduses olemasolevaid probleeme. Seejuures rõhutati, et on äärmiselt oluline riigi ja kohalike omavalitsuste koostöö koordineerimine ja valdkondade ülene lastekaitsealane ennetustegevus.
Võrreldes kehtiva lastekaitseseadusega oli aga eelnõust täielikult välja jäänud puudega lapse õiguste regulatsioon, mille alusel oleks võimalik nõuda, et nii riigiasutused, kohalik omavalitsus kui ka nende ametiisikud arvestaks puudega lapse erivajadustega. Praktikas oli tekkinud probleeme sellega, et kõiki samavanuseid lapsi koheldakse ühtemoodi ning keeruline on selgitada lapse erivajadusi isegi siis, kui lapsele on määratud puue või lapsel on mõni muu haigus, käitumis- või psüühikahäire, mistõttu vajab laps erihooldust. Sama küsimus tõusetus kohtus erivajadusega lapse elukorralduslike küsimuste lahendamisel, sealhulgas hooldusõiguse või suhtluskorra määramisel. Olukorras, kus kõiki samavanuseid lapsi soovitakse kohelda ühtemoodi ning puudub seaduslik alus, millele tuginedes oleks võimalik nõuda, et lapse erivajadustega arvestataks, muutub erivajadustega lapse õiguste kaitse äärmiselt problemaatiliseks. Leiti, et sellest tulenevalt on vajalik, et lastekaitseseadus kui raamseadus sätestaks analoogselt kehtiva lastekaitseseadusega, et puudega lapse erivajadusi on kohustus järgida ning tema erivajadustega arvestada mistahes küsimuse lahendamisel, mis on tema elukorraldusega seotud. Juhul, kui puudega lapse õigusi soovitakse reguleerida eriseadusega, tekib küsimus, mis saab nende õiguste kaitsest vahepealsel ajal.
Lastekaitseseaduse eelnõu § 28 lg 2 kohaselt peatub hädaohus oleva lapse seadusliku esindaja hooldusõigus lapse perest eraldamisele järgneva tööpäeva kella 12.00-ni. Olukorrus, kus lapse huvidest lähtuvalt võib olla vajalik peatada seadusliku esindaja hooldusõigust pikemaks ajaks, ei pruugi niivõrd lühikese aja jooksul saada kohtust esialgse õiguskaitse kohtumäärust ning lapse õigused võivad saada oluliselt kahjustada. Seetõttu tegi advokatuur ettepaneku kaaluda hooldusõiguse peatumist pikemaks ajaks.
Lastekaitseseaduse eelnõu § 13 lg 1 sätestas kohalikule omavalitsusele ulatuslikud ülesanded lastekaitse korraldamisel, kuid samas ei nähtud ette kohustust võtta tööle lastekaitsespetsialist. Nimetatud kohustuse puudumine võiks kaasa tuua olukorra, kus laste õiguste kaitse on erinevates kohalikes omavalitsustes väga erinevalt tagatud. Samas rõhutas lastekaitseseaduse eelnõu vajadust tõsta lastekaitsetöötajate kvalifikatsiooni, korraldada täiendkoolitusi ja kehtestada erialane kõrghariduse nõue. Toodi välja, et käesoleval hetkel on üks probleem just see, et lastekaitsetöötajate tase on erinevates piirkondades väga erinev. Juhul, kui kohalikul omavalitsusel ei ole kohustust luua lastekaitsetöötaja ametikohta, sõltub laste õiguste kaitse igast konkreetsest kohalikust omavalitsusest ja tema prioriteetidest. Selleks, et laste õigused oleksid kaitstud võrdselt kõikides omavalitsustes oleks vaja ette näha, et igal kohalikul omavalitsusel on kohustus tööle võtta vähemalt 1 lastekaitsetöötaja.
Lastekaitseseaduse eelnõu § 17 lg 1 nägi ette kohustuse lähtuda lapse parimast huvist lapsega seotud otsuse tegemisel ning sama paragrahvi lg 2 näeb ette üldised alused lapse parima huvi välja selgitamiseks. Samas puudusid kehtivas õiguses protseduurireeglid, mille järgi lapse parimat huvi kindlaks teha ning mille alusel oleks võimalik teostada ka järelevalvet selle üle, kas igal konkreetsel juhul on lapse parim huvi välja selgitatud. Antud juhul sõltub lapse parima huvi väljaselgitamine lastekaitsetöötaja subjektiivsest kaalutlusotsusest, mida ei ole võimalik tagantjärgi kontrollida. Protseduurireegleid ei ole mõistlik ilmselt lisada lastekaitseseadusesse, kuid lastekaitseseadus võiks teha viite protseduurireeglitele, mida tuleb lapse parima huvi väljaselgitamiseks järgida.
Kriminaalmenetluse seadustiku ja riigi õigusabi seaduse eelnõu
Eesti Advokatuurile edastati KrMS ja RÕS muutmise eelnõu, milles nähti ette asenduskaitsja institutsiooni täiendav regulatsioon. Asenduskaitsjaks oli kehtiva KrMS § 44 lg 1 kohaselt vaid kaitsja poolt nimetatud isik ajavahemikuks, mil kaitsja osavõtt kriminaalmenetlusest on takistatud. Eelnõu regulatsiooniga loetakse ka uurimisasutuse, prokuratuuri või kohtu poolt senise kaitsja olemasolul uut kaitsjat asenduskaitsjaks, mitte lihtsalt (uueks) kaitsjaks (KrMS § 44 lg 1 parandusettepanek). Eelnõuga sooviti tunnistada kehtetuks KrMS § 43 lg 2 p 4, mis sätestab Eesti Advokatuuri poolt kaitsja määramise juhtumina kaitsja poolt üldmenetluse kohtuistungile mitteilmumise juhul, kui kaitsja on võtnud endale kaitsekohustuse ning ei ole määranud endale asenduskaitsjat. Selle asemel sooviti sõnastada antud paragrahvi uus lõige 21, mis näeks ette, et kohtul on sellises olukorras võimalik (mitte kohustuslik) taotleda asenduskaitsja määramist.
Eesti Advokatuur oli juba 19.07.2011 saatnud Justiitsministeeriumile ja Riigikogu õiguskomisjonile seisukoha KrMS § 43 lg 2 p 4 kohta, milles toodi välja, et antud säte, mis lubab üldmenetluses kohtu poolt teise kaitsja määramist põhjusel, et kaitsja ei saa kohtuistungile ilmuda, on vastuolus põhiseadusega. Eelnõu KrMS § 43 lg 2 punktis 4 sisalduvat vastuolu ei kõrvaldanud, sest eelnõus pakutud KrMS § 43 lg 21 säilitab sisuliselt senikehtiva regulatsiooni. Eelnõuga samasisuliste paranduste kohta on Eesti Advokatuur avaldanud oma arvamuse 15.04.2013 kirjas nr 1-8/202 Justiitsministeeriumile, milles Eesti Advokatuur leidis, et KrMS § 43 lg 21 on põhiseadusega vastuolus. Peamise probleemina nägi Eesti Advokatuur (ja näeb jätkuvalt) asjaolu, et kavandatav säte, sarnaselt ka hetkel kehtiva KrMS § 43 lg 2 p 4, ei kohusta asenduskaitsja määramisel üldse arvestama kaitsja mitteilmumise põhjustega ega taga kaitsealuse õigust tegelikule ja efektiivsele kaitsele. Samuti on probleemidele, mida kirjeldatud olukorras asenduskaitsja määramisega lahendada soovitakse, olemas alternatiivsed lahendused, mistõttu selline kaitseõiguse piiramine ei ole vajalik ega põhjendatud.
Lisaks toodud seisukohtadele juhtis advokatuur tähelepanu järgmistele aspektidele.
1. Kohtu poolt määratav uus kaitsja rüütatakse eelnõus sätestatu alusel (eelnõu KrMS § 44 lg 1 parandus) asenduskaitsja nimega, mis omakorda põhjustab arusaamatuse selles, kas kaitse tööd peab jääma juhtima kaitsja, nagu näeb ette KrMS § 44 lg 1, ning/või millise ajani kulgevad asenduskaitsja eelduslikud volitused. Eelnõu pinnal polnud täpselt arusaadav, mil moel seadusandja kohtu poolt asenduskaitsja määramisel (mida advokatuurilt kaitsja määramise taotlemine tegelikult tähendab) kaitse tööd täpselt ette näeb. Riigieelarveliste vahendite puudus eelnõu elluviimisel, millele on advokatuur viidatud kirjades tähelepanu juba juhtinud, on seda akuutsem, et tagada tuleb ka asenduskaitsja töö kohta tagasiside üleandmine kaitsjale. Asenduskaitsja määramisel advokaadi enda poolt on see advokaadi poolt tagatud.
2. Advokaadid saavad üldjuhul tegutseda esindatava volituse alusel. Riigi õigusabi korras advokaadi määramine ei tähenda automaatseid kõikehõlmavaid volitusi kliendi nimel ja eest tegutseda. Nagu sätestab Eesti Advokatuuri eetikakoodeksi § 5 lg 4 advokaat valib kliendi poolt antud volituste piires kliendi huvide kaitseks vajalikud seadusega kooskõlas olevad viisid ja vahendid. Kriminaalmenetluses on kaitsjale antud õigused tegutseda ka süüdistatava huvides ja kaitsja on iseseisev menetlusosaline (KrMS § 16 lg 1). Kohtumenetluse poole moodustavad kaitsja ja süüdistatav koos (KrMS § 17 lg 1). On selge, et volitaja juhisteta tegutsemine peaks olema eraldi põhjendatud ning volitaja huvide ja juhiste väljaselgitamine tuleb advokaadile kriminaalmenetluses tagada. Sisulised juhised õigusabi osutamiseks peavad seega tulema kliendilt või teatud juhtudel tema esindajalt, kelleks võib olla kaitsja. Asenduskaitsja, kes saab menetlusest osa võtta vaid ajal, mil kaitsja osavõtt menetlusest on takistatud, peab olema seega saanud volitused ning juhised süüdistatavalt või kaitsjalt. KrMS § 43 lg 2 p 4 ega eelnõuga sätestatav KrMS § 43 lg 21 ei lahendanud antud küsimusi. Kui üldmenetluses jääb kaitsja istungile ilmumata, siis tingituna sellest, et määratav asenduskaitsja peab olema saanud kliendi juhised kas kliendilt otse või läbi kaitsja, ei ole võimalik saavutada ajalist võitu, mis on eelnõus märgitud ainsaks antud sätestuse legitiimseks eesmärgiks. Eesti Advokatuur ei saa kohustada ühtegi advokaati vastu võtma kaitsja kohustusi ilma kaitse teostamise elementaarseid eeltingimusi tagamata.
3. Eelnõu seletuskirjas toodu kohaselt anti kohtule diskretsioon, mida tuleb kasutada selliselt, et asenduskaitsja määramist tuleks kohtul taotleda vaid ajalise võidu korral. Selline piirang või juhis aga ei nähtunud seadusemuudatustest. Advokatuur oli arvamusel, et kohtule antud diskretsioon ei või olla sedavõrd lai. Põhiseaduse § 149 viimase lause kohaselt kohtukorralduse ja kohtumenetluse korra sätestab seadus. Põhiseaduse § 151 kohaselt esinduse, kaitse, riikliku süüdistuse ja seaduslikkuse järelevalve korralduse kohtumenetluses sätestab seadus. Olukorras, kus põhiseaduse kohaselt peab kaitse korraldus sisalduma seaduses, ei saa kaitsja n-ö väljavahetamist anda kohtu otsustada sisustamata ehk liiga laia volitusnormi alusel. Antud juhul oli kohtule antud diskretsioon ilmselgelt liiga lai.
Kõik eeltoodud aspektid seondusid kaitse efektiivsusega. Kaitse tõhususe peab tagama riik. Riigi ja süüdistatava ees vastutab tõhusa kaitse korraldamise eest advokaat. Eesti Advokatuur advokaatide kutseühendusena ning avalik-õiguslik juriidilise isikuna, kelle pädevuses on riigi õigusabi osutamise korraldamine ning oma liikmete kaudu riigi õigusabi osutamise tagamine, ei saa antud kehtiva KrMS § 43 lg 2 p 4 ega kõnealuse eelnõu § 43 lg 21 rakendamise korral tagada süüdistatava õigust tõhusale kaitsele.
4. KrMS § 46 muutmine - eelnõuga sooviti muuta KrMS § 46 lg 11 selliselt, et varasemalt sätestatud kolme kuu asemel on kaitsja sunnitud üldmenetluse asjas kaitsja kohustuste võtmisest keelduma või võetud kohustustest loobuma, kui tal ei ole võimalik asja kohtulikul arutamisel osaleda kuue kuu jooksul arvates eelistungi toimumisest. Antud seadusemuudatuse kohta oli advokatuur arvamuse avaldanud 15.04.2013 kirjas nr 1-8/202, leides, et juba KrMS § 46 lg 11 regulatsioon iseenesest on põhiseadusega vastuolus ning lisaks puudub sellise sätte järgi praktiline vajadus. Neid aspekte eelnõus aga mingil moel arvestatud ei olnud. Seetõttu jäi advokatuur oma eelnimetatud seisukoha juurde ja leidis, et KrMS § 46 lg 11 tuleks tervikuna kehtetuks tunnistada.
Käibemaksuseaduse ja raamatupidamise seaduse muutmise seaduse eelnõu
Eesti Advokatuur pidas vajalikuks märkida, et eelnõu läheb jätkuvalt vastuollu kutsesaladuse hoidmise kohustusega. Kuigi eelnõu kohaselt ei esitata käibedeklaratsiooni lisal andmeid, millele laieneb seaduse alusel reservatsioonita kutse- või ametisaladuse hoidmise kohustus, ei ole konfidentsiaalsuskohustus siiski reaalselt tagatud, sest kuigi advokaadibüroo ei pea kliendile esitatud arvet oma müügiarvete hulgas deklareerima, peab klient oma ostuarvete hulgas seda siiski tegema ning seega konfidentsiaalsusekohustus on hoitud vaid ühesuunaliselt. Advokaadi poole pöördumise konfidentsiaalsus ei kaitse mitte advokaatide huve, vaid kaitseb kõigi isikute (sealhulgas käibemaksukohustuslastest isikute) õigust eraelu puutumatusele ning õigust õiglasele kohtupidamisele ja kaitsele. Tegemist on isikute põhiseaduslike õigustega. Advokaadi poole pöördumise fakt on konfidentsiaalne. Keegi ei ole kohustatud informeerima, kas ta pöördus kaitse, esinduse või muu õigusteenuse saamiseks advokaadi poole. Eelnõuga sisuliselt kohustati isikuid suuremamahulistes õigusküsimustes advokaadi poole pöördumist riigile deklareerima.
Teistes küsimustes nõustus Eesti Advokatuur Eesti Maksumaksjate Liidu seisukohtadega käibemaksuseaduse ja raamatupidamise seaduse muutmise seaduse eelnõule ja palus nendega arvestada.
Riigi õigusabi seaduse eelnõu
Justiitsministeerium palus Eesti Advokatuuri arvamust Rahandusministeeriumi ettepaneku kohta muuta riigi õigusabi seadust selliselt, et kaotada seadusest õigusabi saajate kohustus majandusliku olukorra paranemisel saadud õigusabi hüvitada. Juhul, kui riigi õigusabi hüvitamist majandusliku olukorra paranemisel ei soovita kaotada, täiendada seaduse § 27 selliselt, et riigi õigusabi hüvitamise kohustusest on vabastatud isikud, kellele määratakse õigusabi seaduse alusel ilma isiku soovi ja taotluseta ning tema majanduslikku olukorda analüüsimata, sh eestkostja määramise taotlused (alaealised, täisealised piiratud teovõimega isikud), isikute paigutamine sundravile, kinnisesse raviasutusse või hoolekandeasutusse jms.
Advokatuur märkis, et selleks, et advokatuuril oleks võimalik kujundada seisukoht esitatud ettepanekute osas, soovib advokatuur tutvuda põhjalikumalt saadetud materjalidega, hinnata seadusemuudatusega kaasnevaid mõjusid, kaaluda alternatiivseid lahendusi ning seejärel esitada põhistatud seisukohad. Kuna äärmiselt lühike materjalidega tutvumise aeg, s.o kaks tööpäeva, ei võimaldanud pakutud lahendusi põhjalikult läbi analüüsida, siis advokatuur palus pikendada arvamuse avaldamiseks antud tähtaega.
Politsei ja piirivalve seaduse, päästeteenistuse seaduse ja teiste seaduste muutmise seaduse eelnõu
Notarite Koda pöördus Eesti Advokatuuri poole seoses politsei ja piirivalve seaduse, päästeteenistuse seaduse ja teiste seaduste muutmise seaduse eelnõuga. Oma pöördumises avaldas Notarite Koda muret eelnõu § 7 (notariaadiseaduse muutmine) osas, mille kohaselt täiendatakse notariaadiseaduse § 3 lõikega 24, mille kohaselt tekib notaril kohustus anda julgeolekuasutuse nõudmisel andmeid ametitoimingute kohta julgeolekuasutusele julgeolekuasutuste seaduses sätestatud ülesannete täitmiseks ning riigisaladuse ja salastatud välisteabe seaduses nimetatud julgeolekukontrolli teostamiseks.
Advokatuuri hinnangul oli taunimisväärne, et eelnõu väljatöötamisse ei olnud kaasatud Notarite Koda, mis, arvestades eelnõu tõsist riivet notarite tegutsemise põhiprintsiipidele ning negatiivset mõju kõigi õigusabi vajavate isikute põhiõigustele, oleks olnud hädavajalik. Lisaks sellele, et Notarite Koda ei olnud eelnõu väljatöötamisse kaasatud, ei ole nende tegevust otseselt reguleerivat eelnõu neile kui antud valdkonna asjatundjatele ka arvamuse avaldamiseks saadetud. Seadusandja peab oma õigusaktide ettevalmistamisel ja vastuvõtmisel järgima hea õigusloome ja normitehnika eeskirja. Hea õigusloome ja normitehnika eeskiri näeb muuhulgas ette huvitatud osapoolte kaasamise õigusloome protsessi ning kohustab selgitama oluliste muudatuste tegemise põhjuseid, vajadust ja muudatusega kaasnevaid mõjusid. Eelnõu ettevalmistamisel peaks koostöösse haarama võimalikult suure hulga eriteadlasi ja praktikuid, kes saaks diskuteerida muudatuste vajaduste ja riskide teemal. Advokatuur leidis, et Notarite Koja pöördumises toodud probleemid ja ohud on piisavalt tõsised, et eelnõu korrigeerida vastavalt Notarite Koja soovitustele.
Advokatuur nõustus Notarite Kojaga, et notariaadiseaduse § 3 sätestatud saladuse hoidmise kohustus väljendab terves maailmas tunnustatud õigusnõustajate saladuse hoidmise kohustust, mis kaitseb isikute õigust eraelu puutumatusele (EIÕK artikkel 8, PS § 26, 33 ) ning õigust õiglasele kohtupidamisele ja kaitsele (EIÕK artikkel 6, PS § 15), mis omakorda on kõigi põhiõiguste nurgakiviks.
Notariaadiseaduse § 3 kohaselt on notar kohustatud saladuses hoidma talle seoses ametitegevusega teatavaks saanud andmeid. Saladuse hoidmise kohustus ei kehti üksnes tehingute tingimuste, vaid kogu notarile teatavaks saanud info kohta, sh ka tehinguosalise isiku või notari poole õigusteenuse saamiseks pöördumise kohta. Konfidentsiaalsus ei kaitse mitte notarite, vaid kõigi isikute - nii kodanike kui ka mittekodanike, nii eraisikute kui ka juriidiliste isikute - õigusi, s.o õigust eraelu puutumatusele, õigust õiglasele kohtupidamisele ja kaitsele. Tegemist on isikute põhiseaduslike õigustega.
Riigikohus on kohtuasjas nr 3-4-1-10-02 märkinud: „Perekonna- ja eraelu puutumatust kaitseb Põhiseaduse § 26. Seda igaühe õigust saab piirata vaid seaduses sätestatud juhtudel ja korras. Õiguse austusele era- ja perekonnaelu vastu näeb ette ka Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikkel 8. Euroopa Inimõiguste Kohus on eraelu kaitse piire analüüsides avaldanud arvamust, et eraelu hõlmab muu hulgas isiku erialase ja ärilise iseloomuga tegevusi (vt EIK otsus 16. detsembrist 1992 Niemitz vs. Saksamaa) ja võimude poolt isiku kohta käiva informatsiooni kogumist ja talletamist (vt EIK otsus 4. maist 2000 Rotaru vs. Rumeenia).
Võttes arvesse inimõiguste ja põhivabaduste konventsiooni tõlgendamispraktikat, leiab kolleegium, et põhiseaduse § 26 kaitseala hõlmab ka ärilise ja erialalise tegevuse kohta selliste andmete kogumist, säilitamist ja avaldamist, mis võimaldavad saada ülevaate isiku varast ja majanduslikest huvidest.“
On ülimalt tähtis, et klient usaldaks notaritele õigusabi osutamiseks kogu informatsiooni. Konfidentsiaalsuse kohustus tagab usalduse. Usaldussuhte kaitse põhimõtted julgustavad inimesi, kes suhtlevad notaritega, rääkima avameelselt oma probleemidest, kohustavad notareid neile teatavaks saanud teabest vaikima ja takistavad ametivõime konfidentsiaalse teabe avaldamist nõudmast. Läbiotsimised selliste konfidentsiaalsuskohustust omavate elukutsete esindajate ruumides nagu advokaat, notar, vaimulik ja arst on lubatud õigusriigis vaid erandjuhtudel. Nii on näiteks advokaadile usaldatud andmed konfidentsiaalsed ja õigusteenuse osutamisega seotud andmekandjad puutumatud (AdvS § 43). Samuti sätestab notariaadiseadus, et notar on kohustatud saladuses hoidma talle ametitegevusega seoses teatavaks saanud andmed (NotS § 3), kuid ei maini andmekandjate puutumatust. Läbiotsimine ja võetus advokaadi- või notaribüroos seab ohtu advokaadi ja notari ning nende kliendi teabevahetuse konfidentsiaalsuse, see nõuab täiendavaid kaitsevahendeid. Kriminaalmenetluse seadustiku § 91 sätestab erisused notari- ja advokaadibüroo ning ajakirjanduslikul eesmärgil informatsiooni töötleva isiku juures läbiotsimiseks - sellisel juhul on üldjuhul läbiotsimiseks nõutav eeluurimiskohtuniku või kohtu luba. Notaribüroo või advokaadibüroo läbiotsimise juures peab viibima notar või advokaat, kelle juures läbi otsitakse. Kui nad ei saa juures viibida, peab läbiotsimise juures viibima notari asendaja või teine sama advokaadibüroo kaudu teenust osutav advokaat, selle võimatuse korral teine notar või advokaat.
Seega riivab isiku poolt tehtud tehingute kohta informatsiooni kogumine põhiseaduse §-dega 26 ja 33 kaitstavat õigust eraelu puutumatusele ning põhiseaduse §-st 15 tulenevat õigust õiglasele kohtupidamisele ja kaitsele.
Põhiõiguste riivamisel tuleb juhinduda põhiseaduse §-st 11, mille kohaselt tohib õigusi ja vabadusi piirata ainult kooskõlas põhiseadusega. Piirangud peavad olema demokraatlikus ühiskonnas vajalikud ega tohi moonutada piiratavate õiguste ja vabaduste olemust.
Eelnõu seletuskirjas oli märgitud „kuna Kaitsepolitseiameti teostatava julgeolekukontrolli menetluse puhul ei ole tegemist kohtumenetluse ega väärteo- ega kriminaalmenetlusega, on oluline sätestada vastav õiguslik alus teabe saamiseks ka notariaadiseaduses. Kaitsepolitseiamet viib läbi julgeolekukontrolli, mille käigus kogutakse isiku kohta teavet, et hinnata tema usaldusväärsust ning otsustada isiku juurdepääsuõigus riigisaladusele ning salastatud välisteabele. Julgeolekukontrolli käigus kogutakse ja analüüsitakse isikuandmeid ning seda riigisaladuse ja salastatud välisteabe seaduse § 32 lg 3, § 49 lg 1 (täpsustav § 32 lg 3 suhtes), § 27 lg 10 p 3 ja julgeolekuasutuste seaduse § 31 alusel.“. Seega oli seletuskirjas toodud välja vajadus andmetele juurde pääseda, kuid puudusid sisulised selgitused selle eesmärgi osas. Kuni puudub selgus, mis põhjusel on vajalik isiku eraellu sekkumine, ei saa kaaluda vahendi sobivust, sekkumise möödapääsmatut vajalikkust ega seda, kas moonutati õiguse olemust.
Lisaks eeltoodule ei selgunud eelnõust, milliseid andmeid ametitoimingute kohta saab julgeolekuasutus notarilt nõuda, st kas nõuda saab ainult andmeid või ka notariaalakte. Samuti ei olnud üheselt selge, kas julgeolekuasutuse ametnikul peab vastavasisulise nõudmise esitamiseks olema julgeolekuasutuse juhi või kohtu luba või võib andmeid nõuda iga ametniku suva alusel.
Advokatuuri üldine hinnang eelnõule oli positiivne, kehtiva seadusega võrreldes toimuks seaduse vastuvõtmisel isiku põhi- ja menetlusõiguste kaitses oluline edasiminek. Advokatuur soovis siiski juhtida tähelepanu alltoodud aspektidele.
1. Advokatuuri hinnangul oli läbiotsimise regulatsiooni juures vajalik seadust täiendada sättega selle kohta, mis saab läbiotsimisel saadud tõenditest juhul, kui läbiotsimine on toimunud ilma nõutava loata või kui kohus ei tunnista läbiotsimist lubatavaks. Loogiline järelm oleks, et lubamatu läbiotsimisega saadud tõendid on samuti lubamatud. Eelnõu seda ette ei näinud.
2. Vahistamisega seonduv regulatsioon oli oluline edasiminek, kuid lisaks eelnõus kavandatud muudatustele oleks oluline jätta §-st 131 lg 1 välja põhimõte, et vahistamistaotluse koostamisest teatakse kaitsjale kahtlustatava või süüdistatava soovil. See regulatsioon praktikas ei tööta, sest kahtlustatav ja süüdistatav ei tea sellise soovi avaldamise võimalusest ja seega vastavat soovi ka ei avaldata — tulemus on kaitsjale vahistamistaotluse koostamisest mitteteatamine enamikel juhtudel. Mõistlik oleks regulatsioon, mille kohaselt teatatakse vahistamistaotluse koostamisest kaitsjale alati ja selle eeltingimuseks ei oleks kahtlustatava või süüdistatava sooviavaldus.
3. Eelnõus oli jätkuvalt kasutusel menetlusliku avalduse tegemise võimalus faksi teel (vt § 345 lg 1 muudatus). Advokatuuri hinnangul oleks mõistlik sellest loobuda ja muuta kriminaalmenetluse seadustiku sätteid apellatsiooni- ja kassatsiooniõiguse teostamise soovist teatamise kohta selliselt, et vastavast soovist võib teatada mitte faksi, vaid e-posti teel.
4. Advokatuur toetas Riigikohtu muudatusettepanekuid kriminaalmenetluse seadustiku kohta.
5. Advokatuur ei toetanud Siseministeeriumi ettepanekuid nr 2 (protokollist loobumine kui toiming heli- või videosalvestatakse), nr 4 (eelpiirangute seadmine) ja nr 5 (lõpetamise määrusest loobumine). Ettepanek nr 7 (menetluseelne lepitus) oli oma sisult mõistlik, kuid vajas põhjalikumat eelanalüüsi.
Kriminaalmenetluse seadustiku rakendamise seaduse muutmise seaduse eelnõu
Põhiõiguste komisjon tervitas Justiitsministeeriumi tegevust seoses kriminaalmenetluse seadustiku rakendamise seaduse (edaspidi „KrMSRS“) § 251 põhiseadusega kooskõlla viimisega tulenevalt Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 20.03.2014 kohtuotsusest nr 3-4-1-42-13 (edaspidi „Riigikohtu lahend“). Riigikohtu lahendiga tunnistati KrMSRS § 251 lg 2 Eesti Vabariigi põhiseadusega vastuolus olevaks ja kehtetuks osas, milles see ei näe ette tõhusat kontrollisüsteemi enne 1. jaanuari 2013 lõppenud jälitusloa alusel tehtud jälitustoimingust teavitamata jätmise jätkuva põhjendatuse üle.
Lahendi punktis 70 andis kolleegium seadusandjale põhiseadusega vastuolus oleva KrMSRS § 251 regulatsiooni parandamiseks n-ö juhendi. Nimetatud lahendis on muuhulgas viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikale (lahendi punkt 45), kus on üheselt asutud seisukohale, et olukorras, kus täitevvõimu teostatakse salaja, on omavoli võimalus ilmne ja see võib lõppastmes ohustada demokraatiat tervikuna. Seega rõhutati Riigikohtu lahendis KrMSRS-i seaduslünga kõrvaldamiseks antud juhise andmisel põhiõigustesse puutuvalt kõige olulisemana: (a) sekkumise intensiivsusega arvestamist ja (b) sõltumatu järelevalve tagamist. Eesti Advokatuuri põhiõiguste komisjon nõustus Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi antud juhises sisalduvate põhilähtekohtadega. Kahjuks ei kandnud esitatud eelnõu nimetatud juhise vaimu ja pigem nähtus sellest kõige olulisemana kaalutlus Riigikohtu lahendi täitmisega seonduvate administratiivsete kulude pärast. Samuti puudusid eelnõu seletuskirjas arutlused eelnõus kasutatavate selliste määratlemata õigusmõistete sisustamise üle nagu „selgelt tuvastatav isik“ või „põhiõiguste oluline riivamine“ ja nende praktikas sisustamisega seotud riskide kohta. Eesti Advokatuuri põhiõiguste komisjon oli seisukohal, et järelkontrolli esemeks olevate juhtumite ringi tuleb laiendada ja uurida eelnõu muutmisega seonduvate täiendavate kulude katmise võimalusi. Eeltoodu tõttu jättis Eesti Advokatuur temale esitatud eelnõu kooskõlastamata.
Olemuslikult seisnes probleem selles, et prokuratuur ei ole kahjuks aastate jooksul täitnud enne 2013. aastat kehtinud kriminaalmenetluse seadustiku (edaspidi „KrMS“) § 121 lõikes 1 sätestatud nõuet: „Jälitustoimingu teinud asutus või tehtud jälitustoimingut taotlenud uurimisasutus teatab jälitustoimingust viivitamata isikule, kelle suhtes on toiming tehtud, ning isikule, kelle perekonna- või eraelu puutumatust on jälitustoiminguga riivatud ja kes on menetluse käigus tuvastatud.“ Kuna prokuröri loal võis kuni vastava aluse äralangemiseni jätta isikud tähtajatult teavitamata, siis on tänaseks tekkinud kahetsusväärselt olukord, kus väga paljusid isikuid ei ole nende suhtes läbi viidud või neid riivanud jälitustegevusest teavitatud.
1. Kommentaarid eelnõuga kavandatud § 251 lg 3 kohta
Eelnõu seletuskirjas oli põhjendatud järelkontrolli piiramist eeluurimiskohtuniku loal teostatud jälitustoimingutega sellega, et sisuliselt on ka kehtiva eeluurimiskohtuniku poolt sanktsioneeritavad toimingud need, kus on oht põhiõiguste riiveks suurem kui nn väiksema riivega toimingute puhul, mida võib teha pelgalt prokuröri sanktsioneerimisel. Samuti nähtub eelnõust, et selline piiramine aitab muuhulgas kaasa regulatsiooni kehtestamisega kaasnevate kulude kokkuhoiule ning teavitusega võib puudutatud isikutele hoopis probleeme kaasneda, kui nendele mõeldud teatis saadetakse rahvastikuregistrijärgsele postiaadressile, aga selle saab kätte kolmas isik.
Advokatuur ei nõustunud sellise lahendusega. Advokatuur osundas, et ka eelnõus on sedastatud, et 01.07.2004 – 31.12.2012 avati kriminaalmenetluste raames kokku ligikaudu 12 000 jälitustoimikut, mis tähendab, et jälitustoimingute teostamine oli massiline. Seejuures esines Riigikohtu kohtupraktika analüüsi „Jälitustegevuse kohtulik eelkontroll Eestis“ mai 2013[1] kohaselt ka kohtute jälitustoiminguteks loa andmise määrustes sisulisi probleeme ning avalikkuses on esinenud väiteid uurimisasutuste ja prokuratuuri ülemäärasest jälitustegevusest. Eeltoodust võis järeldada, et olulisi sisulisi probleeme võis esineda ka prokuratuuri sanktsioneeritud tegevuste puhul. Advokatuuri hinnangul tuli just seetõttu laiendada mõistlikkuse piire arvestades järelkontrolli esemeteks olevate juhtumite ringi ka prokuratuuri sanktsioneeritud jälitustoimingutele.
Eesti Vabariigi põhiseaduse kommenteeritud väljaandes (2012) on põhiõigustesse puutuvalt sedastatud punktis 6.1.1 järgmist: „Põhiõiguse kaitseala adekvaatne definitsioon hõlmab kõik mõeldavad tegevused, omadused ja seisundid, millel on seos kaitstava õigushüvega. [..] Seda nõuet on kinnitanud ka RKÜK: „Üldkogu arvates tuleb kaitseala määratlemisel eelistada avaramat käsitlust, mis võimaldab tagada põhiõiguste lünkadeta kaitse ja kaaluda erinevaid põhiseaduslikke väärtusi” (RKÜKo 17.03.2003, 3-1-3-10-02, p 26.1). Spetsiaalse põhiõigusliku kaitseeseme puudumisel on alati rakendatav üldine vabaduspõhiõigus – PS § 19 lg 1. Kui tõlgendada vabaduspõhiõiguse kaitseala kitsalt, välistades juba ette põhiõiguse kohaldatavuse, jääb põhiõiguse kandja sootuks kaitseta. Ainult põhiõiguse kaitseala laia käsitluse ja riive jaatamise korral on võimalik anda avaliku võimu riivele ratsionaalne õiguslik hinnang ning kvalifitseerida see õiguspäraseks või õigusvastaseks.“[2] Antud juhul puudus igasugune olemuslik õiguslik põhjus, miks peaks põhiõiguste kaitse osas näiteks vahet tegema varjatud jälgimisel ja pealtkuulamisel, millest esimese teostamiseks ei ole vajalik kohtuniku luba, teisel juhul aga on. Põhiõiguste riive osas on tegemist samaväärsete olukordade ja võrreldavate riivetega.
Puutuvalt riigieelarve ja ministeeriumite vahendite piiratusse, osundas advokatuur lahendi punktis 72 esitatud kolleegiumi seisukohale: „Kohustuse viivitamatult teavitada jälitustoimingust isikut, kelle õigusi jälitustoiminguga riivati, nägi ette 1. juulist 2004 kehtima hakanud kriminaalmenetluse seadustik. Kolleegiumi hinnangul ei ole pärast sellise kohustuse peaaegu kümne aastast kehtimist kohane välistada järelevalvet jälitustoimingust teavitamata jätmise üle üksnes põhjusel, et järelevalve kulutab liigselt riigi majanduslikke ressursse. Juhul kui riigil oli piisavalt ressursse, et jälitustoiminguid teha, oleks riik pidanud ette nägema ka piisavad vahendid selleks, et tagada seadusest tuleneva teavitamiskohustuse täitmine.“ Advokatuur nõustus tsiteeritud kolleegiumi seisukohaga, kuna isikute põhiõiguste kaitse küsimus ei ole ebaoluline küsimus, mille puhul saaks riigieelarvelised kaalutlused prevaleerida. Samuti ei olnud kohane eelnõu seletuskirjas väljendatud mure selle osas, kuidas teavituse adressaadid neile saadetud teavitused kätte saavad. Kui on oht, et teavitus ei jõua õige adressaadini, siis tuleks seadusandjal tagada teistsugune kättetoimetamise viis kui tavaline postisaadetis. Seega ei nõustunud advokatuur eelnõu seletuskirjast nähtuva kaalutlusega, justkui põhiõiguste kaitse küsimus oleks allutatav riigi majanduslike ressursside või kättetoimetamise viisi küsimustele.
2. Kommentaarid eelnõuga kavandatud § 251 lg 4 kohta
Ebaõige ja kontrollimatu ning vastuolus kehtinud KrMS-i § 121 nõuetega (lisaks isikule, kelle suhtes jälitustoiminguid läbi viidi, tuleb teavitada ka isikut, kelle põhiõigusi on riivatud) oli ka eelnõus toodud lähenemine, mille kohaselt teavitatakse vaid isikut, kelle põhiõigusi on oluliselt riivatud. Advokatuur ei nõustunud püüdega anda ametnikule voli hinnata, millisel juhul oli isiku õiguste riive oluline ja millisel juhul väheoluline. Pakutud eelnõu sõnastus toob kaasa riivatud isikute, s.o eelkõige pealtkuulatud isikute vestluspartneriteks olnud isikute, massilise teavitama jätmise. Advokatuur oli seisukohal, et eelnõu selline sõnastus on vastuolus Eesti Vabariigi põhiseadusega ja lahendis antud Riigikohtu juhendiga. Eesti Advokatuuri hinnangul tuli teavitada kõiki isikuid, kelle põhiõigusi on jälitustoimingute kaudu riivatud.
Advokatuuri põhiõiguste komisjoni hinnangul oli problemaatiline edasikabevõimaluste puudumine. Kui näiteks otsustatakse, et otsust ei ole võimalik tunnustada, siis võib see olla isiku põhiõigusi riivav ja seetõttu peaks olema sätestatud ka otsuse edasikaebamise kord. Kriminaalmenetluse seadustiku 19. peatükis osas on sätestatud edasikaebamise kord vaid loovutamismenetluses. Praktikas on edasikaebeõigus aga siiski vaid illusoorne.
[1] http://www.riigikohus.ee/vfs/1503/6_Lisa%205_Jalitustegevuse%20analuus.pdf
[2] http://www.pohiseadus.ee/ptk-2/


text:
EUR-Lex - 62011CJ0291 - ET
Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 12. juuli 2012. Staatssecretaris van Financiën versus TNT Freight Management (Amsterdam) BV. Eelotsusetaotlus: Hoge Raad der Nederlanden - Madalmaad. Ühine tollitariifistik - Kombineeritud nomenklatuur - Tariifirubriigid 3002 ja 3502 - Verealbumiin, mis on valmistatud ravi- või profülaktilistel eesmärkidel - Toote töötlemine. Kohtuasi C-291/11.
Euroopa Kohtu lahendid 2012 Lehekülg 00000
taotluse: 09/06/2011
1. 4.02.04.02.01 Euroopa Liidu sisepoliitika / Kaupade vaba liikumine / Tolliliit / Ühine tollitariifistik / Kaupade tariifirubriikide tõlgendamine ja kaupade klassifitseerimine: põhimõtted ja protseduurid
2. 4.02.04.02.01 Euroopa Liidu sisepoliitika / Kaupade vaba liikumine / Tolliliit / Ühine tollitariifistik / Kaupade tariifirubriikide tõlgendamine ja kaupade klassifitseerimine: põhimõtted ja protseduurid
3. 4.02.04.02.01 Euroopa Liidu sisepoliitika / Kaupade vaba liikumine / Tolliliit / Ühine tollitariifistik / Kaupade tariifirubriikide tõlgendamine ja kaupade klassifitseerimine: põhimõtted ja protseduurid
4. 4.02.04.02.01 Euroopa Liidu sisepoliitika / Kaupade vaba liikumine / Tolliliit / Ühine tollitariifistik / Kaupade tariifirubriikide tõlgendamine ja kaupade klassifitseerimine: põhimõtted ja protseduurid
Kaupade vaba liikumine, Tolliliit, Ühine tollitariifistik
tõlgendab 31987R2658 30-NC1LG tõlgendab 31987R2658 35-NC1LB Kohtupraktikas nimetatud õiguslikud vahendid:
Kohtuasjas C‑291/11,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Hoge Raad der Nederlanden’i (Madalmaad) 13. mai 2011. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 9. juunil 2011, menetluses
Staatssecretaris van Financiën versus TNT Freight Management (Amsterdam) BV ,
koosseisus: koja esimees K. Lenaerts, kohtunikud R. Silva de Lapuerta, E. Juhász, G. Arestis (ettekandja) ja D. Šváby,
– Euroopa Komisjon, esindajad: M. van Beek ja L. Bouyon,
1. Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta (EÜT L 256, lk 1; ELT eriväljaanne 02/02, lk 382), mida on muudetud komisjoni 11. septembri 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 1789/2003 (ELT L 281, lk 1; ELT eriväljaanne 02/14, lk 3), I lisas esitatud kombineeritud nomenklatuuri (edaspidi „KN”) ja täpsemalt selle grupi 30 märkuse 1 punkti g ja grupi 35 märkuse 1 punkti b tõlgendamist.
2. Taotlus on esitatud Staatssecretaris van Financiëni (maksuküsimuste riigisekretär) ja TNT Freight Managementi (Amsterdam) BV (edaspidi „TNT”) vahelises kohtuvaidluses seoses verealbumiini impordi eest nõutud tollimaksude tasumisega TNT poolt.
Õiguslik raamistik Harmoneeritud süsteem 3. Brüsselis 14. juunil 1983 sõlmitud rahvusvahelise kaupade kirjeldamise ja kodeerimise harmoneeritud süsteemi (edaspidi „HS”) konventsioon ja selle muutmisprotokoll (edaspidi „HS‑i konventsioon”) kiideti Euroopa Majandusühenduse nimel heaks nõukogu 7. aprilli 1987. aasta otsusega 87/369/EMÜ rahvusvahelise kaupade kirjeldamise ja kodeerimise harmoneeritud süsteemi konventsiooni ja selle muutmisprotokolli sõlmimise kohta (EÜT L 198, lk 1; ELT eriväljaanne 02/02, lk 288).
4. HS‑i konventsiooni artikli 3 lõike 1 punkti a kohaselt kohustub iga konventsiooniosaline tagama, et tema tollitariifi- ja statistikanomenklatuurid on HS‑iga kooskõlas ja kasutama kõiki HS‑i rubriike ja alamrubriike ilma täienduste või muudatusteta ning nende vastavate arvkoodidega. Sama säte näeb ette, et iga konventsiooniosaline kohustub kasutama HS‑i üldisi tõlgendamisreegleid ning märkusi jaotise, grupi ja alamrubriigi kohta, ega muuda nende jaotiste, gruppide, rubriikide või alamrubriikide kohaldamisala.
5. HS‑i konventsiooni artikli 6 lõike 1 kohaselt moodustati Tollikoostöö Nõukogu raames komitee, mida nimetatakse „harmoneeritud süsteemi komiteeks” ning mis koosneb kõigi konventsiooniosaliste esindajatest. Eelkõige on komitee ülesandeks teha ettepanekuid nimetatud konventsiooni muutmiseks ning töötada HS‑i tõlgendamiseks välja selgitavaid märkusi, arvamusi klassifitseerimise kohta ning muid arvamusi.
6. Rubriiki 3002 puudutava HS‑i selgitava märkuse kohaselt hõlmab see rubriik verealbumiini (näiteks inimvere plasma täieliku fraktsioneerimise teel saadud), mis on valmistatud ravi või profülaktilistel eesmärkidel, ja täpsustab, et verealbumiin, mis ei ole sellel eesmärgil valmistatud, on klassifitseeritud rubriiki 3502.
7. Rubriiki 3502 puudutava HS‑i selgitava märkuse punktis 1 on märgitud, et sellesse rubriiki kuuluvad albumiinid on loomsed või taimsed valgud, mida kasutatakse eeskätt liimide, toiduainete või ravimite valmistamiseks. Sellest selgitavast märkusest ilmneb samuti, et rubriiki 3502 ei kuulu verealbumiin, mis on valmistatud ravi- või profülaktilistel eesmärkidel.
Kombineeritud nomenklatuur 8. Määrusega nr 2658/87 kehtestati KN, milles on üle võetud HS‑i rubriigid ja kuuekohalised alamrubriigid, ainult seitsmes ja kaheksas number tähistavad KN‑i enda alamrubriike.
9. Põhikohtuasja lahendamiseks on kohaldatavad KN‑i need redaktsioonid, mis tulenevad komisjoni 6. augusti 2001. aasta määrusest (EÜ) nr 2031/2001, millega muudetakse määruse nr 2658/87 I lisa (EÜT L 279, lk 1), komisjoni 1. augusti 2002. aasta määrusest (EÜ) nr 1832/2002 (EÜT L 290, lk 1) ja määrusest nr 1789/2003. Käesolevas asjas on nende kolme redaktsiooni asjassepuutuvad sätted identsed.
10. Tagamaks ühise tollitariifistiku võimalikult ühetaolist kohaldamist lisas Maailma Tolliorganisatsioon HS‑i rea siduvaid eelsätteid, mis liidu tasandil võeti üle KN‑i tõlgendamise üldreeglites. Need reeglid, mis on esitatud KN‑i I jao I osa punktis A, sätestavad:
„Kaupade klassifitseerimine [KN-is] toimub järgmiste põhimõtete kohaselt: 1. Jaotiste, kaubagruppide ja alamgruppide nimetused on antud suunaval eesmärgil; ametlik klassifitseerimine peab toimuma lähtuvalt rubriikide kirjeldustest ja vastavate jaotiste ja gruppide märkustest ning alljärgnevatest sätetest tingimusel, et need rubriigid või märkused ei näe ette muud.
11. KN‑i teises osas on grupp 30 „Farmaatsiatooted”, milles asub rubriik 3002 järgmise sõnastusega:
12. KN‑i grupi 30 märkuse 1 punktist g ilmneb, et sellesse gruppi ei kuulu „albumiin, mis ei ole valmistatud ravi- või profülaktilistel eesmärkidel (rubriik 3502)”.
13. KN‑i grupi 35 „Valkained; modifitseeritud tärklis; liimid; ensüümid” rubriik 3502 on järgmise sõnastusega:
>lt>20
14. KN‑i grupi 35 märkuse 1 punktist b tuleneb, et sellesse gruppi ei kuulu „verefraktsioonid (v.a verealbumiin, mis ei ole valmistatud kasutamiseks ravi või profülaktika eesmärkidel), ravimid ja muud grupi 30 tooted”.
15. Vastavalt määruse nr 2658/87 artikli 9 lõike 1 punkti a teisele taandele ja artiklile 10 võtab Euroopa Komisjon vastu KN‑i selgitavad märkused pärast tolliseadustiku komitee tariifi- ja statistikanomenklatuuri osakonna poolt hindamist. Need selgitavad märkused sisaldavad järgmist:
„3002 10 95	muud
ja 3002 10 99	Nendesse alamrubriikidesse kuuluvad tavalised seerumid, plasma, fibrinogeen, fibriin ja verealbumiin, kui see on valmistatud kasutamiseks ravi või profülaktika eesmärkidel (nt saadud inimese vereplasma fraktsioneerimisel).
Verealbumiin, mis ei ole valmistatud kasutamiseks ravi või profülaktika eesmärkidel, ei kuulu seetõttu [käesoleva grupi märkuse 1 punkti g alla] (rubriik 3502).” Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus 16. TNT esitas 2002., 2003. ja 2004. aastal mitu deklaratsiooni kauba nimetusega „Bovuminar Cohn Fraction V ph. 7.0” vabasse ringlusse lubamiseks. Tegu oli veiseverest valmistatud verealbumiiniga, mis oli saadud vereplasma töötlemisel etanooli ja soolade lisamise ning happesuse kohandamise tulemusena (edaspidi „kõnealune toode”). Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei ole toode mõeldud inim- ega loomatoiduks. Seda kasutatakse rakkude „kasvupinnasena” ning see on üks 14 komponendist, millest valmistatakse teatavaid spetsiifilisi valke, mida nimetatakse ka „antikehadeks” ja mida kasutatakse teatud haiguste raviks. Lisaks ilmneb esitatud teabest, et selle toote hind turul on ligi 600 USA dollarit kilogrammi kohta, samas kui toiduainetööstuses kasutatava verealbumiini hind on 6 USA dollarit kilogrammi kohta.
17. TNT valis nendes deklaratsioonides kõnealuse toote KN‑i alamrubriigiks 3002 10 10, mille tagajärjel oli see vabasse ringlusse laskmisel tollimaksust vabastatud.
18. Pärast ühte 19. detsembril 2004 tehtud deklaratsiooni analüüsiti nimetatud toote ühte proovi. Selle analüüsi põhjal koostatud aruandest ilmneb, et proov koosneb granuleeritud beežist pulbrist ja et puudub alus eeldada, et toode on valmistatud ravi või profülaktika otstarbel. Aruande kohaselt mainis tootele pandud etikett, et see on mõeldud kasutamiseks üksnes teadusuuringutes ja täiendavaks töötlemiseks ning et see ei olnud mõeldud inim- ega loomatoiduks. Selle analüüsi järel klassifitseeriti kõnealune toode KN‑i alamrubriiki 3502 90 70 ning TNT-l paluti 25. juuli 2005. aasta maksuotsusega tasuda vastav tollimaks.
19. Kuna TNT poolt selle maksuotsuse peale esitatud vaie jäeti rahuldamata, esitas TNT Rechtbank te Haarlem’ile (Haarlemi esimese astme kohus) kaebuse.
20. See kohus rahuldas kaebuse ja tühistas maksuotsuse. Tolliasutus esitas Rechtbank te Haarlemi otsuse peale apellatsioonkaebuse Gerechtshof te Amsterdamile (Amsterdami apellatsioonikohus), kes kinnitas esimese astme otsust.
21. Gerechtshof te Amsterdam leidis, et kõnealuse toote kasutamine rakkude „kasvupinnasena” oli sellele tootele ainuomane ja et erinev kasutamine, isegi kui see oleks võimalik, ei olnud igal juhul sellist laadi ja sellise ulatusega, et see mõjutaks toote klassifitseerimist KN‑is. See kohus leidis, et ehkki tootel endal puudus ravi- või profülaktiline mõju, oli see keskse tähendusega antikehade valmistamisel, millel oli ravialane mõju, ja et seega oli see valmistatud ravieesmärgil, vastavalt KN‑i grupi 30 märkuse 1 punktile g. Kõnealune kohus leidis seega, et see toode tuleb klassifitseerida KN‑i alamrubriiki 3002 90.
22. Gerechtshof te Amsterdami otsuse peale esitati kassatsioonkaebus Hoge Raad der Nederlandenile. Selle kohtu arvates näib Euroopa Kohtu praktika nimetatud valdkonnas olevat vastuoluline. Ühest küljest märgitakse mõnes kohtuotsuses, et KN‑i gruppi 30 kuuluvatel toodetel endil peavad olema raviomadused. Teisalt ilmneb 1. juuni 1995. aasta otsusest kohtuasjas C‑459/93: Thyssen Haniel Logistic (EKL 1995, lk I‑1381), et ilma raviomadusteta tooted, mida aga neile omase laadiga lahutamatu kasutusotstarbe tõttu võidakse kasutada raviotstarbel, võib siiski klassifitseerida KN‑i gruppi 30.
23. Neil asjaoludel otsustas Hoge Raad der Nederlanden menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [HS‑i] grupi 30 selgitava märkuse 1 punkti g koostoimes [HS‑i] grupi 35 selgitava märkuse 1 punktiga b tuleb tõlgendada nii, et verealbumiini, millel endal ravitoime ja profülaktiline mõju puudub, kuid mis valmistati teatavate ravitoimega või profülaktilise mõjuga toodete valmistamiseks ning mis on nimetatud valmististe puhul asendamatu ning millel tulenevalt toote olemusest puudub muu kasutusotstarve, tuleb käsitada selgitava märkuse tähenduses sellisena, et see on valmistatud ravi- või profülaktilistel eesmärkidel?”
Sissejuhatavad märkused 24. Tuleb rõhutada, et eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab küll eelotsusetaotluses KN‑i tariifirubriikidele, kuid esitab küsimuse siiski HS‑i gruppi puudutava märkuse tõlgenduse kohta.
25. Ilma et oleks vaja võtta seisukohta, kas Euroopa Kohtul on tema ja siseriiklike kohtute koostöö raames, mis on kehtestatud ELTL artikliga 267, pädevus otsustada HS‑i sätete tõlgenduse üle, tuleb märkida, et igal juhul ei ole käesolevas asjas vaja sellist tõlgendust, kuna need sätted on liidu tasemel kohaldatavad üksnes KN‑i vahendusel, mis on kehtestatud HS‑i põhjal (vt selle kohta 23. oktoobri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑510/99: Tridon, EKL 2001, lk I‑7777, punkt 24).
26. Seega tuleb küsimust mõista nii, et sellega peetakse silmas KN‑i grupi 30 märkuse 1 punkti g tõlgendamist, mis on identne HS‑i grupi 30 selgitava märkuse 1 punktiga g.
Eelotsuse küsimuse analüüs 27. Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas verealbumiini, millel endal ravitoime ja profülaktiline mõju puudub, kuid mis valmistati teatavate ravitoimega või profülaktilise mõjuga toodete valmistamiseks ning mis on nende puhul asendamatu ning millel tulenevalt toote olemusest puudub muu kasutusotstarve, tuleb käsitada KN‑i grupi 30 märkuse 1 punkti g tähenduses sellisena, et see on valmistatud ravi- või profülaktilistel eesmärkidel, ning see kuulub niisiis KN‑i rubriiki 3002.
28. Madalmaade valitsus väidab, et verealbumiinil peab endal olema ravitoime või profülaktiline mõju, et seda võiks klassifitseerida rubriiki 3002. Ta leiab, et see tõlgendus ilmneb Euroopa Kohtu praktikast, eelkõige 14. detsembri 1995. aasta otsusest liidetud kohtuasjades C‑106/94 ja C‑139/94: Colin ja Dupré (EKL 1995, lk I‑4759), 10. detsembri 1998. aasta otsusest kohtuasjas C‑328/97: Glob-Sped (EKL 1998, lk I‑8357) ja 7. märtsi 2002. aasta otsusest kohtuasjas C‑259/00: Biochem (EKL 2002, lk I‑2461).
29. Komisjon leiab seevastu, et verealbumiini, mida ei saa vahetult kasutada ravi- või profülaktilisel eesmärgil, kuid mis on siiski pärast teatavat ettevalmistust mõeldud samaks eesmärgiks, võib klassifitseerida rubriiki 3002, tingimusel et see toode vajab vaid lihtsat töötlemist, et ravitoimet või profülaktilist mõju omandada.
30. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on õiguskindluse ja lihtsa järelkontrolli tagamiseks vaja, et kaupade tariifse klassifitseerimise otsustavaks kriteeriumiks oleksid üldjuhul kauba objektiivsed tunnused ja omadused, nagu on kindlaks määratud KN‑i rubriigi sõnastuses ning jaotise või grupi kohta toodud märkustes (vt eelkõige 19. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑339/98: Peacock, EKL 2000, lk I‑8947, punkt 9; 16. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑396/02: DFDS, EKL 2004, lk I‑8439, punkt 27; 15. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑495/03: Intermodal Transports, EKL 2005, lk I‑8151, punkt 47, ja 18. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑142/06: Olicom, EKL 2007, lk I‑6675, punkt 16).
31. Nimelt ilmneb KN‑i 1. ja 6. tõlgendamise üldreeglist, et kaupade klassifitseerimine peab seadusjärgselt toimuma nomenklatuuri rubriikide ja alamrubriikide kirjelduste ning jaotiste ja gruppide märkuste alusel, millel on kohustuslik seadusjõud.
32. Lisaks aitavad komisjoni välja töötatud KN‑i selgitavad märkused ja Maailma Tolliorganisatsiooni välja töötatud HS‑i selgitavad märkused oluliselt kaasa erinevate tariifirubriikide ulatuse tõlgendamisele, kuid need pole õiguslikult siduvad (26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑250/05: Turbon International, EKL 2006, lk I‑10531, punkt 16).
33. Tuleb samuti meelde tuletada, et objektiivseks klassifitseerimiskriteeriumiks võib olla toote kasutuseesmärk, juhul kui see on nimetatud tootele omane ja seda saab hinnata selle toote objektiivsete tunnuste ning omaduste alusel (vt eespool viidatud kohtuotsus Thyssen Haniel Logistic, punkt 13; 15. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑183/06: RUMA, EKL 2007, lk I‑1559, punk 36, ja eespool viidatud kohtuotsus Olicom, punkt 18).
34. Käesolevas asjas on kõnealune toode veiseverest valmistatud verealbumiin, mis on üks 14‑st koostisosast, et valmistada teatud valke, mida nimetatakse „antikehadeks” ja mida kasutatakse teatud haiguste raviks. Vaidlust ei ole selles, et see toode, mis on nende antikehade valmistamisel asendamatu, on mõeldud ravi eesmärgil.
35. Tuleb märkida, et KN viitab otsesõnu verealbumiinile. Nii on KN‑i grupi 30 märkuse 1 punktis g märgitud, et sinna gruppi ei kuulu „albumiin, mis ei ole valmistatud ravi- või profülaktilistel eesmärkidel (rubriik 3502)”. Samal ajal on KN‑i grupi 35 märkuse 1 punktis b sätestatud, et sinna ei kuulu „verefraktsioonid (v.a verealbumiin, mis ei ole valmistatud kasutamiseks ravi või profülaktika eesmärkidel), ravimid ja muud grupi 30 tooted”.
36. Nende märkuste sõnastus omistab seega verealbumiini kasutusotstarbele määrava tähenduse. See peab olema valmistatud „kasutamiseks ravi või profülaktika eesmärkidel”, et seda võiks klassifitseerida KN‑i gruppi 30, täpsemalt rubriiki 3002.
37. Sellega seoses tuleb märkida, et viidatud gruppide märkused ega ka tariifirubriikide 3002 ja 3502 selgitavad märkused ei ütle, et KN‑i grupi 30 märkuse 1 punktis g mainitud verealbumiin peab ise omama ravi- või profülaktilist toimet.
38. Lisaks tuleb märkida, et ehkki käesoleva kohtuotsuse punktis 28 viidatud kohtupraktika puudutab KN‑i grupi 30 tooteid, millel tõepoolest on ravi- või profülaktilised omadused, ei saa nimetatud grupist selle põhjal välistada tooteid, mis oma laadilt ei ole küll ravi- või profülaktiliste omadustega, kuid on siiski pärast ettevalmistavat töötlemist mõeldud ravi või profülaktika eesmärgiks.
39. Sarnaselt komisjonile tuleb väljendit „valmistatud kasutamiseks” mõista nii, et sellel on kaks aspekti. Seega võib toodet juba oma laadilt kasutada ravi või profülaktika eesmärkidel või see võib olla valmistatud samal eesmärgil. Järelikult asjaolu, et kõnealust toodet ei saa vahetult kasutada sellel eesmärgil, ei välista seda, et tolli läbimisel võib siiski lugeda, et objektiivsete tunnuste ja omaduste põhjal on see valmistatud ravi ja profülaktika eesmärkidel kasutamiseks.
40. Sellega seoses tuleb rõhutada, et toodete KN‑i gruppi 30 klassifitseerimiseks uuris kohus, kas neil on selgelt määratletud ravi- või profülaktiline profiil, mille mõju keskendub inimorganismi kindlatele funktsioonidele või kas neid võidi kasutada mõne haiguse ennetamiseks või raviks (vt selle kohta 6. novembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑201/96: LTM, EKL 1997, lk I‑6147, punktid 37 ja 45, ja 12. märtsi 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑270/96: Laboratoires Sarget, EKL 1998, lk I‑1121, punktid 39 ja 48).
41. Samuti võib eespool viidatud kohtuotsusest Thyssen Haniel Logistic järeldada, et toodet, mis oma objektiivsete tunnuste ja omaduste tõttu on loomulikult mõeldud meditsiiniliseks kasutamiseks, võib klassifitseerida KN‑i gruppi 30. Nimetatud kohtuotsuses käsitleti steriilset pulbrit, mis koosnes aminohapete segust, mida pärast vee lisamist manustati lahusena tilgutites teatava ravi raames. Nimetatud toode oli seega sellisena ilma mingite meditsiiniliste omadusteta, kuid see klassifitseeriti siiski KN‑i gruppi 30 oma eesmärgi tõttu.
42. Seega tuleb märkida, et verealbumiini, millel endal puudub ravialane mõju, kuid mida kasutatakse mingi haiguse ennetamises või ravis, tuleb tingimusel, et see on konkreetselt selleks otstarbeks mõeldud, pidada tooteks, mis on valmistatud kasutamiseks ravi eesmärkidel KN‑i grupi 30 märkuse 1 punkti g tähenduses.
43. Seevastu ei saa nõustuda komisjoni seisukohaga, et toodet, mis on lihtsa töötlemise läbinud, et omandada ravi või profülaktilist väärtust, võib klassifitseerida rubriiki 3002. 44. Nimelt ei võimalda põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal kehtinud KN, rubriikide 3002 ja 3502 selgitavad märkused ega ka Euroopa Kohtu praktika defineerida „lihtsat töötlemist” ja määratleda, millises staadiumis võib toote töötlemist lugeda oluliseks.
45. Lisaks ei võimaldaks komisjoni pakutud klassifitseerimise kriteerium tagada õiguskindlust ega lihtsat järelkontrolli. Nimelt võiks see, kui Euroopa Kohus hakkaks kasutama kriteeriume, mis puudutavad toote ravi või profülaktika eesmärgil töötlemist eelkõige valdkonnas, kus tehnoloogiad arenevad, tekitada lahknevaid hinnanguid ning kahjustada seega KN‑i ühetaolist kohaldamist Euroopa Liidus.
46. Siseriiklik kohus peab eelnevate juhendite põhjal kõnealuse toote klassifitseerima, kontrollides, kas tollideklaratsioonist ilmnes – toote objektiivseid tunnuseid ja omadusi arvestades –, et see oli mõeldud ravi- või profülaktilise mõjuga toodete valmistamiseks.
47. Eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et KN‑i grupi 30 märkuse 1 punkti g koostoimes selle nomenklatuuri grupi 35 märkuse 1 punktiga b tuleb tõlgendada nii, et verealbumiini, millel endal ravitoime ja profülaktiline mõju puudub, kuid mis toodeti teatavate ravitoimega või profülaktilise mõjuga toodete valmistamiseks ning mis on nende valmistamiseks asendamatu ning millel tulenevalt toote olemusest puudub muu kasutusotstarve, tuleb käsitada selle märkuse tähenduses sellisena, et see on valmistatud ravi- või profülaktilistel eesmärkidel.
Kohtukulud 48. Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta, mida on muudetud komisjoni 11. septembri 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 1789/2003, I lisas esitatud kombineeritud nomenklatuuri grupi 30 märkuse 1 punkti g koostoimes selle nomenklatuuri grupi 35 märkuse 1 punktiga b tuleb tõlgendada nii, et verealbumiini, millel endal ravitoime ja profülaktiline mõju puudub, kuid mis toodeti teatavate ravitoimega või profülaktilise mõjuga toodete valmistamiseks ning mis on nende valmistamiseks asendamatu ning millel tulenevalt toote olemusest puudub muu kasutusotstarve, tuleb käsitada selle märkuse tähenduses sellisena, et see on valmistatud ravi- või profülaktilistel eesmärkidel. Üles

matches: kohus kohus kohus kohus kohus Kohus kohus