Keskkonnaseadustikuüldosa seaduse kommentaarid (2015)
(1) Keskkonnaloas
märgitakse:1) loa omaja nimi ja
isikukood või registrikood;2) loa omaja ning
kontaktisiku aadress ja kontaktandmed;3) tegevuskoha täpne
asukoht, vajaduse korral geograafiliste koordinaatidega;4) lubatav tegevus
vastavalt seaduses sätestatud nõuetele;[RT I, 08.07.2014, 3 - jõust. 01.08.2014]5) loa kehtivusaeg;6) seaduses sätestatud
juhul nõuded, mis esitatakse loodusvara otstarbeka kasutamise tagamiseks ja
keskkonnaloaga lubatud tegevusest tuleneva keskkonnahäiringu vähendamiseks;7) seaduses sätestatud
juhul tegevuse juures rakendatavad ohutusmeetmed ja õnnetuse tagajärgede
leevendamise meetmed;8) seaduses sätestatud
juhul tegevuse alustamisel ja lõpetamisel rakendatavad tervise- ja
keskkonnakaitsemeetmed;9) seaduses sätestatud
juhul keskkonnaseirenõuded;10) seaduses sätestatud
juhul nõuded teabe esitamiseks keskkonnaloa andjale;11) seaduses sätestatud
juhul muud keskkonnaloa kavandatud kõrvaltingimused;12) keskkonnaloa andmise
otsustamise ajal esitatud kirjalike ettepanekute ja seisukohtade arvestamine ja
arvestamata jätmine;13) muud seadusega sätestatud andmed.(2) Keskkonnaluba antakse tähtajatult, välja
arvatud juhul, kui luba taotletakse tähtajaliselt, kui on ette näha
keskkonnaloa omaja tegevuse, sealhulgas kasutatava tehnoloogia või keskkonnaseisundi
muutumist, või seadusega ettenähtud juhul. Tähtajaline keskkonnaluba antakse
vähemalt üheks aastaks, kui keskkonnaloa taotluses ei ole märgitud lühemat
tähtaega.(3) Keskkonnaloa vormid kehtestab valdkonna eest vastutav minister
1. KeÜS § 53 sätestab nõuded keskkonnaloa sisule ja vormile. Normis on
esitatud näidisloetelu põhilistest andmetest ja tingimustest, mida
keskkonnaloas ära märgitakse või nõudena kehtestatakse. See annab nii loa
taotlejale kui ka muule huvitatud isikule informatsiooni selle kohta, mida
keskkonnaloale võiks või tuleks kanda. 1.1. Ühtse vormi kehtestamine lähtub eeldusest, et keskkonnalubasid on otstarbekas
väljastada vormiliselt võimalikult sarnaselt. See tagab, et keskkonnaloa
tingimustest on parem ülevaade, keskkonnalubade erinevaid osi saab
infotehnoloogiliselt ühtsetel alustel töödelda ning vajadusel on need ka
võrreldavad teiste sarnaste keskkonnalubadega. 1.2. Ehkki KeÜS §-s 53 ei öelda otsesõnu, et keskkonnaluba tuleb anda
kirjalikus vormis, ei jäta normi sisu selles osas siiski mingeid kahtlusi. KeÜS
§ 53 lg-s 1 loetletakse teave, mida keskkonnaluba peab sisaldama ning lõige 3
räägib keskkonnaloa vormidest. Nendest viidetest nähtub selgelt, et keskkonnaluba
tuleb anda kirjalikus vormis (vt ka HMS § 55 lg 2). Seadus või määrus võib
reguleerida ka keskkonnaloa väljastamist digitaalselt allkirjastatud
dokumendina ning enamasti sõltub selline võimalus
taotleja nõusolekust. 2. Keskkonnaloa sisule esitatakse KeÜS § 53 lg-s 1 üksikasjalikud nõuded.
Lisaks tuleb haldusakti andmisel järgida muid seaduses sätestatud nõudeid, nagu
näiteks haldusakti põhjendamise nõue (HMS § 56), vaidlustamisviite
äramärkimine (HMS § 57) ning valdkondlikest eriseadustest tulenevad lisanõuded.
2.1. Keskkonnaloas märgitakse kõigepealt loa omaja nimi, samuti isiku- või
registrikood (KeÜS § 53 lg 1 p 1). Loa omaja nimena märgitakse loa vormile
füüsilisest isikust loa omaja ees- ja perekonnanimi ja isikukood ning
juriidilisest isikust loa omaja ärinimi ja äriregistri kood. Tänapäeval on
nende andmete kontroll vähemalt Eesti elektroonilistesse registritesse kantud
isikute puhul võrdlemisi lihtne ning eksituste vältimiseks oleks otstarbekas
loa väljastajal kanda loale andmed registris oleval kujul (sh juriidilise isiku vormile viitava täiendi paigutuse ja kuju osas).
2.2. Lisaks loa omaja nimele peavad loast nähtuma ka loa omaja aadress ja
kontaktandmed (KeÜS § 53 lg 1 p 2). Täiendavalt tuleb märkida kontaktisiku
aadress ja kontaktandmed, kui need erinevad loa omaja andmetest. Kontaktisik on
inimene, kelle poole saab ja tuleb luba puudutavates küsimustes esmajärjekorras
pöörduda (nt seoses keskkonnajärelevalve teostamise või keskkonnaohuga).
Seejuures ei pruugi kontaktisikuna märgitud isik olla loa omaja seaduslik esindaja (nt juhatuse liige). Kontaktandmetena tuleb esitada
teave, mille kaudu on võimalik loa omaja ja kontaktisikuga operatiivselt
ühendust saada. Kui loa omaja tegutseb mitme käitise kaudu, siis võib
kontaktisik olla iga käitise jaoks erinev. 2.3. Loas tuleb esitada lisaks loa omaja kontaktandmetele ka tegevuskoha
täpne asukoht, mis ei pruugi kontaktandmetega kokku langeda (KeÜS § 53 lg 1 p
3). Tegevuskohana tuleb käsitada keskkonnaluba vajava tegevuse asukohta. Sellise
asukohana on käsitatav näiteks kaevu asukoht, kust võetakse põhjavett, või
heitvett veekogusse juhtiva toru ja selle väljalasu asukoht. Kui selliseid
objekte on ühe loa alusel tegutsedes mitu, siis tuleb nende kõikide asukohad
loale kanda. Sõltuvalt loa vormist võib eri liiki tegevuskohtade informatsioon
paikneda loa erinevates osades (nt veekasutusega seotud tegevuskoht on vee
kasutust reguleerivas osas ja muu keskkonnakasutusega seotud tegevuskohad
mingis teises osas). Sageli ei pruugi olla võimalik asukohta aadressiandmete
abil sõnaliselt piisavalt täpselt kirjeldada ning siis on võimalik esitada
asukoht geograafiliste koordinaatide kaudu.
2.4. Keskkonnaloa üks olulisemaid osasid on kahtlemata lubatava tegevuse
kirjeldus (KeÜS § 53 lg 1 p 4). Keskkonnaloast peab selgelt ja üheselt nähtuma,
mida loa omaja selle loa alusel võib teha. KeÜS § 53 lg 1 p 4 sõnastusest
ilmneb, et lubatavat tegevust tuleb loas kirjeldada „vastavalt seaduses
sätestatud nõuetele”.
Kuigi üldiselt on keskkonnaloaga lubatavad tegevused nimetatud KeÜS § 41 lg-s
1, siis antud normi mõttes tuleb tegevuse kirjeldamisel lähtuda eelkõige
valdkondlikus eriosa seaduses täpsemalt sätestatust. Kui eriosa seadus kasutab
tegevuse kirjeldamisel erineva üldisuse astmega teokirjeldusi, siis tuleb loas
esitada neist konkreetset tegevust kõige täpsemalt kirjeldav. Näiteks kui
isikul on lubatud tegeleda veevõtuga pinnaveekogust, siis ei piisa, kui
lubatava tegevusena märgitakse loasse lihtsalt „vee erikasutus”.
Loast peab nähtuma, et luba on antud „veevõtuks pinnaveekogust”, ning loa ülejäänud osadest peab ilmnema, millisest veekogust ja selle
osast vett võib võtta, samuti võetava vee lubatud kogus ja muud olulised
tingimused veevõtuks.
2.5. Keskkonnaloa oluliseks tingimuseks on ka loa kehtivusaeg (KeÜS § 53 lg
1 p 5). Haldusakt võib olla tähtajaline või tähtajatu. Keskkonnaloast peab
nähtuma, kui kaua konkreetne luba kehtib. Kui luba on antud tähtajatult, peab
see olema loas märgitud. Keskkonnaloa kehtivusaja kohta vaata täpsemalt lõike 2 kommentaari käesoleva kommentaari punktis 3.
2.6. KeÜS § 53 lg 1 p-dest 6–11 tulenevad loa tingimused määratakse täpsemalt kindlaks valdkondlikust
eriosa seadusest lähtudes. See tähendab, et konkreetsemad juhised nende punktide
sisustamiseks tulenevad vastavast keskkonnaseadustiku eriosa seadusest. Seejuures ei
pruugi eriosa seadus näha ette kõikide nende punktide alusel tingimuste
kehtestamise võimalust, mistõttu ei pruugi need punktid olla kõigi
keskkonnalubade suhtes asjakohased. 2.7. Keskkonnaloas määratakse seadusega sätestatud juhtudel nõuded, mis
esitatakse loodusvarade otstarbeka kasutamise tagamiseks ja keskkonnaloaga
lubatud tegevusest tuleneva keskkonnahäiringu vähendamiseks. KeÜS § 53 lg 1 p
6 hõlmab keskkonnakasutusega seonduvate kohustuste tuumikut –
loodusvarasid tuleb kasutada otstarbekalt ning keskkonnahäiringuid tuleb
vähendada.
2.7.1. See punkt omab põhimõttelist tähendust ressursimahukate tegevuste
korral, nagu näiteks kaevandamine või vee erikasutuse teatud viisid, kuna nende
tegevuste juures on võimalused loodusvarade säästmiseks kõige suuremad (vrdl nt
hambaarstile väljastatud kiirgusloaga). Ühtlasi on KeÜS § 53 lg 1 p 6 keskkonna
kõrgetasemelise kaitse põhimõtte (KeÜS § 8) ning loodusvarade säästliku
kasutamise põhimõtte (KeÜS § 13) rakenduskanaliks. KeÜS § 53 lg 1 p 6 alusel
kehtestatud nõuded on olulised ka KeÜS §-ga 17 käitajale pandud loodusvarade
säästva kasutamise kohustuse täpsustamiseks.
2.7.2. Loaga lubatud tegevusest tuleneva keskkonnahäiringu vähendamise
nõuded on kahtlemata üheks olulisemaks osaks keskkonnaloast, moodustades
abinõude paketi, mille kaudu tagatakse inimeste ja keskkonna heaolu ja kaitse
tegevusest lähtuvate ebasoodsate mõjude eest. Lisaks sellele, et seeläbi
rakendab loa andja vältimispõhimõtet (KeÜS § 10) ja ettevaatuspõhimõtet (KeÜS §
11), tagatakse keskkonnahäiringu vähendamise nõuete kaudu tegevusest mõjutatud
isikute huvide ja õiguste kaitse. Keskkonnaloaga loa adressaadile nõuete kehtestamisel
tuleb arvestada, et sellised nõuded tekitavad isikule kohustusi ning riivavad
isiku põhiõigusi (nt ettevõtlusvabadus, omandipõhiõigus). See tähendab, et
keskkonnahäiringute vähendamise eesmärgi kõrval peab arvestama ka õiguse
üldpõhimõtteid, eelkõige proportsionaalsuse põhimõtet (HMS § 3 lg 2). Sageli esineb
keskkonnalubade väljastamisel olukord, kus põhimõtteliselt on võimalik
keskkonnahäiringute vähendamiseks veelgi rohkem teha (nt tehnilised lahendused
on põhimõtteliselt olemas), kuid täiendavate meetmete nõudmine ei tohi muutuda
ülemäära koormavaks, arvestades muuhulgas tegevuse ning keskkonnahäiringu
iseloomu (sh piirmäärasid), meetmete efektiivsust ja kulukust.
2.8. Keskkonnaluba peab sisaldama seaduses sätestatud juhul tegevuse juures
rakendatavaid ohutusmeetmeid ja õnnetuse tagajärgede leevendamise meetmeid
(KeÜS § 53 lg 1 p 7). Loas tuleb esitada kõige olulisemate ja tavapärasemate
ohutusmeetmete ja õnnetuse tagajärgede leevendamise meetmete kirjeldus. Oluline
on märkida, et loa omaja kohustused seoses ohutusega ja õnnetuste tagajärgede
leevendamisega ei piirdu loas esitatud nõuete täitmisega. Loa omaja peab olema
valmis kohaldama ka selliseid abinõusid, mida ei ole loas nimetatud, kuid mis
on konkreetsele ohuolukorrale reageerimiseks vajalikud, mistõttu tuleb loa
omajal olla ohutust tagades paindlik. Vastasel korral riskib loa omaja sellega,
et tekitatakse kahju (sh keskkonnakahju) ning tal tekib kahju hüvitamise
(keskkonnakahju heastamise) kohustus, mis eelduslikult on oluliselt kulukam ja
aeganõudvam kui ohutusmeetmete ja asjakohaste õnnetuse tagajärgede leevendamise
meetmete rakendamine. Ohutusmeetmeid ja õnnetuse tagajärgede leevendamise
meetmeid peab rahastama loa omaja, kuivõrd nende meetmete rakendamata jätmise
korral ei ole võimalik anda talle ka tema tegevuseks vajalikku keskkonnaluba.
Ühtlasi on ohutusmeetmete ja õnnetuse tagajärgede leevendamise meetmete
rakendamisega seotud kulude asetamine loa omajale kooskõlas „keskkonna
kasutaja maksab” põhimõttega (KeÜS § 12).
2.8.1. Olukorras, kus loa omajale tulenevad teatud ohutusnõuete järgimise või meetmete rakendamise kohustused seadusest või määrusest, ei ole soovitatav nende automaatne ümberkirjutamine keskkonnaloas. Ümberkirjutus ei pruugi olla ammendav ning
seaduses või määruses kehtestatud nõudeid võidakse ka hiljem muuta. Nii võib
tekkida segadus selles osas, millised nõuded kehtivad. Kui seadusest või
määrusest nähtub, et vastavad kohustused kohalduvad otse ning ei vaja
keskkonnaloas eraldi sõnastamist, puudub ka vajadus nende sätestamiseks keskkonnaloa
nõuetena. Samas, kui loa väljastaja peab seda vajalikuks, ei ole keelatud
esitada keskkonnaloas informeerivaid viiteid, et teavitada loa omajat
kohustusest arvestada muude nõuete kõrval ka teatud õigusaktidest tulenevate
ohutusnõuetega. 2.8.2. Eeltoodu ei tähenda siiski seda, et seaduses või määruses sätestatud
ohutusnõuete olemasolu korral oleks absoluutselt välistatud sarnaste nõuete
sisaldumine keskkonnaloas. Kuna seaduses või määruses sätestatud ohutusnõuded
on sageli sõnastatud üldiselt (nt „tuleb tagada ohutus”), siis juhul, kui loa andjale menetluse
käigus ilmneb, et konkreetse loa väljaandmise asjaolud seda nõuavad ja üldised
ohutusnõuded ei pruugi ohte piisavalt minimeerida, võib vajadusel keskkonnaloas
siiski sätestada teatud konkreetsete aspektidega seotud nõuded, et anda
käitajale selgemad piirid, milles enda tegevust korraldada.
2.9. Keskkonnaloaga saab seaduses sätestatud juhul kindlaks määrata
tegevuse alustamisel ja lõpetamisel rakendatavad tervise- ja
keskkonnakaitsemeetmed (KeÜS § 53 lg 1 p 8). Nimetatud meetmed on asjakohased eeskätt
tegevuste juures, mis mõjutavad keskkonda ka peale tegevuse lõppu (näiteks
kaevandus või prügila, aga ka puurkaev). Antud säte on seotud ka käitaja
vastava kohustusega (KeÜS § 21). Keskkonnaseadustiku eriosa õigusaktis võib
olla käitise sulgemise reguleerimiseks kehtestatud ka eraldi põhjalikum
regulatsioon (nt prügilate või maapõuega seotud tegevuste puhul) ning käitise
tegevuse lõpetamisega seotud kohustused võivad keskkonnaloa asemel tuleneda ka
muust dokumendist (nt sulgemiskava prügila puhul).
2.10. Keskkonnaseirenõuded kehtestatakse loas seadusega sätestatud juhul
(KeÜS § 53 lg 1 p 9). Keskkonnaseirenõuded on keskkonnalubades võrdlemisi
tavapärased. Enamik keskkonnalubadest paneb loa omajale kohustuse teatud
heidete kogust keskkonnas või muid näitajaid rutiinselt mõõta ja vastavad
andmed loa andjale edastada. Millise tihedusega ja milliste saasteainete
sisaldust keskkonnas mõõta tuleb, see määrataksegi kindlaks keskkonnaloaga.
Keskkonnamõju hindamise korral on loa andjale seirenõuete kehtestamisel abiks
keskkonnamõju hindamise aruande seirealased ettepanekud (KeHJS § 20 lg 1 p 7.2).
2.11. Keskkonnaluba võib sisaldada ka nõuet edastada keskkonnaloa andjale
teavet (KeÜS § 53 lg 1 p 10). Millistes küsimustes loa andjale teavet peab
esitama, see tuleneb keskkonnaseadustiku eriosa seadustest. Tavapäraseks ja
enamasti juba õigusaktidega sätestatud nõudeks on regulaarsete andmete
esitamine loa alusel teostatava keskkonnakasutuse kohta. Sagedasti nõutakse
loa omajalt ka tegevuses või kasutatavas tehnoloogias kavandatavatest
muudatusest jms teavitamist (vt ka KeÜS § 20 lg 2 kommentaare).
2.12. Keskkonnaluba võib sisaldada ka muid kõrvaltingimusi (KeÜS § 53 lg 1
p 11). Eelkõige võib tekkida vajadus kõrvaltingimuste sätestamiseks tegevusest
mõjutatud isikute õiguste ja huvidega arvestamiseks, kusjuures silmas tuleb
pidada nii klassikalisi õigusi (nt naabri omandiõigus – AÕS §-d 143-144) kui ka KeÜS § 23 lg-s 1
sätestatud õigust. Näiteks kui tegevusega kaasneb ülemäärane müra, siis võib
olla vajalik reguleerida müratõkke paigaldust või häiritud inimese kodu akende
vahetamist mürakindlamate vastu (vastavate isikute nõusolekul). 2.13. Keskkonnaloa ühe osa moodustab põhjendus loa andmise otsustamise ajal esitatud kirjalike ettepanekute ja seisukohtadega arvestamise või arvestamata jätmise kohta (KeÜS § 53 lg 1 p 12). Nimetatud ülevaade moodustab üksnes ühe osa loa põhjendusest, ehk teisisõnu ei ole tegemist loa resolutiivosaga. Keskkonnaloa andmisel ei ole enamasti motiveerimiseks piisav üksnes põhjendus loa andmise otsustamise ajal esitatud kirjalike ettepanekute ja seisukohtadega arvestamise või arvestamata jätmise kohta. Keskkonnaluba kui haldusakt peab olema põhjendatud (HMS § 56) ka siis, kui menetluse käigus seisukohti ei esitatudki. Praktikas on levinud lahendus, kus keskkonnaload väljastatakse korraldusega, milles esitatakse keskkonnaloa andmise kaalutlused ning ka vastused esitatud seisukohtadele. Õiguslikult moodustavad selline korraldus ja keskkonnaluba ühtse haldusakti. Seda praktikat võib pidada mõistlikuks, kuna keskkonnaluba kui hilisemalt töös kasutatavat dokumenti ei ole mõistlik üle koormata informatsiooniga, mis oli oluline eelkõige loa väljastamisel. Vormikohases keskkonnaloas oleks mõistlik esitada loa andmise otsustamise ajal esitatud kirjalike ettepanekute ja seisukohtadega arvestamise või arvestamata jätmise põhjendus lühidalt ja konkreetselt, tehes vajadusel viite põhjalikumatele motiividele, mis on esitatud loa väljaandmise korralduses. Oluline on, et vormikohane keskkonnaluba ja selle juurde kuuluv väljaandmise korraldus oleksid samaväärselt avalikustatud ning kättesaadavad.
2.14. Kui seadusega on sätestatud keskkonnaloas mis tahes muude andmete esitamine, siis esitatakse loas ka need andmed (KeÜS § 53 lg 1 p 13). Selle
punkti alusel täiendavate andmete või nõuete esitamise võimalus ja ulatus
tulenevad tervikuna keskkonnaseadustiku eriosa seadustest.
3. KeÜS § 53 lg 2 reguleerib keskkonnaloa kehtivuse tähtaega. KeÜS § 53 lg
2 järgi antakse keskkonnaluba üldjuhul tähtajatult, välja arvatud juhul, kui
luba taotletakse tähtajaliselt (nt kui on ette näha keskkonnaloa omaja tegevuse
muutumist või ka seadusega ettenähtud juhul).
3.1. KeÜS kommentaaride avaldamise hetke seisuga hinnates on varasemalt väljastatud keskkonnaload valdavalt tähtajalised ning nende tähtajad on varieeruvad (nt maavara kaevandamise luba antakse kuni 30 aastaks; jäätmeluba antakse kuni 5 aastaks). 3.2. Riik peab tagama ühelt poolt kõrgetasemelise keskkonnakaitse, kuid samas
peab ka keskkonnahaldus olema efektiivne ning vältima ebamõistlikku
halduskoormust. Tegevuste puhul, mis eeldatavasti kestavad pikemat aega ning
millega seoses ei ole ette näha tegevuse
või keskkonnaolukorra olulist muutmist lähiaastatel, koormab tähtajaliste
keskkonnalubade väljastamine ebamõistlikult nii taotlejaid kui ka
haldusorganeid. Näiteks kui taotletakse külale puurkaevust vee võtmiseks keskkonnaluba
ning eeldatavasti kestab see tegevus aastakümneid, siis ei ole mõistlik sundida
taotlejat iga viie aasta tagant uut luba taotlema ning samuti poleks mõistlik viia
läbi täiemahulist haldusmenetlust, kui keskkonnakaitseline vajadus selleks
puudub või ei ole see kuigi oluline. Alates 2014. aastast on Keskkonnaametil võimalik anda vee erikasutuslubasid tähtajatult. 3.3. Loa andmine tähtajatuna ei tähenda aga seda, et luba ei saaks muuta.
Põhimõtteline muudatus, mille KeÜS ette näeb, ongi seotud sellega, et
arvestamist vajavate huvide kaitseks ei nõuta alati tingimata perioodilist
lubade uuendamist ja igakordset täiemahulist haldusmenetlust, vaid peetakse
piisavaks seda, et vajaduse ilmnemisel saab luba muuta või selle hoopis kehtetuks
tunnistada (vt KeÜS § 59 ja §
62 kommentaare).
3.4. Tähtajalise keskkonnaloa andmine on siiski võimalik, kui keskkonnaloa
omaja tegevuse, sealhulgas kasutatava tehnoloogia või keskkonnaseisundi
muutumine on ette näha. Arvestades, et uue loa taotlemine on suhteliselt
koormav, peaks selline muutumine olema tähtajalise loa väljastamise
õigustamiseks piisavalt oluline. Nendel juhtudel, kus loa otsustamisel aluseks
olnud olukord märkimisväärselt muutub, on siiski mõistlik nõuda taotlejalt uue
keskkonnaloa taotlemist koos sellega kaasneva täiemahulise menetlusega, et loa
väljastajal oleks võimalik luba andes arvestada juba uue olukorraga. Samas, kui
loa andjal on juba esmakordsel loa väljastamisel võimalik arvestada väiksemate
muutustega, oleks otstarbekas anda keskkonnaluba neid muutusi arvestades kohe
tähtajatult, nähes vajadusel seoses vastava muudatusega ette eraldi muutmise
või kehtetuks tunnistamise reservatsiooni (HMS § 53 lg 1 p 4).
3.5. Keskkonnaseadustiku eriosa seadustega võivad samuti olla sätestatud
juhud, mil lubasid saab väljastada siiski üksnes tähtajalisena.
3.6. Lisaklauslina on KeÜS § 53 lõikes 2 sätestatud, et loa tähtajalise
andmise korral võib selle anda vähemalt üheks aastaks, kui taotleja ise ei
soovi luba lühemaks ajaks. See tähendab, et loa andja ei saa anda luba lühemaks
ajaks kui üks aasta, välja arvatud juhul, kui loa taotleja vajab luba lühemaks
ajaks. Piirangu eesmärk on vältida isiku liigset koormamist pideva loa
uuendamise nõudega. 3.7. Maksimaalset loa kehtivuse tähtaega seadus ette ei näe, kuid
eelduslikult peaks see olema seotud põhjusega, miks luba tähtajalisena anti.
Näiteks kui on ette näha, et käitaja kasutab mingit tehnoloogiat 7 aastat
ning seejärel on kavas seda uuendada, võib olla põhjendatud loa väljastamine
samaks tähtajaks. Samas peaks loa väljastaja tagama ka isikute võrdse
kohtlemise sarnastes oludes ning tüüpilistes olukordades tuleks rakendada
võimalikult sarnaseid tähtaegu.
4. Keskkonnaloa vormid kehtestab määrusega valdkonna eest vastutav minister (KeÜS § 53 lg 3), kelleks on käesoleval ajal keskkonnaminister (VVS § 3 lg 2).
KeÜS näeb ette, et üldjuhul saab käitaja kõigiks KeÜS § 41 lg-s 1 nimetatud
seotud tegevusteks ühe keskkonnaloa. See tähendab, et näiteks ühele käitajale
varem eraldi väljastatud vee erikasutusloa ja jäätmeloa tingimused hakkavad sisalduma
keskkonnaloa osana või peatükina vastavatel vee erikasutust ning jäätmekäitlust
käsitlevatel vormidel. Kui konkreetne käitaja mõne KeÜS § 41 lg-s 1
nimetatud tegevusvaldkonnaga ei tegele, ei sisalda tema keskkonnaluba ka
sellise tegevusvaldkonna vorme. Kui aga keskkonnaluba omav isik alustab
tegevust mõnel uuel tegevusalal, siis on võimalik tema keskkonnaluba muuta ja
anda talle soovitud õigus, täiendades keskkonnaluba vastavat valdkonda
käsitleva vormikohase osaga.
Laadi alla PDF 2014. a versioon SA Keskkonnaõiguse Keskus


Ajutised püügikitsendused, harrastuspüügiõiguse tasu ja püügivahendite piirarv harrastuskalapüügil 2013. aastal – Riigi Teataja
Ajutised püügikitsendused, harrastuspüügiõiguse tasu ja püügivahendite piirarv harrastuskalapüügil 2013. aastal
Ajutised püügikitsendused, harrastuspüügiõiguse tasu ja püügivahendite piirarv harrastuskalapüügil 2013. aastal - sisukord
§ 3 Lubatud püügivahendite piirarv, harrastuspüügiõiguse tasu ja püügikitsendused Peipsi, Pihkva või Lämmijärvel
§ 5 Lubatud püügivahendite piirarv ja püügikitsendused sise- ja piiriveekogudel, välja arvatud Peipsi, Lämmi- ja Pihkva järvel ning Võrtsjärvel
§ 6 Harrastuskalapüügiõiguse tasu sise- ja piiriveekogudel välja arvatud Peipsi, Lämmi- ja Pihkva järv ning Võrtsjärv
§ 9 Kitsendused lõhe ja meriforelli püügil ning jõgedel spinningu ja lendõngega kalapüügil, kalastuskaardi alusel lubatud spinningu ja lendõngega püük ja harrastuspüügiõiguse tasu
§ 10 Püügikitsendused harrastuskalapüügil forellijõgedel
§ 11 Püügikitsendused ja harrastuspüügiõiguse tasu harrastuskalapüügil Silma looduskaitsealal
§ 12 Püügikitsendused ja harrastuspüügiõiguse tasu harrastuskalapüügil Matsalu rahvuspargis
§ 13 Püügikitsendused ja harrastuspüügiõiguse tasu harrastuskalapüügil Endla looduskaitsealal
§ 14 Kasutada lubatud vähipüügivahendite piirarv
§ 15 Ühe vähipüügivahendiga harrastuspüügiõiguse tasu Harju, Hiiu, Ida-Viru, Jõgeva, Järva, Lääne, Lääne-Viru, Põlva, Pärnu, Rapla, Saare, Tartu, Valga, Viljandi ja Võru maakonnas
§ 16 Ajutised jõevähipüügi kitsendused
8 Lõppsäte
RT I, 28.11.2012, 42
Vastu võetud 27.11.2012 nr 38
Määrus kehtestatakse kalapüügiseaduse § 11 lõigete 11, 111, 112, 12 ja 18, § 19 lõike 3, keskkonnatasude seaduse § 11 lõike 2 punkti 3 ja Vabariigi Valitsuse 9. mai 2003. a määruse nr 144 „Kalapüügieeskiri” § 33 lõike 4 ja § 39 lõike 6 alusel.
(1) Määrusega kehtestatakse 2013. aastaks:
1) piirkonnad, kus harrastuskalapüügil on lubatud kasutada nakkevõrku, õngejada, liivi, kuuritsat, vähinatta ja vähimõrda ning nendes piirkondades kasutada lubatud püügivahendite piirarv;
2) ajutised püügikitsendused harrastuskalapüügil;
3) harrastuspüügiõiguse tasu kalastuskaardi alusel.
(1) Harrastuskalapüügiks Läänemerel ühel kalendrikuul kasutada lubatud nakkevõrkude piirarvud maakondade kaupa, kui luba taotletakse vahetult Keskkonnaametist või elektroonilise kanali kaudu, on esitatud käesoleva määruse lisas 1.
(2) Harrastuskalapüügiks Läänemerel 1. märtsist 31. oktoobrini antakse kalastuskaarte, mille alusel saab kala püüda kuni 100 konksuga õngejadaga seitsmepäevase ajavahemiku kestel:
(3) Harrastuskalapüügiks Läänemerel väikesaari ümbritseval veealal on püsiasustusega väikesaare püsielanikul ühe kalendrikuu kestel kasutada lubatud nakkevõrkude piirarv:
4) Pranglil – 90;
(4) Harrastuskalapüügiks Läänemerel väikesaari ümbritseval veealal ajavahemikus 1. märtsist 31. oktoobrini antakse püsiasustusega väikesaare püsielanikele kalastuskaarte kuni 300 konksuga õngejadaga püügiks seitsmepäevase ajavahemiku kestel:
(5) Harrastuspüügiõiguse tasu kalendrikuu eest, sõltumata püügipäevade arvust on:
1) nakkevõrguga püügil käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud piirkondades – 13 eurot;
2) nakkevõrguga püügil käesoleva paragrahvi lõikes 3 nimetatud piirkondades – 6,5 eurot.
(6) Harrastuspüügiõiguse tasu õngejadaga püügiks seitsmepäevase ajavahemiku kestel, sõltumata püügipäevade arvust, on käesoleva paragrahvi lõigetes 2 ja 4 nimetatud piirkondades 2 eurot.
(7) Harrastuspüügiõiguse tasu võetakse iga käesoleva paragrahvi lõigetes 1–4 nimetatud piirkonna eest eraldi.
§ 3. Lubatud püügivahendite piirarv, harrastuspüügiõiguse tasu ja püügikitsendused Peipsi, Pihkva või Lämmijärvel
(1) Harrastuskalapüügil Peipsi, Lämmi- või Pihkva järvel ajavahemikul 1. märtsist 5. maini kasutada lubatud nakkevõrkude piirarv, kui luba taotletakse Keskkonnaametist, on:
1) Ida-Viru maakonnas Peipsi järvel kaldast kuni 1 km kaugusel – 71;
2) Jõgeva maakonnas Peipsi järvel kaldast kuni 1 km kaugusel – 50;
3) Põlva maakonnas Pihkva ja Lämmijärvel kaldast kuni 0,5 km kaugusel mõlemal veekogul kokku – 93;
4) Tartu maakonnas Peipsi järvel kaldast kuni 1 km ja Lämmijärvel kaldast kuni 0,5 km kaugusel mõlemal veekogul kokku – 102.
(2) Harrastuskalapüügil Peipsi, Lämmi- või Pihkva järvel ajavahemikul 1. märtsist 5. maini kasutada lubatud nakkevõrkude piirarv, kui luba taotletakse elektroonilise kanali kaudu, on:
1) Ida-Viru maakonnas Peipsi järvel kaldast kuni 1 km kaugusel – 103;
2) Jõgeva maakonnas Peipsi järvel kaldast kuni 1 km kaugusel – 71;
3) Põlva maakonnas Pihkva ja Lämmijärvel kaldast kuni 0,5 km kaugusel mõlemal veekogul kokku – 135;
4) Tartu maakonnas Peipsi järvel kaldast kuni 1 km ja Lämmijärvel kaldast kuni 0,5 km kaugusel mõlemal veekogul kokku – 147.
(3) Harrastuskalapüügil Peipsi ja Lämmijärvel ajavahemikul 1. märtsist 5. maini püsiasustusega väikesaare püsielanikule kasutada lubatud nakkevõrkude piirarv Piirissaart ümbritseval veealal on 100.
(4) Peipsi, Lämmi- või Pihkva järvel ajavahemikul 1. märtsist 31. oktoobrini antakse kalastuskaarte kuni 100 konksuga õngejadaga harrastuskalapüügiks seitsmeks päevaks:
(5) Tasu nakkevõrguga harrastuskalapüügiõiguse eest Peipsi, Lämmi- või Pihkva järvel, sõltumata püügipäevade arvust, käesoleva paragrahvi lõigetes 1–3 nimetatud piirkondades on:
1) käesoleva paragrahvi lõigetes 1 ja 2 nimetatud piirkondades ajavahemikul 1. märtsist 5. maini – 13 eurot;
2) käesoleva paragrahvi lõikes 3 nimetatud piirkonnas ajavahemikul 1. märtsist 5. maini – 6,5 eurot.
(6) Tasu kuni 100 konksuga õngejadaga harrastuskalapüügiõiguse eest seitsmepäevase ajavahemiku kestel, sõltumata püügipäevade arvust, käesoleva paragrahvi lõikes 4 nimetatud piirkondades on 2 eurot.
(1) Harrastuskalapüügiks Võrtsjärvel ühel kalendrikuul kasutada lubatud nakkevõrkude piirarv, kui luba taotletakse Keskkonnaametist, on:
1) jaanuaris – 16;
2) veebruaris – 16;
3) märtsis – 16;
4) septembris – 16;
5) oktoobris – 16;
6) novembris – 16;
7) detsembris – 16.
(2) Harrastuskalapüügiks Võrtsjärvel ühel kalendrikuul kasutada lubatud nakkevõrkude piirarv, kui luba taotletakse elektroonilise kanali kaudu, on:
1) jaanuaris – 24;
2) veebruaris – 24;
3) märtsis – 24;
4) septembris – 24;
5) oktoobris – 24;
6) novembris – 24;
7) detsembris – 24.
(3) Kuni 100 konksuga õngejadaga harrastuskalapüügiks Võrtsjärvel 1. märtsist 31. oktoobrini antakse kalastuskaarte seitsmepäevaseks ajavahemikuks.
(4) Harrastuspüügiõiguse tasu kalapüügiõiguse eest kalendrikuus, sõltumata püügipäevade arvust, käesoleva paragrahvi lõigetes 1 ja 2 sätestatud juhtudel on 13 eurot.
§ 5. Lubatud püügivahendite piirarv ja püügikitsendused sise- ja piiriveekogudel, välja arvatud Peipsi, Lämmi- ja Pihkva järvel ning Võrtsjärvel
(1) Harrastuskalapüügiks sise- ja piiriveekogudel ühes kalendrikuus kasutada lubatud nakkevõrkude piirarvud, kui luba taotletakse Keskkonnaametist või elektroonilise kanali kaudu, on esitatud käesoleva määruse lisas 2.
(2) Harrastuskalapüügil Jõgeva ja Tartu maakonna siseveekogudel on keelatud kasutada nakkevõrku pikkusega üle 35 meetri.
(3) Harrastuskalapüügil Saare maakonna siseveekogudel on keelatud kasutada nakkevõrku silmasuurusega alla 130 mm.
(4) Harrastuskalapüügil Valga maakonna siseveekogudel on keelatud kasutada nakkevõrku silmasuurusega alla 100 mm.
(5) Järva maakonnas Tarbja paisjärves on harrastuskalapüük keelatud.
(6) Kuni 100 konksuga õngejadaga harrastuskalapüügiks siseveekogudel ajavahemikus 1. märtsist 31. oktoobrini antakse kalastuskaarte seitsmepäevaseks ajavahemikuks:
2) Põlva maakonnas Meelva järvel, Jõksi järvel, Kooraste Suurjärvel, Valgjärvel, Piigandi järvel, Erastvere järvel, Järvepää järvel, Kiidjärvel, Orava järvel, Tilsi Kõrbjärvel, Tilsi Pikkjärvel, Uiakatsi järvel, Värska järvel, Mutsina järvel ning Räpina, Leevaku, Leevijõe ja Põlva paisjärvel;
5) Tartu maakonnas Suur-Emajõel ja Saadjärvel;
6) Valga maakonnas Aheru järvel, Nõuni järvel ja Tündre järvel, Väikesel Emajõel, Pikre järvel, Udsu järvel, Virtsjärvel, Koorküla Valgjärvel, Kadastiku järvel, Korijärvel, Juusa järvel, Inni järvel, Pörja Porijärvel, Pilkuse järvel, Kiidjärvel ja Karula Pikkjärvel;
§ 6. Harrastuskalapüügiõiguse tasu sise- ja piiriveekogudel välja arvatud Peipsi, Lämmi- ja Pihkva järv ning Võrtsjärv
(1) Harrastuskalapüügiõiguse tasu kalendrikuus, sõltumata püügipäevade arvust, käesoleva määruse § 5 lõikes 1 nimetatud sise- ja piiriveekogudel on:
(2) Harrastuskalapüügiõiguse tasu seitsmepäevaseks ajavahemikuks, sõltumata püügipäevade arvust, käesoleva määruse § 5 lõikes 6 nimetatud siseveekogudel ja ajavahemikuks on:
1) kuni 100 konksuga õngejadaga püügil – 2 eurot;
2) kuni 100 konksuga õngejadaga püügil Kuremaa järvel, Kaiavere järvel, Saadjärvel ja Vagula järvel – 8 eurot.
(3) Harrastuspüügiõiguse tasu võetakse iga käesoleva määruse § 5 lõigetes 1 ja 6 nimetatud piirkonna eest eraldi.
(1) Harrastuskalapüügiks liivi ja kuuritsaga ajavahemikus 1. juunist 31. augustini antakse ühepäevase kehtivusega kalastuskaart.
(2) Liivi ja kuuritsaga on keelatud püüda alla 10-hektarilistel järvedel, vooluveekogudel, Võrtsjärvel, Peipsi järvel, Narva veehoidlal ja kaitsealade sihtkaitsevööndis asuvatel veekogudel.
(3) Liivi ja kuuritsaga harrastuspüügiõiguse tasu ühe päeva eest käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud ajavahemikul on 2 eurot.
(3) Harpuunpüssi ja harpuuniga harrastuskalapüügiks antud kalastuskaart kehtib käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud veekogudel üheaegselt.
§ 9. Kitsendused lõhe ja meriforelli püügil ning jõgedel spinningu ja lendõngega kalapüügil, kalastuskaardi alusel lubatud spinningu ja lendõngega püük ja harrastuspüügiõiguse tasu
(2) Spinningu ja lendõngega püügiks jõgedel antakse kalastuskaarte järgmistele jõelõikudele järgmisteks ajavahemikeks:
1) Pirita jõele Vaskjala paisust suudmeni 1. septembrist 14. oktoobrini ja 16. novembrist 31. detsembrini;
2) Jägala jõele Linnamäe paisust suudmeni 1. septembrist 31. detsembrini;
3) Valgejõele Kotka paisust suudmeni 1. jaanuarist 14. oktoobrini ja 16. novembrist 31. detsembrini;
4) Selja jõele Arkna sillast suudmeni 1. jaanuarist 14. oktoobrini ja 16. novembrist 31. detsembrini;
7) Purtse jõele Sillaoru paisust suudmeni 1. jaanuarist 14. oktoobrini ja 16. novembrist 31.detsembrini.
(3) Kalastuskaardi alusel on harrastuspüügiõiguse tasu käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud piirkondades:
(4) Kalastuskaart püügiks spinningu ja lendõngega kehtib üheaegselt kõigil käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud veekogudel.
(5) Käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud jõgedel ja ajavahemikel on keelatud kasutada spinninguga püügil lanti või lendõngega püügil kunstpeibutist, mille pikkus on suurem kui 18 cm, arvestamata konksude ja neid hoidvate rõngaste pikkust. Landi või kunstpeibutise küljes kasutatavatel konksudel ei tohi konksu teraviku ja sääre vaheline kaugus ületada 12 mm.
(6) Kalastuskaardi alusel lõhe ja meriforelli püügil lõikes 2 nimetatud piirkondades, välja arvatud Narva ja Jägala jõgi, on ühel isikul ühe ööpäeva jooksul lubatud püüda kokku kuni kaks kala: kaks lõhet või kaks meriforelli või siis üks lõhe ja üks meriforell.
§ 10. Püügikitsendused harrastuskalapüügil forellijõgedel
(2) Harrastuskalapüük spinningu ja lendõngega on käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud veekogudel lubatud kalastuskaardi alusel.
(3) Harrastuspüügiõiguse tasu käesoleva paragrahvi lõigetes 1 ja 2 nimetatud tingimustel on:
1) kalapüügiõiguse eest 1 aastaks – 36 eurot;
2) kalapüügiõiguse eest 1 päevaks – 3 eurot.
(4) Kalastuskaart forellipüügiks kehtib üheaegselt kõigil käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud veekogudel.
§ 11. Püügikitsendused ja harrastuspüügiõiguse tasu harrastuskalapüügil Silma looduskaitsealal
(1) Silma looduskaitsealal antakse ühepäevase kehtivusega kalastuskaarte:
1) Sutlepa merele;
2) Saunja lahele.
(2) Silma looduskaitsealal Sutlepa merel ja Saunja lahel on 1. märtsist 30. juunini kalapüük keelatud.
(4) Silma looduskaitsealal on 2013. aastal harrastuskalapüügil keelatud kasutada nakkevõrku.
(5) Harrastuskalapüügiõiguse tasu käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud piirkondades üheks päevaks on 6 eurot.
§ 12. Püügikitsendused ja harrastuspüügiõiguse tasu harrastuskalapüügil Matsalu rahvuspargis
(1) Harrastuskalapüügiks Matsalu rahvuspargis, välja arvatud Penijõe vasakul kaldal looduskaitseala piirist Bogeri auguni ja rahvuspargi piirides asuvate sadamate muulidel, antakse kalastuskaarte spinninguga, lihtkäsiõngega, käsiõngega, lendõngega ja sikutiga püügiks, kui neid taotletakse Keskkonnaametist, järgmiselt:
2) 15. märtsist 10. maini Raana jõel, Liivi jõel ning Kasari jõel Säina sonnist kuni Liivi jõe suudmeni, Kasari jõel Rõude jõe lähtest ülesvoolu kuni Sitsi peakraavini, Kloostri sadamas, Kasari jõe vasakul kaldal Kloostri silla juures tähistatud alal ja Rõude jõel Rõude silla juures 50 m üles- ja allavoolu ehk piirkondades A, B, C, D, E, K ja J2 – 373;
4) 1. juulist 15. novembrini Väinamere vabavee sihtkaitsevööndis ehk piirkonnas M2 – 69;
5) 1. juulist 15. novembrini Matsalu lahe vabavee sihtkaitsevööndis, Kalatee sihtkaitsevööndis, Väinamere vabavee sihtkaitsevööndis ehk piirkonnas M1 – 28;
(2) Harrastuskalapüügiks Matsalu rahvuspargis, välja arvatud Penijõe vasakul kaldal looduskaitseala piirist Bogeri auguni ja rahvuspargi piirides asuvate sadamate muulidel, antakse kalastuskaarte spinninguga, lihtkäsiõngega, käsiõngega, lendõngega ja sikutiga püügiks, kui neid taotletakse elektroonilise kanali kaudu, järgmiselt:
2) 15. märtsist 10. maini Raana jõel, Liivi jõel ning Kasari jõel Säina sonnist kuni Liivi jõe suudmeni, Kasari jõel Rõude jõe lähtest ülesvoolu kuni Sitsi peakraavini, Kloostri sadamas, Kasari jõe vasakul kaldal Kloostri silla juures tähistatud alal ja Rõude jõel Rõude silla juures 50 m üles- ja allavoolu ehk piirkondades A, B, C, D, E, K ja J2 – 437;
3) 1. juulist 15. novembrini Penijõel, Tuudi jõel, Raana jõel, Kasari jõel Kasari sillast kuni Tuudi jõe suudmeni, Liivi jõel, Kasari jõel Kasari sillast kuni Rõude jõeni, Kasari jõe lõunakaldal Rõude jõest kuni Kloostri sadamani ja Rõude jõe põhjakaldal Kasari jõest kuni Rõude sillani – piirarvuta;
4) ajavahemikus 1. juulist 15. novembrini Väinamere vabavee sihtkaitsevööndis ehk piirkonnas M2 – 81;
5) 1. juulist 15. novembrini Matsalu lahe vabavee sihtkaitsevööndis, Kalatee sihtkaitsevööndis, Väinamere vabavee sihtkaitsevööndis ehk piirkonnas M1 – 32;
(3) Käesoleva paragrahvi lõigete 1 ja 2 punktides 1–6 nimetatud tingimustel on harrastuskalapüügiõiguse tasu 7 eurot.
(4) Harrastuskalapüügiõiguse tasu võetakse iga käesoleva paragrahvi lõigete 1 ja 2 punktides 1–6 nimetatud piirkonna eest eraldi.
(5) Matsalu rahvuspargis on keelatud kasutada harrastuskalapüügil nakkevõrku.
§ 13. Püügikitsendused ja harrastuspüügiõiguse tasu harrastuskalapüügil Endla looduskaitsealal
(1) Kalastuskaarte harrastuspüügiks Endla looduskaitsealal antakse üheks kalendrikuuks või üheks päevaks:
(3) Kalapüük Endla looduskaitsealal Endla järvel ja Sinijärvel on 1. aprillist 30. juunini keelatud.
(4) Harrastuskalapüügiõiguse tasu käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud veekogudel on üheks kalendrikuuks 7 eurot ja üheks päevaks 3 eurot.
§ 14. Kasutada lubatud vähipüügivahendite piirarv
(1) Harrastuslikul vähipüügil kasutada lubatud vähinattade või vähimõrdade (edaspidi vähipüügivahendid) ööpäevade piirarv 2013. aastal, kui luba taotletakse Keskkonnaametist, on:
1) Harju maakonnas – 164;
2) Hiiu maakonnas – 62;
3) Ida-Viru maakonnas – 123;
4) Jõgeva maakonnas – 205;
5) Järva maakonnas – 123;
6) Lääne maakonnas – 82;
7) Lääne-Viru maakonnas – 41;
8) Põlva maakonnas – 205;
9) Pärnu maakonnas – 123;
10) Rapla maakonnas – 41;
11) Saare maakonnas – 615;
12) Tartu maakonnas – 164;
13) Valga maakonnas – 246;
14) Viljandi maakonnas – 123;
15) Võru maakonnas – 164.
(2) Harrastuspüügil kasutada lubatud vähipüügivahendite ööpäevade piirarv 2013. aastal, kui luba taotletakse elektroonilise kanali kaudu, on:
1) Harju maakonnas – 236;
2) Hiiu maakonnas – 89;
3) Ida-Viru maakonnas – 177;
4) Jõgeva maakonnas – 295;
5) Järva maakonnas – 177;
6) Lääne maakonnas – 118;
7) Lääne-Viru maakonnas – 59;
8) Põlva maakonnas – 295;
9) Pärnu maakonnas – 177;
10) Rapla maakonnas – 59;
11) Saare maakonnas – 885;
12) Tartu maakonnas – 236;
13) Valga maakonnas – 354;
14) Viljandi maakonnas – 177;
15) Võru maakonnas – 236.
(3) Vähipüügivahendi ööpäev on kalastuskaardi ööpäevades arvestatud kehtivusaja ja kalastuskaardile kantud püügivahendite arvu korrutis.
§ 15. Ühe vähipüügivahendiga harrastuspüügiõiguse tasu Harju, Hiiu, Ida-Viru, Jõgeva, Järva, Lääne, Lääne-Viru, Põlva, Pärnu, Rapla, Saare, Tartu, Valga, Viljandi ja Võru maakonnas
Ühe vähipüügivahendiga harrastuspüügiõiguse tasu üheks ööpäevaks ühes käesoleva määruse § 14 lõigetes 1 ja 2 nimetatud piirkonnas on 3 eurot.
§ 16. Ajutised jõevähipüügi kitsendused
(1) Saare maakonnas on jõevähipüük keelatud Põduste jões, Laugi peakraavis ja Riksu ojas ja Riksu lahel.
(2) Harju maakonnas on jõevähipüük keelatud Jägala jões ja selle lisajõgedes ning Vääna jões.
8. peatükk Lõppsäte
Määrus jõustub 1. detsembril 2012. a.
Lisa 1 Harrastuskalapüügil Läänemerel üheks kalendrikuuks kasutada lubatud nakkevõrkude piirarvud 2013. aastal maakondade kaupa, kui luba taotletakse Keskkonnaametist või elektroonilise kanali kaudu
Lisa 2 Harrastuskalapüügil sise- ja piiriveekogudel üheks kalendrikuuks kasutada lubatud nakkevõrkude piirarvud 2013. aastal, kui luba taotletakse Keskkonnaametist või elektroonilise kanali kaudu


text:
Kõik teemad > ÕIGUSLOOMEST
Iga uue seaduse ja normi eesmärk peaks olema mõistlikkus ja õiglus, Eesti inimeste elu paremaks muutmine.
Õiguskantsleri ülesanne on jälgida õigusloomet ja sekkuda, kui see väljub Põhiseaduse raamidest. Seepärast tuleb pingsalt jälgida Riigikogu ja valitsuse koostööd seaduseelnõude menetlemisel ning seaduste sisulist kvaliteeti. Samuti on oluline silmas pidada Riigikohtu praktikat ja ametnikelt, inimestelt, vabakonnast, ajakirjandusest ja sotsiaalmeediast saadud signaale seaduste põhiseadusevastase rakendamise kohta.
Häid tähelepanekuid vajaduse kohta uurida mõne normi põhiseaduspärasust või inimeste õiguste kaitset praktikas annavad ka Riigikogu liikmed, nii koalitsiooni- kui opositsioonifraktsioonidest.
Põhiseadusevastast normi märgates on riigimehelik sellest juba eelnõu menetlemise käigus valitsusele või Riigikogule teada anda. Paljudel juhtudel ongi põhiseadusvastane norm seesuguse märguande peale kehtestamata jäänud. Nõnda ei ole riigipeal tekkinud vajadust seadusi vetostada, mis omakorda teenib parlamentaarset demokraatiat. Riigipea peab tagasi lükkama vastu võetud põhiseadusvastase seaduse tervikuna, õiguskantsler vaidlustab üksnes põhiseadusvastase normi ja põhiseaduspärased, vajalikud normid jõustuvad. Seega piiratakse Riigikogu õigust rahvalt saadud mandaati teostada vaid selgelt põhjendatud ulatuses.
Põhiseadusvastaste normide ärahoidmine ja seega riigipea veto kasutamise vajaduse kadumine on üks õiguskantsleri töö tulemuslikkuse näitajaist. Ressursi kasvades oleks võimalik eelnõude kontrolli veelgi laiendada.
Eraldi töölõigu moodustavad olemuselt poliitilised otsused, kus uue seaduse vastased kasutavad ka põhiseaduslikkuse argumenti. Sellistel juhtudel tuleb õiguskantsleril seadus erilise hoolega läbi töötada ja vajadusel õigusrahu saavutamise nimel lasta seda Riigikohtul kontrollida ka siis, kui põhiseaduspärasus on pelgalt vaieldav.
Iga uue seaduse ja normi eesmärk peaks olema mõistlikkus ja õiglus, Eesti inimeste elu paremaks muutmine. Põhiseaduse vaimus oleks Eesti liikumine selle poole, et kõik elu korraldavad normid oleksid arusaadavad, mõistlikud, täidetavad ja praktikas nende täitmine ka tagataks. Õigusnorme, millest ei saa aru, mida ei saa mõistlikult täita ja mille täitmist ei saa tagada, kahjustavad õiguskuulekust ja nõrgestavad õigusriiki.
Riigikogu kasvatas 2015. aasta sügis- ja 2016. aasta kevadistungjärgul oma rolli oluliste seaduseelnõude algatamisel ja vajadusel valitsuse eelnõude muutmisel. Valitsus on sellele arengule reageerinud pigem tõrjuvalt ja Riigikogu algatusi rohkem või vähem avalikult laitnud. Eelolev Riigikogu istungjärk näitab, kuivõrd suudab parlament end kehtestada.
Rahvaesinduse tugevnemine, avalike arutelude sagenemine ja parlamendi suutlikkus valitsust sisuliselt kontrollida on põhiseadusliku võimujaotuse ja -tasakaalu seisukohalt ülivajalik. See, et valitsus algatab enamuse seaduseelnõusid, on parlamentaarses riigis tavapärane. Täitevvõimu püüdele õigusloomet monopoliseerida tuleb aga vastu seista. Seda nõuab Põhiseaduses paika pandud tasakaaluvalem.
Riigikogu, valitsus, president, Riigikohus, õiguskantsler ja Riigikontroll on seatud üksteist kontrollima ja piirama. Nõnda ei koondu võim ühegi inimese, erakonna ega institutsiooni kätte ja on võimalik tagada Eesti elu suunavate otsuste põhiseaduslikkus.
Riigikogu rolli inimeste põhiseaduslike õiguste kaitsel on võimalik veelgi tugevdada. Just Riigikogu saab nõuda iga seaduse arusaadavust ja küsida vastust küsimusele, kuidas uus norm inimeste elu päriselt paremaks muudab. Olgu tegemist haldusreformi, korrakaitse, koolikorralduse, puuetega inimeste töötamisvõimaluste või sotsiaalse turvavõrguga.
Kaalutlusõigust võimaldavad normid
Sageli sisaldavad valitsuse algatatud eelnõud norme, mis vähendavad ametnike ja kohtunike vastutust ning muudavad iga elulise juhtumi lahendamisel õigluse poole püüdlemise raskeks. Küllap tuleb see sellest, et kardetakse võimalust oma peaga mõtelda, peljatakse võimalikke vigu ja uuendusi. Ometi tagab põhiseaduspärase tulemuse tihti just kaalutlusõigust sisaldav norm. See, et kaalutlusõiguse korral on põrkuvate huvidega inimestel võimalik ette võtta kohtutee, ei tohiks õigluse ja mõistlikkuse poole püüdlemist pärssida.
Hästi põhjendatud kaalutlusotsuse vaidlustamine kohtus ei tähenda, et ametnik tegi vea. Näiteks keskkonna-, muinsuskaitse- ja omandiõiguse tasakaalustamisel tuleks ametnikel koguda kõik faktid ja arvamused ning leida mõistlik ja õiglane kompromisslahendus. Selle asemel kiputakse soovima jäiku, kaalutlemisvõimaluse ehk otsustamisvastutuseta reegleid. Mõistagi on erinevate huvidega osapooltega, näiteks ajaloolise vesiveski omaniku, muinsus- ja kalakaitsjatega suhtlemine ning lõpuks otsuse põhjendamine aeganõudvam ja keerukam kui seaduse robotlik rakendamine. Ent just seda avatud paindlikku suhtlust ja visa selgitamist on vaja. Vastasel korral tekib üha juurde inimesi, kelle arvates teeb riik neile ühegi mõistliku seletuse ja kaastundeta liiga.
Praegugi on Riigikogus õiguskantsleri ettepanekul pooleli kaalutlusõiguse andmine neile, kes võtavad inimesi riigiametitesse ja –töökohtadele. Loosungliku karmuse õhkkonnas on kehtestatud eluaegsed keelud paljude tööde tegemiseks inimestele, kes kunagi toime pannud kuriteo, selle eest karistuse kandnud ning karistatus ka kustunud. Seda hoolimata sellest, kas tegu pandi toime alaealisena, kas tegu praegusajal ongi enam kuritegu või mis tüüpi tegu see oli.
Täiesti mõistetavalt peab kehtima eluaegne lastega töötamise keeld lapse vastu kuriteo toime pannud isikule ja altkäemaksuvõtja või röövel ei sobi kunagi kohtunikuks. Samas ei pruugi olla head põhjust Eesti riigi teenistusest eemal hoida inimest, kes nooruse uljuses rüvetas võõrriigi lippu või hõivas omavoliliselt asustamata hoone. Õigus elus eksinud inimesi tööle võtta, kui nad praegu ei kujuta mingit ohtu, ei too kaasa kohustust neid tööle võtta. Ometi on neid, kes on käimasolevas arutelus sellisele valele järeldusele jõudnud. See ilmestab hästi hirmu kaalutlusõiguse ja paindlike normide ees.
Kaalutlusõigus ei tähenda seni ühtpidi jäiga ja ebaõiglase normi muutumist teistpidi jäigaks ja sama ebaõiglaseks.
Soovi, et seadusandja kehtestatud reeglid oleks võimalikult täpsed ning reguleeriks teatud ajahetkel esile tõusnud probleemi n-ö lõpuni, viimase detailini ära, võib mõista. Arusaadav on ka lootus, otsekui saaksid sarnased juhtumid alati sarnase lahenduse. Paraku pole see alati nii. Elulised juhtumid on erinevad ja tihti raskesti ettenähtavad. Seetõttu võib viia õiglasema tulemuseni pigem eesmärke ja põhimõtteid sisaldav ning erinevaid valikuvariante pakkuv norm.
Lisaks toodab kasuistlik normiloome norme ainult juurde, sest elu mitmekesisust ei suuda ka kõige püüdlikum normilooja ette aimata ega ära lahendada. Normide rägastikus orienteerumine käib lõpuks üle jõu ka normiloojale endale. Seetõttu tundub vajalik, et ka kõik probleemiga kuidagi seotud küsimused võiks olla igas normis „lõpuni lahti kirjutatud“ nii, et lahenduse leidmiseks piisabki seaduse ühe normiga tutvumisest. See tähendab aga täiendavaid norme.
Selline olukord on juba tekkinud näiteks veeseaduses. Veeseadust on väga palju muudetud ning selles on arvukalt ülamärgiga paragrahve ja nende lõikeid. Samuti on paragrahvid üsna pikad. Seaduse algne struktuur ja loogika on muudatustega kaotsi läinud. Veeseadusega tutvumine eeldab lugejalt kannatlikkust ja visadust. Iga järgneva muudatusega üha enam.
Näiteks veekogude kallastel karjatamist reguleerides lisati tarviliku 1-2 lõike kõrval seadusesse terve rida norme, mille järele puudub vajadus, sest need on samas seaduses veidi eespool juba olemas. Reeglid on sedavõrd detailsed, et vajadus uute reeglite ja erandite järele on ainult aja küsimus. Nt peab jõe ääres karjatades olema „igale loomühikule“ tagatud vähemalt viiemeetrine kaldariba. Aga kuidas arvestatakse jõgede lookeid ning mis juhtub, kui igale veisele on ruumi nt 4,95 m? Kas see viib täiendavate täpsustusteni seaduses jõeloogete mõõtmiseks ja arvutamiseks ning kaldariba laiuse osas erandite sõnastamiseni või saaks need olukorrad lahendada Keskkonnaamet kohapealset olukorda hinnates? See sõltub seadusandja valikutest.
Ülearu üksikasjalikku ühiselu reguleerimist on ajaloos proovitud, seega pole tegemist pelgalt abstraktse mõttekäiguga. Preisi keisri Friedrich Wilhelm II ajal koostatud Preisi riikide üldine maaõigus (1749. aasta Allgemeines Landrecht für die Königlichen Preussischen Staaten) sisaldas üle 19 000 paragrahvi. Preisi üldine maaõigus pidi üldlevinud arusaama järgi olema nö lõplik seadus, mille tõlgendamine pole vajalik. Hoolimata pingutustest ei saanud seadustekogu täiusliku õigusloomekunsti eeskujuks, nagu autorid olid lootnud, elu osutus juba tollal liialt keeruliseks ega võimaldanud kõiki mõeldavaid olukordi ette näha ja nende õiglasi lahendusi seadusse täpselt kirja panna.
Ülereguleerimisest loobumine
Valitsuse kava piirata õigusloome mahtu tuleb tervitada. Loodetavasti ei asuta seejuures mõõtma eelnõude arvu ega üritata piirata Riigikogu liikmete õigust eelnõusid algatada ja muuta. Kokku lugeda tasub kehtestatavaid reegleid, norme ja mis peamine – küsida esmalt, kas neid ikka tõesti tarvis on, kas ilma ei saa. Kas reeglid on koos ühes või eraldi kümnes eelnõus, pole oluline. Kitsama fookusega eelnõu saab paremini analüüsida ja arutada. Ja mis peamine: seaduse muutmine või uus elukorralduse reegel on õigustatud üksnes siis, kui ilma ei saa. Kindlasti on tarvis kiiresti parandada põhiseadusvastased seadused, kaotada ametnike vastutust pärssivad ja inimeste elu tarbetult piiravad normid ja keskenduda neile normidele, mida on Eesti arenguks vaja.
Ilmselge ülereguleerimisega on tegemist siis, kui seadusesse kirjutatakse unistus, lootus või soov, ent mitte ühtegi abinõu, mille kasutamise tulemusel võiks elu soovitud suunas muutuda. Muidugi oleks lihtne ja võib-olla koguni populaarne näiteks vaesus seadusega keelata ja õnn kohustuslikuks teha. Paraku ei täida ükski seadus end ise.
Riigireformi ehk riigi ülevalpidamise reformi üks suund võiks olla dereguleerimine ja kodanikuühiskonna suurem usaldamine. Näiteks riigihangete registri ja mistahes muu otsustusmenetluse läbipaistvus ennetab korruptsiooni tõhusamalt, seejuures paremini ja odavamalt kui bürokraatia.
Seaduse tähendus
Seadusele ei tasu omistada ülesandeid ega tähendusi, mida sel pole. Mõnele inimesi vapustanud sündmusele kiputakse reageerima uue, võimalusel kurja normi kehtestamisega, mis siiski poleks halba vältinud ega väldiks tulevikus, loogilist seost ebasoovitava inimkäitumisega pole.
Selline norm öeldakse olevat signaal. Õigusfilosoofiliselt vaadeldes pole see siiski hea praktika. Vaevalt niisugune silmamoondus ühiskondagi rahustab, või kui, siis üksnes ajutiselt. Propagandistlikul eesmärgil toodetud normid tekitavad segadust ja võivad inimeste õiguskuulekusele ja üksteisega arvestamisele hoopis vastu töötada. Õigusteaduse põhimeetod on siiski loogiline argumenteerimine. Kehtestada tasub üksnes selliseid norme, milleta elu soovitud suunas ei kulge, mille täitmist on võimalik kontrollida ja kontrollitaksegi. Inimene peab saama kehtivat normi, olgu see seadus, eeskiri või liiklusmärk usaldada. Norm peab kehtima kõikidele võrdselt, ühiskonna enamus peaks tajuma elukorraldust mõistliku ja põhjendatuna. Normid, mida tegelikult enamus ei täida, kahjustavad õiguskuulekust üldiselt.
Uuesti on pead tõstmas kavatsused muuta karistatavaks iseenesest ohutud teod, mille järel on ametnikel lihtne võtta vastutusele „need, keda vaja“: sel juhul pole tõendamisega suurt muret.
Õiguskantsler andis arvamuse eelnõu kohta, millega soovitakse karmistada suhtumist sellesse, kui mootorsõidukit ebakaines olekus juhitakse. Muudatuste legitiimne eesmärk on mõistetav ja lahenduste pakkumine eelnõus kirjeldatud ohtude vähendamiseks tervitatav. Siiski ei piisa isikuõiguste piirangute põhiseaduspärasuse garanteerimiseks pelgalt arusaadavast eesmärgist. Veelgi enam: kui uue normi eesmärk on üksnes suhtumise karmistamine, siis selleks sobivad muud vahendid, mitte seadusesäte. Iga inimese õiguse piirang peab olema proportsionaalne, õiglane, mõistlik ja taotletava eesmärgiga võrreldes mitte ülearu karm. Tutvumiseks saadetud eelnõu tekitas küsimusi seoses kehtestatavate piirangute vajalikkuse ja mõõdukusega, mistõttu arvamuses esitati soovitused eelnõu parandamiseks.
Selleks, et jõulisemalt tõkestada joobes juhtimist, tuleks kasutada ohtlike tegude keelamise norme, mis on selged ja mida praktikas kavatsetakse ka rakendada. Eelnõus olid tõenäoliselt parimat soovides sõnastatud normid nõnda, et karistatavaks muudeti kohati täiesti ohutu tegevus ja normide rakendamine võinuks seepärast viia absurdse tulemuseni. Oluline on, et juba karistusnorm ise oleks konstrueeritud selliselt, et see ei loeks süüteoks tegevusi, mis ei ohusta kaitstavat õigushüve, ega oleks seotud kohustustega, mille täitmine on enamasti ebamõistlik või ka ohtlik.
Uute keeldude ja käskude kehtestamisel võiks alati läbi mõelda, kas selle keelu või käsu kehtides oleks traagiline liiklusõnnetus jäänud toimumata või mõni pettus toime panemata. Kui vastus on ei, tasub veelkord mõelda, kas uus norm on mõeldud Eesti elu muutma ja kuidas see päriselt mõjub.
Lisaks tuleb mõelda sellele, kui palju saab üldse riik tegelikult inimeste käitumist oma õigus- ja karistuspoliitikaga mõjutada. Parim lahendus on see, kui iga liikleja teadvustab oma tegevuse võimalikke tagajärgi ja reegleid ei riku. See peaks olema normaalsus. Selline inimese enda seaduskuulekas hoiak ja kohustus on juba täna kirjas korrakaitseseaduses, mis ütleb, et ohu ärahoidmine on iga potentsiaalse ohu tekitaja või rikkuja enda kohustus.
Seaduste nö lihtvead
Seaduste vead ilmnevad tavaliselt siis, kui seadus jõustub ja seda rakendama hakatakse. Vahel põhjustab vigu ebapiisav mõjuanalüüs, vahel poleks olnudki võimalik vea tekkimist ette näha. Igal juhul tuleb viga võimalikult kiiresti parandada. Ilmselgete vigade korral ei ole põhjust algatada põhiseaduslikkuse järelevalvet, piisab Riigikogu teavitamisest.
Nii algatas Riigikogu õiguskomisjon õiguskantsleri pöördumise tulemusel korrakaitseseaduse muutmise seaduse eelnõu, millega täpsustatakse „kõik puhuvad“ reidi käigus õiguste tutvustamist. Mõistagi pole sisulist vajadust kõikidele juhtidele enne puhumist purjus juhi õigusi tutvustada, õiguste tutvustamine on vajalik siis, kui joobetunnused ilmnevad. Sisulise eesmärgita menetlus ei kaitse inimeste õigusi ja kahjustab samal ajal ka korrakaitseülesannete täitmist ning kulutab aruka põhjuseta politsei niigi nappi ressurssi.
Õiguskantsler teavitas Riigikogu ka töötuskindlustuse seaduses avastatud probleemist, kui selgus, et koondatud töötaja jääb kindlustushüvitisest ilma, kui tööandja keeldub esitamast töötukassale avaldust hüvitise maksmiseks. Kui aastaid tagasi võis olla põhjendatud, et avalduse esitab tööandja, kelle käsutuses olid eeldatavasti kõige täpsemad andmed, siis tänapäeval on sellisele olukorrale raske õigustust leida. Töötamise registri kasutuselevõtt ja teised muudatused võimaldavad töötukassal otsuse tegemiseks vajalikud andmed ise hankida. Riigikogu sotsiaalkomisjon ja Sotsiaalministeerium nõustusid õiguskantsleriga selles, et seadus peaks lubama koondatud töötajal endal hüvitise saamiseks töötukassa poole pöörduda, kui tööandja jätab oma kohustuse täitmata. Seadusemuudatus on väljatöötamisel.
Kooseluseaduse rakendusnormide puudumine tekitab erinevat halduspraktikat ja segadust. Näib, et õigus oli notaritel, kes juba kooseluseaduse jõustumisel osutasid, et seda saab rakendada ka ilma eraldi rakendusaktita. Registrikannete tegemist jm praktilisi toiminguid suunavate õigusnormide puudumine ei takista praktikas vajalike otsuste ning neid kajastavate kannete tegemist. Näiline õiguslünk ja õigusselgusetus on ületatavad otse Põhiseaduse ja olemasolevate seaduste alusel. Nii on juba teinud notarid, kohtud ja täitevvõim (nt Sotsiaalkindlustusamet).
Probleeme õigusselgusega on muiski valdkondades. Näiteks ilmnes, et seaduse asendamisel uuega jäetakse jätkuvalt sageli vana seaduse alusel antud määrused muutmata ning öeldakse üldsõnaliselt, et need kehtivad edasi osas, milles on uue seadusega kooskõlas.
Näiteks uue kalapüügiseaduse rakendusnormi järgi pidi kalur ise hindama, millises osas varasema kalapüügiseaduse alusel kehtestatud kalapüügieeskiri kehtib. Veelgi enam: kehtiva seaduse tekstis Riigi Teatajas avanes kalapüügieeskirja kohal teade, et sellist akti ei ole kehtestatud või avaldatud. Tegelikult kalapüügieeskiri kehtis ning selle mittetäitmise eest karistatakse.
Sotsiaalhoolekande seadus jättis kehtima selle alusel antud kohaliku omavalitsuse määrused, seades määruste kehtivuse lõpptähtajaks 31. märtsi 2016. Kõik kohaliku omavalitsuse üksused ei pannud tähele volitusnormi muutumist ega kohustust kehtestada uued, uue seadusega kooskõlas olevad määrused.
Ehitusseadustiku ja planeerimisseaduse rakendamise seadus jättis kehtima osalt seadusvastased ehitusmäärused.
Sellised juhtumid tuleb välja selgitada kõikides valdkondades ja edaspidi tuleks seda tüüpi üleminekusätetest hoiduda. Inimesed peavad tavaelus sageli juhinduma justnimelt seaduse alusel antud määrustest. Seadusandja ei saa eeldada, et inimesed võrdlevad määrusi ja seadusi ning teevad igaüks omal käel otsuse selle kohta, mis on lubatud ja mis keelatud. Halvemal juhul tekib juriidiline vaidlus ning inimene võib saada ülekohtuselt kannatada.
Seadust pole tarvis alati muuta, seadus tuleb tööle panna
Vahel pole seadust vaja muuta, vaid piisab, kui ametiasutused teevad koostööd. Mõnel juhul on õiguskantsler inimese õiguste kaitseks astunud erinevate riigiasutuste vahendajaks ja ametnike mõistlikus koostöös ongi inimene saanud abi.
Näiteks uuris õiguskantsler juhtumit, kus pahatahtlik tööandja kandis töötamise registrisse ühe juhusliku inimese, kes jäi selle tõttu ilma eelpensionist. Õiguskantsleri nõunikud kohtusid maksu- ja tolliameti, rahandusministeeriumi, sotsiaalkindlustusameti ja tööinspektsiooni esindajatega, et üheskoos läbi arutada, milliseid kehtiva seaduse instrumente sellistes olukordades kasutada. Polnudki vaja seadust muuta, vaid läbi arutada, milline on iga asutuse roll sellise probleemi lahendamisel.
Õigusnormide kohta selgituste jagamine
Õigusnormide ebaselgusest annab tunnistust seegi, et mõnikord ei julge ka normide autorid öelda, mida norm konkreetse elujuhtumi puhul tähendab. Kurjasti on aga lugu siis, kui keegi peale normi autori enda ei tea kosta, miks üldse selline norm ja mida sellega mõeldud on. Nii on õiguskantsleri lauale sattunud asutuste vastuskirju inimestele, kes normi kohta küsivad, ja on saanud vastuseks sellesama normi ümberjutustuse. On täiesti mõistetav, miks säärases olukorras tunneb inimene end petetult.
Riigikohtu otsuste täitmine Riigikogus
Riigikohus on juhtinud korduvalt, kuid õiguslooja tulemusliku reaktsioonita, tähelepanu relvaseaduse vastuolule põhiseadusega. Juba 2010. aastal tunnistas Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi otsus põhiseadusega vastuolus olevaks kõnealuse seaduse osas, milles see ei võimalda relva soetamisloa või relvaloa kehtetuks tunnistamisel arvestada kriminaalkorras karistatu isikut ja tema toimepandud tegu.
2011. aastal võttis kolleegium sarnase seisukoha sätte osas, mis ei võimalda relvaloa andmisel arvestada kahtlustatava või süüdistatava isikuga ja kahtlustuse või süüdistuse sisuks olevate asjaoludega. Kolmas sarnane otsus 2013.aastal tunnistas põhiseadusevastaseks ja kehtetuks relvaseaduse osas, milles see ei võimalda relvaloa või relvakandmisloa vahetamisel arvestada kriminaalkorras karistatu isikut ja tema toimepandud tegu. Need on taas näited liig jäikadest ja ebaproportsionaalsetest piirangutest, mida seadusandja tõrgub puutumast. Loodetavasti läheb seadus siiski muutmisele, sest praeguses julgeolekuolukorras vajab Eesti relvaseadust, mille õigusselgus küsimusi ei tekita.
Viivitamatu selguse loomise eest normides vastutab seadusandja, kui Riigikohus on osutanud selgele veale. Sel kevadel analüüsis Riigikohus majanduslikult raskes olukorras kohtusse pöördujale menetlusabi andmise piirangute jäikust ja jõudis järeldusele, et inimese inimväärse toimetuleku hindamisel tuleb arvestada kõigi vältimatute kulutustega. HKMS § 112 lg 1 p 1 sõnastusest see oluline tingimus siiamaani siiski ei tulene. Kuna nii norm kui ka menetlusabi on mõeldud inimväärikuse piiril asuvate inimeste jaoks, oleks abi kättesaadavuseks parem, kui normi lugedes oleks selle sisu lihtsalt ja üheselt selge.
Vanemahüvitise seaduse Riigikohtu otsuse üksnes osalisest täitmisest võrsunud põhiseadusvastane norm parandati aga peale õiguskantsleri sekkumist kiiresti.
Õigusloomes tuleks arvestada ka Riigikohtu obiter dictumi korras öeldut. Näiteks ühes toimetulekutoetust puudutavas põhiseaduslikkuse järelevalve asjas leidis kohus 2014. aastal, et „51. [] Kolleegium kahtleb ka sotsiaalhoolekande seaduses toimetulekutoetuse määramise aluste ja suuruse sobivuses erandlikes olukordades. Riigi kohustus tagada oma kodanikele materiaalse kitsikuse korral kohane abi kehtib ka erandlikes olukordades, näiteks olukorras, kus materiaalses kitsikuses ema hooldab eestkostjana oma last.“
2016. aastal jõustus uus sotsiaalhoolekande seadus, kus toimetulekutoetuse regulatsioon jäi samaks, st erandlikke olukordi käsitlevat regulatsiooni ei tulnud. 2016. a aprillis ütles Riigikohus (üldkogu tasemel) uuesti: „Eeltoodust nähtub, et 2015. a toimetulekupiir 90 eurot (2015. a riigieelarve seaduse § 2 lg 8 p 1) ei kata selliseid vältimatuid kulutusi ega isegi mitte täies ulatuses ühe kuu minimaalse toidukorvi maksumust (vt ka Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 21. jaanuari 2004. a otsus kohtuasjas nr 3-4-1-7-03, p 21; 5. mai 2014. a otsus kohtuasjas nr 3-4-1-67-13, p 51).“
On mõistetav, et suure eelarvemõjuga seaduste viimisele põhiseadusega kooskõlla võib kuluda aega. Nõustuda ei saa aga olukorraga, kus pole isegi kavatsust Riigikohtu otsust täita.
Loe selle kohta ka peatükke LOODUSKAITSE, KEELDUDE MÕÕDUKUS, LIIKLUS

matches:
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 112
kohus
Riigikohus
§ 2


Kohtu registri- ja kinnistusosakonna töökorraldust puudutavate justiitsministri määruste muutmine
Justiitsminister 18.06.2020 määrus number 13; jõustumiskuupäev 01.07.2020
redaktsioon 01.07.2020 [RT I, 26.06.2020, 6]
Vastu võetud 18.06.2020 nr 13
Määrus kehtestatakse tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 592 lõike 1, äriseadustiku § 1391 lõike 1, kinnistusraamatuseaduse § 1 lõike 2 ja lõike 3 punkti 1, § 7716 lõike 4 ning laeva lipuõiguse ja laevaregistrite seaduse § 18 lõike 2, § 64 lõike 3 ja § 77 lõike 2 alusel.
§ 1. Justiitsministri 22. jaanuari 2001. a määruse nr 8 "Kinnistusraamatu andmetöötluskeskus" muutmine
Justiitsministri 22. jaanuari 2001. a määruse nr 8 "Kinnistusraamatu andmetöötluskeskus" § 6 lõike 1 punkt 1 sõnastatakse järgmiselt:
"1) riigi- ja kohaliku omavalitsuse asutuste riiklikusse registrisse kantud asutusele, kes vajab andmeid seaduses sätestatud avalik-õiguslike ülesannete täitmiseks;".
§ 2. Justiitsministri 28. detsembri 2005. a määruse nr 59 "Kohtule dokumentide esitamise kord" muutmine
Justiitsministri 28. detsembri 2005. a määruses nr 59 "Kohtule dokumentide esitamise kord" tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 11 lõike 4 kolmandat lauset täiendatakse pärast sõna "nõuetele" lauseosaga "ega tohi ületada käesoleva määruse § 5 lõike 2 esimeses lauses nimetatud mahtu.";
2) lisad 9, 10, 13–15 ja 18 asendatakse käesoleva määruse lisadega 9, 10, 13–15 ja 18 (lisatud).
§ 3. Justiitsministri 30. juuni 2010. a määruse nr 24 "Kohtu kinnistusosakonna kodukord" muutmine
Justiitsministri 30. juuni 2010. a määruses nr 24 "Kohtu kinnistusosakonna kodukord" tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 60 lõike 1 teine lause tunnistatakse kehtetuks;
2) paragrahvi 117 lõike 2 punkti 1 täiendatakse pärast sõna "eseme" sõnadega "otstarve (eluruum või mitteeluruum) ning";
3) paragrahvi 1326 lõiget 1 täiendatakse punktiga 12 järgmises sõnastuses:
"12) vastutava isiku andmed ja kontaktandmed.";
4) paragrahvi 1329 lõike 1 punktist 2 jäetakse välja sõnad "ja välismaise omaniku puhul ka esindaja andmed";
5) määrust täiendatakse §-ga 1541 järgmises sõnastuses:
"§ 1541. Tehnilise info parandamine
(2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud parandustest puudutatud isikutele ei teatata.";
6) määruse 5. peatüki 5. jao 1. jaotist täiendatakse §-ga 1602 järgmises sõnastuses:
"§ 1602. Kinnistusraamatu automaatkande ennistamine
(2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud ennistamisest puudutatud isikutele teatamise vajadus otsustatakse iga kord eraldi.";
7) paragrahvi 187 lõige 7 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
"(7) Laevakinnistusraamatu kande suhtes on lisaks käesoleva paragrahvi lõikes 6 nimetatud isikutele asjaosaline ka laeva lipuõiguse ja laevaregistrite seaduse §-s 42 nimetatud vastutav isik.";
8) paragrahvi 210 lõigetest 1 ja 2 jäetakse välja sõnad "paberil peetavasse";
9) määruse lisad 1, 2 ja 3 asendatakse käesoleva määruse lisadega 1, 2 ja 3 (lisatud).
§ 4. Justiitsministri 19. detsembri 2012. a määruse nr 60 "Kohtu registriosakonna kodukord" muutmine
Justiitsministri 19. detsembri 2012. a määruses nr 60 "Kohtu registriosakonna kodukord" tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 94 täiendatakse punktiga 11 järgmises sõnastuses:
"11) märge osa võõrandamise ja pantimise käsutustehingu notariaalse vormi nõudest loobumise kohta;";
2) paragrahvi 246 lõike 1 punkt 3 sõnastatakse järgmiselt:
"3) osaühingu osanikud, kui osad ei ole registreeritud Eesti väärtpaberite registris – osa võõrandamisteate, osakapitali suurendamise ja vähendamise otsuse või juhatuse avalduse alusel juhul, kui osaühing on loobunud osa võõrandamise ja pantimise käsutustehingu notariaalse vormi nõudest;".
(1) Määrus jõustub 1. juulil 2020. aastal.
(2) Määruse § 1, § 2 ja § 3 punktid 1, 5, 6 ja 8 jõustuvad üldises korras.
(3) Määruse § 2 punktis 2 nimetatud justiitsministri 28. detsembri 2005. a määruse nr 59 "Kohtule dokumentide esitamise kord" lisa 15 muudatus ja § 4 jõustuvad 1. augustil 2020. aastal.
(4) Määruse § 3 punkt 2 jõustub 1. detsembril 2020. aastal.


21 ERAKONNA VARA JA VAHENDID
§ 121 Erakonna vara ja vahendid
§ 122 Majandusaasta aruanne
§ 123 Annetuste avalikkus
§ 124 Valimiskampaania rahastamise avalikkus
§ 125 Eraldised riigieelarvest
§ 126 Annetuste piirangud tulenevalt erakonna liikmelisusest
§ 1214 Erakonnale tehtava annetuse registreerimise ja avalikustamise korra rikkumine
§ 1215 Erakonna majandustegevuse aastaaruande, vahendite kvartaliaruande ja valimiskampaania rahastamise avalikustamise korra rikkumine
§ 1216 Menetlus
21. peatükk ERAKONNA VARA JA VAHENDID
§ 121. Erakonna vara ja vahendid
(1) Erakonna vara ja vahendite allikaks on üksnes tema poolt põhikirjaga kehtestatud liikmemaksud, käesoleva seaduse alusel saadud eraldised riigieelarvest, füüsiliste isikute annetused ning tulu erakonna varalt.
(2) Erakond ei tohi vastu võtta anonüümset ega varjatud annetust.
(3) Varjatud annetuseks loetakse mis tahes kaupade, teenuste, varaliste ja mittevaraliste õiguste loovutamist erakonnale tingimustel, mis ei ole kättesaadavad teistele isikutele.
(4) Erakond võib sõlmida laenu- või krediidilepingu, kui laenuandja või krediidiandja on krediidiasutus ning leping on tagatud erakonna varaga või tema liikme käendusega.
§ 122. Majandusaasta aruanne
(1) Riigieelarvest eraldist saava erakonna raamatupidamise aastaaruande audiitorkontrolli kohustus sätestatakse audiitortegevuse seaduses.
(2) Erakonna üldkoosolek või põhikirja järgi seda asendav organ kinnitab igal aastal erakonna majandusaasta aruande ja esitab selle mittetulundusühingute seaduse § 36 lõike 5 ja § 78 lõike 3 kohaselt ilma põhitegevusala andmeteta.
§ 123. Annetuste avalikkus
(1) Erakonna poolt saadud annetuste kohta peab erakond registrit. Erakond avalikustab annetuste registri oma veebilehel.
(2) Annetuste registris märgitakse annetaja nimi, tema kontaktandmed ning annetuse väärtus. Mitterahalise annetuse korral määrab annetuse väärtuse annetaja.
(3) Annetuste registris toodud andmete õigsuse tagab erakonna juhatus.
(4) Erakond ei tohi vastu võtta anonüümset annetust ega juriidilise isiku annetust. Sellise annetuse tagastab erakond võimaluse korral annetajale. Võimaluse puudumisel kannab erakond kümne päeva jooksul annetuse riigieelarvesse, kus see lisatakse järgmisel eelarveaastal riigieelarvest erakondadele eraldatava toetuse hulka.
§ 124. Valimiskampaania rahastamise avalikkus
(1) Erakond esitab aruande Riigikogu või kohaliku omavalitsuse volikogu või Euroopa Parlamendi valimiskampaania läbiviimiseks erakonna, käesoleva seaduse §-s 126 nimetatud mittetulundusühingute ja erakonna nimekirjas kandideerinud isikute poolt tehtud kulutuste ning kasutatud vahendite päritolu kohta korruptsioonivastase seaduse § 14 lõikes 2 nimetatud komisjonile ühe kuu jooksul, arvates valimispäevast.
(2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud komisjonil on õigus nõuda täiendavaid dokumente erakondade, käesoleva seaduse §-s 126 nimetatud mittetulundusühingute ja kandideerinud isikute poolt tehtud kulutuste ning kasutatud vahendite päritolu kohta.
§ 125. Eraldised riigieelarvest
(2) Riigikogu valimistel osalenud erakond, mis ei ületanud valimiskünnist, kuid kogus vähemalt:
(3) Erakondade ühinemisel käesoleva paragrahvi lõigetes 1 ja 2 ettenähtud eraldised liidetakse. Erakonna jagunemisel eraldumise teel eraldatakse riigieelarve eraldis jagunevale erakonnale ning omandav erakond riigieelarvest eraldist ei saa. Erakonna jagunemisel jaotumise teel jaotatakse eraldis vastavalt erakondade jagunemislepingus sätestatud kokkuleppele. Erakonna lõpetamisel lõpeb õigus eraldisele riigieelarvest pärast registrikannet, kuid mitte hiljem kui kahe kuu möödumisel erakonna lõpetamise otsuse tegemisest erakonna poolt.
(4) Erakonnale eraldatavad summad kantakse erakonna arvele Vabariigi Valitsuse poolt määratud valitsusasutuse kaudu, lähtudes Vabariigi Valimiskomisjoni poolt esitatud teatisest, mis sisaldab erakondade poolt Riigikogu valimistel saadud kohtade arvu.
(5) Riigikogu valimiste toimumise aastal muudetakse riigieelarve eraldiste arvestamist valimistulemuste väljakuulutamisele järgnevast kuust.
(6) Erakonna jagunemisel muudetakse riigieelarve eraldiste arvestamist jagunemisele järgnevast kuust. Erakonna lõpetamisel muudetakse riigieelarve eraldiste arvestamist käesoleva paragrahvi lõikes 3 sätestatud tähtajale järgnevast kuust, arvestades käesoleva paragrahvi lõigetes 1, 2 ja 4 nimetatud tingimusi.
§ 126. Annetuste piirangud tulenevalt erakonna liikmelisusest
Käesolevas peatükis sätestatud piirangud erakonnale annetuste vastuvõtmisel ning annetuste avalikustamise nõuded laienevad ka mittetulundusühingule, mille liige erakond on. Erakonna annetused sellistele mittetulundusühingutele on lubatud.
§ 127. – § 1212. [Kehtetud - RT I 2003, 90, 601 - jõust. 01.01.2004]
[RT I 2002, 102, 602 - jõust. 01.01.2003]
§ 1213. [Kehtetu - RT I 2003, 90, 601 - jõust. 01.01.2004]
§ 1214. Erakonnale tehtava annetuse registreerimise ja avalikustamise korra rikkumine
(1) Erakonnale tehtava annetuse registreerimise või avalikustamise korra rikkumise eest –
§ 1215. Erakonna majandustegevuse aastaaruande, vahendite kvartaliaruande ja valimiskampaania rahastamise avalikustamise korra rikkumine
(1) Erakonna majandustegevuse aastaaruande või erakonnale laekunud vahendite kvartaliaruande või erakonna valimiskampaania rahastamise avalikustamise korra rikkumise eest –
§ 1216. Menetlus
(1) Käesoleva seaduse §-des 1214–1215 sätestatud väärtegudele kohaldatakse karistusseadustiku üldosa ja väärteomenetluse seadustiku sätteid.
(2) Käesoleva seaduse §-des 1214–1215 sätestatud väärtegude kohtuväline menetleja on politseiasutus.
(3) Käesoleva seaduse §-des 1214–1215 sätestatud väärteoasju arutab maa- või linnakohus.
§ 131. [Kehtetu - RT I 2005, 47, 387 - jõust. 18.09.2005]


Vedelkütusevaru haldaja tegutsemispõhimõtted ning vedelkütusevaru haldaja poolt müügiks pakutava vedelkütusevaru müümise kord varustamisraskuste korral – Riigi Teataja
Vedelkütusevaru haldaja tegutsemispõhimõtted ning vedelkütusevaru haldaja poolt müügiks pakutava vedelkütusevaru müümise kord varustamisraskuste korral
Vedelkütusevaru haldaja tegutsemispõhimõtted ning vedelkütusevaru haldaja poolt müügiks pakutava vedelkütusevaru müümise kord varustamisraskuste korral - sisukord
§ 1 Määruse objekt
§ 2 Varu kasutusele võtmine ning varu osakogus
§ 3 Kasutusele võetud varu müügihind
2 VARU MÜÜGIKS PAKKUMISE KORD
§ 4 Varu jaotusperiood ja jaotusteade
§ 5 Varu pakkumised
§ 6 Müügipakkumine
§ 7 Delegeeritud varu lepingu optsiooni teostamine
§ 8 Tagatis kütuse müügi korral
§ 10 Laooperaatori teavitamine ning kütuse vastuvõtmine
RT I, 16.07.2014, 6
Vastu võetud 18.12.2006 nr 106
RTL 2006, 92, 1713
jõustumine 31.12.2006
20.01.2014 RT I, 22.01.2014, 3 25.01.2014
10.07.2014 RT I, 16.07.2014, 2 19.07.2014
Määrus kehtestatakse «Vedelkütusevaru seaduse» § 71 lõike 8 alusel.
[RT I, 22.01.2014, 3 - jõust. 25.01.2014]
§ 1. Määruse objekt
(1) Määrusega kehtestatakse vedelkütusevaru (edaspidi varu) haldaja tegutsemispõhimõtted ja varu haldaja poolt «Vedelkütusevaru seaduse» § 2 lõikes 1 kindlaksmääratud energiatoodete müümise kord varustamisraskuste korral, et oleks tagatud:
[RT I, 16.07.2014, 2 - jõust. 19.07.2014]
1) riigi julgeolek ja elanikkonna toimetulek;
2) riigile elutähtsate valdkondade toimimine hädaolukorra seaduse tähenduses;
3) tootmise säilimine energiatoodetega varustamise häirete korral;
4) energia ja kütuse varustamisega seotud rahvusvaheliste lepingute alusel võetud kohustuste täitmine.
(2) Varustamisraskuste korral tulenevad varu haldaja ülesanded «Vedelkütusevaru seadusest» ning selle alusel kehtestatud õigusaktidest.
(3) Varu haldaja olulisim ülesanne on teha kasutusele võetud varu kogus kättesaadavaks vedelkütuse tarbijatele. Seejuures peab eesmärgiks olema ärajäänud tarnekoguste kiireim võimalik asendamine.
§ 2. Varu kasutusele võtmine ning varu osakogus
[Kehtetu RT I, 16.07.2014, 2 - jõust. 19.07.2014]
§ 3. Kasutusele võetud varu müügihind
(1) Varu haldaja müüb kasutusele võetud varu turuhinnaga, kuid mitte madalama hinnaga kui vastava energiatoote kaalutud keskmine soetushind. Soetushinnast madalama hinnaga müük on lubatud majandus- ja kommunikatsiooniministri loal. Müügihinna arvutamise aluseks on Platts CIF NWE Cargoes / Basis ARA kütuse väljastamisele eelneval nädalal avaldatud vastava energiatoote madalaimate ja kõrgeimate noteeringute aritmeetilise keskmise alusel arvutatud turuhind, mida varu haldaja võib vajadusel korrigeerida vastavalt transpordikuludele.
(2) Kui müügipakkumises ei ole sätestatud teisiti, on tarnitud kaupade müügihinna arvutamise aluseks Platts CIF NWE Cargoes / Basis ARA müügipakkumises nimetatud perioodi madalaimate ja kõrgeimate noteeringute aritmeetiline keskmine (average of the medium-quatation). Tarnitud kauba koguse müügihinnaks on eeltoodud hind, mida varu haldaja võib vajadusel korrigeerida vastavalt transpordikuludele.
(3) Varu müügipakkumise saajatele väljastatakse arve müüdud kütuse koguste kohta ühe nädala jooksul vahetult pärast turuhinna arvutamise aluseks olevate noteeringute avaldamist.
2. peatükk VARU MÜÜGIKS PAKKUMISE KORD
§ 4. Varu jaotusperiood ja jaotusteade
(1) Varu jaotusperiood on kalendrinädalatest koosnev periood, mille kohta varu haldaja teeb varu pakkumise saajatele varu pakkumised. Kalendrinädalate arv näidatakse ära vabastamiskorralduses.
(2) Iga varu jaotusperioodi kohta saab varu pakkumise saaja varu jaotusteate, mis sisaldab alljärgnevat infot iga energiatoote kohta:
1) jaotusperiood;
2) kogu kasutusele võetud varu kogus;
3) jaotuspõhimõte ja varu pakkumise saaja varu osakoguse suurus väljendatuna protsentides kogu kasutusele võetud varu kogusest;
4) varu pakkumise saaja varu osakogus;
5) ajaperiood jaotuspõhimõtete hindamiseks.
§ 5. Varu pakkumised
Vahetult pärast vabastamiskorralduse jõustumist saadab varu haldaja koos varu jaotusteatega välja varu pakkumised, mis on kas müügilepingu vormis kütuse müügiks (müügipakkumine) või teatisena delegeeritud varu lepingu optsiooni teostamisest. Pakkumisi võib edastada allkirjastatuna faksi teel või digitaalselt allkirjastatuna e-posti vahendusel.
§ 6. Müügipakkumine
(1) Varu pakkumise saaja saab kütuse ostuks konkreetse müügipakkumise, mis on esitatud müügilepingu vormis. Varu pakkumise saaja nõustumuse korral tuleb müügipakkumine tagastada etteantud tähtajaks varu haldajale allkirjastatuna faksi teel või digitaalselt allkirjastatuna e-posti vahendusel.
(2) Kütuse koguste osaline aktsepteerimine ei ole lubatud. Nõustumust ei aktsepteerita, kui müügipakkumine sisaldab muudatusi müügilepingu tekstis või varu pakkumise saaja poolseid lisatingimusi. Juhul kui varu pakkumise saaja ei ole allkirjastatud müügipakkumist etteantud tähtajaks varu haldajale tagastanud, loetakse jaotusperioodiks tehtud pakkumine varu pakkumise saaja poolt tagasilükatuks ning seega ei saa selline varu pakkumise saaja vastava jaotusperioodi jooksul varu haldajalt kütust osta.
(3) Müügipakkumises näidatud kütuse kogus jaotatakse võrdselt kogu jaotusperioodile.
(4) Juhul kui varu pakkumise saaja osakogus ühe energiatoote kohta on väiksem kui 100 tonni, teostatakse müük jaotusperioodi esimesele nädalale eelnenud nädalal kehtinud hinnaga. Kütuse võib pakkumises näidatud terminalist välja vedada terve jaotusperioodi jooksul.
§ 7. Delegeeritud varu lepingu optsiooni teostamine
(1) Delegeeritud varu lepingu optsiooni teostamine on lepingutingimus müüa lepingus sätestatud kütuse kogused varu haldajale või teistele varu haldaja poolt nimetatud isikutele.
(2) Kui delegeeritud varu leping on sõlmitud varu pakkumise saajaga, võib varu pakkumise saaja vastava teatise saamisel varu haldajalt kasutada varuna hoitavat kütust koguses, mis on näidatud talle saadetud vastavas optsiooni teostamise teatises.
§ 8. Tagatis kütuse müügi korral
(1) Kütuse müügi korral nõuab varu haldaja varu pakkumise saajalt tagatisi kütuse maksumuse tasumise tagamiseks. Tagatis peab katma vähemalt müügipakkumises näidatud kogu kütuse koguse maksumust, mille arvutamisel võetakse aluseks käesoleva määruse §-s 3 sätestatud viisil varu haldaja poolt müügipakkumise tegemise kuupäevale eelneva vastava kütuseliigi kolme noteeringu avaldamispäeva madalaima ja kõrgeima noteeringu aritmeetilise keskmise alusel arvutatud turuhind. Juhul kui müügipakkumise tegemise kuupäeval on turuhind madalam kui vastava kütuseliigi kaalutud keskmine soetushind, võetakse tagatise suuruse arvutamisel aluseks vastava kütuseliigi kaalutud keskmine soetushind, mis antud olukorras tuleb tagatise arvutamise alusena näidata müügipakkumises.
(2) Tagatist ei nõuta kui nädala jooksul müüdavate kütuse koguste kohta väljastatud arve tasutakse enne kütuse üleandmist.
(3) Tagatise olemasolu tõendatakse varu haldaja poolt eelnevalt aktsepteeritud Eesti või rahvusvahelise krediidi- või finantseerimisasutuse garantiiga. Krediidi- või finantseerimisasutuse krediidireiting peab olema vähemalt A3 (Moody’s) või A- (Standard & Poor’s) ning seejuures ei tohi krediidireitingut olla alandatud viimase kolme kuu jooksul.
(4) Tagatis peab kehtima jaotusperioodi viimasest kuupäevast edasi vähemalt 7 päeva.
(5) Varu haldaja jätab endale õiguse lükata garantii tagasi.
(6) Krediidi- või finantseerimisasutuse garantii tekstina on aktsepteeritav ainult varu haldaja poolt etteantud tekst.
(7) Garantiidokument antakse kütuse ostjale tagasi pärast vastava jaotusperioodi kütuse ostu-müügiga kaasnenud kõikide arvete õigeaegset ning õiges mahus tasumist.
(1) Käesoleva määruse §-s 6 sätestatud nõuetele vastava müügipakkumisega müüdavate kütuse koguste kohta esitatakse arve kohe peale turuhinna arvutamise aluseks olevate noteeringute avaldamist. Makse tähtaeg on 7 kalendripäeva.
(2) Maksega hilinemise korral on varu haldajal õigus nõuda viivist iga viivitatud päeva eest. Viivise määr on 0,06 protsenti päevas. Vajaduse korral rakendatakse käesoleva määruse §-s 8 nimetatud garantiid.
§ 10. Laooperaatori teavitamine ning kütuse vastuvõtmine
(1) Kütuse omandiõiguse varu haldajalt kütuse ostjale üleminemiseks vajalik laooperaatori teavitamine eeldab pakkumise vastuvõtmist ning krediidi- või finantseerimisasutuse garantii olemasolu või arve tasumist enne kütuse üleandmist.
(2) Kütus tuleb pakkumises näidatud terminalist välja vedada pakkumises märgitud tähtaja jooksul. Kütuse väljavedamisega hilinemise tagajärjed võtab kütuse ostja enda kanda.
(3) Kütuse väljavedamisega hilinemise korral on varu haldajal õigus rakendada müügipakkumises näidatud trahvi, mis ei tohi olla suurem kui 10% kütuse maksumusest.


Isekiri: juuni 2008
Kodanike Kaitsekoja vahendusel
Oma kriminaalasja näitel kirjutab jurist Risto Mikael Teinonen “Eesti kriminaalmenetlusest” ja kõrvutab protsessialuste (kahtlustatu ja tunnistaja) õiguslikku seisundit Eestis, Saksamaal ja Soomes.
Teinoneni poliitilise (väidetavasti pruuni) värvinguga kriminaalmenetlus sai Riigiprokuratuuri ja Kaitsepolitseiameti (KPA) koostöös algatuse 17. I 2007 (loe sest lähemalt veebiaadressilt www.kaitsepolitsei.com) ega ole seni veel lõppenud. Menetluse valguses võrdlebki ta Soome ja Saksamaa vastavaid seadustikke (Esitutkintalaki ja Strafprozessordnung) kohalike kriminaalmenetluse normidega (Eesti Kriminaalmenetluse seadustik — KrMS) ning jõuab järeldustele, mis räägivad paraku EV ja ta kodanike kahjuks. Teinoneni eritlus pakub meile kokkuvõttes järgmise pildi:
EV-s kasutatakse kriminaalmenetlust poliitiliste vastaste represseerimiseks teades, et nad pole kuritegu toime pannud. — Menetluse tellijad tuleb vastutusele saada.
EV-s saadetakse poliitilisi vastaseid psühhiaatrilisse ekspertiisi — teades, et nad pole mingit kuritegu toime pannud. — Vastutavad isikud Kaitsepolitseis ja prokuratuuris tuleb vastutusele saada.
EV-s kasutatakse vähemalt Kapo poolt ülekuulamismeetodina tunnistajate ähvardamist — seda võimaldab asjaolu, et tunnistajal ei ole õigust nõuda ülekuulamistunnistaja kohalviibimist. — Vastutavad isikud Kaitsepolitseis ja prokuratuuris tuleb vastutusele saada. — Seadust tuleb muuta: tunnistajal peab olema õigus kaasata ülekuulamise juurde ülekuulamistunnistaja. Juhul kui asja menetleb KPA, peab ülekuulamistunnistaja kaasamine olema kohustuslik, sest Kapos on ähvardamine laialdaselt kasutusel.
EV-s ei ole sätestatud tõkenditele ega äravõetud asjade tagastamisele mingeid ajalisi piiranguid. — Seadust tuleb muuta: maksimaalsed tähtajad tuleb määrata, võttes eeskuju vanematest demokraatlikest riikidest. Milleks peaksid inimeste õigused Eestis tunduvalt nõrgemini kaitstud olema kui inimestel teistes Euroopa riikides?
Ja viimaseks — EV-s ei huvitu kriminaalõiguse ega kriminaalmenetlusõiguse spetsialistid vähemalgi määral sellest, kuidas tagada — või pigem taastada — õigusriik. Sellest ei huvitu ka võimulolevad poliitikud, mis ei olegi üllatav, sest mitteõigusriik on nende endi huvides. — Siin aitab ilmselt ainult vanade punaste pensionile jäämine. Eraldi pikemalt on Teinonen vaaginud menetluskorda läbiotsimise, ülekuulamise, elukohast lahkumiskeelu tõkendi ning äravõetud asitõendi tagastamise tärminite osas. Piirdun siin lõpetuseks vaid ühe, tunnistaja ülekuulamist eritleva alapeatükiga:
Tunnistajate ülekuulamisel toimub hulganisti KrMS-i sätete rikkumisi, vähemalt siis, kui menetlejaks on KPA. Kapos ei tehta tunnistajale ülekuulamise alguses teatavaks tema kõiki õigusi, kuigi seda nõuab seadus: “Tunnistajale selgitatakse tema õigusi ja kohustusi ning õigust kirjutada ütlust omakäeliselt.” (KrMS §68 lg1). Ilmselt tõlgendavad KPA töötajad teksti grammatiliselt nii, et “õigusi ja kohustusi” — osastav kääne ju — tähendab mitte ammendavat loetelu õigustest. Ennekõike jäetakse ütlemata, et tunnistajal on õigus keelduda ütluste andmisest juhul, kui vastused võivad teda ennast süüstada (KrMS §71 lg2). Lisaks on KPA-s kombeks esitada suunavaid ja keelatud küsimusi (nt kahtlustatava kõlbeliste omaduste kohta, kui see pole esitatud kahtlustusega seotud) ning ähvardada ülekuulatavaid. Kas ülekuulataval on võimalus ennast ähvardamise ja muude ülekuulamisel toimuvate seadusrikkumiste eest kaitsta? Kui ta on KPA-s üksi, võivad ülekuulajad teda kohelda praktiliselt täiesti oma suva järgi.
Eesti seadus ei luba tunnistajal ülekuulamise juurde ülekuulamistunnistajat kaasata. Kapos tuleb ülekuulataval mobiiltelefon tükkideks võtta ning kontrollitakse ka, et isikul ei ole kaasas diktofoni. Tunnistajal puudub võimalus toimunud ähvardamist tõendada. Kuidas võiks ähvardamist vältida? Tunnistajal võiks olla õigus kutsuda kohale ülekuulamistunnistaja — ja just nii ongi asi lahendatud mujal.
Saksa seaduse kohaselt võib tunnistaja politsei poolt läbiviidava ülekuulamise juurde alati kutsuda advokaadi kui tunnistaja kaitsja. Advokaat ei tohi ise tunnistaja eest vastata, kuid ta võib politsei poolt esitatud küsimuste suhtes esitada protesti, kui tegemist on keelatud küsimusega. Protest tuleb politsei protokollis ära märkida (BverfG — Saksamaa konstitutsioonikohus, 38/105). Eraisik võib ülekuulamistunnistajana osaleda üksnes siis, kui politsei on sellega nõus.
Soome seadus (Seadus kohtueelse menetluse kohta §30) sätestab, et “Enne ülekuulamist tuleb ülekuulatavale teatada tema õigusest paluda kohale ülekuulamise tunnistaja.” Saksa seadusega võrreldes on see tunnistajale inimlikum: kutsuda kohale sõber on muidugi odavam kui kutsuda advokaat. Taoline seaduse säte on lihtne lahendus ähvardamiste takistamiseks. Mistõttu Eestis sellist sätet pole? Loomulikult seetõttu, et uurijal on hirmutatud tunnistajalt kergem soovitud vastuseid kätte saada — ja just nimelt soovitud vastuseid, mitte ilmtingimata tõeseid vastuseid.
Vaatleme veel seda, kas ülekuulatava ähvardamine on ülekuulamisel otsesõnu keelatud: Eesti seadus KrMS-i §9 lg3 sätestab: “Uurimisasutus, prokuratuur ja kohus peavad menetlusosalist kohtlema tema au teotamata ja tema inimväärikust alandamata. Kedagi ei tohi piinata ega muul viisil julmalt või ebainimlikult kohelda.” Ka tunnistajat puudutab §64 lg1: “Tõendeid kogutakse viisil, mis ei riiva kogumises osaleja au ja väärikust, ei ohusta tema elu või tervist ega tekita põhjendamatult varalist kahju. Keelatud on tõendeid koguda isikut piinates või tema kallal muul viisil vägivalda kasutades või isiku mäluvõimet mõjutavaid vahendeid ja inimväärikust alandavaid viise kasutades.” Nägu näha, ei ole ähvardamine otsesõnu keelatud. Tavainimene saaks vast aru nii, et “ebainimliku kohtlemise” ja “inimväärikust alandavate viiside” keeld tähendab ka ähvardamise keeldu, kuid paraku ei ole see KPA uurijate arusaam.
Saksa seaduse kohaselt on politsei, prokuröri või kohtuniku poolt läbiviidavatel ülekuulamistel ükskõik milline petmine, ähvardamine või sundimine rangelt keelatud (StPO §136a). Vastavalt §69 III kehtib §136a ka tunnistajate kohta, nende paragrahvide rikkumise tulemuseks on “tõendite kasutamise keeld” kohtumenetluses.
Soome seadus kohtueelse menetluse kohta (§24) keelab otsesõnu ülekuulamisel ähvardamise kasutamise.
Artikli teksti esitab täispikkuses Kodanike Kaitsekoja veebikülg.
SIIN saab kuulata Sergei Soldatovi…• 📻 enda häält venekeelses RL-is 28. IV 1983 erisaade Stalini välispoliitika tagajärgedest Eestis ja
AD 1933,
AD 2003,
Viimasel ajal leviv kujutelm, nagu polekski Soome N Liidu ees leppinud oma lõunanaabrist sugulasrahva anastatud seisundiga, saab hävitava vastulöögi soome uurijate Jussi Pekkarineni & Juha Pohjoneni raamatu näol.
Raamat “Läbi soome kadalipu: inimeste väljaandmised N Liidule” (Ei armoa Suomen selkänahasta: Ihmisluovutukset Neuvostoliittoon 1944-1981; Helsingi 2005/Tallinn 2008) loetleb ja iseloomustab N Liidu piiripoolelt salamisi ületulemise juhtumeid ja esitab ka ametlikult teadaoleva 153 põgeniku nimed.
Veerandsada ehk 1/6 selliste põgenejate hulgast osutatud ajavahemikul oli Eestiga seotud mehi. Ja enamus neist, kes soomlastele kätte jäid, anti N Liidule lõpuks ka välja.
Nagu raamatu ridade vahelt ilmneb, tehti seda väära suhtumise tõttu: eestlasi käsitati mitte N Liidu koosseisu vägivaldselt inkorporeeritud Eesti Vabariigi kodanikena, vaid sovetiriigi... reeturitena. Teistsugusest suhtumisest ei ole mingeid märke, ehkki autorid oma uurimuses kirjeldavad arhiivide põhjal üksipulgi ka eestlaste piiriületusjuhte koos nende juhtumite ametliku, aga ka mitteametliku aruteluga Soome asjameeste vahel.
Sovetliku okupatsiooni mittetunnustuspoliitika täielikust eiramisest Soome Vabariigis ei saa mööda vaadata sovetiaegsete naabrussuhete, kultuurisidemete või isegi Eestit väisanud presidendi UKK kui tahes sõbralike žestide tõttu, teades et viimane samas rakendas telefoniõigust hõimurahva ärakaranud esindajate väljaandmise (mitte alati tingimatult bürokraatliku) protseduuri kiirendamiseks.
Neoeetika,
Salapolitseinike haiglane suhe EV kodanike eraellu laiendab umbusku Kaposse. Juunikuul on eesti meediamogul Hans H Luik arvustanud Kapot selle eest juba kahel korral: esmalt Kuku-raadio 7. VI “Keskpäevatunnis” (kuula Kuku-taskuhäälingu podcastist), kui osutas kõrgete sõjaväelaste seksfantaasiate talletamisele ja levitamisele EV võimukoridorides; teiseks kordas HHL 19. VI sarnast süüdistust TV3 uudistes, kui tulid jutuks kahtlaste maatehingutega Kapo (KPA) jälituse alla sattunud ärimehed.
Samas osundas HHL-i nädalaleht Kaitsepolitsei vastavaid krimitoimikuid. Nood sisaldavad piinlikult intiimseid jutuajamisi ja kinnitavad tõika, et Kapo on mitte üksnes kuulanud, vaid ka salvestanud, protokollinud ja seejärel, ilmselt Riigiprokuratuuri mahitusel, võõrastest telefoni- jm kõnedest pealtkuulatud piinlikke eravestlusi kriminaaltoimikuis ka avaldanud. Intervjuus oma ülehinnatud uudisteportaalile pöördus HHL vabandusega pealtkuuldud erakõne objekti poole ning lisas mh:
“Ma ei arva, et advokaat Daisy Tauki riivavate fraaside esitamine kohtusse Riigiprokuratuuri poolt olnuks juhuslik. Juhime tähelepanu, et KPA kogub maksumaksja raha eest kodanike kohta eraviisilist teavet, mis kuidagi pole seotud KPA põhihuviga — EV Põhiseaduse kaitsega. Vähe sellest — mis õigusega levitavad KPA ja prokuratuur seda laadi teavet suurele hulgale inimestele?!”
Kuna mainitud toimikuis kajastet seksjutud ei puutu kaugeltki asjasse ega selgita roimade tehiolusid, siis tekib paratamatult kaks tõsist kahtlust...
... (I) et Kapo ei saa hakkama süü tõendamise või juriidilise argumentatsiooniga mõne(de)s tema pädevusse kuuluva(te)s asja(de)s ning
... (II) et Kapo püüab hüvitada oma ebapädevust katsetega diskrediteerida oma uurimis- jm hoolealuseid, paljastades valikulisi seiku nende eraelust või -vestlustest.
Kaitsepolitseiamet näib seega üldsuse silmis Eesti põhiseadusliku korra ja riigisaladuse kaitse sihilt kõrvale kalduvat. Ent kuhu?
Säärasest väärastumisest ei kasvaks välja kunagi näiteks kombluspolitsei suunitlust, sest intiimkomprat kogudes ning seejärel kollameedia kaudu rõvetsevale massile ette ladudes õnnestub Kapol diskrediteerida halvimal juhul iseend ja parimagi (eba)õnne korral, st mõne kaaskondse hea nime rikkumisest ei tugevneks eales ühegi EV kodaniku moraal. Ja siis pole see enam ülekäteläinud kapopoisikese intiimprobleem...
Kapo sedalaadi tegevusest saab tagasilöögi ennekõike EV turvalisus.
See juhtus 17. VI 1940... Aga sovetiokupatsiooni aastapäeva ei meenuta täna Eesti ükski telekanal ainsagi saatega. Pühendun seega filmi The Soviet Story (läti keeles Padomju stāsts) esilinastusele Läti TV-s täna, 17. VI 2008 kl 21:20-23.
Täiendus 15. XI 2008: Filmi esmakordset linastust Eestis 17. X 2008 valgustab Isekiri eraldi (vt "Sovetistoori" Eesti-esilinastus), kuulsat filmi võib veebis näha siit ja alla laadida siit Nii nagu me tõesti laulurahvas oleme, võib lätlasi täna filmirahvaks nimetada. Tänu ajaloolisele saavutusele, nende “Sovetiloo” nimelisele dokumentaalile — või peaks selle Marjustini vaimus “Nõukalooks” tõlkima? “Kommunismi musta raamatu” vääriline linateos sündis politoloog Edvīns Šņore 10-aastase ponnistuse tulemusel ja saavutus on viimse sekundini pühendumist väärt.
Parim millega Šņore debüütfilmis hakkama sai, on...
• natsistlike ja sovetlike propagandaikoonide kõrvutamine,
• olulisima väljatoomine punamöödanikust, ja
• selle tõhus lõimimine tänase Euroopa võimuolustikuga, ning lõpuks tähtsaim —
• filmimeediumi võimaluste ülim rakendus.
Peale arhiivikaadrite verdtarretava montaaži on ta ka arhiivifotosid elavdanud stereoskoopimise ja vapustava animatsiooniga.
Film on nii rabav, et võib hingerahu rikkumise kõrval riivata vaataja psüühikat. Vähemasti ei ole mul isu seda (pärast linastust kodukinos) lähiajal uuesti vaadata. Kuid lootus “Sovetiloo” viljakandvale võidukäigule püsib. Ehk paneb see mõnegi filmi näinu edaspidi järele mõtlema, kui ta jälle kedagi punase palakaga vehkimas näeb. Ehk aitab see (hukka) mõista sotsialismi, nii selle natsionaalseis kui ka internatsionaalseis (loe: kommunistlikes) erimustes.
Filmiautori leid: sotsialismisümbolite kohting natsionaalsotsialistlikul Saksamaal 1934 vermitud tööpüha-mündil
Filmi säsi moodustub sotsialistliku genotsiidiidee ajaloost Karl Marxist Bernard Shaw'ni ja selle selgrooks on neid ideesid ellu viivate repressiooniorganite lugu, mis küünib NKVD-st ja Gestapost peagu FSB-ni. Filmi sensatsiooniliseks puändiks loetakse gestaapolaste ja gebistide koostööd juudiküsimuses. Viimase dokumenteerimiseks on kasutud küll Venemaa esimese eratelekanali VID kaadreid. Teised “Sovetiloo” peateemad on ingliskeelse loendina siin ja fotodena siin.
Seejuures on Holokaust filmi võtmeteema. See on kõhklusteta õige võti, mille abil autor püüab avada (lääne)eurooplase ja teiste tsivilisatsioonist puudutet inimhingede viimset-kui-pisematki südant. Panemaks vaatajat silmitsi oma teadmatusega (ida)euroopa rahvaste seni mahavaikitud lähiminevikust, olgu see ukrainlaste, poolakate, soomlaste, venelaste või lätlaste rahvuslik tragöödia, peatub 85-minutine film mainitute punavõimu-kogemusil pikemalt.
Kuna Šņore on filmivahendeid kasutanud mõjusalt, hülgamata samas kihutustööd välistavat mõõdutunnet, võib ta sooritust saata isegi murrangulise perspektiiviga õnnestumine. Seda kinnitab kaks Brüsselis toimunud esilinastusest ajamerre vooland kuud ja tänaseks nii Läänes kui Idas tekkinud kõlavad vastukajad.
Teades üht—teist punahallituse levikust kohalikul telemaastikul ei olegi hämmastav, et filmi pole seni kavva võtnud ükski Eestis tegutsev telekanal.
Lisaks: Läti telesaated (LNT uudised Panorāma jt) Brüsseli 8. IV 2008 esilinastuse järgne reportaaž ja intervjuu filmi autori ja kriitikutega, samuti paremad kaadrid “Sovetiloost” U-Tube'is)
Ingliskeelne filmitutvustus: “The Soviet Story” is a story of an Allied power, which helped the Nazis to fight Jews and which slaughtered its own people on an industrial scale. Assisted by the West, this power triumphed on May 9th, 1945. Its crimes were made taboo, and the complete story of Europe’s most murderous regime has never been told. Until now… Ja venekeelne filmitutvustus: “После просмотра двух третей фильма мне хотелось одного — убить режиссера и сжечь посольство Латвии”, — признается историк Александр Дюков. Posted by
Sotsialism,


text:
Koeru, Rakke ja Lüganuse valla haldusterritoriaalse korralduse muutmine ei ole põhiseadusvastane
Avaleht > Koeru, Rakke ja Lüganuse valla haldusterritoriaalse korralduse muutmine ei ole põhiseadusvastane
Riigikohus asus Koeru, Rakke ja Lüganuse vallavolikogude kaebusi arutades seisukohale, et nimetatud valdade puhul on Vabariigi Valitsus haldusterritoriaalse korralduse muutmisel järginud seadusest tulenevaid nõudeid ja määrus ei ole põhiseadusega vastuolus.
Kohtuasjas oli vaidluse all Vabariigi Valitsuse määruste põhiseaduspärasus, millega muudeti Vabariigi Valitsuse algatusel Koeru, Rakke ja Lüganuse valdade haldusterritoriaalset korraldust, piire ja nime.
2016. juunis vastu võetud haldusreformi seadus pani Vabariigi Valitsusele kohustuse teha alla 5000 elanikuga omavalitsusüksusele ettepanek ühinemiseks või liitumiseks ning andis õiguse otsustada omavalitsusüksuse ühinemine või liitumine ka siis, kui asjaomased omavalitsusüksused valitsuse ettepanekuga ei nõustunud (HRS § 9 lõike 9 punkt 2 ja § 13).
Riigikohus kontrollis haldusreformi seaduse põhiseaduspärasust 2016. aasta sügisel ja leidis, et seaduses oli vastuolu põhiseadusega üksnes ühinemise rahastamise põhimõtete osas. Kohus ei kahelnud seadusandja eelduses, et suuremad omavalitsusüksused suudavad paremini täita neile pandud ülesandeid ja pidas seega haldusreformi eesmärki põhiseaduspäraseks. Riigikohus jäi praegustes kohtuasjades 20. detsembri 2016.a otsuses [1] esitatud seisukohtade juurde ega hinnanud uuesti haldusreformi seaduse põhiseadusele vastavust.
Kolleegium möönis, et valitsuse algatatud ühinemine või liitumine piirab omavalitsusüksuse õigust ise otsustada selle üle, kas ja kellega ühineda, kuid rõhutas, et riigi haldusterritoriaalse korralduse üle otsustamine on põhiseaduse järgi seadusandja pädevuses. Kohalike omavalitsuste puhul on seadusandja jätnud lõpliku otsustamise Vabariigi Valitsusele.
OTSUS 5-17-21 [2] (Koeru)
OTSUS 5-17-23 [3] (Rakke)
OTSUS 5-17-23 [4] (Lüganuse)
Allikas URL: https://www.riigikohus.ee/et/uudiste-arhiiv/koeru-rakke-ja-luganuse-valla-haldusterritoriaalse-korralduse-muutmine-ei-ole
[1] https://www.riigikohus.ee/et/lahendid?asjaNr=3-4-1-3-16
[2] https://www.riigikohus.ee/et/lahendid?asjaNr=5-17-21/10
[3] https://www.riigikohus.ee/et/lahendid?asjaNr=5-17-22/10
[4] https://www.riigikohus.ee/et/lahendid?asjaNr=5-17-23/10

matches:
Riigikohus
§ 9
§ 13
Riigikohus
Kohus
Riigikohus