Firmanimi - Tasuta koduleht - Avaleht - Põhimäärus
PõhimäärusKodukordVastuvõtu kordHoolekoguArenguvestlusedÕppekavaArengukavaVastuvõtu avaldusLahkumise avaldusPersonalSõbrad ja toetajadKasulikud lingid
Jõgeva Aleviku Lasteaia põhimäärus
Vastu võetud 09.09.2013 nr 5
Määrus kehtestatakse “Koolieelse lasteasutuse seaduse” § 9 lõike 3 alusel
(1) Jõgeva Aleviku Lasteaia (edaspidi lasteaed) põhimäärus sätestab asutuse tegevuse eesmärgid ja ülesanded, struktuuri ja juhtimise põhimõtted, õppe- ja kasvatuskorralduse alused, laste, lapsevanemate ja lasteaia töötajate õigused ja kohustused.
(2) Lasteaed juhindub oma tegevuses “Koolieelse lasteasutuse seadusest”, “Eesti Vabariigi haridusseadusest”, muudest õigusaktidest ja käesolevast põhimäärusest.
(3) Lasteaial on oma eelarve.
(4) Lasteaial on oma nimega pitsat ja sümboolika.
(5) Lasteaias suheldakse eesti keeles.
§ 2. Lasteaia nimetus ja asukoht
(1) Lasteaia nimetus on Jõgeva Aleviku Lasteaed.
(2) Lasteaed asub aadressil J. Aamisepa tn 6, Jõgeva alevik, Jõgeva vald, Jõgevamaa, 48309.
§ 3. Lasteaia liik ja struktuur
(1) Lasteaed on Jõgeva valla munitsipaalomandis olev haridusasutus, mis võimaldab kuni seitsmeaastastele lastele hoidu ja alushariduse omandamist ning toetades lapse perekonda, soodustab lapse kasvamist ja arenemist ning tema individuaalsuse arvestamist.
(2) Lasteaia liik on lasteaed.
(3) Lasteaias töötab kaks liitrühma: noorem liitrühm ja vanem liitrühm.
(1) Lasteaia õppe- ja kasvatuskorralduse aluseks on lasteaia õppekava, mis vastab koolieelse lasteasutuse riiklikule õppekavale. Lasteaia õppekava kinnitab direktor pedagoogilise nõukogu ettepanekul, kuulates ära hoolekogu arvamuse.
(2) Lasteaial on oma tegevus- ja päevakava, mille koostamisel arvestatakse alushariduse raamõppekava ja valla kultuurilist omapära ning rahvatraditsioone. Tegevus- ja päevakava kinnitab direktor.
(3) Lasteaed tagab laste tervise kaitse nende lasteaias viibimise ajal.
(4) Lasteasutuse õppekava läbinule annab lasteasutus välja koolivalmiduskaardi, milles on kirjeldatud lapse arengu tulemused. Vanem esitab koolivalmiduskaardi kooli, kus laps asub täitma koolikohustust.
(5) Lastaed omab kehtivat koolitusluba, mis annab õiguse õppe- ja kasvatustegevuseks.
(6) Lasteaial on teeninduspiirkond, mis on määratud vallavolikogu poolt. Väljaspool teeninduspiirkonda võib lapsi vastu võtta vabade kohtade olemasolul.
(7) Laste lasteaeda vastuvõtmine ja sealt väljaarvamine toimub vallavalitsuse kehtestatud tingimustel ja korras.
(8) Lasteaia lahtiolekuaja otsustab vallavalitsus, lähtudes hoolekogu ettepanekust ja vanemate vajadustest.
(9) Lasteaia järjepideva arengu tagamiseks koostab lasteaed koostöös hoolekogu ja pedagoogilise nõukoguga lasteaia arengukava, mille kinnitamine toimub volikogu sätestatud korras. Arengukava avalikustatakse lasteaia veebilehel.
§ 5. Laste ja vanemate õigused ja kohustused
(1) Lastel on õigus:
1) vaimselt ja füüsiliselt tervislikule keskkonnale ja päevakavale, eneseusaldust ja vaimset erksust toetavale tegevusele ning pedagoogide igakülgsele abile ja toetusele alushariduse omandamisel;
2) saada ettenähtud korras ainelist abi selleks eraldatud summadest ja fondidest.
6) kasvatamist, õpetamist ja muud puudutavate vaidluste lahendamiseks pöörduda pedagoogilise nõukogu, hoolekogu või direktori poole, samuti vallavalitsuse ja riiklike järelevalveorganite poole.
3) vallavolikogu poolt kehtestatud ulatuses ja korras tasuma igakuiselt osalus- ja õppetasu ning hoolekogu poolt kehtestatud ulatuses tasuma igakuiselt toitlustuskulu tasu;
4) informeerima rühma õpetajat või lasteaia direktorit lapse puuduma jäämisest või lahkumisest.
§ 6. Personal
(1) Lasteaia personali moodustavad pedagoogid ja teised töötajad.
(2) Personali koosseisu ja töötasu määrab lasteaia direktori juhindudes volikogu poolt kinnitatud palgafondist.
(3) Pedagoogi vaba ametikoha täitmiseks korraldab lasteaia direktor konkursi, mille läbiviimise korra kinnitab lasteaia hoolekogu direktori ettepanekul.
(4) Personaliga sõlmib, muudab, peatab ja lõpetab töölepingud lasteaia direktor.
(5) Personali ülesanded, õigused, kohustused ja vastutus määratakse kindlaks lasteaia põhimääruse, töölepingute, ametijuhendite ja töökorralduse reeglitega.
§ 7. Töötajate õigused ja kohustused
(1) Pedagoogid loovad tingimused laste kasvatamiseks ja arenemiseks vastastikusel lugupidamisel ning üksteisemõistmisel põhinevas koostöös laste ja nende kodudega.
(2) Pedagoogide kohustused:
1) vastutada lapse elu, tervise ja turvalisuse eest laste lasteaias viibimise ajal;
2) tagada kehtiva õppekava, tegevus- ja päevakava järgimine;
3) nõustada lasteaias käivate laste vanemaid ja teeninduspiirkonnas elavate lasteaias mittekäivate laste vanemaid nende soovil õppe- ja kasvatusküsimustes;
4) valmistada lapsi ette kooli astumiseks.
(3) Pedagoogidel on õigus:
1) saada tööks vajalikku informatsiooni;
2) saada tööks vajalikku täiendkoolitust ja nõuannet;
3) saada puhkust 42 kalendripäeva aastas ja lisapuhkust vastavalt seadusele.
(4) Muud töötajad:
1) tagavad lasteaia majandusliku teenindamise, laste tervisliku ja nõuetekohase toitlustamise, pedagoogide abistamise ja lasteaia häireteta töö;
2) tagavad lasteaia vara säilimise, selle korrashoiu, säästliku kasutamise ning taastamise rikkumise korral;
3) jälgivad lasteaia territooriumi, ruumide ja sisseseade korrashoidu, töökaitse ja tuleohutuse vahendite korrasolekut, rakendavad abinõusid eeltoodu õigeaegseks remondiks ja informeerivad puudustest lasteaia direktorit;
4) omavad õigust saada tööks vajalikku nõuannet ning täiendkoolitust;
5) omavad õigust saada puhkust 28 kalendripäeva aastas ja lisapuhkust vastavalt seadusele.
(5) Töötajatel on keeletud avalikustada lapselt saadud teavet lapse perekonna kohta.
(6) Töötajad on kohustatud andma teavet lasteaia direktorile, valla haridus- või sotsiaaltöötajale lapse ebarahuldavast kasvukeskkonnast või kui on selgunud, et laps on kehalise, emotsionaalse või seksuaalse väärkohtlemise ohver.
§ 8. Juhtimine
(1) Lasteaeda juhib direktor, kes on lasteaia seaduslik esindaja.
(2) Lasteaia direktor:
1) juhib lasteaia kasvatus-, õppe-, tervishoiu-, majandus- ja finantstegevust koostöös hoolekoguga;
2) tagab õppe- ja kasvatuskorralduse vastavuse Vabariigi Valitsuse poolt kinnitatud raamõppekavale;
3) tagab kohustuslike õppe- ja kasvatustegevusalaste dokumentide pidamise ja täitmise vastavalt haridus- ja teadusministri määrusega kehtestatud loetelule ja vormidele;
4) koostab lasteaia eelarve projekti, mille kooskõlastab hoolekogu ja esitab projekti vallavalitsuse eelarve peaspetsialistile;
5) vastutab volikogu poolt kehtestatud korras lasteaia vara säilimise ja sihtotstarbelise kasutamise eest;
6) tunnustab ja karistab personali;
7) esindab lasteaeda erivolitusteta ja teostab seaduses sätestatud ülesannete täitmiseks tehinguid Jõgeva Vallavolikogu poolt kehtestatud korras;
8) kutsub kokku koosolekuid ja nõupidamisi;
9) tagab personalile ohutud töötingimused, tutvustab töötaja tööle võtmisel, samuti töötamise ajal töösisekorraeeskirju, ametijuhendit, kodukorda, töökaitse- ja tuleohutusnõudeid;
10) annab oma pädevuse piires käskkirju;
11) loob tingimused koostööks;
12) on aruandekohustuslik lasteaia hoolekogu ja vallavalitsuse ees;
13) vastutab eelarve sihipärase kasutamise eest.
(3) Direktori vaba ametikoha täitmiseks korraldatakse avalik konkurss. Konkursi kuulutab välja ja selle läbiviimise korra kehtestab vallavalitsus. Konkursi võitnud isiku kinnitab ametisse vallavalitsus. Töölepingu direktoriga sõlmib, muudab ja ütleb üles vallavanem või tema volitatud ametiisik.
§ 9. Pedagoogiline nõukogu ja hoolekogu
(1) Lasteaias on õppe- ja kasvatustegevuse arendamiseks, analüüsimiseks ja juhtimiseks vajalike otsuste vastuvõtmiseks pedagoogide nõukogu, mille liikmeks on lasteaia pedagoogid. Pedagoogiline nõukogu valib hoolekogu koosseisu ühe pedagoogide esindaja.
(2) Lasteaias tegutseb alalise organina hoolekogu, kelle ülesanne on jälgida, et õppe- ja kasvatustegevus vastaks laste arengule ja huvidele ning teha sellesuunalist koostööd lasteasutuse personaliga.
(3) Lasteaia iga rühma vanemad valivad õppeaasta algul hoolekogu koosseisu oma esindaja(d). Lisaks neile nimetab vallavalitsus hoolekogu koosseisu ühe isiku, kes jälgib lasteaia tegevuse vastavust valla huvidele. Direktor esitab hoolekogu koosseisu vallavalitsusele kinnitamiseks ühe kuu jooksul õppeaasta algusest arvates.
§ 10. Lasteaia vara, finantseerimine, aruandlus ja järelvalve
(2) Lasteaia vara moodustavad talle omaniku poolt sihtotstarbeliseks valdamiseks ja kasutamiseks antud maa, hoone, seadmed, inventar ja muu vara.
(3) Vara valdamine, kasutamine ja käsutamine toimub Jõgeva Vallavolikogu poolt kehtestatud korras.
(4) Lasteaia finantseerimine toimub vastavalt Jõgeva Vallavolikogu poolt kinnitatud eelarvele.
(5) Lasteaia rahastamine toimub eraldistest riigieelarvest ja vallaeelarve vahenditest, riigieelarve vahenditest täiskasvanute koolituse seaduses sätestatud alustel, vanemate poolt kaetavast osast ja annetustest.
(6) Lasteaia vallaeelarvest kaetavate majandamiskulude, personali töötasu ja sotsiaalmaksu ning õppevahendite kulude katmises osalevad täies ulatuses teised vallad või linnad proportsionaalselt nende haldusterritooriumil alaliselt elavate selles lasteaias käivate laste arvuga.
(7) Lasteaia raha ja vara kasutamist kontrollib Jõgeva Vallavalitsus.
§ 11. Lasteaia aruandlus ja järelevalve
(1) Lasteaia õppe- ja kasvatustegevuse alaseid dokumente täidetakse haridus- ja teadusministri määrusega kehtestatud korra alusel.
(2) Lasteaia õppe- ja kasvatustegevuse üle teostab riiklikku järelevalvet Haridus- ja Teadusministeerium või haridus- ja teadusministri ülesandel Jõgeva maavanem.
(3) Lasteaias viiakse läbi sisehindamist. Sisehindamise korra kehtestab lasteaia direktor.
(4) Lasteaed koostab sisehindamise aruande vähemalt kord kolme õppeaasta jooksul. Aruandes tuuakse välja lasteaia tegevuse tugevused ja parendusvaldkonnad. Sisehindamise aruanne kooskõlastatakse lasteaia hoolekoguga ja lasteasutuse pidajaga ning aruande kinnitab lasteaia direktor.
§ 12. Ümberkorraldamine, ümberkujundamine, tegevuse lõpetamine
(1) Lasteaia korraldab ja kujundab volikogu otsusel ümber vallavalitsus. Ümberkorraldamise või ümberkujundamise otsus tehakse arvestusega, et sellest on võimalik teavitada kirjalikult Haridus- ja Teadusministeeriumi, maavanemat, lasteaeda ja vanemaid (eestkostjaid, hooldajaid) vähemalt neli kuud enne ümberkorraldamise või ümberkujundamise tähtaega.
(2) Lasteaia ümberkorraldamise või ümberkujundamise tulemusel moodustatud lasteaiale taotletakse koolitusluba.
(3) Lasteaia tegevuse lõpetamine toimub käesoleva paragrahvi lõikes 1 sätestatud korras.
§ 13. Põhimääruse kinnitamine ja muutmine
Põhimääruse kinnitamine ja muutmine toimub vallavolikogu poolt sätestatud korras.
Jõgeva Vallavalitsuse 27. augusti 2001. a määrus nr 17 „Jõgeva aleviku lasteaia põhimääruse kinnitamine“ tunnistatakse kehtetuks.


text:
Kaitseliidu kaasamise tingimused ja kord küberturvalisuse tagamisel – Riigi Teataja
Kaitseliidu kaasamise tingimused ja kord küberturvalisuse tagamisel
Kaitseliidu kaasamise tingimused ja kord küberturvalisuse tagamisel - sisukord
§ 2 Kaitseliidu kaasamise taotlemine
§ 3 Kaitseliidu kaasamise üle otsustamine
§ 4 Kaitseliidu liikme allumine ja vastutus
§ 5 Kulu hüvitamise taotlemine
RT I, 10.07.2014, 3
Vastu võetud 03.07.2014 nr 108
Määrus kehtestatakse Kaitseliidu seaduse § 4 lõike 3 alusel.
(1) Kaitseliidu kaasamine käesoleva määruse tähenduses on eelneva kokkuleppe alusel Kaitseliidu ülema nimetatud Kaitseliidu liikmete kaasamine küberturvalisuse tagamisse.
(2) Küberturvalisuse tagamine käesoleva määruse tähenduses on lõikes 4 loetletud meetmete võtmine riigi toimimise või elutähtsa teenuse jaoks vajaliku info- ja kommunikatsioonitehnoloogia taristu toimepidevuse tagamiseks või toimepidevust ohustavate ohtude tõrjumiseks.
(3) Kaitseliitu võib kaasata Riigi Infosüsteemi Amet oma ülesannete piires või Kaitseministeerium või selle valitsemisala asutused oma ülesannete piires.
(4) Kaitseliitu võib kaasata lõikes 2 nimetatud info- ja kommunikatsioonitehnoloogia taristu toimepidevuse tagamisse, kontrollimisse ja turvaintsidentide lahendamisse aktiivsete ja passiivsete meetmete abil. Need meetmed võivad olla muu hulgas info- ja kommunikatsioonitehnoloogia lahenduste turvatestimine, digitaalse informatsiooni monitoorimine ja analüüsimine ning nuhkvara, pahavara ja arvutiviiruse analüüsimine.
§ 2. Kaitseliidu kaasamise taotlemine
(1) Riigi Infosüsteemi Amet või Kaitseministeerium või selle valitsemisala asutus esitab Kaitseliidu kaasamiseks kirjaliku taotluse Kaitseliidu ülemale.
(2) Taotluses märgitakse Kaitseliidu kaasamise eesmärk, täidetavad ülesanded ja kaasamise eeldatav ajaline kestus.
(4) Viivitamatut sekkumist vajavate sündmuste korral võib muu avaliku teenistuse seaduse § 6 lõikes 2 nimetatud ametiasutus (edaspidi ametiasutus) esitada taotluse otse Kaitseliidu ülemale, kuid Riigi Infosüsteemi Ametit tuleb teavitada esimesel võimalusel.
§ 3. Kaitseliidu kaasamise üle otsustamine
(1) Kaitseliidu kaasamise otsustab Kaitseliidu ülem.
(2) Kaitseliidu kaasamise üle otsustamisel võtab Kaitseliidu ülem arvesse järgmisi asjaolusid:
1) võimalikud häired info- ja kommunikatsioonitehnoloogia taristu toimepidevuses;
2) oht inimese elule või tervisele, varale või keskkonnale;
3) Kaitseliidu kaasamise tingimused ja tagajärjed, sealhulgas osalemise kulukus;
4) vajaliku väljaõppe ja oskustega vabatahtlike olemasolu;
5) kaasamise mõju Kaitseliidu teiste ülesannete täitmisele;
6) muud olulised asjaolud.
§ 4. Kaitseliidu liikme allumine ja vastutus
(1) Küberturvalisuse tagamisse kaasatud Kaitseliidu liige allub küberturvalisuse tagamisel Kaitseliidu ülema või küberkaitseüksuse ülema määratud ülemale.
(2) Lõikes 1 nimetatud ülem allub Kaitseliidu kaasamist puudutavates küsimustes selle ametiasutuse, elutähtsa teenuse osutaja või muu üksuse määratud isikule, mille küberturvalisuse tagamisse Kaitseliit kaasati, ja on aruandekohustuslik Riigi Infosüsteemi Ameti ees viimase ülesandeid puudutavates küsimustes.
(3) Kaitseliidu liige kohustub talle kaasamise käigus teatavaks saanud teavet, sealhulgas ärisaladust, kasutama vaid oma ülesannete täitmiseks kaasamise käigus ja mitte avaldama seda kolmandatele isikutele.
(4) Kaitseliit ei vastuta § 1 lõikes 4 nimetatud meetmete võtmise käigus info- ja kommunikatsioonitehnoloogia taristu kahjustamise korral tekkinud kahju eest.
§ 5. Kulu hüvitamise taotlemine
(1) Kaitseliidu ülem esitab vajaduse korral ametiasutusele, elutähtsa teenuse osutajale või muule üksusele, mille küberturvalisuse tagamisse Kaitseliit on kaasatud, kaasamisega tekkinud mõistliku kulu hüvitamise taotluse. Taotluse koopia esitatakse Riigi Infosüsteemi Ametile.
(2) Kaitseliidu liikmele võib hüvitada Kaitseliidu kaasamise käigus tehtud kulu seaduses või selle alusel kehtestatud õigusaktis sätestatud alustel ja korras.
(3) Kaitseliit võib tagada kaasatud kaitseliitlase toitlustuse Kaitseliidu seaduses ja selle alusel kehtestatud õigusaktides sätestatud alustel ja korras.

matches:
§ 2
§ 3
§ 4
§ 5
§ 4
§ 2
§ 6
§ 3
§ 4
§ 1
§ 5


3-17-1545/81 Riigikohtu halduskolleegium 19.02.2019
VMS § 241 lg 1 p 2
VSS § 7 2 lg 2
VSS § 7 lg 1
VSS § 7 4 lg 2
sissesõidukeelu kestuse määramine
Nõustuda ei saa seisukohaga, et sissesõidukeelu pikkuse määramisel kaalumiskohustust pole, kuna seadus sätestab üldreegli, mis on vabatahtliku lahkumise tähtaja määramata jätmisel viis aastat, ja sätte sõnastuses ei ole viidet „kuni“ viis aastat. VSS § 74 lg-t 2 tuleb kohaldada koos sissesõidukeelu kestuse proportsionaalsust rõhutava sama paragrahvi kolmanda lõikega, pidades silmas selle aluseks olevat direktiivi 2008/115/EÜ art-t 11. Art 11 lg 2 esimeses lauses on selgelt sätestatud, et sisenemiskeelu pikkus määratakse igal üksikjuhul kindlaks pärast kõigi oluliste asjaolude hoolikat kaalumist ning see ei ületa põhimõtteliselt viit aastat. Kaalumisvõimalus on jäetud ka VSS § 74 lg-tes 3 ja 4. Seega tuleb igal üksikjuhtumil kaaluda, kas sissesõidukeeldu kohaldada ja milline sissesõidukeelu pikkus on asjaolusid arvestades proportsionaalne. (p 34)
Perekonnapõhiõiguse ja eraelu riive intensiivsus võivad pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamise ning lahkumisettekirjutuse tegemise ja sissesõidukeelu kohaldamise korral olulisel määral erineda. Ka ei pruugi isiku argumendid, mida tuleks arvesse võtta lahkumisettekirjutuse tegemisel koos sissesõidukeelu kohaldamisega, omada otsest tähendust või samaväärset kaalu elamisloa kehtetuks tunnistamisel. Seetõttu on lahkumisettekirjutuse tegemise ja sissesõidukeelu kohaldamise menetluses korrektsel ärakuulamisel oluline roll lisaks inimväärikuse tagamisele ka haldusakti sisulise õiguspärasuse seisukohalt (HMS §-d 40 ja 58, VSS § 1 lg 2 esimene lause). (p 32)
Lahkumiskohustuse vabatahtliku täitmise tähtaja määramata jätmine on kaalutlusotsus, mis eeldab isiku sellekohast ärakuulamist ja põhjendustes asjakohaste kaalutluste esitamist. Kaalumiskohustus nähtub ka VSS § 72 lg 2 aluseks olevast direktiivi 2008/115/EÜ art 7 lg-st 4 ning seda selgitavast Euroopa Kohtu praktikast (vt nt C-554/13, Zh. ja O., p-d 42–50, 69–70). Korrektne kaalumine on eriti oluline seetõttu, et vabatahtlikuks lahkumiseks tähtaja määramata jätmisega kaasneb imperatiivselt sissesõidukeelu kohaldamine (vt VSS § 74 lg 2, selle aluseks olev direktiivi 2008/115/EÜ art 11 lg 1 ja seda selgitavad Euroopa Kohtu lahendid C-225/16, Ouhrami, p 44; C-290/14, Skerdjan Celaj, p 24). (p 33)
Avaliku korra kaitsele tuginemine eeldab igal juhul lisaks ühiskondliku korra häirimisele, mida põhjustab mis tahes seadusrikkumine, ka seda, et esineb tõeline, vahetu ja piisavalt tõsine oht, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi. Seevastu avalik julgeolek hõlmab nii liikmesriigi sise- kui ka välisjulgeolekut. (Vt pikemalt nt C-82/16, K. A. jt, p 91.) (p 23)
Pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamine, lahkumisettekirjutuse tegemine ja sissesõidukeelu kohaldamine ei ole karistused toime pandud õigusrikkumiste eest. Tegu on haldusõiguslike ohutõrje meetmetega, mis ei või tugineda pelgalt süüteos süüdimõistmistele (vt ka nt C-636/16, López Pastuzano, p 27). Kuna kõnealused otsused põhinevad mh prognoosil, tuleb kaebaja isikut, elukäiku, toime pandud õigusrikkumisi ja käitumist karistuse kandmise ajal ja hiljem nii positiivselt kui ka negatiivselt iseloomustavad asjaolud korrektselt tuvastada ning nende põhjal esitada selged ja konkreetsed põhjendused, miks on õigusnormis sätestatud ohulävend (sh lahkumisettekirjutuse ja sissesõidukeelu puhul tegelik ja piisavalt tõsine oht) ületatud. (p 21)
lahkumisettekirjutuse õiguspärasuse hindamine
HKMS § 158 lg 2 teise lause järgi hindab kohus haldusakti õiguspärasust haldusakti andmise aja seisuga ning erandi näeb lõige 3^1 ette vaid rahvusvahelise kaitse andmisest keeldumise otsusele. Euroopa Kohtu praktikast direktiivi 2003/109/EÜ art 12 kohaldamisel tuleneb siiski, et liikmesriigi kohtul on väljasaatmise kohta tehtud otsuse, s.o ka lahkumisettekirjutuse õiguspärasust kontrollides kohustus võtta arvesse asjaolusid, mis ilmnesid pärast lahkumisettekirjutuse tegemist ja millega võib kaasneda olukord, kus isiku käitumisest tulenev olemasolev oht avalikule korrale või riigi julgeolekule kaob või märkimisväärselt väheneb (C-371/08, Ziebell, p 84). Selline võib olukord olla eelkõige siis, kui ajavahemik lahkumisettekirjutuse tegemise ja selle õiguspärasuse kohtuliku hindamise vahel on pikk (vrd nt liidetud kohtuasjad C-316/16 ja C-424/16, B, p 94).
Haldus- ja ringkonnakohus, omades faktiliste asjaolude hindamise pädevust, peavad eeltoodust ja HKMS § 2 lg-st 4 tulenevalt välja selgitama ja hindama, kas lahkumisettekirjutuse tegemisest alates on asjaoludes toimunud olulisi muudatusi, mille tagajärjel on isikust lähtuv oht avalikule korrale või riigi julgeolekule oluliselt muutunud. Kui kohus jõuab järeldusele, et muutunud asjaolude tõttu ei oleks samasisulise haldusakti andmine enam õiguspärane, tuleb vaidlustatud haldusakt tühistada, sõltumata sellest, kas see oli andmise ajal õiguspärane. (p 22)
Olukorras, kus PPA hinnangul kujutab isik ohtu avalikule korrale ja julgeolekule, kuid see ei ole tegelik ega piisavalt tõsine direktiivi 2003/109/EÜ tähenduses, on PPA-l pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamisel erinevad toimimisvariandid. Esiteks, kui täidetud on VSS §-s 9 sätestatud eeldused, on võimalik teha isikule seadustamisettekirjutus, milles mh nähakse ette ettekirjutuse täitmata jätmise tagajärjed. Teiseks, isikule selgitatakse, et kui ta soovib jääda Eestisse elama, peab ta esitama tähtajalise elamisloa taotluse. Kui isik ei ole mõistliku aja jooksul pärast pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamist esitanud taotlust tähtajalise elamisloa saamiseks, on võimalik teha talle lahkumisettekirjutus. PPA-l on võimalik kujundada oma otsuseid (nt kehtivusaegade ja kõrvaltingimuste abil) viisil, et pikaajalise elaniku elamisloa kehtivus lõppeks samal ajal tähtajalise elamisloa jõustumisega. (p 20)
vabatahtliku täitmise tähtaja määramine
lahkumisettekirjutuse tegemine pikaajalisele elanikule
EL Nõukogu direktiivi 2003/109/EÜ, 25. november 2003, pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta art 12 lg-s 1 on sätestatud, et liikmesriik võib teha otsuse pikaajaline elanik välja saata üksnes siis, kui isik kujutab tegelikku ja piisavalt tõsist ohtu avalikule korrale ja julgeolekule (ingl an actual and sufficiently serious threat to publicpolicy or public security, sks eine gegenwärtige, hinreichend schwere Gefahr für die öffentliche Ordnung oder die öffentlicheSicherheit, pr une menace réelle et suffisamment grave pour l'ordre public ou la sécurité publique). Enne väljasaatmise kohta otsuse tegemist tuleb arvestada järgmiste teguritega: elamise kestus liikmesriigi territooriumil, isiku vanus, tagajärjed isiku ja tema pereliikmete jaoks, sidemed elukohariigiga ja sidemete puudumine päritoluriigiga (direktiivi 2003/109/EÜ art 12 lg 3). Ka direktiivi põhjenduses 16 rõhutatakse pikaajalise elaniku tugevdatud kaitset väljasaatmise vastu. (p 17)
VMS § 241 lg 1 p-s 2 nimetatud ohu kindlakstegemisel ei ole täitevvõimul kontrollivaba hindamisruumi. Ohu mõiste sisustamine ning olukordade kvalifitseerimine ohuks on kontrollitav juriidilise argumentatsiooni ja metoodika abil. Ulatuslikku kontrolli toetavad ka kaalul olevad põhiõigused. Kohtulikult piiratud mahus kontrollitav (HKMS § 158 lg 3) kaalutlusotsus on aga ohu tuvastamise järel ohu ja VMS § 241 lg-s 3 nimetatud asjaolude omavaheline kaalumine.
Kuna ohu ja selle lävenditega seotud mõistete sisustamisel ei ole täitevvõimul kontrollivabast hindamisruumist tulenevat monopoli, on kohtul võimalik lugeda prognoositav olukord tegelikuks ja piisavalt tõsiseks ohuks ka siis, kui PPA ei ole neid mõisteid sõnaselgelt kasutanud. Seejuures võivad ohulävendi tuvastamisel olla asjakohased ka mõned VMS § 241 lg-s 3 nimetatud kaalumisel tähtsust omavad asjaolud. (p 26)
Kolleegiumi hinnangul tuleb küll jaatada kaebajast lähtuvat piisavalt tõsist ohtu avalikule korrale, kuid seda ei saa lugeda tegelikuks direktiivi 2003/109/EÜ art 9 lg 1 p b ja art 12 lg 1 mõttes. Kaebajast lähtuv oht avalikule korrale kaalub üles isiku õiguse saada pikaajalise elaniku elamisluba (VMS § 241 lg 3). (p 30) Kuna ei ole tuvastatud tegelik oht avalikule korrale, tuleb vaidlusalune PPA otsus jõusse jätta pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamise osas, kuid lahkumisettekirjutus ja sissesõidukeeld tuleb tühistada. (p 31, vt ka p 27)
Kaebajal on võimalik esitada PPA-le tähtajalise elamisloa andmise menetluse uuendamise taotlus. Kuna tähtajalise elamisloa andmisest keeldumise korral tekiks kaebajal tõenäoliselt lahkumiskohustus, tuleb silmas pidada, et kaebajat saab avaliku korra ohustamise tõttu Eestist lahkuma kohustada üksnes juhul, kui ta kujutab tegelikku ja piisavalt tõsist ohtu avalikule korrale ja julgeolekule direktiivi 2003/109/EÜ art 12 lg 1 tähenduses. Kui kaebaja saab tähtajalise elamisloa, kaotab ta direktiivi 2003/109/EÜ art 12 lg-st 1 tuleneva tugevdatud kaitse väljasaatmise vastu. (p 36)
Seisukohta, et pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamine on võimalik vaid juhul, kui täidetud on EL Nõukogu direktiivi 2003/109/EÜ, 25. november 2003, pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta art 12 lg-s 1 sätestatud väljasaatmisotsuse tegemise eeldus: isik kujutab tegelikku ja piisavalt tõsist ohtu avalikule korrale ja julgeolekule, ei toeta VMS § 241 lg 1 p 2 sõnastus ega kujunemislugu. Kuni 30. septembrini 2010 (k.a) kehtinud VMS § 14^9 lg 1 p 3 võimaldas pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistada, kui välismaalane kujutab endast „tõsist ohtu avalikule korrale ja julgeolekule“. 1. oktoobril 2010 jõustunud VMS § 241 lg 1 p 2 kohaselt piisab pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamiseks üksnes ohust avalikule korrale ja riigi julgeolekule. Seega on pikaajalise elaniku elamisluba võimalik tunnistada kehtetuks ka ilma, et sellega kaasneks isikule lahkumisettekirjutuse tegemine. (p 18)
VMS koostoimes VSS-ga ei erista olukorda, kus pikaajalise elaniku elamisluba omav välismaalane kujutab ohtu avalikule korrale ja riigi julgeolekule, olukorrast, kus on tuvastatud temast lähtuv tegelik (tõenäosus) ja piisavalt tõsine (kahjuliku tagajärje olulisus) oht. VMS § 241 lg 1 p 2 alusel pelgalt ohule tuginevalt elamisloa kehtetuks tunnistamise tagajärjeks on Eestis viibimiseks viibimisaluse puudumine (VMS § 43) ning riigisisese õiguse imperatiivsete sätete järgi piisab sellest lahkumisettekirjutuse tegemiseks ja sissesõidukeelu kohaldamiseks (VSS § 7 lg 1, § 7^4 lg 1). VMS § 126 järgi on sissesõidukeeld omakorda imperatiivseks aluseks tähtajalise elamisloa andmisest keeldumisel (vrd ka Euroopa Kohtu otsus C-82/16, K. A. jt, p 57). Seega tekiks mistahes ohu ning tegeliku ja piisavalt tõsise ohu mitteeristamisel olukord, et mistahes ohule tuginev pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamine tooks vältimatult kaasa lahkumisettekirjutuse tegemise ning üldjuhul ka sissesõidukeelu kohaldamise. Kehtiv sissesõidukeeld välistaks omakorda tähtajalise elamisloa taotluse rahuldamise.
VMS § 241 lg 1 p 2 ja VSS § 7 lg-t 1 tuleb tõlgendada ja kohaldada direktiivi 2003/109/EÜ art 12 lg-s 1 sätestatu valguses. Kui PPA kavatseb pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamisel teha koheselt lahkumisettekirjutuse ja kohaldada sissesõidukeeldu, tuleb tal direktiivi 2003/109/EÜ art 12 lg-st 1 tulenevalt tuvastada isikust lähtuv tegelik ja piisavalt tõsine oht. Seevastu VMS § 241 lg 1 p 2 kohaldamiseks võib piisata ka madalama tasemega ohust. Kolleegium on ka varem rõhutanud, et oht, mis õigustab pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamist, ei pruugi olla piisavalt tõsine ega reaalne selleks, et pikaajalise elaniku staatuse minetanud isik riigist välja saata ja keelduda talle tähtajalise elamisloa andmisest (vt RKHK otsus asjas nr 3-3-1-2-16, p-d 14, 22). (p 19)
Pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamine, lahkumisettekirjutuse tegemine ja sissesõidukeelu kohaldamine ei ole karistused toime pandud õigusrikkumiste eest. Tegu on haldusõiguslike ohutõrje meetmetega, mis ei või tugineda pelgalt süüteos süüdimõistmistele (vt ka nt C-636/16, López Pastuzano, p 27). Kuna kõnealused otsused põhinevad mh prognoosil, tuleb kaebaja isikut, elukäiku, toime pandud õigusrikkumisi ja käitumist karistuse kandmise ajal ja hiljem nii positiivselt kui ka negatiivselt iseloomustavad asjaolud korrektselt tuvastada ning nende põhjal esitada selged ja konkreetsed põhjendused, miks on õigusnormis sätestatud ohulävend (sh lahkumisettekirjutuse ja sissesõidukeelu puhul tegelik ja piisavalt tõsine oht) ületatud. Seisukohad, millega kohus põhjendas isiku tingimisi ennetähtaegset vangistusest vabastamist, pole iseenesest siduvad ei PPA-le, kes kaalub sama isiku elamisloa kehtetuks tunnistamist, lahkumisettekirjutuse tegemist ja sissesõidukeelu kohaldamist, ega halduskohtule, kes kontrollib selliste haldusotsuste õiguspärasust. Siiski on maakohtu määrus tõendina ka haldusmenetluses (HMS § 38 lg 2) ja halduskohtus kasutatav (TsMS § 272 lg 2, HKMS § 56 lg 2, § 61 lg 4). Kuigi ennetähtaegse vabastamise otsustamisel ja viidatud haldusaktide andmisel aluseks olevad asjaolud mõneti erinevad (vrd karistusregistri arhiivi andmete kasutatavust Riigikohtu otsuses RKKK määrus nr 1-14-10087/66, p-d 27 jj), ei tohiks eri võimuharud ilma põhjendusteta toimida isikut puudutavates otsustes vastuoluliselt. (p 21)
Ohu hindamisel (kas ja milline) teeb pädev haldusorgan tõendatud asjaolude põhjal prognoosi isiku käitumise kohta tulevikus. Seega hõlmab ohuhinnang nii tõendite hindamist kui ka määratlemata õigusmõiste sisustamist. Kontrollides haldusorgani prognoosotsust faktilisest ja õiguslikust küljest, ei sekku kohus lubamatult täitevvõimu tegevussfääri (vt ka RKHK otsused asjades nr 3-17-1026/43, p-d 33–34, ja nr 3-15-443/54, p 28). Asjaolude tuvastamine ja nende kvalifitseerimine õigusnormide valguses on õigusemõistmise tavapärane osa. Vaid siis, kui õigusaktist või lahendatava küsimuse olemusest tulenevalt on haldusorganil prognoosotsuse tegemisel, määratlemata õigusmõiste sisustamisel või muude hinnangute andmisel ulatuslik, õigusega determineerimata hindamisruum, võib kohtulik kontroll hinnangute sisu üle taanduda. (p 26)
elamisloa kehtetuks tunnistamine
oht avalikule korrale või riigi julgeolekule
Pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamine eeldab esiteks, et kindlaks tehakse isikust lähtuv oht, ning teiseks tuleb otsustada, kas tuvastatud oht kaalub üles isiku huvi säilitada elamisluba (VMS § 241 lg 1 p 2, vt ka RKHK otsus asjas nr 3-3-1-1-14, p 15). Kaalumisel arvestatakse välismaalase toime pandud õigusrikkumise raskust ja laadi, asjaomase isikuga seotud ohte, võttes arvesse välismaalase Eestis elamise kestust, välismaalase vanust, pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamise tagajärgi välismaalase ja tema perekonnaliikmete jaoks ning sidemeid Eesti ja päritoluriigiga (VMS § 241 lg 3). Silmas tuleb pidada ka Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikas väljakujunenud kriteeriumeid (vt pikemalt RKHK otsus ajas nr 3-3-1-2-16, p-d 16 ja 22). (p 15)
VMS § 241 lg 1 p 2 ja VSS § 7 lg-t 1 tuleb tõlgendada ja kohaldada direktiivi 2003/109/EÜ art 12 lg-s 1 sätestatu valguses. Kui PPA kavatseb pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamisel teha koheselt lahkumisettekirjutuse ja kohaldada sissesõidukeeldu, tuleb tal direktiivi 2003/109/EÜ art 12 lg-st 1 tulenevalt tuvastada isikust lähtuv tegelik ja piisavalt tõsine oht. Seevastu VMS § 241 lg 1 p 2 kohaldamiseks võib piisata ka madalama tasemega ohust. Oht, mis õigustab pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamist, ei pruugi olla piisavalt tõsine ega reaalne selleks, et pikaajalise elaniku staatuse minetanud isik riigist välja saata ja keelduda talle tähtajalise elamisloa andmisest (vt RKHK otsus asjas nr 3-3-1-2-16, p-d 14, 22). (p 19)
Ohu hindamisel (kas ja milline) teeb pädev haldusorgan tõendatud asjaolude põhjal prognoosi isiku käitumise kohta tulevikus. Seega hõlmab ohuhinnang nii tõendite hindamist kui ka määratlemata õigusmõiste sisustamist. Kontrollides haldusorgani prognoosotsust faktilisest ja õiguslikust küljest, ei sekku kohus lubamatult täitevvõimu tegevussfääri (vt ka RKHK otsused asjades nr 3-17-1026/43, p-d 33–34, ja nr 3-15-443/54, p 28). Asjaolude tuvastamine ja nende kvalifitseerimine õigusnormide valguses on õigusemõistmise tavapärane osa. Vaid siis, kui õigusaktist või lahendatava küsimuse olemusest tulenevalt on haldusorganil prognoosotsuse tegemisel, määratlemata õigusmõiste sisustamisel või muude hinnangute andmisel ulatuslik, õigusega determineerimata hindamisruum, võib kohtulik kontroll hinnangute sisu üle taanduda.
Praegusel juhul tuleb küll jaatada kaebajast lähtuvat piisavalt tõsist ohtu avalikule korrale, kuid seda ei saa lugeda tegelikuks direktiivi 2003/109/EÜ art 9 lg 1 p b ja art 12 lg 1 mõttes. Kaebajast lähtuv oht avalikule korrale kaalub üles isiku õiguse saada pikaajalise elaniku elamisluba (VMS § 241 lg 3). (p 30) Kuna ei ole tuvastatud tegelik oht avalikule korrale, tuleb vaidlusalune PPA otsus jõusse jätta pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamise osas, kuid lahkumisettekirjutus ja sissesõidukeeld tuleb tühistada. (p 31)
Narkootikumidega seotud süütegudele kui sõltuvussüütegudele on omane kõrge retsidiivsus. Riigikohus on korduvalt märkinud, et „kuritegude jätkuva toimepanemise tõenäosus on suurem nende isikute puhul, keda on ka varem kuritegudes süüdi tunnistatud ja karistatud, ning eeskätt nende kuritegude puhul, mille korduva toimepanemise tõenäosus on kohtupraktika järgi suur“ (RKHK otsus asjas nr 3-3-1-1-14, p 20.2 ja seal viidatud praktika). Narkootikumidega seotud süüteod kahjustavad ühiskonna põhihuvi ja on seeläbi ohuks avalikule korrale.
Praegusel juhul on kaebaja toime pandud narkootikumidega seotud süüteod iseenesest puudutanud üksnes nende omandamist ja valdamist ning teda ei ole süüdi mõistetud grupiviisilises tegutsemises või vägivallaga seotud süütegudes. Ka on kaebajale mõistetud karistused olnud pea alati süüteokoosseisus sätestatud karistusmäära miinimumi lähedased. Toimepandud süütegude laad ja retsidiivsus näitavad kolleegiumi hinnangul siiski seda, et kaebaja kujutab endast piisavalt tõsist ohtu avalikule korrale. Küll ei saa eeltoodust teha automaatset järeldust, et oht avalikule korrale on tegelik. (p 27)
ohuhinnang
Ohu hindamisel (kas ja milline) teeb pädev haldusorgan tõendatud asjaolude põhjal prognoosi isiku käitumise kohta tulevikus. Seega hõlmab ohuhinnang nii tõendite hindamist kui ka määratlemata õigusmõiste sisustamist. (p 26)
Vt p 33.
Vt p-d 19, 23.
Lahkumisettekirjutuse tegemise ja sissesõidukeelu kohaldamise menetluses on korrektsel ärakuulamisel oluline roll lisaks inimväärikuse tagamisele ka haldusakti sisulise õiguspärasuse seisukohalt (HMS §-d 40 ja 58, VSS § 1 lg 2 esimene lause). (p 32)
Perekonnapõhiõiguse ja eraelu riive intensiivsus võivad pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamise ning lahkumisettekirjutuse tegemise ja sissesõidukeelu kohaldamise korral olulisel määral erineda. (p 32)
PPA keeldus oma otsusega kaebajale tähtajalise elamisloa andmisest VMS § 124 lg 1 p-de 1, 2 ja 5 alusel. Kaebajal on võimalik esitada PPA-le tähtajalise elamisloa andmise menetluse uuendamise taotlus. Kuna tähtajalise elamisloa andmisest keeldumise korral tekiks kaebajal tõenäoliselt lahkumiskohustus, tuleb silmas pidada, et kaebajat saab avaliku korra ohustamise tõttu Eestist lahkuma kohustada üksnes juhul, kui ta kujutab tegelikku ja piisavalt tõsist ohtu avalikule korrale ja julgeolekule direktiivi 2003/109/EÜ art 12 lg 1 tähenduses. Kui kaebaja saab tähtajalise elamisloa, kaotab ta direktiivi 2003/109/EÜ art 12 lg-st 1 tuleneva tugevdatud kaitse väljasaatmise vastu. (p 36)
Pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamine, lahkumisettekirjutuse tegemine ja sissesõidukeelu kohaldamine ei ole karistused toime pandud õigusrikkumiste eest. Tegu on haldusõiguslike ohutõrje meetmetega, mis ei või tugineda pelgalt süüteos süüdimõistmistele (vt ka nt C-636/16, López Pastuzano, p 27). Kuna kõnealused otsused põhinevad mh prognoosil, tuleb kaebaja isikut, elukäiku, toime pandud õigusrikkumisi ja käitumist karistuse kandmise ajal ja hiljem nii positiivselt kui ka negatiivselt iseloomustavad asjaolud korrektselt tuvastada ning nende põhjal esitada selged ja konkreetsed põhjendused, miks on õigusnormis sätestatud ohulävend (sh lahkumisettekirjutuse ja sissesõidukeelu puhul tegelik ja piisavalt tõsine oht) ületatud. Seisukohad, millega kohus põhjendas praegusel juhul isiku tingimisi ennetähtaegset vangistusest vabastamist, pole iseenesest siduvad ei PPA-le, kes kaalub sama isiku elamisloa kehtetuks tunnistamist, lahkumisettekirjutuse tegemist ja sissesõidukeelu kohaldamist, ega halduskohtule, kes kontrollib selliste haldusotsuste õiguspärasust. Siiski on maakohtu määrus tõendina ka haldusmenetluses (HMS § 38 lg 2) ja halduskohtus kasutatav (TsMS § 272 lg 2, HKMS § 56 lg 2, § 61 lg 4). Kuigi ennetähtaegse vabastamise otsustamisel ja viidatud haldusaktide andmisel aluseks olevad asjaolud mõneti erinevad (vrd karistusregistri arhiivi andmete kasutatavuse kohta Riigikohtu otsuses RKKK määrus nr 1-14-10087/66, p-d 27 jj), ei tohiks eri võimuharud ilma põhjendusteta toimida isikut puudutavates otsustes vastuoluliselt. (p 21)
3-3-1-2-16 Riigikohus 13.04.2016
VMS § 241 lg 3
Pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamise otsust ei saa toimelt samastada lahkumisettekirjutusega ega selle sundtäitmisega (väljasaatmisega). Kuigi pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamine muudab isiku olukorra ebakindlamaks, ei too see vältimatult kaasa tema riigist lahkumist. Ka direktiivi 2003/109/EÜ art-st 9 tuleneb selgelt, et pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamine põhjusel, et ta kujutab ohtu avalikule korrale või julgeolekule, ei too vältimatult kaasa isiku väljasaatmist, vaid võib tähendada hoopis pikaajalise elaniku elamisloa asendamist tähtajalise elamisloaga. Seetõttu ei kaasne pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamisega isiku era- ja perekonnaelu sedavõrd tugevat riivet nagu isiku väljasaatmisega. See ei tähenda aga, et mõju perekonnaelule puuduks. Ka ebakindlus võimaluse osas Eestisse alaliselt elama jääda võib perekonnaelu negatiivselt mõjutada. (p 21)
Kuigi seadusest nähtuvalt on tegemist üksnes erandliku võimalusega, tuleb VMS § 125 lg 1 p 2 alusel tähtajalise elamisloa andmist siiski igal üksikjuhtumil kaaluda, võttes arvesse isikust lähtuvat ohtu ja seda, kas õigus era- ja perekonnaelu puutumatusele kaalub või ei kaalu selle ohu üles. Elamisloa andmise üle otsustamisel on asjakohased samad asjaolud, mida tuleb EIK praktikast tulenevalt arvesse võtta isiku väljasaatmise üle otsustamisel. Kuna tähtajalise elamisloa mittesaamise tagajärjeks on isiku vanglast vabanemisel tema väljasaatmine või paigutamine kinnipidamiskeskusesse (VangS § 75 lg 5), riivaks tähtajalise elamisloa mitteandmine oluliselt kinnipeetava era- ja perekonnaelu puutumatust. Loa andmata jätmise mõju isiku perekonnaelule pärast vabanemist tuleb kaaluda ka ajal, kui isik viibib veel vangistuses, sest VangS § 75 lg-st 5 tulenevalt on hilja hakata elamisluba taotlema pärast vanglast vabanemist. Oht, mis õigustab pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamist, ei pruugi olla piisavalt tõsine ega reaalne selleks, et keelduda pikaajalise elaniku staatuse minetanud isikule ka tähtajalise elamisloa andmisest. (p 22)
Pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamisel peab oht avalikule korrale ja riigi julgeolekule olema "reaalne ja piisavalt tõsine", kui kehtetuks tunnistamisega kaasneb isiku kohustus Eestist lahkuda. Kui elamisloa kehtetuks tunnistamise tagajärjeks ei ole lahkumiskohustus, võib kehtetuks tunnistamist VMS § 241 lg 1 p-st 2 ja direktiivi 2003/109/EÜ art 9 lg-st 3 nähtuvalt õigustada ka vähem tõsine oht, tingimusel et see on proportsionaalne isiku õiguste riive suhtes (vrdl RKHK 27. veebruari 2014 otsus asjas 3-3-1-1-14, p-d 15 ja 17). (p 14)
VMS § 241 lg 1 p-st 2 ei tulene, nagu oleks isegi ohu puhul avalikule korrale selle sisuliselt automaatseks järelmiks elamisloa kehtetuks tunnistamine. Sätte sõnastus ja § 241 lg-s 3 nimetatud asjaolud, mida tuleb elamisloa kehtetuks tunnistamise üle otsustamisel kaaluda, viitavad PPA kaalutlusõigusele selles küsimuses. Elamisloa kehtetuks tunnistamist ei saa pidada kuriteo paratamatuks järelmiks – kõigepealt tuleb tuvastada isikust jätkuvalt lähtuva ohu tase ning ka seejärel täiendavalt kaaluda muid asjaolusid. (p 20)
Vt otsuse p 16.
Kui kinnipeetav ei ole esitanud tähtajalise elamisloa taotlust, siis tuleb talle elamisloa andmise võimalusi kaaluda aegsasti enne vanglast vabanemise võimaluse avanemist. Justiitsministri 25. jaanuari 2001. a määrusega nr 11 vastu võetud kinnipeetava vanglast vabastamise korra § 42 paneb vangla sotsiaaltöötajale kohustuse esitada vähemalt kuus kuud enne elamisloata või tähtaegse elamisloaga välismaalasest kinnipeetava vanglast vabanemist või võimalikku tingimisi ennetähtaegset vabastamist asjakohasele struktuuriüksusele päringu, et välja selgitada välismaalasest kinnipeetavale elamisloa andmine või tema väljasaatmine. Elamisloa andmise võimaluste väljaselgitamisel tuleb esialgu kaaluda asjaolusid, mida võetakse arvesse elamisloa andmisel. Seega on kinnipeetava jaoks lisaks võimalusele taotleda pärast pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamist uut elamisluba veel täiendav mehhanism, millest tuleneb täitevvõimu kohustus aegsasti enne vanglast vabanemise võimaluse avanemist kaaluda viibimisaluse andmise võimalust. Võimalik on teha ka seadustamisettekirjutus VSS § 9 alusel. (p 12)
Pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamise otsust ei saa toimelt samastada lahkumisettekirjutusega ega selle sundtäitmisega (väljasaatmisega). Kuigi pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamine muudab isiku olukorra ebakindlamaks, ei too see vältimatult kaasa tema riigist lahkumist. Seetõttu ei kaasne pikaajalise elaniku elamisloa kehtetuks tunnistamisega isiku era- ja perekonnaelu sedavõrd tugevat riivet nagu isiku väljasaatmisega. See ei tähenda aga, et mõju perekonnaelule puuduks. Ka ebakindlus võimaluse osas Eestisse alaliselt elama jääda võib perekonnaelu negatiivselt mõjutada (vt ka otsuse p 10-11). (p 21)


text:
Kokku: 646| Näitan: 81 - 100
3-1-1-48-16 Riigikohus 15.06.2016
KarS § 436 lg 2
omavoliline lahkumine
Määrav on KarS § 436 koosseisu subjektsuse hindamisel see, kas kaitseväeteenistuses oleva isiku lahkumine väeosast või muust teenistuskohast sõltus loa olemasolust. Omavolilise äraolekuna on käsitatav üksnes teenistuskohast eemalviibimine ülema loa puudumise korral. Luba on KarS § 436 mõttes kaitseväelasele antud õigus lahkuda väeosast või muust teenistuskohast. Sellest tulenevalt on kaitseväelase omavoliline äraolek teenistuskohast võimalik üksnes ajal, mil ta ei tohtinud ilma loata teenistuskohast lahkuda või mil tal oli küll sellekohane luba, kuid ta ei naasnud teenistuskohta pärast väljalubatud tähtaja möödumist. Seega ei hõlma KarS § 436 kohaldamisala sellise kaitseväelase teenistusest äraolekut, kelle lahkumine väeosast või muust teenistuskohast ei sõltunud konkreetsel juhul ülema loa olemasolust. (p 10) Tegevväelane, kes täidab rahuajal tavapäraseid teenistusülesandeid selleks kindlaksmääratud tööajal, ei vaja üldjuhul teenistuskohast lahkumiseks luba. Vastav luba on tegevväelase puhul nõutav ainult siis, kui ta on kasarmeeritud ning tal on keelatud väeosast või muust teenistuskohast ilma loata lahkuda. Tegevväelane kasarmeeritakse eeskätt kõrgendatud valmisoleku, sõjaseisukorra ja erakorralise seisukorra ajal. Neil juhtudel on riigikaitse tagamiseks esmatähtis, et tegevväelane oleks ruumiliselt kättesaadav ning viibiks väeosas või muus teenistuskohas operatiivses valmisolekus. Rahuajal on tegevväelane kasarmeeritud näiteks siis, kui ta osaleb pikemaajalisel sõjaväelisel väljaõppel, mille käigus on väljaõppe eesmärkide täitmiseks ja selle sujuvaks korraldamiseks oluline samuti tema pidev kohalolek. (p 11)
1-15-5082/44 Tartu Ringkonnakohtu kriminaalkolleegium 07.04.2016
dokumendi, pitsati ja stambi hävitamine, rikkumine, peitmine ja vargus
Dokumendi, pitsati ja stambi hävitamise, rikkumise, varguse, kinnipidamise ja peitmise – KarS § 346 – süüteokoosseis on sisustatud silmas pidades dokumentide füüsilist peitmist ning millisel moel on need kuskil mujal koopiatena kättesaadavad, ei oma tähtsust.
3-1-1-13-16 Riigikohus 03.03.2016
LS § 2 p 1 kohaselt tähendab tee andmise nõue seda, et liikleja ei tohi jätkata ega alustada liikumist ega teha manöövreid, mis võiksid sundida teist liiklejat järsult muutma liikumissuunda või -kiirust. ( p 7) Juht võib loobuda sõidueesõigusest, andes sellest selgesti märku kõrvalteel liikuva sõiduki juhile. (p 9)
3-1-1-15-16 Riigikohus 05.02.2016
KarS § 418
Olulise koguse mõiste tuleb sisustada relvaseaduse alusel (RKKK 3-1-1-8-11, p 19 ja 3-1-1-58-11, p 11). (p 13)
Kuriteokahtlusest ei saa rääkida juhul, kui kahtluse aluseks olevad väidetavad asjaolud ilmselgelt ei vasta kuriteokoosseisu tunnustele (RKKK 3-1-1-97-13, p 9 ja 3-1-1-105-11, p 19). (p 13) Põhjendatud kuriteokahtlus ei saa ega pea veel tähendama kuriteo toimepanemise tõsikindlat tuvastamist. Vastupidi: põhjendatud kuriteokahtlusest saab rääkida juba siis, kui kohtul kujuneb veendumus, et vahistatav võib suure tõenäosusega olla kuriteo toimepanija (RKKK 3-1-1-103-06, p 10 ja 3-1-1-108-09, p 7.1). (p 14) Kindla elu- ja töökohaga isiku puhul ei saa pakkumineku oht olla vahistamise aluseks põhjendusega, et talle võidakse kunagi esitada kahtlustus tapmiskatses (ja ta võib hirmust range karistuse ees menetlusest kõrvale hoiduma hakata). (p 17) Lubatav ei ole kahtlustatava retsidiivsusriski hinnates tugineda karistusregistri arhiivi kantud andmetele. (p 19) Samas ei ole kohtupraktika kohaselt välistatud, et teatud spetsiifilised varasemad süüteod annavad näiteks tulenevalt oma iseloomust või toimepanemise asjaoludest aluse püstitada hüpotees, et isik võib ka tulevikus kuritegusid sooritama hakata. Nii on see tihtipeale nt sõltuvuskuritegude puhul (RKKK 3-1-1-103-06, p 15 ja 3-1-1-108-09, p 10.1). Seega saab vahistatava varasemaid süütegusid arvestada tema kahjuks juhul, kui varasemate süütegude ja isikult tulevikus oodatavate kuritegude vahel esineb mingi õiguslikult relevantne seos. (p 20) Pelgalt hüpoteetiline võimalus, et kunagi kogutakse piisavalt tõendeid, mille põhjal saaks isikut lugeda mõnes kuriteos kahtlustatavaks, ei anna alust väita, et isik võib hakata tulevikus kuritegusid toime panema. (p 21) Kohtupraktikas on vahistamistaotluse lahendamisel aktsepteeritud ka võimalust esitada lisatõendeid määruskaebemenetluses (RKKK 3-1-1-105-11, p-d 14–17). Muu hulgas saaks näiteks prokurör esitada kõrgema astme kohtule määruskaebemenetluse kestel kogutud tõendeid, mis kinnitaksid vahistamisaluse olemasolu. (p 22)
Tunnistaja või süüdistatava kohtueelses menetluses antud ütlusi, mis on avaldatud KrMS § 289 lg 1 (§ 293 lg 1) alusel, ei saa kasutada tõendina tõendamiseseme asjaolude tuvastamiseks, välja arvatud KrMS § 289^1 lg-s 2 sätestatud juhul. Asjades nr 3-1-1-131-13 ja 3-1-1-25-15 käsitletud võimalus jätta KarS § 289 lg 1 (§ 293 lg 1) alusel avaldatud deponeerimata ütluste ja sama isiku ristküsitlusel antud ütluste osalise vastuolu korral ütluste see osa, milles vastuolusid ei ole, tõendikogumisse, puudutab üksnes ristküsitlusel antud ütlusi. Asjaolu, et ristküsitlusel antud ütlused on mingis osas vastuolus sama isiku kohtueelses menetluses antud deponeerimata ütlustega, ei anna kohtule alust jätta ristküsitluse tulemina saadud ütlusi kõrvale ja eelistada tõendina kohtueelses menetluses antud ütlusi. (p 30) Vt lisaks 3-1-1-52-06; 3-1-1-113-06, p-d 15–17; 3-1-1-13-12, p 13. (p-d 25–29) Vt lisaks 3-1-1-62-07, p 12.3; 3-1-1-18-08, p 16. (p 32) Süüdistatava kohtueelses menetluses antud ütlused võivad olla kasutatavad tõendamiseseme asjaolude tuvastamiseks, kui need on kohtus avaldatud KrMS § 294 või § 293 lg 1 ja § 289^1 alusel. (p 33)

matches:
Riigikohus
§ 436
§ 436
§ 436
§ 436
§ 346
Riigikohus
§ 2
Riigikohus
§ 418
§ 289
§ 289
§ 289
§ 294
§ 293
§ 289


text:
III-2/3-2/93 Riigikohus 21.10.1993
III-2/1-28/94 Riigikohus 13.09.1994
III-2/1-49/94 Riigikohus 02.11.1994
3-2-1-18-96 Riigikohus 14.02.1996
Kohtul on õigus isikut, lähtudes tema maksejõuetusest, vabastada täielikult või osaliselt kohtukulude tasumisest riigituludesse ainult määrusega (TsKS § 54 lg. 3). Hageja taotluse kohta riigilõivust vabastamiseks kohus määrust ei teinud ja seega kohus hagejat riigilõivu osalisest tasumisest ei vabastanud ning nõudis selle osa õigesti kohtuotsusega riigituludesse.
3-2-1-50-96 Riigikohus 04.04.1996
Hagi esitamisel omandiõiguse tunnistamiseks pärandvarale ja selle väljanõudmiseks ebaseaduslikust valdusest kui vara omaniku testamendijärgne pärija, tuleb tasuda riigilõiv riigilõivuseaduse lisa 1 § 1 lg 1 järgi ja ei kuulu kohaldamisele riigilõivuseaduse § 4 lg 1 p 8.
3-2-1-80-96 Riigikohus 05.06.1996
Kui kohtule esitatud avalduse eest tasuti vähem riigilõivu, kuid kohus võttis avalduse menetlusse, siis ei saa vähem tasutud riigilõivu tõttu avalduse vastuvõtmisest enam keelduda ja avaldust tagastada. Sellisel juhul lahendatakse tiigilõivu tasumise küsimus kohtuotsusega (TsKS §-d 47 lg 1 ja 46).
Kui kohtule esitatud avalduse eest tasuti vähem riigilõivu, kuid kohus võttis avalduse menetlusse, siis ei saa vähem tasutud riigilõivu tõttu avalduse vastuvõtmisest enam keelduda ja avaldust tagastada. Sellisel juhul lahendatakse tiigilõivu tasumise küsimus kohtuotsusega (TsKS §-d 47 lg 1 ja 46). Kui hageja ei ole vaidlusaluse tehingu pooleks, ei nõua vara ega saa seda pärast tehingu kehtetuks tunnistamist restitutsiooniga tagasi, siis ei ole tegemist hageja varalise nõudega, vaid üksnes tehingu kehtetuks tunnistamisega ja hagiavaldust ei ole sellisel juhul õige lõivustada.
Kui hageja ei ole vaidlusaluse tehingu pooleks, ei nõua vara ega saa seda pärast tehingu kehtetuks tunnistamist restitutsiooniga tagasi, siis ei ole tegemist hageja varalise nõudega, vaid üksnes tehingu kehtetuks tunnistamisega ja hagiavaldust ei ole sellisel juhul õige lõivustada.
3-2-1-112-96 Riigikohus 17.10.1996
TsKS § 54 lg 1 p 5 ja riigilõivuseaduse § 4 lg 1 p 5 kohaselt on riigilõivu tasumisest riigituludesse vabastatud hagejad - kuriteoga tekitatud varalise kahju hüvitamise hagides. Viidatud sätted ei sea riigilõivu maksmisest vabastamist sõltuvusse sellest, kas kostjaks on süüdimõistetu või isik, kes võib kanda tsiviilvastutust süüdimõistetu poolt kuriteoga tekitatud kahju eest. Riigilõivu tasumisest vabastamise otsustamisel kuulub tuvastamisele kas kahju, mille hüvitamist nõutakse, on tekitatud hagejale kuriteoga või mitte. Hagiavalduse menetlusse võtmise lahendamisel ei saa ette otsustada seda, kas hageja valitud kostja kannab tsiviilvastutust kuriteoga tekitatud kahju eest või mitte.

matches:
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 54
kohus
kohus
Riigikohus
§ 1
§ 4
Riigikohus
kohus
kohus
Riigikohus
§ 54
§ 4


text:
vandeadvokaat Sergei Jegorov ja jurist Vitali Šipilov advokaadibüroo VARUL
Käesolevas artiklis antakse ülevaade Riigikohtu praktikast fiktiivsete arvete vallas ja selle tähendusest maksukohustuslastele. Kuna kõnealuse probleemi puhul on esmatähtis see, kas, millistel eeldustel ja kuidas vastutab fiktiivse arve saanud ostja, ning vastutus omakorda sõltub üldjuhul ostja heausksusest, siis käsitletakse kõigepealt ostja hoolsuskohustuse ja heausksusega seonduvat. Seejärel tuleb kõne alla küsimus, kuidas – juhul, kui nii ostja kui ka müüja on pahausksed – maksustada näilik tehing. Lõpuks on Riigikohus hiljuti andnud juhiseid maksude määramise kohta hindamise teel siis, kui tehing on reaalselt toimunud, kuid selle kohta esitatud arved on ebaõiged.
1. Ostja teadmatus maksupettusest: heausksus ja hoolsuskohustuse täitmine
Fiktiivsete arvete esitamise korral on arve saanud ostjal võimalik maksuvastutusest vabaneda enamasti eeldusel, et ta on heauskne. Heausksus tähendab, et ostja ei teadnud ega pidanudki teadma, et arve väljastanud isik ei ole talle teenust osutanud või kaupa müünud või et müüja on toime pannud maksupettuse.2 Ostja „teadma pidamine” tähendab olukorda, kus puuduvad otsesed tõendid, nagu oleks ostja teadnud, et tegu pole tegeliku müüjaga, kuid kaudsed tõendid ja asjaolud kogumis näitavad äris mõistlikult käituvale isikule seda veenvalt.3
Ostja heausksus võib sõltuda mitme kaudse tõendi ehk teguri koosmõjust. 2009. aastal kirjutatud artiklis4 tõime esile järgmised asjaolud, mis võivad tõendada ostja pahausksust:
müüja majandustegevust korraldavad isikud ei kinnita tehingute toimumist;
müüjal puuduvad vahendid ja oskused tehingute täitmiseks;
müüjal puudub reaalne äritegevus;
müüja tegutseb ostja majandustegevust korraldavate isikute juhtimisel või kontrolli all;
ostja ja müüja tegevust korraldavad isikud on perekonna-, töö- või ärisuhete kaudu tihedalt seotud;
ostja täidab tehingu suure summana sularahas;
ostja ei omanda kaupa või teenust reaalselt;
müüjale makstud raha antakse ostja või temaga seotud isikute kasutusse, st ostja saab majanduslikku kasu;
tehingute eesmärk on varjata kauba oma tarbeks kasutamist;
ostja kasutab tehingute tõendamiseks võltsitud dokumente.
Hiljutises Riigikohtu praktikas on tulnud esile uued pahausksusele viitavad tegurid.
Pahausksusele võib viidata ostja hooletus tehingute dokumenteerimisel. Nii oli ühes Riigikohtu asjas tegu olukorraga, kus ostja ostis kokku metallijäätmeid ning pidi jäätmeseaduse järgi kokkuostutehingud dokumenteerima, kuid osa tehingute puhul seda ei teinud. Riigikohus leidis, et hoolsuskohustuse täitmata jätmine ei anna iseenesest maksustamiseks põhjust, kuid võtab ostjalt võimaluse esitada lisatõendeid tehingute toimumise kinnituseks. Nimelt kui ostja on eiranud hoolsuskohustust ega suuda just seetõttu kõrvaldada põhjendatud kahtlust tegeliku müüja suhtes, võib see olla piisav põhjus määrata talle maks.5
Lahendades samas asjas ostja tulumaksukohustuse küsimust tulumaksuseaduse (TuMS) § 51 lg 2 p 3 alusel (väljamakse kui ettevõtlusega mitteseotud kulu), pidi Riigikohus otsustama, kas ostja teadis või pidi teadma, et müüja on variisik. Kohus põhjendas ostja pahausksust sellega, et hälbed tehingute dokumenteerimisel ja müüja võimes anda tehingute kohta üksikasjalikku teavet ilmnevad just nende müüjate puhul, kellel puudub reaalne majandustegevus või kelle esindajad annavad väidetavate tehingute kohta mitteusaldusväärset teavet. Selline kokkusattumus ei olnud Riigikohtu hinnangul eluliselt usutav.6
Ostja pahausksusele võib viidata ka see, et kauba kättetoimetajal puudub volitus ja äriühingu esindamise õigus. Samas ei ole ainuüksi see asjaolu „teadma pidamise” tuvastamiseks piisav, kuna üldjuhul ei ole ostja kauba kättesaamisel kohustatud volitust kontrollima.7
Siinkohal tuleb rõhutada, et Riigikohtu arvates ei ole maksustamise seisukohalt oluline, kes konkreetselt ostja kui juriidilise isiku töötajatest või juhatuse liikmetest pidi teada saama, et müüjana märgitud isiku puhul on tegu variisikuga. Nimelt võiks vastupidine olukord viia selleni, et kui äriühing jätab oma tegevuse nõuetekohaselt korraldamata, muutub maksuhalduri kontroll ja maksusumma määramine väga keerukaks või võimatuks.8
2. Näiliku tehingu maksustamine
Reklaami- ja turundusteenuse osutamist puudutanud asjas tehtud lahendis9 on Riigikohus põhjalikult selgitanud, kuidas toimub maksustamine näilike tehingute eri liikide puhul. Kui tehingut ei ole üldse toimunud, siis jääb see maksunduslikult igal juhul arvesse võtmata. Kui näilik tehing tehakse aga teise tehingu varjamiseks, on väljakujunenud praktika järgi vaja tuvastada lepingupoolte tahtlus saada maksueelist. Seejärel tuleb tuvastada, milles maksueelis seisneb ehk mille poolest erineb varjatud tehingu tegelikule majanduslikule sisule vastav maksustamine selle tehingu maksustamisest, millena pooled tehingu on vormistanud. Kui erinevust ei ole või see on väike, siis ei ole MKSi § 100 lg st 2 tulenevalt vaja maksu korrigeerida. Lepingu ümberkvalifitseerimine võib sellisel juhul olla pooltevahelise tsiviilõigusliku vaidluse objekt.10
Näiliku tehingu käibemaksuga maksustamise kohta on Riigikohus leidnud, et näiliku tehingu korral tekib väidetava müüja maksukohustus käibemaksuseaduse § 38 lg 1 teisest lausest, sest müüja on väljastanud arve, millele on märgitud käibemaks seaduse nõudeid eirates. Kuna aga näiliku tehingu puhul on müüjal õigus väljastatud arve tühistada ning pooltel on jätkuvalt õigus tehingu alusel saadu tagastada, siis võib müüjal tekkida arvel näidatud käibemaksu suhtes riigi vastu tagastusnõue. Sellest tulenevalt ei ole ostjal näiliku tehingu korral üldjuhul õigust müüjale tasutud käibemaksu sisendkäibemaksuna maha arvata. Samas on maksuhalduril ka näiliku tehingu korral erandina õigus jätta poolte käibemaksuarvestus korrigeerimata ning aktsepteerida ostja õigust sisendkäibemaks maha arvata kas juhul, kui ilmnevad erandlikud asjaolud, või otstarbekuse kaalutlustest lähtuvalt.11
Näiliku tehingu tulumaksuga maksustamisel tuleb Riigikohtu arvates vältida topeltmaksustamist. Nimelt oli ühes kohtuasjas tegu korteri üürilepinguga, mille äriühing oli sõlminud seotud isikuga ja mis ei seondunud äriühingu ettevõtlusega. Riigikohus märkis, et sellisel juhul võib tekkida topeltmaksustamine korteri väärtust tõstnud kuludelt üürileandja poolt, kuna tulumaksu tuleks tasuda esiteks fiktiivse tehingu maksustamisel ja teiseks pärast korteriomandi võimalikku võõrandamist dividendide maksustamisel. Sellepärast tuleb siis, kui on tuvastatud üürilepingu näilikkus, tagastada üürnikule maksuvabalt tasu, mille ta on üürileandjale maksnud.12
3. Maksu määramine hindamise teel
Hiljuti käsitles Riigikohus maksusumma määramist hindamise teel lähtuvalt TuMSi §-dest 51 ja 52, mille eesmärk on maksustada ettevõtlusest fiktiivsete arvete tasumise kaudu välja viidud kasum. Fiktiivsete arvete puhul tuleb kõigepealt vaadelda, kas tehing (kauba üleandmine või teenuse osutamine) on reaalselt toimunud või mitte. Kui tehing ei ole reaalselt toimunud, tuleb üldjuhul kogu väljamakse lugeda ettevõtlusest välja viidud rahaks ning täies ulatuses maksustada. Hindamine tuleb mängu siis, kui ostjast äriühing on teinud tehingu isikuga, kes pole tegelik müüja, kuid on alust eeldada, et tehing on siiski reaalselt toimunud, st kaup soetatud või teenus osutatud ja selle eest on makstud.13 Kui kaup või teenus on olemas ja ebamõistlik on eeldada, et see on saadud tasuta, siis on tulumaksukohustuse väljaselgitamisel oluline tuvastada makstud tasu tegelik suurus. Nimelt suurendaks kauba eest makstud tasu arvestamata jätmine põhjendamatult tulumaksukohustust, millest omakorda sõltub otseselt ka sotsiaalmaksukohustus.14
Otsus määrata maks hindamise teel on MKSi § 94 järgi maksuhalduri kaalutlusõigus. Riigikohus on maksuhaldurile andnud hindamise vajalikkuse üle otsustamiseks järgmised suunised:15
maksuhalduri poolt hindamise kasutamine ei tohi viia olukorrani, kus maksukohustuslasel on kasulik oma kohustusi eirata;16
maksustamine ei tohi omandada karistuslikku iseloomu sellest hoolimata, et maksukohustuslane on jätnud hoolsuskohustuse täitmata;
maksuhaldur peab täitma MKSi § 11 lg-st 1 ja § 92 lg-st 3 tulenevat kohustust võtta maksusumma määramisel arvesse kõiki maksuasjas tähenduslikke andmeid;
ka seaduse või heade kommetega vastuolus olev tehing tuleb MKSi § 83 lg 1 järgi maksustada võrdväärselt õiguspärase tehinguga. Sealjuures rõhutas Riigikohus, et see võib asjaoludest sõltuvalt kaasa tuua mitte üksnes maksukohustuse suurenemise, vaid ka vähenemise;
hindamist ei välista tegeliku müüja andmete puudumine. See on märkimisväärne, kuna järeldus, et maksukohustuslane pidi teadma, et tegu pole tegeliku müüjaga, ei tähenda iseenesest, nagu oleks tal teavet tegeliku müüja kohta.
Hindamise kasutamise kaalutlusõigus on üksnes maksuhalduril. Kohus ei saa maksuhalduri asemel kaalutleda ega maksusummat hindamise teel määrata.17 Kui maksusumma määratakse hindamise teel, lasub maksukohustuslasel kaasaaitamiskohustus, mis seisneb eeskätt maksuhalduri nõutud, hindamiseks vajalike andmete ja dokumentide esitamises ning seletuste andmises. Kaasaaitamiskohustus tekib aga vaid hindamise algatamisel, st enne seda ei saa maksuhaldur isikule tegevusetust ette heita.18 Hindamine on lubatud ka juhul, kui maksukohustuslane on füüsilisest isikust ettevõtja.19
1 Näiteks tänavu jaanuaris ja veebruaris viis Maksu- ja Tolliameti kontrolliosakond läbi 2886 kontrolli, mille tulemusena määrati juurde 4,6 miljonit eurot makse. Vt siit.
2 Seega ei piisa pahausksuse tõendamiseks näiteks üksnes asjaolust, et arvel märgitud äriühingul puudub reaalne majandustegevus ja puuduvad kauba või teenuse päritolu tõendavad dokumendid, sest need asjaolud ei iseloomusta mitte ostja, vaid müüja käitumist.
3 Riigikohtu halduskolleegiumi otsus nr 3-3-1-60-11, 01.02.2012, p 28.
4 H. Pikmets. Arvevabrikutest kohtupraktika valguses. Kas müüjalt fiktiivse arve saanud ostja võib vastutusest vabaneda? Kättesaadav siit.
5 RKHKo nr 3-3-1-60-11, 01.02.2012, p 20–22; RKHKo nr 3-3-1-38-12, 09.01.2013, p-d 22 ja 23.
6 Samas, p-d 26 ja 30.
7 RKHKo nr 3-3-1-38-12, 09.01.2013, p 25.
8 RKHKo nr 3-3-1-60-11, 01.02.2012, p 31.
9 RKHKo nr 3-3-1-46-11, 11.01.2012.
10 Samas, p-d 19 ja 20.
11 Näiteks võib maksuhaldur teha sellise otsuse siis, kui on alust eeldada, et müüja ei paranda esitatud arvet ega taotle näiliku tehingu alusel saadud käibemaksu tagastamist riigilt (nt põhjusel, et äriühing on likvideeritud) või et ostjal ei ole võimalik alusetult tasutud käibemaksu müüjalt tagasi saada (nt müüja on pankrotistunud). Samas, p-d 21 ja 22.
12 RKHKo nr 3-3-1-33-12, 14.12.2012, p-d 22 ja 23.
13 RKHKo nr 3-3-1-60-11, 01.02.2012, p-d 32 ja 33.
14 RKHKo nr 3-3-1-38-12, 09.01.2013, p 27.
15 RKHKo nr 3-3-1-60-11, 01.02.2012, p-d 35–41.
16 Vt RKHKo nr 3-3-1-70-08, 14.01.2009, p 24.
17 RKHKo nr 3-3-1-60-11, 01.02.2012, p 44.
18 Samas, p 42.
19 RKHKo nr 3-3-1-38-12, 09.01.2013, p 27.
Veel selles kategoorias: « Maksuvõla puudumise tõendit saab ise e-maksuametis/e-tollis koostada Uus maksuparadiis - Läti »

matches:
Riigikohus
Riigikohus
§ 51
Riigikohus
Kohus
Riigikohus
§ 100
Riigikohus
§ 38
Riigikohus
Riigikohus
§ 94
Riigikohus
§ 11
§ 92
§ 83
Kohus


Ravikindlustuse seaduse ja puuetega inimeste sotsiaaltoetuste seaduse muutmise seadus – Riigi Teataja
Ravikindlustuse seaduse ja puuetega inimeste sotsiaaltoetuste seaduse muutmise seadus
28.06.2012 otsus nr 144
Vastu võetud 14.06.2012
§ 1. Ravikindlustuse seaduse muutmine
1) paragrahvi 41 lõike 3 punkt 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„2) käesoleva seaduse § 44 lõikes 3 nimetatud ravimi puhul tasu, mis ületab piirhinda või hinnakokkuleppes sätestatud hinda või”;
2) paragrahvi 41 lõiked 4–6 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„(4) Haigekassa poolt ülevõetava tasu maksmise kohustuse alusel tasumisele kuuluv summa arvutatakse käesoleva seaduse § 44 lõikes 3 nimetatud ravimite puhul vastavalt ravimite loetelus märgitud soodustuse protsendile ravimi piirhinna või hinnakokkuleppes märgitud hinna ja omaosaluse alusmäära vahest.
(6) Haigekassa poolt ülevõetava tasu maksmise kohustuse alusel tasumisele kuuluv summa arvutatakse käesoleva seaduse § 44 lõikes 4 nimetatud ravimite puhul vastavalt § 44 lõikes 4 märgitud soodustuse protsendile piirhinna või hinnakokkuleppes märgitud hinna ja omaosaluse alusmäära vahest.”;
3) paragrahvi 42 pealkiri muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„§ 42. Piirhind, hinnakokkulepe ja omaosaluse alusmäär”;
4) paragrahvi 42 lõige 5 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„(5) Omaosaluse alusmäära kehtestab sotsiaalminister määrusega, võttes muu hulgas arvesse käesoleva seaduse § 25 lõikes 3 sätestatud põhimõtet.”;
5) paragrahvi 44 lõiked 3 ja 4 muudetakse ning sõnastatakse järgmiselt:
„(3) Ravimid, mis ei ole mõeldud käesoleva paragrahvi lõike 1 või 2 alusel kehtestatud haiguste loetelus nimetatud haiguste ravimiseks või kergendamiseks, võib kanda ravimite loetellu soodustuse protsendiga 50.
(4) Kui ravim on kantud ravimite loetellu soodustuse protsendiga 50 ja 100 või 50 ja 75, kuid on välja kirjutatud muul näidustusel kui käesoleva paragrahvi lõike 1 või 2 alusel kehtestatud haiguste loetelus nimetatud haiguste ravimiseks või kergendamiseks, loetakse ravimi soodustuse protsendiks 50, võttes arvesse käesoleva seaduse § 43 lõike 6 alusel kehtestatud tingimusi.”;
6) paragrahvi 70 lõige 3 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„(3) Üldarstiabi või eriarstiabi osutaja saatekirjata võtab haigekassa kindlustatud isikult üle tervishoiuteenuse eest tasumise kohustuse ambulatoorse eriarstiabi osutamisel juhul, kui eriarstiabi osutatakse seoses traumaga, tuberkuloosiga, silmahaigusega, naha- või suguhaigusega või juhul, kui osutatakse günekoloogilist või psühhiaatrilist abi või eriarstiabi osutaja jätab patsiendi tema tervislikust seisundist tulenevalt eriarstiabi osutaja jälgimisele või ravile.”
Puuetega inimeste sotsiaaltoetuste seadust täiendatakse §-ga 23 järgmises sõnastuses:
„§ 23. Puudega isiku kaart
(1) Sotsiaalkindlustusamet väljastab isiku soovi korral pensionitunnistust mitteomavale puudega isikule puudega isiku kaardi, mis tõendab puude raskusastet ja kestust. Puudega isiku kaart kehtib koos isikut tõendava dokumendiga isikut tõendavate dokumentide seaduse §-de 2 ja 4 tähenduses.
(2) Puudega isiku kaardi vormi ja väljastamise korra kehtestab sotsiaalminister määrusega.”
(1) Käesoleva seaduse § 1 jõustub 2012. aasta 1. oktoobril.
(2) Käesoleva seaduse § 2 jõustub 2012. aasta 1. septembril.


Struktuuritoetusega seotud Vabariigi Valitsuse määruste muutmine – Riigi Teataja
Struktuuritoetusega seotud Vabariigi Valitsuse määruste muutmine
RT I, 18.09.2018, 3
Vastu võetud 13.09.2018 nr 82
Määrus kehtestatakse perioodi 2007–2013 struktuuritoetuse seaduse § 26 lõike 6 ja § 32 lõike 2 ning perioodi 2014–2020 struktuuritoetuse seaduse § 13 lõike 5, § 21 lõike 6, § 22 lõike 4, § 29 lõike 8, § 46 lõike 2, § 47 lõike 1 ja § 48 lõike 7 alusel.
§ 1. Vabariigi Valitsuse 1. septembri 2014. a määruse nr 143 „Perioodi 2014–2020 struktuuritoetusest hüvitatavate kulude abikõlblikuks lugemise, toetuse maksmise ning finantskorrektsioonide tegemise tingimused ja kord” muutmine
Vabariigi Valitsuse 1. septembri 2014. a määruses nr 143 „Perioodi 2014–2020 struktuuritoetusest hüvitatavate kulude abikõlblikuks lugemise, toetuse maksmise ning finantskorrektsioonide tegemise tingimused ja kord” tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 2 lõike 3 punkt 2 sõnastatakse järgmiselt:
„2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1303/2013 artikli 67 lõike 1 punkti b tähenduses standardiseeritud ühikuhinna ja sama artikli lõike 1 punkti c tähenduses kindlasummalise makse alusel toetuse andmisel ja sama artikli lõike 1 punkti d tähenduses otsestest personalikuludest arvestatud ühtse määra alusel kaudsete kulude hüvitamisel ning sama määruse artikli 68a lõike 1 kohaselt ülejäänud otsestest kuludest ühtse määra alusel otseste personalikulude hüvitamisel (edaspidi kulude lihtsustatud hüvitamisviisid) ning struktuuritoetuse seaduse § 17 tähenduses ühise tegevuskava (edaspidi ühine tegevuskava) alusel toetuse ja riigiabi andmisel kulu aluseks olevad toetatavad tegevused tehakse projekti abikõlblikkuse perioodil.”;
„(2) Kui palka hüvitatakse tegelike kulude alusel ning töötaja täidab lisaks projekti raames tehtavale tööle samas asutuses ka muid tööülesandeid, arvestatakse lõike 1 punktide 1 ja 2 kohast projekti heaks töötatud aega vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1303/2013 artikli 68a lõikele 5 või käesoleva määruse lisa „Tööajatabeli näidis” andmete kohaselt.”;
3) paragrahvi 5 lõige 6 sõnastatakse järgmiselt:
„(6) Tulu teenivale projektile, mida ei ole käsitletud lõigetes 2 ja 4 ning mille abikõlblikud kulud on 100 000 eurot või enam, kohaldatakse puhastulu mahaarvamisel Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1303/2013 artikli 65 lõikes 8 sätestatut, kui tulu teenitakse projekti abikõlblikkuse perioodil.”;
4) paragrahvi 6 lõiked 1 ja 2 sõnastatakse järgmiselt:
„(1) Kui Euroopa Sotsiaalfondist ja Euroopa Regionaalarengu Fondist projektile antav toetus on kuni 100 000 eurot, antakse projektile toetust Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1303/2013 artikli 67 lõike 2a kohaselt üksnes kulude lihtsustatud hüvitamisviiside alusel, välja arvatud, kui riigiabi andmisel antakse toetust osakaaluna abikõlblikest kuludest või kui projekt või tegevus on Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1303/2013 artikli 67 lõike 4 kohaselt tervikuna riigihankena sisse ostetud.
(2) Kulude lihtsustatud hüvitamisviisi rakendamise tingimused ja kord sätestatakse toetuse andmise tingimuste õigusaktis või taotluse rahuldamise otsuses, arvestades Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1303/2013 artikli 67 lõike 1 punktides b−e, artikli 67 lõigetes 2a ja 5 ning artiklis 68 sätestatud tingimusi. Struktuuritoetuse seaduse § 1 lõike 1 punktis 3 nimetatud abifondi rakenduskavast toetuse andmisel arvestatakse ühtse määra väljatöötamisel ja rakendamisel Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruses (EL) nr 223/2014, mis käsitleb Euroopa abifondi enim puudustkannatavate isikute jaoks (ELT L 72, 12.03.2014, lk 1−41), sätestatud eritingimusi.”;
„(5) Sama tüüpi tegevuste ja toetuse saajate puhul võib kohaldada Euroopa Liidu poliitikasuundades ning riigisiseselt riigi tegevuste jaoks kasutatavaid kulu lihtsustatud hüvitamise metoodikaid ning määrasid vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1303/2013 artikli 67 lõike 5 punktidele b−e ning artikli 68 punktile c.”;
6) paragrahvi 7 lõige 1 sõnastatakse järgmiselt:
„(1) Toetuse andmise tingimuste määruses ja käskkirjas võib näha ette kulude hüvitamist standardiseeritud ühikuhinna alusel Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1303/2013 artikli 67 lõike 1 punkti b ja artikli 67 lõike 5 kohaselt.”;
„(1) Toetuse andmise tingimuste määruses ja käskkirjas võib ette näha kulude hüvitamist kindlasummalise makse või maksete alusel kooskõlas Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1303/2013 artikli 67 lõikega 5.”;
8) paragrahvi 9 lõige 1 sõnastatakse järgmiselt:
„(1) Toetuse andmise tingimuste õigusaktis võib ette näha projekti kaudsete kulude hüvitamist ühtse määra alusel Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1303/2013 artikli 67 lõike 1 punkti d ja lõike 5 kohaselt.”;
„Toetuse andmise tingimuste õigusaktis võib ette näha, et Euroopa Sotsiaalfondist ja Euroopa Regionaalarengu Fondist toetatava projekti abikõlblikud kulud, mis ei ole otsesed personalikulud, hüvitatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1303/2013 artikli 68b kohaselt ühtse määra alusel arvestatuna 40 protsenti abikõlblikest otsestest personalikuludest, välja arvatud, kui otsesed personalikulud leitakse §-s 101 nimetatud korras.”;
10) määruse 2. peatüki 3. jagu täiendatakse §-ga 101 järgmises sõnastuses:
„§ 101. Projekti otseste personalikulude hüvitamine projekti ülejäänud otsestest kuludest ühtse määra alusel
Toetuse andmise tingimuste õigusaktis võib ette näha, et projekti otsesed personalikulud võib hüvitada Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1303/2013 artikli 68a lõike 1 kohaselt.”;
11) paragrahvi 22 lõiked 2–4 sõnastatakse järgmiselt:
„(2) Riigihanke rahvusvahelist piirmäära ületavale hankelepingule eraldatavat toetust vähendatakse 100 protsenti, kui ilmneb, et hankija ei ole riigihanke alustamiseks registrile teate esitamisel märkinud, et riigihanke eeldatav maksumus on võrdne rahvusvahelise piirmääraga või ületab seda, või ei ole märkinud, et ta soovib hanketeate edastamist Euroopa Liidu Väljaannete Talitusele vastavalt riigihangete seaduse §-le 183, kui hanketeate edastamine oli riigihangete seaduse kohaselt nõutav. Kohaldada võib 25-protsendilist finantskorrektsiooni määra, kui avalikustamine on toimunud määral, mis võimaldas hankemenetluses osaleda ka teise Euroopa Liidu liikmesriigi (edaspidi liikmesriik) territooriumil tegutseval ettevõtjal, sealhulgas, kui hanketeade on avaldatud riigihangete registris.
(4) Hankelepingule eraldatavat toetust vähendatakse 100 protsenti, kui ilmneb, et riigihanke korraldamisel riigihangete seaduse 6. peatüki alusel on kasutatud võistlevat dialoogi või väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetlust vastuolus riigihangete seaduse § 172 lõikega 2 ja §-ga 173. Sõltuvalt rikkumise raskusest võib kohaldada 5-, 10- või 25-protsendilist finantskorrektsiooni määra.”;
12) paragrahvi 22 lõige 7 sõnastatakse järgmiselt:
„(7) Hankelepingule eraldatavat toetust vähendatakse 100 protsenti summast, mille ulatuses on täiendav hankeleping sõlmitud, kui ei ole järgitud riigihangete seaduse § 49 lõike 1 punkti 3 ning täiendav hankeleping on võrreldes esialgse hankelepinguga oluline. Kui täiendava hankelepingu või täiendavate hankelepingute maksumus ei ületa 50 protsenti esialgse hankelepingu maksumusest, kohaldatakse 25-protsendilist finantskorrektsiooni määra.”;
13) paragrahvi 22 lõige 8 tunnistatakse kehtetuks;
14) paragrahvi 22 lõiked 9 ja 10 sõnastatakse järgmiselt:
„(9) Kui ilmneb, et hankemenetluse korraldamisel ei ole järgitud riigihangete seaduse §-s 93, 94, 143 või 158 nimetatud tähtaegu ja tähtaegade vähendamine on olnud:
3) 80 protsenti, vähendatakse hankelepingule eraldatavat toetust 5 protsenti.”;
15) paragrahvi 22 lõike 11 punktid 1–5 sõnastatakse järgmiselt:
„1) riigihanke piirmäära ületavale hankelepingule eraldatud toetusest, kui ilmneb, et riigihangete seaduse §-s 73 nimetatud hanketeadet ei ole registris avaldatud, aga vastav kohustus tulenes riigihangete seadusest, struktuuritoetuse seadusest või nende rakendusaktidest;
5) hankemenetluse korraldamisel on pakkuja kvalifitseerimiseks, pakkumuse vastavaks tunnistamiseks või pakkumuse hindamiseks riigihanke alusdokumentides nimetatud kriteerium, mis on vastuolus riigihangete seadusega;”;
16) paragrahvi 22 lõike 11 punktid 16–19 sõnastatakse järgmiselt:
„16) konkurentsipõhises läbirääkimistega hankemenetluses on muudetud esialgselt kirjeldatud tingimusi;
19) hankija ei ole hankemenetluse korraldamisel teavitanud riigihanke alusdokumentide muutmisest kõiki huvitatud ettevõtjaid, pakkujaid või taotlejaid või on oluliselt rikkunud riigihangete seaduse §-s 46 sätestatud selgituste andmise korda, mis ei võimaldanud huvitatud ettevõtjatel, pakkujatel või taotlejatel esitada korrektset pakkumust või kvalifikatsiooni tõendavaid dokumente.”;
17) paragrahvi 22 lõiked 13 ja 14 sõnastatakse järgmiselt:
„(13) Hankelepingule eraldatavat toetust vähendatakse sõltuvalt rikkumise raskusest 5 või 10 protsenti, kui ilmneb, et:
(14) Hankelepingule eraldatavat toetust vähendatakse kuni 10 protsenti, kui hankemenetluse korraldamisel ilmneb riigihangete seaduses sätestatud nõuete rikkumine, mida ei ole lõigetes 2–11 ja 13 nimetatud, või kui tegemist on riigihangete korraldamisega, kus hankelepingu maksumus jääb alla riigihangete piirmäära, või kui on tegemist sotsiaal- või eriteenuste tellimisega või ideekonkursi korraldamisega. Sõltuvalt rikkumise raskusest võib kohaldada 25-protsendilist finantskorrektsiooni määra.”;
18) määrust täiendatakse 5. peatükiga järgmises sõnastuses:
(4) Kuni 31. augustini 2017. a kehtinud riigihangete seaduse alusel korraldatud riigihangetele, mille kohta tuleb teha finantskorrektsiooni otsus, kohaldatakse selle tegemisel kuni käesoleva määruse jõustumiseni kehtinud redaktsiooni.”.
§ 2. Vabariigi Valitsuse 22. detsembri 2006. a määruse nr 278 „Toetuse tagasinõudmise ja tagasimaksmise ning toetuse andmisel ja kasutamisel toimunud rikkumisest teabe edastamise tingimused ja kord” muutmine
1) paragrahvi 7 lõikes 21, § 17 lõigetes 1, 2 ja 3 ning §-des 19–21 asendatakse sõna „Rahandusministeerium” sõnadega „Riigi Tugiteenuste Keskus” vastavas käändes;
„(5) Tagasinõudmise otsus saadetakse toetuse saajale väljastusteatega tähtkirjaga või elektrooniliselt ning salvestatakse kümne tööpäeva jooksul otsuse kehtima hakkamise päevast arvates perioodi 2007–2013 struktuuritoetuse seaduse §-s 4 ja perioodi 2004–2006 struktuuritoetuse seaduse §-s 9 nimetatud registrisse (edaspidi register). Registris salvestatakse ka Euroopa Majanduspiirkonna finantsmehhanismi 2009–2014 ja Norra finantsmehhanismi 2009–2014 raames tehtud tagasinõudmise otsused.”;
3) paragrahvi 111 lõige 2 sõnastatakse järgmiselt:
„(2) Kui ilmneb, et toetuse saaja on eiranud teavitamise nõudeid olulises ulatuses selle tegevuse või tegevuse kogumi suhtes, mille kohta teavitamiskohustus kehtis, ja nimetatud nõuete hilisem täitmine ei ole võimalik, nõutakse tagasi 5 protsenti tegevusele või tegevuste kogumile eraldatud toetusest.”;
4) paragrahvi 112 lõiked 2–4 sõnastatakse järgmiselt:
„(2) Otsustaja nõuab tagasi 100 protsenti rahvusvahelist piirmäära ületavale hankelepingule eraldatud toetusest, kui ilmneb, et hankija ei ole riigihanke alustamiseks registrile teate esitamisel märkinud, et riigihanke eeldatav maksumus on võrdne rahvusvahelise piirmääraga või ületab seda, või ei ole märkinud, et ta soovib hanketeate edastamist Euroopa Liidu Väljaannete Talitusele vastavalt riigihangete seaduse §-le 183, kui hanketeate edastamine oli riigihangete seaduse kohaselt nõutav. Kohaldada võib 25-protsendilist tagasinõude määra, kui avalikustamine on toimunud määral, mis võimaldas hankemenetluses osaleda ka teise Euroopa Liidu liikmesriigi (edaspidi liikmesriik) territooriumil tegutseval ettevõtjal, sealhulgas, kui hanketeade on avaldatud riigihangete registris.
(4) Otsustaja nõuab tagasi 100 protsenti hankelepingule eraldatud toetusest, kui ilmneb, et riigihanke korraldamisel riigihangete seaduse 6. peatüki alusel on kasutatud võistlevat dialoogi või väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetlust vastuolus riigihangete seaduse § 172 lõikega 2 ja §-ga 173. Sõltuvalt rikkumise raskusest võib kohaldada 5-, 10- või 25-protsendilist tagasinõude määra.”;
5) paragrahvi 112 lõige 7 sõnastatakse järgmiselt:
„(7) Otsustaja nõuab tagasi 100 protsenti täiendavale hankelepingule eraldatud toetusest, kui ei ole järgitud riigihangete seaduse § 49 lõike 1 punkti 3 ning kui täiendav hankeleping on võrreldes esialgse hankelepinguga oluline. Kui täiendava hankelepingu või täiendavate hankelepingute maksumus ei ületa 50 protsenti esialgse hankelepingu maksumusest, kohaldatakse 25-protsendilist tagasinõude määra.”;
6) paragrahvi 112 lõige 8 tunnistatakse kehtetuks;
7) paragrahvi 112 lõiked 9 ja 10 sõnastatakse järgmiselt:
3) 80 protsenti, nõutakse tagasi 5 protsenti hankelepingule eraldatud toetusest.”;
8) paragrahvi 112 lõike 11 punktid 1–5 sõnastatakse järgmiselt:
9) paragrahvi 112 lõike 11 punktid 16–19 sõnastatakse järgmiselt:
19) hankija ei ole hankemenetluse korraldamisel teavitanud riigihanke alusdokumentide muutmisest kõiki huvitatud isikuid, pakkujaid või taotlejaid või on oluliselt rikkunud riigihangete seaduse §-s 46 sätestatud selgituste andmise korda, mis ei võimaldanud huvitatud isikutel, pakkujatel või taotlejatel esitada korrektset pakkumust või kvalifikatsiooni tõendavaid dokumente.”;
10) paragrahvi 112 lõiked 13 ja 14 sõnastatakse järgmiselt:
„(13) Otsustaja nõuab sõltuvalt rikkumise raskusest tagasi 5 või 10 protsenti hankelepingule eraldatud toetusest, kui ilmneb, et:
(14) Otsustaja nõuab tagasi kuni 10 protsenti hankelepingule eraldatud toetusest, kui hankemenetluse korraldamisel ilmneb riigihangete seaduses sätestatud nõuete rikkumine, mida ei ole lõigetes 2–13 nimetatud, või kui tegemist on riigihangete korraldamisega, kus hankelepingu maksumus jääb alla riigihangete piirmäära, või kui on tegemist sotsiaal- või eriteenuste tellimisega või ideekonkursi korraldamisega. Sõltuvalt rikkumise raskusest võib kohaldada 25-protsendilist tagasinõude määra.”;
11) paragrahvi 17 lõige 4 sõnastatakse järgmiselt:
„(4) Lõikes 1 nimetatud rikkumise aruannet ei esitata Solidaarsusprogrammi fondide, Varjupaiga-, Rände- ja Integratsioonifondi ning Sisejulgeolekufondi puhul.”;
12) paragrahvi 19 täiendatakse 5. lausega järgmises sõnastuses:
„Euroopa Liidu algatuste „Equal”, „Interreg” ja „Urban”, Euroopa territoriaalse koostöö ja ENPI aruannete esitamise piirmäär on 10 000 eurot.”;
13) paragrahvi 22 täiendatakse lõigetega 4 ja 5 järgmises sõnastuses:
„(4) Kuni 31. augustini 2017. a kehtinud riigihangete seaduse alusel korraldatud riigihangetele, mille kohta tuleb teha toetuse tagasinõudmise või osalise tagasinõudmise otsus, kohaldatakse otsuse tegemisel kuni käesoleva määruse jõustumiseni kehtinud redaktsiooni.
(5) Paragrahvi 7 lõikes 21, §-s 17 ning §-des 19–21 nimetatud muudatusi kohaldatakse tagasiulatuvalt alates 1. septembrist 2018. a.”;
14) määruse lisa 2 kehtestatakse uues sõnastuses (lisatud).
§ 3. Vabariigi Valitsuse 21. augusti 2014. a määruse nr 133 „Perioodi 2014–2020 struktuuritoetuse taotlemise ja taotluste menetlemise nõuded ja tingimused toetuse andmise tingimuste määruse kehtestamiseks” muutmine
Vabariigi Valitsuse 21. augusti 2014. a määruse nr 133 „Perioodi 2014–2020 struktuuritoetuse taotlemise ja taotluste menetlemise nõuded ja tingimused toetuse andmise tingimuste määruse kehtestamiseks” § 10 täiendatakse lõikega 31 järgmises sõnastuses:
„(31) Kulude lihtsustatud hüvitamisviiside alusel toetuse andmisel võib lõiget 2 rakendada kooskõlas projektile kohalduva kulude lihtsustatud hüvitamisviisiga. Toetuse andmise tingimuste õigusaktis sätestatakse, millisel juhul võib taotluse rahuldamise otsust kohaldatava kulude lihtsustatud hüvitamisviisi puhul muuta.”.


Koondumine - Telia AB / Sonera Corporation
27.08.2002.a esitasid Telia AB esindajad Konkurentsiametile koondumise teate, mille kohaselt Telia AB (edaspidi Telia) ja Sonera Corporation (edaspidi Sonera) poolt 26.märtsil 2002.a sõlmitud lepingu järgi ühendatakse mõlema äriühingu äritegevused. Tehing teostatakse aktsiate vahetamise kaudu, mille tulemusel Telia olemasolevad aktsionärid omandavad 64%-lise osaluse koondunud äriühingus ja Sonera olemasolevad aktsionärid 36%. Tehing kuulub heakskiitmisele aktsionäride üldkoosoleku poolt. Nimetatud tehingu tulemusel omandab Telia 100% Sonera aktsiakapitalist, omandades valitseva mõju Sonera üle konkurentsiseaduse (edaspidi KonkS) § 2 lg 4 tähenduses. Seega on tegemist koondumisega KonkS § 19 lg 1 p 2 sätestatud viisil.
Konkurentsiamet avaldas 05.09.2002.a Telia ja Sonera koondumise teate saamise kohta teate väljaandes “Ametlikud Teadaanded”. Asjast huvitatud isikud nimetatud koondumise kohta arvamusi ja vastuväiteid ei esitanud.
Koondumise osalised
KonkS § 20 punktide 2 ja 4 järgi on koondumise osaline ettevõtja, kes omandab valitseva mõju teise ettevõtja üle, ja ettevõtja, kelle üle omandatakse valitsev mõju. Seega on käesoleval juhul koondumise osalisteks Telia ja Sonera.
Telia on suurim telekommunikatsiooni ja kaabeltelevisiooni kontsern Rootsi Kuningriigis, kes tegutseb Põhjamaades, Venemaal, Balti riikides ja mujal. Telia põhitegevus on telefoni- ja mobiiltelefoniteenuste, samuti interneti- ja andmesideteenuste osutamine. Telia on Euroopa ühe suurema telekommunikatsioonivõrgu omanik. Ettevõtja aktsiakapitalist kuulub 70% Rootsi riigile. Telia omab äritegevust Eestis Telia ja Sonera ühise valitseva mõju all oleva Amber Teleholding AB tütarettevõtjate kaudu AS-s Telegrupp, kes tegutseb telekommunikatsioonisüsteemide siselahenduste kaubaturul.
Sonera on Soome Vabariigi juhtiv telekommunikatsiooni ettevõtja. Ettevõtja on suurim mobiiltelefoniteenuste operaator ja liider kohalikul ja rahvusvahelisel kaugekõnede osutamise kaubaturul. Sonera on suuruselt kolmas kohalike kõnede infrastruktuuri ja kaabeltelevisioonivõrkude pakkuja Soomes. Sonera omab äritegevust Eestis oma tütarettevõtjate Sonera Solutions Ltd ja Sonera Corporation Systems kaudu AS-s Esdata ja AS-s Reveko Telekom, kes tegutsevad vastavalt interneti juurdepääsu ja andmesideteenuste ning telekommunikatsioonisüsteemide siselahenduste kaubaturul.
Telia ja Sonera omavad otse ja Baltic Tele AB kaudu kumbki 24,5 %-list osalust AS-s Eesti Telekom, kelle põhitegevusalaks on AS Eesti Telefon ja AS EMT juhtimine ja haldamine. AS Eesti Telekom ülejäänud aktsiakapital jaguneb Eesti Vabariigi (27,28%) ja avalike investorite (23,72%) vahel.
AS Eesti Telefon ja AS EMT kaudu omavad Telia ja Sonera osalusi veel AS-s Connecto, AS-s Intergate, AS-s Sertifitseerimiskeskus, AS-s Telefonipood, AS-s Esmofon Tartu, AS-s Esmofon ja AS-s Mobile Wholesale.
Õiguslik hinnang
Koondumise kontrolli kohaldamine
KonkS § 21 lg 1 kohaselt kontrollitakse koondumist, kui koondumise osaliste eelnenud majandusaasta ülemaailmsed käibed kokku ületavad 500 miljonit krooni ja vähemalt kahe koondumise osalise ülemaailmne käive ületab kummalgi 100 miljonit krooni ning ettevõtja, kelle üle omandatakse valitsev mõju, äritegevus toimub Eestis.
Telia 2001.a majandusaasta käive oli 96,8 miljardit krooni ja Sonera 2001.a majandusaasta käive 34,2 miljardit krooni. Sonera kontserni kuuluvad Eestis AS Esdata ja AS Reveko Telekom, mistõttu kontserni äritegevus toimub Eestis. Seega kuulub Telia ja Sonera koondumine KonkS § 21 lg 1 kohaselt kontrollimisele.
Kaubaturud
KonkS § 3 lg 1 kohaselt on kaubaturg hinna, kvaliteedi, tehniliste omaduste, realiseerimis- ning kasutustingimuste, tarbimis- ja muude omaduste poolest ostja seisukohalt omavahel asendatavate kaupade käibimise ala kogu Eesti territooriumil või selle osal.
Rahandusministri 27.08.2001.a määruse nr 75 “Koondumise teate esitamise juhend” § 7 lg 3 p 1 kohaselt on horisontaalselt mõjutatud kaubaturg selline kaubaturg, kus tegutseb vähemalt kaks koondumise osalist või nendega samasse kontserni kuuluvat ettevõtjat ning koondumine viib vähemalt 15 protsendilise turuosani.
Käesoleva koondumise puhul on horisontaalselt mõjutatud kaubaturuks telekommunikatsioonisüsteemide siselahenduste teenuste pakkumine. Nimetatud kaubaturul tegutsevad Telia ja Sonera ühise valitseva mõju all oleva Amber Teleholding AB tütarettevõtja AS Telegrupp (AB Lietuvos Telekomas ja UAB Comliet kaudu) ning AS Reveko Telekom.
Kaubaturul käibivaks kaubaks on telekommunikatsioonisüsteemide siselahenduste teenuste pakkumine.
Telekommunikatsioonisüsteemide siselahenduste turg hõlmab telekommunikatsiooni- ja nõrkvoolusüsteemide terviklahenduste pakkumist. Telekommunikatsiooni- ja nõrkvoolusüsteemide terviklahenduste all käsitatakse telefonijaamade ja muude sidesüsteemide paigaldamist ja müüki, arvutivõrkude ehitust, telefonivõrkude ehitust ja muid nõrkvoolusüsteemide terviklahendusi. Lisaks telefonijaamadele on sidesüsteemideks konverents-telefonisüsteemid, videokonverentsi telefonisüsteemid, antennid, ruuterid ja muud ülekandesüsteemid. Nõrkvoolusüsteemide all mõeldakse kõikvõimalike kaablitega ühendatavaid süsteeme ning kaablisüsteemi ennast, kus ei kasutata tugevvoolu (220V).
Tarbijate eelistuseks on saada valmiskujul telekommunikatsiooniteenus, mitte iseseisvalt tegeleda telekommunikatsioonisüsteemide soetamisega. Tarbijad eelistavad teenuse ostmist telekommunikatsiooniteenust osutavalt operaatorilt, kes korraldab ja finantseerib kliendi telekommunikatsioonisüsteemide ostu ja paigalduse. Kirjeldatud tarbijate eelistus tähendab siselahenduste turuosaliste jaoks lõpptarbijatest klientide asendumist telekommunikatsioonioperaatoritest klientidega. Operaator müüb telekommunikatsioonisüsteemi lõpptarbijale oma poolt osutatava teenuse käigus.
Telekommunikatsioonisüsteemi siselahenduste teenuste kaubaturul on klientideks valdavalt ärikliendid, oluline klient on ka avalik sektor.
Koondumise teate esitaja hinnangul on telekommunikatsioonisüsteemide siselahenduste teenuste pakkumise kaubaturu suuruseks Eestis 240 miljonit krooni, kusjuures eksporti ei toimu. Enamus seadmetest, mida müüakse telekommunikatsioonisüsteemide siselahenduste pakkumisel, on imporditud.
Geograafiliselt on kaubaturg kogu Eesti territoorium, kuna konkurentsitingimused ülalnimetatud telekommunikatsiooniteenuste osutamiseks on Eesti erinevates piirkondades sarnased.
AS Esdata tegutseb interneti juurdepääsu ja andmesideteenuste osutamise kaubaturul, pakkudes püsiühendust, sissehelistamisteenust ja andmesideteenust. Koondumise teate esitaja hinnangul on Eesti interneti juurdepääsu ja andmeside kaubaturu maht umbes 455 miljonit krooni.
Hinnang koondumisele
Telia ja Sonera koondumise tulemusena omandab Telia 49 %-lise osaluse AS-s Eesti Telekom, kelle tütarettevõtjad on AS Eesti Telefon ja AS EMT. Telia ei omanda valitsevat mõju AS Telekom üle, kuna ei omanda rohkem kui poolt aktsiatega esindatud häältest. Vabariigi Valitsusele kuulub AS-i Eesti Telekom Eriõigustega B-aktsia, mis annab talle vetoõiguse teatud oluliste küsimuste, sealhulgas AS Eesti Telekom põhikirja muutmine, otsustamisel. Vastavalt nimetatud Põhikirjale ja Eesti Vabariigi, Telia, Sonera, Sonera Holding ja Baltic Tele AB vahel 21.12.1998.a sõlmitud Aktsionäride Lepingule koosneb AS Eesti Telekom nõukogu 10 liikmest, kellest Telial ei ole õigust nimetada või tagasi kutsuda enamust. AS Eesti Telekom nõukogul ja tema enamusel on seega piiratud volitused lisaks Põhikirja muutmisele ka ettevõtja aktsikapitali muutmisel, vahetusvõlakirjade väljalaskmisel ja tema ühinemisel, jagunemisel, ümberkujundamisel ja/või lõpetamise otsustamisel. Aktsionäride Leping annab Vabariigi Valitsusele täiendavad vetoõigused AS Eesti Telefon ja AS EMT aktsiakapitali loomisel, väljalaskmisel ja ümberkorraldamisel, samuti AS Eesti Telekom tütarettevõtjate olulise vara müügil, rendile andmisel, võõrandamisel või omandamisel, kui see väljub igapäevase majandustegevuse raamest. Põhikiri seab Nõukogule olulised piirangud tähtsamate otsuste (osaluse omandamine ja lõppemine teistes ühingutes, ettevõtte omandamine, võõrandamine või selle tegevuse lõpetamine, ettevõtte eelarve ja äriplaani kinnitamine, investeeringute tegemine jm) vastuvõtmisel. Nimelt on Nõukogu otsus vastu võetud, kui selle poolt on antud 2/3 Nõukogu liikmete häältest. Aktsionäride lepinguga sätestatakse, et ühelgi lepingupoolel, sh Telial ega ühelgi tema tütarettevõtjal ei ole õigust eraldi ega koos teiste isikutega kokku omandada üle 49% AS Eesti Telekom aktsiakapitalist enne 12.04.2004.a või enne kui Eesti Vabariigi osalus langeb AS-s Eesti Telekom alla 10 %. Selle päevani on jõus ka Eriõigustega Aktsiast tulenevad õigused.
Ülaltoodust tulenevalt ei omanda Telia valitsevat mõju AS Eesti Telekom üle, mistõttu Konkurentsiamet ei analüüsi antud koondumise raames kaubaturge, kus tegutsevad AS Eesti Telefon ja AS EMT.
KonkS § 22 lg 2 kohaselt keelab Konkurentsiameti peadirektor või tema asetäitja koondumise, kui see võib tekitada või tugevdada turguvalitsevat seisundit, mis oluliselt kahjustab konkurentsi kaubaturul.
KonkS § 13 lg 1 järgi on turguvalitsev ettevõtja, kellele kuulub kaubaturul vähemalt 40 protsenti käibest või kelle positsioon võimaldab tal sellel kaubaturul tegutseda arvestataval määral sõltumatult konkurentidest, varustajatest ja ostjatest.
Koondumise osaliste tütarettevõtjate AS Reveko Telekom ja AS Telegrupp hinnanguline turuosa telekommunikatsioonisüsteemide siselahenduste teenuste kaubaturul 2001.a kokku oli 43,2 %. Arvestamata ühekordseid suuremaid projekte [………………………….. ] oleks AS Reveko Telekom ja AS Telegrupp turuosa olnud 32,7 %. Nimetatud kaubaturul konkureerivad lisaks koondumise osaliste tütarettevõtjatele veel AS Connecto (turuosa 10,3%), Haberst Infra AS (turuosa 10,3%) ning ligi kümme 1 – 3 %-lise turuosaga konkurenti, arvestamata kümneid ehitusettevõtjaid, kes on tegevad vastavate ehitustööde turul. Osa konkurente nagu Ericsson Eesti AS, AS Siemens ja Alcatel Baltic Eesti filiaal on vertikaalselt integreeritud. Olles hästituntud seadmetevalmistajate kohalikud tütarettevõtjad ja seega vastava toodangu ainuimportijad on neil kasvav aktiivsus ka telekommunikatsioonisüsteemide siselahenduste teenuste kaubaturul.
Telekommunikatsioonisüsteemide siselahenduste teenuste kaubaturg on telekommunikatsiooniteenuste kaubaturu suhtes teisese ja abistava iseloomuga, kuna tarbijad eelistavad osta telekommunikatsiooniteenuse operaatorilt teenuste paketti, mis hõlmab ka vastava kliendi telekommunikatsioonisüsteemi ostu ja paigaldust. Tarbija on ennekõike huvitatud vastavate seadmete ja hinna ning tehniliste võimaluste suhtest ning seadme kaubamärgist. Seetõttu on tegeliku paigaldustöö teostaja lõpptarbija jaoks vähese tähtsusega, sest seadmete kohase paigalduse ja toimimise tagamine on telekommunikatsioonioperaatori ülesandeks.
Telekommunikatsioonisüsteemide siselahenduste teenuste kaubaturule sisenemiseks ja sealt lahkumiseks piiranguid ei ole.
Koondumise teate esitaja hinnangul on AS Esdata turuosa interneti juurdepääsu ja andmeside kaubaturul ligikaudu 1 %. Kuna Eestis puuduvad antud koondumise poolt mõjutatud interneti ja andmesideteenuste osutamise kaubaturud, kus tegutseb vähemalt kaks koondumise osalist või nendega samasse kontserni kuuluvat ettevõtjat, siis koondumine ei mõjuta Eesti vastavat kaubaturgu.
Arvestades koondumise osaliste tütarettevõtjate koondumise tulemusel Eestis tekkivat turuosa telekommunikatsioonisüsteemide siselahenduste teenuste kaubaturul, konkurentide arvu ja nende majanduslikku ja finantsjõudu, juriidiliste sisenemistõkete puudumist ja teisi tegureid, ei esine käesoleva koondumise puhul KonkS § 22 lg 2 nimetatud asjaolusid, mis tingiksid koondumise keelamise.
Lähtudes eeltoodust ja juhindudes KonkS § 27 lg 1 p 1
Anda luba Telia AB ja Sonera Corporation koondumisele.
Käesolevale otsusele saab esitada kaebuse Tallinna Halduskohtusse 30 päeva jooksul sellest teada saamisest või päevast, kui isik pidi otsusest teada saama (Halduskohtumenetluse seadustik § 9).