text:
esitatud 26. veebruaril 2014(1)
Kohtuasi C‑162/13
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Vrhovno sodišče (Sloveenia))
Liikluskindlustus – Mõiste „mootorsõidukite kasutamine” – Õnnetus, mis põhjustati haagist vedava traktoriga heinapallide küüni ladumisel
1. Käesolevas kohtuasjas palutakse Euroopa Kohtul täpsustada, milline kohaldamisala on nõukogu 24. aprilli 1972. aasta direktiivil 72/166/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta.(2)
2. Direktiivi artikli 3 lõikes 1 on sätestatud, et „[i]ga liikmesriik võtab artiklit 4 arvestades kõik vajalikud meetmed tagamaks, et nende sõidukite kasutamisel, mille põhiasukoht on tema territooriumil, on tsiviilvastutus kaetud kindlustusega. Kaetud vastutuse ulatus ja kindlustuskaitse tingimused määratakse kindlaks kõnealuste meetmete põhjal”. Seega tuleb direktiivi 72/166 kohaldamisala täpsustamiseks jõuda ühisele arusaamale mõistetes „sõiduk” ja „kasutamine”.
I. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
3. Põhikohtuasja aluseks olev õnnetus leidis aset 13. augustil 2007 ning eelotsusetaotluse esitanud kohtu kirjelduse kohaselt põhjustas selle haagist vedanud traktor – sõiduk, mille suhtes oli sõlmitud mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse leping – heinapallide küüni ladumisel. Pannud haagise küüni ajamiseks tagurpidikäigu sisse, tagurdas traktori juht ja haagis lükkas ümber redeli, millele põhikohtuasja kassaator D. Vnuk oli roninud. Viimane kukkus ja sai vigastada. D. Vnuk esitas Sloveenia kohtutesse mittevaralise kahju hüvitamise nõude selle kindlustusseltsi vastu, kus traktori omanik oli oma sõiduki kindlustanud.
4. Nii esimese astme kohus kui ka apellatsioonikohus jätsid hagi rahuldamata. Kohtud leidsid sisuliselt, et kohustusliku kindlustusega taotletavad peamised eesmärgid on riski jagamine ning kannatanute ja reisijate vajaduste kaitse teeliikluses. Selle õnnetusega seotud asjaolud, milles D. Vnuk oli kannatanu, ei ole nende kohtute hinnangul tavapärane liiklusolukord ning D. Vnuki kahjul puudub seos sõitmisega liikluseks ette nähtud teedel. Lisaks ei kasutatud traktorit põhikohtuasja asjaolusid arvestades sõidukina, vaid vastupidi – masinana. Kohustuslik kindlustus ei kata aga sõiduki sel viisil kasutamist, kuna see puudutab vaid liiklusõnnetusi ehk õnnetusi, mis on juhtunud mootorsõiduki kasutamisel teeliikluses.
5. D. Vnuk sai apellatsioonikohtu otsuse peale kassatsiooni esitamisel eelotsusetaotluse esitanud kohtus menetlusloa. Sloveenia kohustusliku liikluskindlustuse seaduse (Zakon o obveznih zavarovanjih v prometu, edaspidi „ZOZP”) artikli 15 kohaselt „on sõiduki omanik kohustatud sõlmima tsiviilvastutuskindlustuse lepingu selle kahju hüvitamiseks, mida ta sõiduki kasutamisel põhjustab kolmandatele isikutele: surm, kehavigastus, tervisehäire, vara hävimine või kahjustumine (edaspidi „mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustus”), välja arvatud vastutus sellise vara kahjustumise korral, mida ta on nõustunud vedama”. D. Vnuk leiab seega, et nimetatud sättele apellatsioonikohtu antud tõlgendus on liiga kitsas. Kasutamise mõiste ei hõlma üksnes olukordi, kus sõidukiga liigeldakse avalikel teedel. Lisaks ei kasutatud traktorit õnnetuse toimumise hetkel masinana, kuna haagist vedav traktor tuleb kvalifitseerida sõidukiks. Õnnetus peab seega olema kaetud ZOZP artiklis 15 ette nähtud kohustusliku kindlustusega.
6. Vastustaja põhikohtuasjas leiab vastupidi, et õnnetus leidis aset töö käigus küüni ees, mitte aga traktori kasutamisel teeliikluseks mõeldud sõidukina või sõna otseses mõttes teeliikluse olukorras. Lisaks märgib ta, et kindlustusmaksed arvutatakse spetsiaalse tabeli alusel, milles on arvesse võetud igale sõidukikategooriale omaseid riske. Nimetatud tabeli kohaselt kaasneb traktoritega teadaolevalt väiksem risk, kuna neid kasutatakse teeliikluseks mõeldud sõidukitena vähem ning kindlustusmaksed on seega madalamad. See oleks teisiti, kui põhikohtuasjaga sarnased olukorrad oleksid samuti kaetud ZOZP artiklis 15 ette nähtud kohustusliku kindlustusega.
7. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib omalt poolt, et mootorsõidukite kasutamise mõistet ei ole siseriiklikus õiguses määratletud ning et see lünk on juhtumipõhiselt ületatud kohtupraktika abil. Nii leiavad siseriiklikud kohtud tavaliselt, et otsustava tähtsusega ei ole küsimus, kas kahju tekkis avalikul teel ja/või kas sõiduk seisis või oli mootor välja lülitatud. Seevastu ei leia kohtud, et ZOZP artiklis 15 ette nähtud kohustusliku kindlustusega oleks kaetud olukord, kus sõidukit kasutatakse masinana, näiteks kui traktor masinana töötab põllul.
8. Kuna mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse kohustus tuleneb liidu õigusest, märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus samuti, et direktiivis 72/166, eelkõige artikli 3 lõikes 1, ega hilisemates direktiivides(3) ei ole määratletud kasutamise mõistet. Seda mõistet võib mõista kas sõiduki teeliikluses kasutamise tähenduses – sel juhul ei leidnud D. Vnuki õnnetus aset liikluses kasutamise olukorras, kuna õnnetust ei põhjustanud sõiduk ja see ei toimunud liikluses – või sõiduki kasutamise ja/või käitamise tähenduses, sõltumata asjaolust, kas õnnetus juhtus mootorsõiduki kasutamisel liikluses.
9. Neil asjaoludel otsustas Vrhovno sodišče (Sloveenia) menetluse peatada ja esitada eelotsusetaotlusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 29. märtsil 2013, ELTL artikli 267 alusel järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas mõistet „mootorsõiduki kasutamine” […] direktiivi 72/166[…] artikli 3 lõike 1 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see ei hõlma konkreetse juhtumi asjaolusid, kus vastustaja poolt kindlustatud isik heinapallide küüni ladumise käigus riivas haagisega varustatud traktoriga kassaatorit, kes viibis redelil, kuna sündmus ei leidnud aset teeliikluse olukorras?”
II. Menetlus Euroopa Kohtus
10. Saksamaa ja Iiri valitsus ning Euroopa Komisjon esitasid Euroopa Kohtule kirjalikud seisukohad.
11. Enne asja tuumani jõudmist olgu märgitud, et kui vaadata põhikohtuasja esmapilgul koomilistest asjaoludest kaugemale, siis on kohtuasi keerulisem, kui see näib. Tegemist on liidu õiguses lüngaga, mille Euroopa Kohus peab nüüd ületama eriti mitmetahulises valdkonnas, kuna võimalik on kujutleda kõige erinevamaid õnnetusjuhtumeid, olgu need siis põhjustatud mootorsõidukiga või mootorsõiduki tõttu. Järelikult oleks Euroopa Kohtul otstarbekas töötada välja seisukoht, mille abil saab lahendada põhikohtuasja, piirdudes käesolevale juhtumile omaste tunnustega, andmata mõistele „kasutamine” lõplikku tõlgendust.
12. Minu soovitatav eriline ettevaatlikkus on tingitud üksnes võimetusest anda üks ja ainus määratlus selle kohta, milleks lugeda õnnetust, mis on toimunud teeliikluse olukorras või mis on põhjustatud mootorsõiduki kasutamisest, kuna valdkond on eriti mitmekesine. Selge peab olema see, et tõlgendust ei määra kindlaks põhikohtuasjas vastustaja avaldatud mure, kuivõrd ta – kindlustusseltsi poolt täiesti oodatavalt – tõi välja finantsohu, millega seisavad silmitsi kindlustusandjad ja seega lõpuks tarbijad juhul, kui Euroopa Kohus peaks otsustama, et mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustusega on kaetud põhikohtuasjas aset leidnud õnnetus.
13. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ainus esitatud küsimus toob endaga tegelikult kaasa kaks probleemi. Esiteks näib, et vaidluste põhjal, mis peeti põhikohtuasja läbi vaadanud erinevates siseriiklikes kohtutes, oleks tarvilik kiiresti kõigepealt kinnitada, et traktorit võib pidada sõidukiks direktiivi 72/166 artikli 1 punkti 1 tähenduses. Teiseks tuleb kindlaks teha, kas D. Vnukile tekkinud kahju on põhjustatud traktori kui sõidukiga teel liiklemisest või traktori kasutamisest ning kas õnnetus, milles ta oli kannatanu, kuulub seega tõepoolest direktiivi 72/166 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud kohustusliku tsiviilvastutuskindlustuse kohaldamisalasse.
A. Õnnetuse põhjustanud traktor tuleb kvalifitseerida „sõidukiks” direktiivi 72/166 artikli 1 punkti 1 tähenduses
14. Vastavalt direktiivi 72/166 artikli 1 punktile 1 kohaldatakse direktiivi „kõigile maismaal sõitmiseks mõeldud mootorsõidukitele, mis liiguvad edasi mehhaanilise jõuga, kuid ei sõida rööbastel, ja ühendatud või ühendamata haagistele”.
15. Direktiivi 72/166 artiklis 4 sätestatu kohaselt on liikmesriigil võimalus teha erand direktiivi artikli 3 sätetest seoses teatavate isiku- ja sõidukikategooriatega, mille nimekiri tuleb edastada nii teistele liikmesriikidele kui ka komisjonile.(4) Kuigi ilmneb, et teatud liikmesriigid on seda võimalust kasutanud, mõnikord just selleks, et välistada kohustus kindlustada põllumajandussõidukid või traktorid, mille põhiasukoht on nende territooriumil – nagu Malta Vabariik või Soome Vabariik –, tuleb siiski tõdeda, et sellist võimalust ei olnud kasutanud liikmesriik, kus leidis aset põhikohtuasi.(5)
16. Seega ei ole mingit kahtlust, et õnnetuse põhjustanud traktor tuleb kvalifitseerida „sõidukiks” liikluskindlustuse direktiivide tähenduses. Samuti ilmneb Euroopa Kohtule esitatud toimikust, et traktor vedas haagist ning haagis lükkas redeli ümber. Selles osas on direktiivi 72/166 sõnastus jälle väga selge, kuna direktiivis on sõnaselgelt täpsustatud, et isegi ühendamata haagised – millega ei näi tegemist olevat käesolevas asjas käsitletava õnnetuse puhul – loetakse sõidukiks.
17. Lisaks puudub igasugune seadusest tulenev alus, millega saaks põhjendada seda, kuidas põhikohtuasja vastustaja tegi eelotsusetaotluse esitanud kohtus vahet „masina” ja „sõiduki” vahel. Selles osas jagan ma komisjoni väljendatud muret selle üle, et niisuguse kriteeriumiga kaasnevad praktilised raskused ja ebakindlus õnnetuses kannatanute jaoks. Sageli on niisuguste mitmeotstarbelise sõiduki kategooriate puhul nimelt keeruline eristada, millal lõppeb selle kasutamine sõidukina ja algab kasutamine töövahendina. Igal juhul võib kõnealune hinnang mõjutada järeldust, kas õnnetus on tõepoolest põhjustatud sõiduki kasutamisel direktiivi 72/166 artikli 3 lõike 1 tähenduses, kuid ei mõjuta sama direktiivi artikli 1 punkti 1 tähenduse sõiduki kvalifitseerimist kui sellist.
B. Mõiste „õnnetus”, mis on põhjustatud sõiduki kasutamisel direktiivi 72/166 artikli 3 lõike 1 tähenduses
18. Eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks tuleb minu arvates kõigepealt tagasi tulla põhjuste juurde, mis panid kohtu kahtlema direktiivi 72/166 artikli 3 lõike 1 üle võtnud siseriiklikele õigusnormidele antavas tõlgenduses ja mis on tingitud selle artikli erinevate keeleversioonide terminoloogilisest varieerumisest. Seejärel tuleb kõnealusele artiklile antava tõlgenduse ühtlustamiseks minu arvates analüüsida seda sätet grammatiliselt, teleoloogiliselt ja süstemaatiliselt. Lõpuks tuleb selle analüüsi tulemustest teha järeldused konkreetse juhtumi suhtes, mis on käesoleval ajal Euroopa Kohtu menetluses.
1. Kahtluse põhjused: liidu seadusandja terminoloogiline ebatäpsus ja siseriikliku praktika mitmekesisus
19. Kuna tõepoolest on tegemist sõidukiga, jääb veel lahendada küsimus, kas sõidukiga põhjustatud kahju tulenes tegelikult liikluse olukorrast. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu raskused on tingitud keelelistest lahknevustest liidu õigusaktides, mis on aluseks mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse kohustusele.
20. Prantsuskeelse teksti lugejal puudub esmapilgul kahtlus, et liikluskindlustuse direktiivid oma pealkirjas eneses viitavad mootorsõidukite kasutamisele liikluses.
21. Nende direktiivide ingliskeelse versiooniga tutvumisest piisab siiski selleks, et tuvastada, et teatud keeleversioonid puudutavad niisuguse tsiviilvastutuse kindlustamise reguleerimist, mis tuleneb sõiduki kasutusest või kasutamisest(6). Nii on see ka sloveenikeelse versiooni puhul.
22. Sama keeleline lahknevus ilmneb ka direktiivi 72/166 artikli 3 lõike 1 lugemisel.
23. Prantsuskeelses versioonis pannakse liikmesriikidele kohustus võtta „artiklit 4 arvestades kõik vajalikud meetmed tagamaks, et nende sõidukite kasutamisel, mille põhiasukoht on tema territooriumil, on tsiviilvastutus kaetud kindlustusega” (toutes les mesures utiles, sous réserve de l’application de l’article 4, pour que la responsabilité civile relative à la circulation des véhicules ayant leur stationnement habituel sur son territoire soit couverte par une assurance).(7) Sama sõnastus on hispaania-, kreeka-, itaalia-, hollandi-, poola- ja portugalikeelses versioonis.
24. Direktiivi 72/166 artikli 3 lõike 1 ingliskeelses versioonis pannakse liikmesriikidele omakorda kohustus võtta vajalikud meetmed to ensure that civil liability in respect of the use of vehicles normally based in its territory is covered by insurance(8). Bulgaaria-, tšehhi-, eesti-, läti-, malta-, slovaki-, sloveeni- ja soomekeelne versioon viitab samuti sõidukite kasutamise mõistele.
25. Artikli 3 lõike 1 saksa-, taani-, leedu-, ungari-, rumeenia- ja rootsikeelses versioonis viidatakse omakorda kohustusele võtta tsiviilvastutuskindlustus sõidukite jaoks.
26. Need lahknevused tekitavad ilmselgelt ebakindluse küsimuses, mida täpselt hõlmab direktiivi 72/166 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud kindlustuskohustus. Ühelt poolt võib seda tõlgendada nii, et kindlustusselts on kohustatud hüvitist maksma üksnes õnnetuste korral, mis on põhjustatud teeliikluse – see on mõiste, millele tuleb veel anda määratlus – kontekstis. Seda seisukohta toetab kindlustusselts, kes on põhikohtuasja vastustaja eelotsusetaotluse esitanud kohtus. Teiselt poolt võib laiemas tähenduses selle kohustusega kaetuks lugeda kogu kahju, mis on mis tahes viisil seotud sõiduki kasutamise või töötamisega, sõltumata asjaolust, kas õnnetus on põhjustatud teeliikluse olukorras või mitte.
27. Liikmesriigid ei kõrvaldanud kahetähenduslikkust ka liikluskindlustuse direktiivide ülevõtmise ajal. Nimelt, kui direktiivi 72/166 artikli 3 lõike 1 saksakeelses versioonis viidati kohustusele võtta kindlustus sõidukite jaoks, siis ülevõtmist puudutavates Saksa ja Austria õigusnormides kasutatakse mõistet „sõiduki kasutamine”(9). Teistes siseriiklikes õigusnormides kasutatakse samal ajal ja vahet tegemata mõisteid „sõiduki kasutamine liikluses” ja „sõiduki kasutamine” – näiteks Horvaatias, Lätis, Leedus ja Portugalis.
28. Samuti esineb juhtumeid, kus siseriiklik kohus jätab tähelepanuta direktiivid üle võtnud õigusnormide sõnastuse, selleks et laiendada või vastupidi kitsendada kindlustuskohustuse kohaldamisala. Näiteks on Cour de cassation (Luksemburg) otsustanud, et mootorsõiduki tsiviilvastutuskindlustusega kaetud sõiduk on vastupidise kokkuleppe puudumise korral kindlustatud seal, kus sõiduk asub, ning oluline ei ole asjaolu, kas kahju tekkis liiklemise käigus.(10) Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Leedu kõrgeim halduskohus) lähtus kitsamast tõlgendusest kui see, mis ilmselt on lubatud siseriiklikus õiguses, otsustades et niisuguse sõiduki omanikul, mis osales suletud territooriumil toimunud õnnetuses, puudus kindlustuskohustus(11). Teised kohtud on ka otsustanud, et sõidukiga seotud õnnetused, mis leidsid aset põllumajandusmaal või niinimetatud suletud territooriumil, ei ole kaetud kohustusliku kindlustusega(12).
29. Arvestades, et direktiivi 72/166 erinevate keeleversioonide vahel esinevad lahknevused, mis võivad tingida niisugused varieeruvad tõlgendused, on Euroopa Kohus korduvalt otsustanud, et „[liidu] õiguse ühetaolise tõlgendamise vajadus välistab selle, et kahtluse korral tõlgendataks sätte sõnastust eraldatult, nõudes vastupidi, et seda tõlgendataks teisi ametlikke keeleversioone arvestades […] ning lähtudes selle õigusakti üldisest ülesehitusest ja eesmärkidest, mille osa see säte moodustab”(13).
30. Nimetatud vajadus on seda enam ülekaalukas, et kahetähenduslikkus puudutab siinkohal liikluskindlustuse direktiividega rakendatud kogu süsteemi jaoks keskset mõistet, mistõttu direktiivi 72/166 artikli 3 lõikes 1 viidatud mõistet „kasutamine liikluses” või „kasutamine” – kuivõrd see ei viita otseselt liikmesriikide õigusele selle tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramiseks – tuleb pidada liidu õiguse autonoomseks mõisteks ja seda tuleb kogu Euroopa Liidus tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt ning selleks tuleb arvesse võtta õigusnormi konteksti ja vastava õigusaktiga taotletavat eesmärki.(14) Ilmselgelt vastuolus on seadusandja tahtega ja tema taotletavate eesmärkidega – mille juurde tulen ma kohe tagasi – seada kohustusliku kindlustuse ulatus sõltuvusse üksikutest määratlustest, mida iga liikmesriik tahab anda mõistele „kasutamine liikluses” ja/või „kasutamine”.
2. Liikluskindlustuse direktiivide grammatiline ja teleoloogiline tõlgendamine
31. Sissejuhatuseks olgu märgitud, et direktiivi 72/166 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada hilisemaid kohustusliku liikluskindlustuse direktiive silmas pidades, et määrata kindlaks liikmesriikide kohustused, kui neilt nõutakse kõigi vajalike meetmete võtmist, et niisuguste sõidukite kasutamisel, mille põhiasukoht on nende territooriumil, on tsiviilvastutus kaetud kindlustusega.(15)
32. Kõigepealt tuleb mainida, et liikluskindlustuse direktiivides ei ole määratletud mõisteid „õnnetus” ega „kindlustusjuhtum”, ega ka selgitatud, mida tuleb mõista sõiduki „liikluses kasutamise” või „kasutamise” all.
33. Samuti tuleb välja tuua teatud areng sõnastuses, mida seadusandja on erinevate direktiivide vastuvõtmisel kasutanud. Nii keskenduti direktiivis 72/166 rohkem sõidukile, mis eelkõige on asetatud liikluses kasutamisega seotud konteksti: selles viidatakse mõistetele „sõiduki põhiasukoht”(16), „reisijate liikumine” ja „kasutada [lubamine]”(17). Seejärel kaugenesid direktiivide sätted kõnealustest „sõidukile keskendunud” – kui nii võib öelda – kaalutlustest ning nendes kasutati rohkem isikule suunatud lähenemist ega tegeletud enam kindlustusesemega – sõidukiga, vaid pigem erinevatesse kategooriatesse kuuluvate õnnetuses kannatanutega, kelle kahju peab olema kaetud kohustusliku kindlustusega – nimelt „sõitjad, välja arvatud juht”(18), õnnetuses „osalejad”(19), „iga kaassõitja”(20) või ka jalakäijad, jalgratturid ja muud mootori jõuta liiklejad(21) ning „õnnetustes kannatanud”(22).
34. Õnnetus ise on määratletud erinevalt ja seda ei ole alati seostatud teeliiklusega või sõiduki kasutamisega. Nii võib tegemist olla olukorraga, milles „põhjustab õnnetuse sõiduk”(23), „mootorsõidukitega toimunud õnnetustega”(24), „sõidukite põhjustatud õnnetustega”(25), „mootorsõiduki õnnetusega”(26), „mootorsõidukiõnnetustega”(27), „õnnetuste[ga] […], mille põhjustab sõiduki kasutamine”(28) või ka „mootorsõidukiõnnetustega”(29).
35. Samuti tuleb märkida, et direktiivi 2000/26 artikliga 8 muudetakse osaliselt nõukogu 24. juuli 1973. aasta direktiivi 73/239/EMÜ otsekindlustustegevuse, välja arvatud elukindlustustegevuse alustamise ja jätkamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta(30). Nimetatud muudatus ei puuduta siiski direktiivi 72/166 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud kohustusliku kindlustusega kaetavate riskide klassifitseerimist, nagu tuleneb direktiivi 73/239 A lisa 10 osast, milles maismaamootorsõidukite tsiviilvastutuse osas viidatakse „[k]ogu vastutusele, mis tekib maismaamootorsõidukite kasutamisel (sealhulgas vedaja vastutus)”(31). Direktiivi 73/239 kohaselt ei piirdu kaetav risk üksnes teeliikluse olukordadega.
36. Grammatilisest analüüsist ei nähtu, et seadusandja oleks loonud iseäranis erandliku olemusliku seose liikluskindlustuse direktiividega kehtestatud korra ja teeliikluse olukorra vahel kõige kitsamas tavapärases tähenduses, milleks on sõidukite liiklemine selleks ette nähtud avalikel teedel. Õigusaktide redaktsioonis täpsuse puudumise tõttu jõuan ma järeldusele, et kuigi teeliikluse mõte on selles küll olemas, ei ole see ilmselt siiski – meenutagem – erandlik ega ülekaalukas.
37. See järeldus ei ole vastuolus liikluskindlustuse direktiivide teleoloogilise analüüsiga. Direktiivi 72/166 artikli 3 lõike 1 alusel kindlustuskohustuse kehtestamist toetas esialgu nõue kaotada kindlustuse kontrollimine, mis toimub iga liikmesriigi piiril enne sõidukiga riigi territooriumile sisenemist, kuna see kontroll piirab nii isikute kui ka kaupade vaba liikumist. Kuigi süstemaatilised kontrollid kadusid nendest direktiividest esimese jõustumisega, ei lõpetanud seadusandja oma õigusaktide andmist ning seda peamiselt eesmärgiga üha enam täpsustada seda, kuidas tuleb kannatanuid kohelda.(32) Nii on Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikas korratud, et „[direktiivide 72/166 ja 84/5] preambulis rõhutatakse, et nende direktiividega soovitakse ühelt poolt kindlustada liidu territooriumil põhiasukohta omavate mootorsõidukite ja nendes viibivate isikute vaba liikumine ning teiselt poolt tagada nende sõidukite põhjustatud õnnetusjuhtumites kannatanutele samalaadne kohtlemine, olenemata sellest, millises liidu osas õnnetusjuhtum toimus”(33). Alates direktiivist 72/166 kehtinud kannatanute kaitse eesmärki(34) ei saa seega pidada teisejärguliseks võrreldes eesmärgiga muuta vabamaks isikute ja kaupade liikumine, selleks et viia ellu siseturg. Seda valdkonda puudutav kohtupraktika kinnitab, et Euroopa Kohus on selgelt kaldunud laialt ja suuremeelselt tõlgendama sätteid, mis võivad olla soodsad kannatanule, ning seevastu kitsalt iga sätet, mille tulemusel välistatakse kohustus maksta hüvitist teatud isikute kategooriale(35).
3. Kohaldamine käesolevas asjas
38. Olgu märgitud, et Euroopa Kohus on direktiivi 72/166 artikli 1 punkti 2 tähenduses mõiste „kahju” tõlgendamisel otsustanud, et kuigi seadusandja ei ole seda mõistet rohkem määratlenud, ei anna miski alust arvata, et kindlustuskatte alt tuleks teatud kahju välja jätta, ning et kolmes esimeses liikluskindlustuse direktiivis sätestatu alusel ei ole võimalik järeldada, et seadusandja oleks soovinud piirata nende direktiividega tagatud kaitset, piirates mõistet „kahju”.(36)
39. Ma olen veendunud, et sarnasest arutluskäigust saab lähtuda ka käesoleval juhul.
40. Tuleb tõdeda, et mõistet „kasutamine” kasutavad direktiivi 72/166 artikli 3 lõike 1 sõnastuses 22 olemasolevast keeleversioonist üksnes seitse. Lisaks ei näi liikluskindlustuse direktiivides liidu seadusandja kasutatav sõnavara olevat kitsalt ja rangelt piiratud teeliikluse õnnetustega. Lõpuks on liidu seadusandja õnnetuses kannatanutele antavaid tagatisi pidevalt suurendanud.
41. Neil asjaoludel ei saa mõiste „kasutamine” laia käsitluse – see on käsitlus, mis paremini ühtib enamikus keeleversioonides kasutatava mõistega – juurde jäämist lugeda seadusandja tahte moonutamiseks ja see on kooskõlas ka eespool meenutatud Euroopa Kohtu praktikaga. Selles osas ei nõustu ma Iiri valitsuse väljendatud murega õiguskindluse põhimõtte ja õigusnormide ootuspärasuse põhimõtte suhtes ja tuletan meelde, et direktiivis 72/166 käsitletava tsiviilvastutusega kaetud riski klassifitseerimisel on viidatud mõistele „sõiduki kasutamine”, mitte pelgale teeliiklusele(37).
42. Direktiivi 72/166 artikli 3 lõike 1 alusel sõlmitud kohustuslik kindlustus peab seega kõigis liikluskindlustuse direktiivides kindlaksmääratud tingimustel ja piirides katma kahju, mis on põhjustatud sõidukiga selle kasutamise käigus, niivõrd kui sõiduki kasutamine vastab selle tavapärasele otstarbele. Kõik teeliikluse olukorrad on a fortiori kaetud.
43. Asjaolu, et õnnetus, milles D. Vnuk oli kannatanu, leidis aset eraomandis oleval territooriumil, ei ole määrava tähtsusega. Esiteks toimus manööver taluõues, mis eeldatavalt peaks olema sõidukõlblik ja seega sisaldama endas isikute jaoks sõiduki kasutamisest tulenevaid ohtusid. Teiseks on kannatanute – keda liidu seadusandja põhjendatult peab „nõrgimaks osapooleks”(38) – kaitse ja nende ühetaolise kohtlemise eesmärk ohustatud, kui nimetatud kannatanute kahju jääb hüvitamata põhjusel, et sõiduki kasutamine toimus väljaspool avalikke teid. Ma leian, et kui mõiste „liikluses kasutamine” puhul lähtuda laiast käsitlusest sõiduki „kasutamise” tähenduses, siis tuleb samuti tõdeda, et kindlustusega kaetud õnnetused ei ole ainult need, mis on aset leidnud avalikul teel. Kolmandaks vastab selline lähenemine samuti direktiiviga 72/166 taotletavale teisele eesmärgile, milleks on isikute ja kaupade vaba liikumine, kuna kohustuslik kindlustus katab kõik sõiduki kasutamise olukorrad – eelmises punktis toodud piirides – ja seda sõltumata asjaolust, millise õigusliku seisundi või kasutusotstarbega on maa, kus õnnetus aset on leidnud.
44. Lõpuks, kuna õnnetus, milles D. Vnuk oli kannatanu, leidis aset sõiduki tagurdamise tõttu, siis oli selle põhjuseks sõiduki kui sellise kasutamine, ilma et kohtuasja lahendamiseks oleks tarvilik täiendavalt uurida, millised on sõiduki kui masina kasutamise võimalikud tagajärjed kindlustuskohustuse kohaldamisala suhtes.
45. Seetõttu teen ma Euroopa Kohtule ettepaneku vastata, et direktiivi 72/166 artikli 3 lõiget 1 koostoimes kasutamise mõiste autonoomse laadiga, nagu see tuleneb ka hilisematest liikluskindlustuse direktiividest, tuleb tõlgendada nii, et taluõues traktoriga haagise küüni manööverdamist tuleb pidada selle mõiste alla kuuluvaks.
46. Kõiki eelnevaid põhjendusi kogumis arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Vrhovno sodišče esitatud küsimusele järgmiselt:
Nõukogu 24. aprilli 1972. aasta direktiivi 72/166/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 3 lõiget 1 koostoimes kasutamise mõiste autonoomse laadiga, nagu see tuleneb ka nõukogu teisest 30. detsembri 1983. aasta direktiivist 84/5/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 8, lk 17; ELT eriväljaanne 06/07, lk 3), kolmandast nõukogu 14. mai 1990. aasta direktiivist 90/232/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 129, lk 33; ELT eriväljaanne 06/01, lk 249), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. mai 2000. aasta direktiivist 2000/26/EÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise ning nõukogu direktiivide 73/239/EMÜ ja 88/357/EMÜ muutmise kohta (Neljas liikluskindlustuse direktiiv) (EÜT L 181, lk 65; ELT eriväljaanne 06/03, lk 331) ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivist 2005/14/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiive 72/166/EMÜ, 84/5/EMÜ, 88/357/EMÜ ja 90/232/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2000/26/EÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse kohta (ELT L 149, lk 14), tuleb tõlgendada nii, et taluõues traktoriga haagise küüni manööverdamist tuleb pidada selle mõiste alla kuuluvaks.
2 –	EÜT L 103, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01, lk 10.
3 –	Nimelt nõukogu teine 30. detsembri 1983. aasta direktiiv 84/5/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 8, lk 17; ELT eriväljaanne 06/07, lk 3); kolmas nõukogu 14. mai 1990. aasta direktiiv 90/232/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 129, lk 33; ELT eriväljaanne 06/01, lk 249); Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. mai 2000. aasta direktiiv 2000/26/EÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise ning nõukogu direktiivide 73/239/EMÜ ja 88/357/EMÜ muutmise kohta (Neljas liikluskindlustuse direktiiv) (EÜT L 181, lk 65; ELT eriväljaanne 06/03, lk 331) ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiiv 2005/14/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiive 72/166/EMÜ, 84/5/EMÜ, 88/357/EMÜ ja 90/232/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2000/26/EÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse kohta (ELT L 149, lk 14) (edaspidi koos „liikluskindlustuse direktiivid”). Veel tuleb välja tuua Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta direktiiv 2009/103/EÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmise kohta (ELT L 263, lk 11), millega küll toona see valdkond kodifitseeriti, kuid mis ei ole põhikohtuasjas ratione temporis kohaldatav.
4 –	Direktiivi 2005/14 artikli 1 lõikega 3 täiendati direktiivi 72/166 artikli 4 sõnastust.
5 –	Vt nimekiri kindlustuskohustusest vabastatud isikutest ning hüvitise maksmise eest vastutavatest asutustest või organitest, kättesaadav veebilehel http://ec.europa.eu/internal_market/insurance/consumer/motor/index_fr.htm.
6 –	Nimelt inglise keeles the use.
7 –	Kohtujuristi kursiiv.
8 –	Kohtujuristi kursiiv.
9 –	Vt Austria õiguses mootorsõidukite kohustusliku tsiviilvastutuskindlustuse seadus (Kraftfahrzeug-Haftpflichtversicherungstgesetz, BGBl. 651/1994) ja Saksa õiguses kohustusliku kindlustuse seaduse (Pflichtversicherungsgesetz) § 1.
10 –	Cour de cassationi 20. detsembri 2012. aasta otsus kohtuasjas nr 65/12.
11 –	Vt 23. septembril 2011 tehtud otsus nr N575‑1685/2011. Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Leedu kõrgeim halduskohus) kasutas suletud territooriumi määratlemisel siiski pigem kitsast käsitlust, kui ta leidis samas otsuses, et selleks ei saa kvalifitseerida metsa, samuti metsa ja kraavidega piirnevat ala.
12 –	Nii on see nimelt Bulgaaria, Leedu ja Ühendkuningriigi kohtupraktikas.
13 –	17. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑347/08: Vorarlberger Gebietskrankenkasse (EKL 2009, lk I‑8661, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt selle kohta samuti 24. oktoobri 2013. aasta otsus kohtuasjas C‑22/12: Haasová (punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika) ja 24. oktoobri 2013. aasta otsus kohtuasjas C‑277/12: Drozdovs (punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika).
14 –	Vt 21. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑426/05: Tele2 Telecommunication (EKL 2008, lk I‑685, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika).
15 –	Vt minu ettepanek kohtuasjas C‑409/11: Csonka jt, milles otsus tehti 11. juulil 2013 (ettepaneku punkt 27).
16 –	Direktiivi 72/166 artikli 1 punkt 4, artikli 2 lõige 2 ja artikli 3 lõige 1.
17 –	Vastavalt direktiivi 72/166 põhjendus 6 ja artikkel 6.
18 –	Direktiivi 90/232 artikkel 1.
19 –	Direktiivi 90/232 artikkel 5.
20 –	Direktiivi 2005/14 põhjendus 15.
21 –	Direktiivi 2005/14 põhjendus 16 ja artikkel 4.
22 –	Direktiivi 2005/14 artikkel 4.
23 –	Direktiivi 72/166 artikkel 5.
24 –	Direktiivi 90/232 põhjendus 4.
25 –	Direktiivi 90/232 põhjendus 8, direktiivi 2000/26 artikli 1 lõige 3 ning direktiivi 2005/14 põhjendused 5, 7 ja 8 ning artikkel 4.
26 –	Direktiivi 2000/26 põhjendused 8, 11 ja 20.
27 –	Direktiivi 2000/26 põhjendus 14.
28 –	Direktiivi 2000/26 artikli 1 lõike 1 esimene lõik ja lõige 2. Vt samas sõnastuses sama direktiivi artikli 1 lõike 1 teine lõik.
29 –	Direktiivi 2005/14 põhjendused 20–23.
30 –	EÜT L 228, lk 3; ELT eriväljaanne 06/01, lk 14.
31 –	Kohtujuristi kursiiv. Prantsuskeelne versioon on siinkohal sarnane ingliskeelses (the use) või ka itaaliakeelses (l’uso) versioonis kasutatud väljendiga, kui tsiteerida ainult neid keeleversioone.
32 –	Lühidalt tuleb meenutada kõnealuse kannatanute kaitse arengut. Direktiiviga 84/5 kehtestati vara- ja isikukahju kohustusliku katmise põhimõte, määrati kindlaks hüvitise tagatud miinimumsummad ja pandi kohustus luua organ, kelle ülesanne on maksta hüvitist kahju eest, mille on põhjustanud tundmatu või kindlustamata sõiduk (direktiivi 84/5 artikkel 1), piirati kindlustuspoliisides sisalduvaid erandiklausleid (direktiivi 84/5 artikkel 2) ja laiendati kindlustuskaitset kindlustatu, sõidukijuhi või kindlustusjuhtumi puhul muu vastutava isiku perekonnaliikmetele (direktiivi 84/5 artikkel 3). Direktiiviga 90/232 laiendati kindlustuskaitset isikukahju puhul lisaks juhile ka kõigile sõitjatele (direktiivi 90/232 artikkel 1) ja anti õnnetuses osalejatele õigus saada teavet asjassepuutuva kindlustusseltsi nime kohta (direktiivi 90/232 artikkel 5). Lisaks nähti direktiivis 2000/26 ette kannatanute suhtes kohaldatavad erisätted (direktiivi 2000/26 artikkel 1), näiteks vahetu nõudeõigus (direktiivi 2000/26 artikkel 3), kohustus määrata nõuete lahendamise eest vastutav esindaja (direktiivi 2000/26 artikkel 4), kohustus luua uus teabekeskus (direktiivi 2000/26 artikkel 5) ja kohustus luua hüvitusorgan (direktiivi 2000/26 artikkel 6). Lõpuks võimaldati direktiiviga 2005/14 kohandada kindlustuskatte minimaalseid summasid ja vaadata need üle iga viie aasta järel ning laiendati direktiivis 84/5 ette nähtud organi poolt hüvitise maksmist vara- ja isikukahjule (direktiivi 2005/14 artikkel 2). Selle direktiiviga piirati ka kindlustuskatte välistamise klausleid ja nähti ette kindlustuskatte laiendamine isiku- ja varakahjule, mis on tekitatud jalakäijatele, jalgratturitele ja muudele liiklejatele, keelates kannatanutelt omavastutuse nõudmise ja laiendades veel viimaste õigust saada teavet (direktiivi 2005/14 artikkel 4).
33 –	23. oktoobri 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑300/10: Marques Almeida (punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika). Kohtujuristi kursiiv.
34 –	Vt selle kohta 28. märtsi 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑129/94: Ruiz Bernáldez (EKL 1996, lk I‑1829, punkt 18) ja 1. detsembri 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑442/10: Churchill Insurance Company ja Evans (EKL 2011, lk I‑12639, punkt 30). Seda eesmärki on äsja veel korratud (vt eespool viidatud kohtuotsus Haasová (punktid 47 ja 49) ning eespool viidatud kohtuotsus Drozdovs (punktid 38 ja 40)).
35 –	Vt eelkõige 14. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑348/98: Mendes Ferreira ja Delgado Correia Ferreira (EKL 2000, lk I‑6711); 19. aprilli 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑356/05: Farrell (EKL 2007, lk I‑3067), samuti eespool viidatud kohtuotsus Haasová ja eespool viidatud kohtuotsus Drozdovs (eelkõige punkt 45).
36 –	Eespool viidatud kohtuotsus Haasová (punktid 53 ja 54).
37 –	Vt käesoleva ettepaneku punkt 35.
38 –	Vt direktiivi 2005/14 artikkel 4

matches:
kohus
kohus
kohus
Kohus
Kohus
kohus
Kohus
Kohus
Kohus
§ 1


Töövaidluse lahendamise seadus
Riigikogu 14.06.2017 seadus; jõustumiskuupäev 01.01.2018
redaktsioon 01.03.2018 [RT I, 28.12.2017, 18]
06.12.2017 RT I, 28.12.2017, 1 01.01.2018, osaliselt 01.03.2018
Vastu võetud 14.06.2017
RT I, 04.07.2017, 3
jõustumine 01.01.2018
Käesolev seadus reguleerib töövaidluskomisjonide moodustamist ja töökorda ning töövaidluse lahendamise korda.
(1) Käesolevat seadust kohaldatakse töövaidluskomisjonis järgmiste töövaidluste lahendamisele:
1) töötaja ja Eestis registreeritud või Eestis filiaali kaudu tegutseva välisriigi tööandja vahelisest töösuhtest ning töösuhte ettevalmistamisest tulenev töövaidlus (individuaalne töövaidlus);
2) Eestisse lähetatud töötajate töötingimuste seaduse §-st 7 tulenev Eestisse lähetatud töötaja ja tema tööandja vaheline töövaidlus (individuaalne töövaidlus);
3) kollektiivlepingu täitmisest tulenev kollektiivne töötüli (kollektiivne töövaidlus).
(2) Käesolevat seadust ei kohaldata tööõnnetusest või kutsehaigusest tingitud tervisekahjustuse, kehavigastuse või surma põhjustamisega tekitatud kahju hüvitamise vaidluse lahendamisele.
(3) Töövaidluste lahendamine kohtus on reguleeritud tsiviilkohtumenetluse seadustikuga käesolevas seaduses sätestatud erisustega.
(4) Töövaidlusasi on töövaidluskomisjonis lahendatav käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud vaidlus.
§ 3. Töövaidluse kokkuleppeline lahendamine
Võimaluse korral lahendatakse töövaidlusasi vaidlevate poolte (edaspidi pool või pooled) kokkuleppel:
2) töövaidluskomisjonis leppimise teel või kompromissiga, lähtudes käesolevas seaduses sätestatust.
2. peatükk Töövaidluskomisjon
§ 4. Töövaidluskomisjon
(1) Töövaidluskomisjon (edaspidi ka komisjon) on Tööinspektsiooni juures asuv kohtuväline töövaidlusi lahendav organ riigivastutuse seaduse § 15 lõike 2 punkti 1 tähenduses.
(2) Töövaidluskomisjon on sõltumatu ja lähtub otsuste tegemisel seadustest ning muudest õigusaktidest, Eestile siduvatest välislepingutest ja muudest töösuhteid reguleerivatest eeskirjadest, sealhulgas kollektiiv- ja töölepingutest.
§ 5. Töövaidluse lahendamise asukoht
Töövaidluse lahendamise asukohad sätestatakse Tööinspektsiooni põhimääruses.
§ 6. Töövaidluskomisjoni liikmed
Töövaidluskomisjoni liikmed on töövaidluskomisjoni juhataja ning töövaidluskomisjoni koosseisuliseks liikmeks nimetatud töötajate ameti- ja kutseliitude ühenduste esitatud töötajate esindaja ning tööandjate keskliitude esitatud tööandjate esindaja (edaspidi kaasistuja).
§ 7. Töövaidluskomisjoni juhataja
(1) Töövaidluskomisjoni juhataja nimetab ametikohale ja vabastab ametikohalt valdkonna eest vastutav minister.
(2) Töövaidluskomisjoni juhatajaks võib nimetada isiku, kes:
1) on omandanud õiguse õppesuunal vähemalt riiklikult tunnustatud magistrikraadi, sellele vastava kvalifikatsiooni Eesti Vabariigi haridusseaduse § 28 lõike 22 tähenduses või sellele vastava välisriigi kvalifikatsiooni;
2) tunneb tööõigust ja töövaidluse menetluse läbiviimist;
3) on ametikohale vajalike võimete ja isiksuseomadustega;
4) on kõrgete kõlbeliste omadustega;
5) ei ole süüdi mõistetud kuriteo toimepanemises;
6) ei ole kohtuniku, notari või kohtutäituri ametikohalt tagandatud;
7) ei ole advokatuurist välja heidetud.
(3) Töövaidluskomisjoni juhataja põhipalk moodustab 80–100 protsenti riikliku lepitaja põhipalgast. Põhipalga kinnitab valdkonna eest vastutav minister Tööinspektsiooni peadirektori ettepanekul.
(4) Ametikohale nimetatud töövaidluskomisjoni juhataja ametikohale sobivuse, sealhulgas tööõiguse ja töövaidluse menetluse läbiviimise tundmise hindamiseks korraldatakse üks kord kolme aasta jooksul hindamine.
(5) Töövaidluskomisjoni juhataja nõuetele vastavuse hindamise korra kehtestab valdkonna eest vastutav minister määrusega.
(6) Hindamisel ametikohale esitatud nõuetele mittevastavaks tunnistamise korral vabastatakse töövaidluskomisjoni juhataja ametikohalt avaliku teenistuse seaduse § 95 alusel.
(7) Töövaidluskomisjoni juhatajale ei kohaldata avaliku teenistuse seaduse § 16 lõikeid 2–5, §-e 21–24, 30, 33, 45, 46, 52–54, 57, 61, 63, 67, 91 ja 98.
§ 8. Kaasistujale esitatavad nõuded
Kaasistuja on isik:
1) kes on teovõimeline Eesti kodanik;
2) kelle elukoht on Eestis;
3) kes oskab eesti keelt B2-tasemel;
4) kes on kaasistuja tegevuseks sobivate kõlbeliste omadustega;
5) kes ei ole süüdi mõistetud kuriteo toimepanemises;
6) kes ei ole pankrotivõlgnik;
7) kelle terviseseisund sobib kaasistuja tegevuseks.
§ 9. Töötajate esindaja ja tööandjate esindaja kaasistujaks esitamine ning valimine
(1) Töötajate ameti- ja kutseliitude ühendused ning tööandjate keskliidud esitavad Tööinspektsiooni määratud arvule vastava nimekirja võimalikest kaasistujateks nimetatavatest isikutest, kes on kirjalikult kinnitanud käesoleva seaduse §-s 8 sätestatud nõuetele vastavust. Tööinspektsioon võib igal ajal nõuda nimekirja täiendamist või muutmist.
(2) Töövaidluskomisjoni juhataja valib käesoleva paragrahvi lõikes 1 toodud nimekirjast kaasistujaks isikud, kes vastavad käesoleva seaduse §-s 8 sätestatud nõuetele.
§ 10. Kaasistujate osavõtt töövaidluskomisjoni tööst
(1) Kaasistujaks nimetatud töövaidluskomisjoni liikmele teatatakse istungi toimumisest mõistliku aja jooksul enne istungit ja võimaldatakse töövaidlusasjaga tutvumiseks juurdepääs menetlusdokumentidele.
(2) Kui kaasistujaks nimetatud töövaidluskomisjoni liikmel ei ole mõjuval põhjusel võimalik istungil osaleda, teavitab ta sellest viivitamata töövaidluskomisjoni juhatajat. Sellisel juhul valib töövaidluskomisjoni juhataja esitatud nimekirjast uue kaasistuja.
(3) Tööandja vabastab kaasistujaks nimetatud isiku istungil osalemise ajaks tööülesannete täitmisest. Kaasistujaks nimetatud isiku nõudmisel väljastab töövaidluskomisjoni juhataja kinnituse kaasistuja istungil osalemise kohta.
(4) Kaasistujale makstakse töövaidluskomisjoni istungil osalemise aja eest tasu Tööinspektsiooni eelarvest. Tasu istungil osalemise aja eest on kõrgemate riigiteenijate ametipalkade seaduse § 2 lõikes 1 nimetatud kõrgeima palgamäära, §-s 21 nimetatud kõrgeima palgamäära indeksi ja 0,078 korrutis. Tasu makstakse vastavalt istungi kestusele, arvestades, et ühele tunnile vastab 1/8 käesolevas lõikes sätestatud tasu alusel arvutatud päevatasust.
[RT I, 28.12.2017, 1 - jõust. 01.03.2018]
(5) Kaasistujale hüvitatakse töövaidluskomisjoni istungil osalemisega seotud kulud Tööinspektsiooni eelarvest tulumaksuseaduse § 13 lõike 3 punktide 1 ja 2 alusel töötaja kohta sätestatud ulatuses ja korras.
§ 11. Töövaidluse andmete töötlemine
(1) Töövaidluse andmeid töödeldakse töötervishoiu ja tööohutuse seaduses sätestatud töökeskkonna andmekogus.
(2) Paberdokumendid skaneeritakse ja salvestatakse käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud andmekogus asjakohase menetluse juures. Andmekogusse salvestatud dokumendid asendavad paberdokumente.
(3) Töövaidluse andmeid ja dokumente säilitatakse pärast menetluse lõppemist üksnes nii kaua, kui see on vajalik poolte või muude isikute huvides või avalikes huvides.
§ 12. Töövaidluskomisjoni töötingimused ja kulud
(1) Töövaidluskomisjoni töötingimused ja asjaajamise tagab Tööinspektsioon.
(2) Töövaidluskomisjoni tegevusega seotud kulud kaetakse Tööinspektsiooni eelarvest.
3. peatükk Menetlus töövaidluskomisjonis
§ 13. Menetluse üldpõhimõte
(1) Töövaidluskomisjoni ülesanne on menetlus läbi viia eesmärgipäraselt ja efektiivselt ning töövaidlus lahendada õigesti, võimalikult lihtsalt, kiirelt ja väikeste kuludega.
(2) Töövaidluskomisjon peab kogu menetluse ajal tegema kõik endast sõltuva, et töövaidlus või osa sellest lahendataks kompromissiga või muul viisil poolte kokkuleppel. Töövaidluskomisjoni juhataja võib selleks muu hulgas esitada pooltele kompromisslepingu projekti, teha ettepaneku lahendada vaidlus lepitusmenetluses või väljaspool töövaidluskomisjoni.
§ 14. Töövaidluskomisjoni juhataja määrus
(1) Käesolevas seaduses sätestatud juhtudel tehakse menetlustoiminguid määrusega. Määruse andmise õigus on töövaidluskomisjoni juhatajal.
(2) Määrusest peab nähtuma, kelle kohta on määrus tehtud ja mis on määruse sisu.
§ 15. Riigilõiv töövaidluskomisjoni pöördumisel
Töövaidluskomisjoni pöördumine on riigilõivuvaba.
§ 16. Menetluskulude kandmine
(1) Töövaidlusasja lahendamisel töövaidluskomisjonis kannab kumbki pool oma menetluskulud ise.
(2) Töövaidluskomisjonis tekkinud kulud on kohtuvälised kulud tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 144 punkti 4 tähenduses.
§ 17. Esindamine
(1) Töövaidluskomisjoni võib pöörduda isiklikult või esindaja kaudu.
(2) Esindusele kohaldatakse tsiviilseadustiku üldosa seaduses esinduse kohta sätestatut.
(3) Töövaidluskomisjoni juhataja kontrollib esindaja esindusõiguse olemasolu ning ei luba selle puudumisel isikul esindajana menetluses osaleda. Pool võib nõuda teise poole esindaja esindusõiguse kontrollimist igas menetlusstaadiumis. Advokaadi puhul eeldatakse esindusõiguse olemasolu.
§ 18. Menetlustoimingu avalikkus
(1) Töövaidlusasja arutamine töövaidluskomisjonis on avalik, kui käesolevas seaduses ei ole ette nähtud teisiti.
(2) Töövaidluskomisjoni istungi edastamisele ja salvestamisele kohaldatakse tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 42 lõikeid 1 ja 2.
§ 19. Menetluse kinniseks kuulutamine
(1) Töövaidluskomisjon kuulutab menetluse või osa menetlusest omal algatusel või poole taotlusel kinniseks, kui see on ilmselt vajalik tsiviilkohtumenetluse seadustikus sätestatud alustel.
(2) Töövaidluskomisjoni menetluse kinniseks kuulutamisele ja kinnisele istungile isiku lubamisele kohaldatakse tsiviilkohtumenetluse seadustiku menetluse kinniseks kuulutamise sätteid.
§ 20. Töövaidlusasja menetlemise peatamine
Töövaidlusasja menetlemise peatamisele kohaldatakse tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 356 lõikeid 1 ja 2.
§ 21. Taandumise kohustus
(1) Töövaidluskomisjoni liige peab ennast kohe töövaidlusasja menetlemisest taandama, kui ta on olnud samas asjas lepitajaks või kui ta põhjendatult ei saa jääda töövaidlusasja lahendamisel erapooletuks või kui esineb mõni tsiviilkohtumenetluse seadustiku §-s 23 nimetatud asjaolu.
(2) Pool võib käesoleva paragrahvi lõikes 1 ettenähtud juhul esitada avalduse töövaidluskomisjoni liikme taandamiseks.
§ 22. Taandamisavalduse esitamine ja läbivaatamine
(1) Töövaidluskomisjoni liikme taandamise avaldus esitatakse töövaidlusasja lahendavale töövaidluskomisjonile, kelle koosseisu taandatav kuulub, hiljemalt istungil enne töövaidlusasja sisulise arutamise algust. Taandamisavalduse võib hiljem esitada üksnes juhul, kui pool sai taandamise alusest teada pärast töövaidlusasja sisulise arutamise algust.
(2) Kirjalikus menetluses esitatakse taandamisavaldus käesoleva seaduse § 40 lõike 2 alusel määratud täiendavate avalduste ja dokumentide esitamise tähtaja jooksul.
(3) Taandamisavalduse rahuldamine või rahuldamata jätmine otsustatakse kolme tööpäeva jooksul avalduse esitamisest arvates.
(4) Kaasistuja taandamise avalduse vaatab läbi töövaidluskomisjoni juhataja. Taandamisavalduse rahuldamisel asendatakse taandatud kaasistuja vastavalt töövaidluskomisjoni moodustamise korrale.
(5) Töövaidluskomisjoni juhataja taandamise avalduse vaatavad läbi kaasistujateks nimetatud töövaidluskomisjoni liikmed. Taandamisavaldus tuleb rahuldada, kui selle poolt on vähemalt üks kaasistuja. Kui kaasistujad ei rahulda töövaidluskomisjoni juhataja vastu esitatud taandamisavaldust, võib töövaidluskomisjoni juhataja taandamiseks pöörduda kirjalikult kolme tööpäeva jooksul taandamisavalduse rahuldamata jätmise otsusest teada saamisest arvates töövaidlusasja lahendava töövaidluskomisjoni kaudu Tööinspektsiooni peadirektori poole.
(6) Ainuisikulises koosseisus töövaidluskomisjoni juhataja või kolmeliikmelise töövaidluskomisjoni koosseisu taandamise otsustab ja uue töövaidlust läbi vaatava töövaidluskomisjoni juhataja määrab Tööinspektsiooni peadirektor.
(7) Kui kaasistujad otsustavad taandada töövaidluskomisjoni juhataja või Tööinspektsiooni peadirektor otsustab taandada töövaidluskomisjoni juhataja või komisjoni kolmeliikmelise koosseisu, antakse töövaidlusasi teisele töövaidluskomisjoni juhatajale lahendada.
§ 23. Protokollimine
(1) Töövaidluskomisjoni istung ja muu menetlustoiming protokollitakse. Protokolli märgitakse:
1) menetlustoimingu tegemise aeg ja koht, nõuete lühikirjeldus ja töövaidlusasja number;
2) töövaidlusasja läbivaatava töövaidluskomisjoni koosseis ja protokollija nimi;
3) poolte, nende esindajate ja tunnistajate ilmumine ja ilmumata jätmine;
4) töövaidlusasja pooltele selgitatud õigused ja kohustused;
5) andmed menetlustoimingu avalikkuse kohta;
6) andmed avalduse tagasivõtmise, avalduste liitmise, nõuete eraldamise, avalduse muutmise ning vastunõude esitamise kohta;
7) poolte muud avaldused ja taotlused;
8) nõude tunnustamine, nõudest loobumine ja kompromiss;
9) poolte seletuste, nõuete ja vastuväidete ning tunnistajate ütluste põhisisu;
10) istungil tehtud korraldused;
11) andmed dokumentaalsete tõendite tutvustamise kohta;
12) andmed asitõendite ja vaatluse kohta;
13) andmed töövaidluskomisjoni liikmete taandamise kohta;
14) otsuse teatavakstegemise aeg ning andmed otsuse vaidlustamise korra selgitamise kohta;
15) protokolli allkirjastamise kuupäev.
(2) Protokolli allkirjastavad töövaidluskomisjoni juhataja ja protokollija kolme tööpäeva jooksul arvates istungi toimumisest.
(3) Protokoll edastatakse poolele tema taotlusel esimesel võimalusel, kuid mitte hiljem kui kolme tööpäeva jooksul arvates taotluse saamisest. Poolel on õigus esitada protokollile vastuväiteid kahe tööpäeva jooksul arvates protokolli kättetoimetamisest. Vastuväited lisatakse protokollile.
(4) Protokolli märgitakse andmed protokolli või salvestatu tutvustamise või tutvumisest loobumise kohta.
§ 24. Menetlusdokumendi kättetoimetamine
Menetlusdokumendi kättetoimetamisele kohaldatakse tsiviilkohtumenetluse seadustikus menetlusdokumentide kättetoimetamise kohta sätestatut.
2. jagu Töövaidluskomisjoni pöördumine
§ 25. Töövaidlusasja alluvus
(1) Töötaja võib avalduse esitada oma elukoha või töötamise koha või tööandja asukoha või elukoha järgsele töövaidluskomisjonile. Tööandja võib avalduse esitada töötaja elukoha või töötamise koha töövaidluskomisjonile.
(2) Avaldus kollektiivse töötüli lahendamiseks esitatakse tööandja asukoha või elukoha järgsele töövaidluskomisjonile või tööandjate liidu või tööandjate keskliidu asukoha järgsele töövaidluskomisjonile.
(3) Poolte eelneval kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis sõlmitud kokkuleppel võib töövaidlusasja lahendada kokkulepitud töövaidluskomisjonis.
(4) Töövaidluskomisjon kontrollib töövaidlusasja alluvust ning vajaduse korral saadab avalduse töövaidluskomisjonile, kellele vaidlus allub.
§ 26. Avalduse esitamine
(1) Töövaidluskomisjon võtab töövaidluse menetlusse kirjaliku avalduse alusel.
(2) Avalduses märgitakse:
1) käesoleva seaduse §-s 25 nimetatutest valitud töövaidlusasja alluvus;
2) avaldaja nimi, isiku- või registrikood, elu- või asukoht ja sidevahendite andmed;
3) isiku nimi, kelle vastu nõue esitatakse, tema isiku- või registrikood, elu- või asukoht ja sidevahendite numbrid;
4) avaldaja selgelt väljendatud nõue, rahalise nõude korral nõudesumma;
5) nõude aluseks olevad faktilised asjaolud, millega nõuet põhjendatakse;
6) tõendid, mis kinnitavad nõude aluseks olevaid asjaolusid, viidates konkreetselt, millist asjaolu millise tõendiga tõendada soovitakse;
7) kas pool on nõus asja kirjaliku menetlemisega või soovib asja läbivaatamist istungil;
8) kinnitus poolte kokkuleppe kohta, kui töövaidlusasja alluvusele kohaldatakse käesoleva seaduse § 25 lõiget 3.
(3) Avaldusele lisatakse dokumentaalsed tõendid, mille loetelu märgitakse avalduses.
(4) Kui avalduse esitab esindaja, lisatakse avaldusele volikiri.
§ 27. Avalduse menetlusse võtmise otsustamine
(1) Töövaidluskomisjoni juhataja otsustab määrusega avalduse menetlusse võtmise kolme tööpäeva jooksul avalduse saamisest arvates.
(2) Töövaidluskomisjoni juhataja keeldub avalduse menetlusse võtmisest määrusega, kui:
1) nõude lahendamine ei kuulu käesoleva seaduse kohaldamisalasse;
2) nõue on juba lahendatud töövaidluskomisjonis või kohtus;
3) nõue on juba esitatud töövaidluskomisjonile või kohtule;
4) vaidlevad pooled on sõlminud vahekohtu või õiguskantsleri kinnitatud kokkuleppe sama vaidluse lahendamiseks;
5) vaidlevad pooled on töövaidluskomisjonis sõlminud lepituskokkuleppe sama vaidluse lahendamiseks;
6) avaldaja on varem esitanud töövaidluskomisjoni sama nõude, kuid avalduse tagasi võtnud;
7) avaldaja on varem esitanud töövaidluskomisjoni või kohtusse sama nõude, kuid sellest seaduses ettenähtud korras loobunud.
(3) Kui avaldus ei vasta käesoleva seaduse §-s 26 sätestatud nõuetele ja avalduse puudused takistavad avalduse menetlemist, annab töövaidluskomisjoni juhataja määrusega kuni 15 kalendripäeva pikkuse tähtaja puuduste kõrvaldamiseks. Kui avaldaja jätab määratud tähtaja jooksul puudused kõrvaldamata, keeldub töövaidluskomisjoni juhataja määrusega avalduse menetlusse võtmisest.
(4) Avalduse menetlusse võtmisest keeldumine või puuduste kõrvaldamise tähtaja määramine tehakse avaldajale viivitamata kirjalikult teatavaks.
§ 28. Avalduse tagasivõtmine
(1) Avaldaja võib avalduse vastaspoole nõusolekuta tagasi võtta kuni avalduse menetlusse võtmiseni.
(2) Vastaspoole nõusolekul võib avalduse tagasi võtta kuni töövaidluskomisjoni otsuse jõustumiseni.
(3) Avalduse tagasivõtmine tehakse töövaidluskomisjonile teatavaks kirjalikult või istungil suuliselt protokollituna. Kui käesoleva paragrahvi lõike 2 alusel esitatud tagasivõtmise avaldus esitatakse kirjalikult või kui vastaspool puudub istungilt, toimetatakse tagasivõtmise avaldus vastaspoolele kätte kirjalikult.
(4) Avalduse tagasivõtmise korral kuni selle menetlusse võtmiseni keeldub töövaidluskomisjoni juhataja määrusega avalduse menetlusse võtmisest.
(5) Avalduse tagasivõtmise korral pärast selle menetlusse võtmist jätab töövaidluskomisjoni juhataja avalduse määrusega läbi vaatamata.
(6) Avalduse tagasivõtmise korral ei saa avaldaja pöörduda sama nõudega uuesti töövaidluskomisjoni, kuid see ei välista kohtusse pöördumist.
§ 29. Avalduse täpsustamine
Avaldaja võib pärast avalduse menetlusse võtmist taotleda avalduses esitatud faktiliste või õiguslike väidete täiendamist või parandamist, ilma et muudetaks avalduse aluseks olevaid põhilisi asjaolusid.
§ 30. Avalduste liitmine
(1) Töövaidluskomisjoni juhataja võib liita avaldused määrusega ühte menetlusse, kui nõuded on õiguslikult omavahel seotud või need nõuded oleks võinud esitada ühes menetluses ning nende ühine menetlemine võimaldab nende kiiremat lahendamist või lihtsustab nende menetlemist.
(2) Avalduste liitmine on põhjendatud eelkõige juhul, kui töövaidluskomisjoni menetluses on ühel ajal mitu üheliigilist avaldust:
1) milles on samad pooled;
2) mille on esitanud üks avaldaja eri vastaspoolte vastu;
3) mille on esitanud mitu avaldajat sama vastaspoole vastu.
(3) Avalduste liitmisel liidetakse hiljem esitatud avaldus ühiseks läbivaatamiseks esimesena esitatud avaldusega.
§ 31. Nõuete eraldamine
(1) Kui töövaidluskomisjoni juhataja leiab, et ühes avalduses esitatud nõuete või avalduse ja vastunõude eraldi arutamine võimaldab töövaidlusasja kiiremini läbi vaadata või lihtsustab menetlust oluliselt või kui avaldused on liidetud põhjendamatult, võib ta määrusega eraldada nõuded iseseisvateks menetlusteks.
(2) Töövaidluskomisjoni juhataja võib nõuete eraldamise määrusega tagasi võtta, kui selgub, et eraldamine ei olnud põhjendatud.
§ 32. Vastunõude esitamine
(1) Vastaspoolel on õigus töövaidluskomisjoni juhataja või sekretäri määratud tähtaja jooksul või kirjalikus menetluses kuni taotluste esitamise tähtaja möödumiseni esitada avaldaja vastu nõue ühiseks läbivaatamiseks põhinõudega (edaspidi vastunõue), kui:
1) vastunõue on suunatud põhinõude tasaarvestamisele;
2) vastunõude rahuldamine välistab täielikult või osaliselt põhinõude rahuldamise;
3) vastunõude ja põhinõude vahel on muu vastastikune seos ning nende ühine läbivaatamine võimaldab töövaidlusasja õiget ja kiiremat läbivaatamist.
(2) Vastunõude käesoleva paragrahvi lõikes 1 märgitust hilisema esitamise korral võtab töövaidluskomisjoni juhataja vastunõude põhinõudega ühisesse menetlusse üksnes juhul, kui vastunõude õigel ajal esitamata jätmiseks oli mõjuv põhjus ja vastunõude ühisesse menetlusse võtmine on töövaidluskomisjoni arvates töövaidlusasja lahendamise huvides ning mõistlik.
(3) Vastunõude avaldusele kohaldatakse avalduse kohta sätestatut. Kui töövaidluskomisjoni juhataja ei võta vastunõudena esitatud avaldust vastunõudena menetlusse, võetakse see menetlusse eraldi avaldusena, välja arvatud juhul, kui vastunõude esitaja on taotlenud, et avaldust menetletaks üksnes vastunõudena.
(4) Pool võib esitada avaldusele menetlusliku tasaarvestuse vastuväite, kui asjas ei ole esitatud tasaarvestatava nõude sissenõudmiseks vastunõuet ja kui tasaarvestus ei ole hea usu põhimõttest tulenevalt vastuvõetamatu.
3. jagu Lepitusmenetlus
§ 33. Lepitusmenetlus töövaidluskomisjonis
(1) Lepitusmenetlusele töövaidluskomisjonis kohaldatakse lepitusseaduses lepitusorgani tegevuse kohta sätestatut käesolevas seaduses sätestatud erisustega.
(2) Töövaidluskomisjoni kaudu lepitusmenetluse läbiviimisel on lepitajaks lepitusseaduse tähenduses töövaidluskomisjoni juhataja.
§ 34. Töövaidluskomisjoni kui lepitusorgani poole pöördumine
(1) Töövaidluskomisjoni kui lepitusorgani poole pöördumisel kohaldatakse lepitusavaldusele käesoleva seaduse §-des 26 ja 27 avalduse ja avalduse menetlusse võtmise kohta sätestatut.
(2) Töövaidluse lahendamise kestel lepitusmenetluse alustamiseks võib avaldaja esitada taotluse töövaidluse lahendamise aluseks olnud avalduse menetlusse võtmiseks töövaidluskomisjoni lepitusmenetluses.
(3) Töövaidluse lahendamise kestel saab töövaidluskomisjoni kui lepitusorgani poole pöörduda kuni töövaidlusasjas otsuse tegemiseni.
(4) Avaldaja võib avalduses välja pakkuda omapoolse lepitusettepaneku.
(5) Avaldusele lisatakse poolte kirjalik või kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis sõlmitud kokkulepe töövaidlusasja lahendamiseks lepitusmenetluses.
§ 35. Lepituskokkuleppe sõlmimine
(1) Kirjalik lepituskokkulepe sõlmitakse poolte vahel kümne tööpäeva jooksul käesoleva seaduse § 34 lõikes 1 sätestatud avalduse menetlusse võtmise otsustamisest arvates.
(2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud kokkuleppe sõlmimata jätmisel loetakse lepitusmenetlus lõppenuks.
§ 36. Töövaidluskomisjoni ja kohtusse pöördumine
(1) Kui lepituskokkulepet ei sõlmita, on pooltel õigus pöörduda sama töövaidlusasja lahendamiseks töövaidluskomisjoni või kohtusse. Töövaidluskomisjoni pöördumisel vaatab töövaidlusasja läbi töövaidluskomisjoni juhataja, kes ei olnud samas asjas lepitajaks.
(2) Kui töövaidlusasja menetlemisel alustatud lepitusmenetluses pooled kokkulepet ei sõlmi, on pooltel õigus pöörduda sama töövaidlusasja lahendamiseks kohtusse 30 kalendripäeva jooksul arvates lepitusmenetluse lõppemisest.
4. jagu Töövaidluse läbivaatamine
§ 37. Töövaidluse läbivaatamise ettevalmistamine
(1) Töövaidluskomisjon vaatab töövaidluse läbi kolmeliikmelises koosseisus, välja arvatud käesoleva seaduse §-s 39 ja § 40 lõikes 1 sätestatud juhul.
(2) Töövaidluskomisjoni juhataja selgitab välja töövaidluse asjaolud ja teeb töövaidluse lahendamiseks vajalikud toimingud.
(3) Töövaidluskomisjoni juhataja või sekretär määrab istungi toimumise aja ning koha ja korraldab kutsete saatmise istungist osavõtvatele isikutele ning määrab vastaspoolele tähtaja nõude tunnistamiseks ning vastuväidete, tõendite, taotluste ja vastunõude esitamiseks.
(4) Töövaidluskomisjoni juhataja või sekretär saadab vastaspoolele avalduse ja selle lisade ärakirjad ning asja istungil läbivaatamise korral kutse.
§ 38. Avalduse läbivaatamise tähtaeg
(1) Töövaidluskomisjonile esitatud avaldus vaadatakse läbi 45 kalendripäeva jooksul arvates selle saamisest töövaidluskomisjonis, välja arvatud juhul, kui menetluse pikenemine tuleneb objektiivsetest asjaoludest või käesolevas seaduses sätestatust.
(2) Istungi edasilükkamise korral määrab töövaidluskomisjoni juhataja töövaidlusasja arutamiseks uue istungi aja. Uus istung peab toimuma 30 kalendripäeva jooksul arvates eelmise istungi toimumise päevast.
(3) Puuduste kõrvaldamise nõudmisel või poole põhjendatud taotlusel võib töövaidluskomisjoni juhataja käesolevas paragrahvis sätestatud tähtaegu pikendada.
§ 39. Kirjalik menetlus nõude tunnustamisel
Kui isik, kelle vastu nõue on esitatud, seda täies ulatuses tunnustab, rahuldab töövaidluskomisjoni juhataja avalduse ainuisikuliselt kirjalikus menetluses.
§ 40. Rahaliste nõuete kirjalik menetlus
(1) Töövaidluskomisjoni juhataja võib ainuisikuliselt omal algatusel menetleda rahalise nõude avaldust kirjalikus menetluses, kui nõuete kogusumma ei ületa 6400 eurot.
(2) Töövaidlusasja läbivaatamisel kirjalikus menetluses otsustab töövaidluskomisjoni juhataja määrusega otsuse teatavakstegemise aja, täiendavate avalduste ja tõendite esitamise tähtpäeva ning teatab neist pooltele. Töövaidluskomisjoni juhataja võib määratud tähtpäeva muuta, kui seda tingib menetlusolukorra muutumine.
(3) Töövaidluskomisjoni juhataja kutsub pooled istungile, kui juhataja hinnangul on poole isiklik ilmumine avalduse aluseks olevate asjaolude selgitamiseks möödapääsmatu. Poole taotlusel tuleb ta istungil ära kuulata, sõltumata kirjaliku menetluse määramisest.
(4) Avaldaja võib kirjalikus menetluses esitatud nõudeid täiendada või neist osaliselt või täielikult loobuda. Täiendavad nõuded esitatakse töövaidluskomisjonile kirjalikult.
(5) Kui pool ei ole nõus kirjaliku menetlusega, vaadatakse töövaidlusasi läbi istungil.
§ 41. Poolte kutsumine istungile
(1) Töövaidluskomisjoni juhataja kutsub pooled ja nende esindajad istungile kutsetega.
(2) Kutses märgitakse:
1) istungile kutsutava isiku nimi;
2) töövaidluskomisjoni koosseis;
3) istungi toimumise aeg ja koht;
4) töövaidlusasja põhisisu;
5) kellena isik istungile kutsutakse;
6) adressaadi äraolekul kutse vastu võtnud isiku kohustus anda kutse esimesel võimalusel üle adressaadile;
7) kohustus teatada töövaidluskomisjoni istungile ilmumata jätmise põhjusest;
8) istungile ilmumata jätmise tagajärjed.
§ 42. Poolte osalemine istungil
(1) Töövaidlusasi vaadatakse läbi poolte või nende esindajate juuresolekul.
(2) Kui välismaalane töötas Eestis selleks seaduslikku alust omamata ja on töövaidluse läbivaatamise ajaks Eestist välja saadetud või saadetakse Eestist välja töövaidluse läbivaatamise kestel, vaadatakse töövaidlusasi läbi tema kohalolekuta.
(3) Töövaidluskomisjoni istungile kutsutud pool, kes ei saa istungile ilmuda, peab sellest töövaidluskomisjonile teatama enne istungi algust või viivitamata pärast istungil osalemist takistava asjaolu äralangemist ja põhistama istungile ilmumise takistatust.
(4) Kui pool ei ilmu töövaidluskomisjoni istungile mõjuval põhjusel, lükatakse töövaidlusasja arutamine edasi.
(5) Kui avaldaja ei ilmu töövaidluskomisjoni istungile ega ole esitanud põhjendatud taotlust töövaidlusasja arutamise edasilükkamiseks, lõpetatakse asja menetlus käesoleva seaduse § 50 punkti 3 alusel.
(6) Kui isik, kelle vastu nõue oli esitatud, ei ilmu istungile mõjuva põhjuseta või on esitanud kirjaliku nõusoleku avalduse läbivaatamiseks tema kohalolekuta, võib töövaidluskomisjon vaadata avalduse läbi tema kohalolekuta.
§ 43. Istungi läbiviimise kord
(1) Töövaidluskomisjoni istungit juhatab töövaidluskomisjoni juhataja, kes teatab istungi avamisel, millist töövaidlusasja arutatakse, vaidluse olemuse ja vastavad õigusnormid.
(2) Istungi alguses teeb töövaidluskomisjoni juhataja kindlaks:
1) kes kutsutud isikutest on istungile ilmunud ja nende isikusamasuse;
2) kas istungilt puuduvad isikud on seaduse kohaselt istungile kutsutud;
3) kas poolte esindajatel on olemas esindusõigus;
4) kas puuduvad alused töövaidluskomisjoni liikme taandamiseks.
(3) Enne töövaidlusasja sisulist arutamist lahendab töövaidluskomisjon poolte taotlused.
(4) Pooled võivad istungil taotleda täiendavate dokumentaalsete tõendite esitamist, kui tõendi varasem esitamine ei olnud võimalik. Täiendavate tõendite esitamisel antakse vastaspoolele võimalus oma seisukoha võtmiseks. Tõendite esitamisel otsustab töövaidluskomisjon nende vastuvõtmise.
(5) Avaldaja võib kirjalikus avalduses esitatud nõudeid istungil suuliselt täiendada või neist osaliselt või täielikult loobuda kuni töövaidlusasja sisulise arutamiseni. Täiendavad nõuded esitatakse töövaidluskomisjonile kirjalikult või protokollitakse.
(6) Isik, kelle vastu nõuded on esitatud, kas tunnistab neid või vaidleb nendele vastu.
(7) Istungil toimub poolte selgituste ja tunnistajate ärakuulamine, dokumentide ja muude tõenditega tutvumine ning nende hindamine ja poolte lõppseisukohtade ärakuulamine.
(8) Pärast töövaidlusasja sisulist arutamist teatab töövaidluskomisjoni juhataja pooltele otsuse teatavakstegemise kuupäeva, kellaaja ja viisi.
5. jagu Tõendid
1. jaotis Tõendi esitamine, tõendamine ja hindamine
§ 44. Tõend ja selle liigid
(1) Tõendiks on igasugune teave, mille alusel teeb töövaidluskomisjon kindlaks poolte nõudeid ja vastuväiteid põhjendavad asjaolud või nende puudumise, samuti muud töövaidlusasja õigeks lahendamiseks tähtsad asjaolud.
(2) Töövaidluskomisjonis võib tõendiks olla tunnistaja ütlus, dokumentaalne tõend, asitõend ja vaatlus.
(3) Dokumentaalsele tõendile, asitõendile ja vaatlusele kohaldatakse tsiviilkohtumenetluse seadustiku §-des 272–277 ja 285–291 sätestatut, arvestades käesolevas seaduses sätestatud erisustega.
§ 45. Tõendite esitamine ja kogumine
(1) Kumbki pool peab tõendama neid asjaolusid, millele tuginevad tema nõuded ja vastuväited.
(2) Diskrimineerimisvaidluste puhul rakendatakse võrdse kohtlemise seaduses või soolise võrdõiguslikkuse seaduses ettenähtud jagatud tõendamiskohustust.
(3) Pool on vabastatud töövaidluskomisjonile tõendite esitamisest tsiviilkohtumenetluse seadustiku §-s 231 sätestatud alustel.
(4) Töövaidluskomisjon võtab vastu tõendi, millel on töövaidlusasjas tähtsust. Tõendi vastuvõtmisest keeldumist peab töövaidluskomisjon põhjendama.
(5) Poolel on õigus esitada töövaidluskomisjonile taotlus, et töövaidluskomisjoni juhataja nõuaks määrusega teiselt poolelt tema käsutuses olevate tõendite ja andmete esitamist. Kui pool taotleb, et töövaidluskomisjon nõuaks dokumendi välja teiselt isikult, peab ta taotluses dokumenti ja selle sisu kirjeldama ning märkima, miks ta arvab dokumendi olevat selle isiku käes.
(6) Kui seadusest tuleneb poole kohustus säilitada tõendeid või andmeid ning pool töövaidluskomisjonile neid põhjuseta ei esita, võib vastaspoole väiteid tõendi või andmete sisu kohta lugeda tõendatuks.
§ 46. Tõendi hindamine
Töövaidluskomisjon hindab kõiki tõendeid igakülgselt, täielikult ja objektiivselt ning otsustab oma siseveendumuse kohaselt, kas poole esitatud väide on tõendatud või mitte.
2. jaotis Tunnistaja
§ 47. Tunnistaja kaasamine
(1) Töövaidluskomisjon võib poole taotlusel üle kuulata tunnistaja. Poole esitatud taotluses tuleb märkida tunnistaja nimi ja asjaolud, mille kohta tunnistaja ütlusi annab.
(2) Tunnistajaks võib olla kolmas isik, kellele võivad olla teada töövaidlusasjas tähtsust omavad asjaolud.
(3) Töövaidluskomisjoni juhataja võib määrusega jätta poole taotluse tunnistaja kaasamiseks rahuldamata, kui tunnistaja kaasamine on vaidluse asjaolusid arvestades ebamõistlik.
§ 48. Õigus keelduda ütluste andmisest
Õigusele keelduda tunnistajana ütluste andmisest kohaldatakse tsiviilkohtumenetluse seadustiku §-s 257 sätestatut.
§ 49. Tunnistaja ütluste andmine
(1) Tunnistaja võib vastata kirjalikult töövaidluskomisjoni esitatud küsimusele komisjoni määratud tähtaja jooksul, kui istungile ilmumine on tunnistajale ebamõistlikult koormav ja kirjaliku ütluse andmine on komisjoni hinnangul küsimuse sisu ning tunnistaja isikut arvestades tõendamiseks piisav.
(2) Poolel on õigus tunnistajale töövaidluskomisjoni kaudu kirjalikult küsimusi esitada. Küsimused, mille kohta tunnistaja vastust soovitakse, määrab töövaidluskomisjon. Kui tunnistaja vastab talle esitatud küsimustele kirjalikult, saadab töövaidluskomisjon tunnistaja vastused viivitamata pooltele.
(3) Vajaduse korral võib töövaidluskomisjon kutsuda tunnistaja istungile suuliselt ütlusi andma vaatamata kirjalikult antud ütlustele. Istungile ilmumise tagab pool, kelle taotlusel tunnistaja istungile kutsutakse.
(4) Istungil osalevad tunnistajad kuulatakse üle üksteisest eraldi. Ülekuulamata tunnistajad ei või töövaidlusasja arutamise ajal viibida istungisaalis. Ülekuulatud tunnistaja jääb istungisaali kuni töövaidlusasja arutamise lõpetamiseni, kui töövaidluskomisjon ei luba tal varem lahkuda.
4. peatükk Menetluse lõpetamine
§ 50. Menetluse lõpetamise alused
Töövaidluskomisjoni juhataja lõpetab töövaidlusasja menetluse määrusega, kui:
1) esineb käesoleva seaduse § 27 lõikes 2 sätestatud avalduse menetlusse võtmisest keeldumise alus;
2) avaldaja võtab avalduse tagasi;
3) avaldaja ei ilmu töövaidluskomisjoni istungile ega ole esitanud põhjendatud taotlust töövaidlusasja arutamise edasilükkamiseks;
4) pooled on sõlminud kompromissi ja töövaidluskomisjon kinnitab selle;
5) pooled on avaldanud soovi asja lahendamiseks lepitusmenetluses;
6) asjas pooleks olev füüsiline isik on surnud ja vaieldav õigussuhe ei võimalda õigusjärglust või juriidiline isik on lõppenud õigusjärgluseta.
§ 51. Kompromiss
(1) Pooled võivad menetluse kuni otsuse jõustumiseni lõpetada kompromissiga. Töövaidluskomisjoni juhataja kinnitab kompromissi määrusega, millega ühtlasi lõpetab töövaidlusasja menetluse. Kompromissi kinnitamise määruses märgitakse kompromissi tingimused.
(2) Pooled esitavad kompromissilepingu allkirjastatuna töövaidluskomisjonile või avaldavad kompromissi töövaidluskomisjonile protokolli kandmiseks.
(3) Kompromiss võib olla tingimuslik.
(4) Töövaidluskomisjoni juhataja ei kinnita kompromissi, kui see on vastuolus heade kommete või seadusega või kui kompromissi ei ole võimalik täita.
(5) Kui töövaidluskomisjoni juhataja ei kinnita kompromissi, teeb ta selle kohta põhjendatud määruse ja jätkab töövaidlusasja menetlemist.
(6) Kompromissi kinnitamise määrus jõustub allkirjastamisel. Kompromissi kinnitamise määrusele kohaldatakse käesolevas seaduses töövaidluskomisjoni otsuse täitmise kohta sätestatut.
(7) Kompromissi saab tühistada ja selle tühisusele saab tugineda tsiviilseadustiku üldosa seaduses nimetatud alustel ning kompromissist saab taganeda või selle üles öelda võlaõigusseaduses nimetatud alustel.
(8) Kompromissi saab kohtus pankrotimenetluses või täitemenetluses tagasivõitmise korras kehtetuks tunnistada.
§ 52. Menetluse lõpetamise kord
Menetluse lõpetamise määrus tehakse pooltele viivitamata kirjalikult teatavaks. Määruses nimetatakse menetluse lõpetamise alus.
§ 53. Menetluse lõpetamise tagajärjed
(1) Kui menetlus on lõpetatud, ei saa pool sama nõudega samal alusel uuesti pöörduda töövaidluskomisjoni sama poole vastu.
(2) Kui töövaidlusasja menetlus lõpetatakse käesoleva seaduse § 50 punkti 3 alusel, taastab töövaidluskomisjoni juhataja määrusega töövaidlusasja menetluse, kui avaldaja esitab 14 kalendripäeva jooksul pärast istungil osalemist takistava asjaolu äralangemist põhjendatud taotluse töövaidlusasja menetluse taastamiseks.
(3) Menetlus loetakse taastatuks taastamise määruse kättetoimetamisega pooltele. Menetluse taastamisel jätkab töövaidluskomisjon töövaidlusasja menetlust varem lõpetatud menetlusstaadiumist.
(4) Kui menetlus lõpetatakse käesoleva seaduse § 27 lõike 2 punktides 1 ja 7 ning § 50 punktides 3 ja 5 sätestatud alusel ning lepitusmenetlust ei alustata, on pooltel õigus pöörduda sama töövaidlusasja läbivaatamiseks kohtusse käesoleva seaduse §-s 58 sätestatud korras.
5. peatükk Töövaidluskomisjoni otsus ja selle täitmine
§ 54. Otsuse tegemine
(1) Töövaidluskomisjon teeb otsuse, kui töövaidlusasja on komisjoni arvates arutatud ammendavalt ja asi on lõpliku lahendi tegemiseks valmis. Töövaidluskomisjon ei või otsuses ületada nõude piire ega teha otsust nõude kohta, mida ei ole esitatud.
(2) Töövaidlusasja arutamisel istungil teeb töövaidluskomisjon otsuse resolutsiooni töövaidlusasja arutamise päeval.
(3) Töövaidluskomisjoni otsus tehakse häälteenamusega. Viimasena hääletab töövaidluskomisjoni juhataja. Töövaidluskomisjoni liikmel ei ole õigust keelduda hääletamisest ega jääda erapooletuks.
(4) Hääletamisel vähemusse jäänud töövaidluskomisjoni kolmeliikmelisse koosseisu kuuluval liikmel on õigus eriarvamusele, mis lisatakse otsusele.
(5) Käesolevas seaduses sätestatud juhtudel teeb töövaidluskomisjoni juhataja otsuse ainuisikuliselt.
§ 55. Otsuse seaduslikkus ja põhjendatus
(1) Töövaidluskomisjoni otsus peab põhinema seadusel ja olema põhjendatud. Töövaidluskomisjonil on õigus täpsustada nõude õiguslikku kvalifikatsiooni, kui see on vajalik poolte seaduslike õiguste ja huvide kaitseks.
(2) Töövaidluskomisjon võib tugineda otsust tehes üksnes asjas kogutud tõenditele, mida pooltel oli võimalik uurida, ja asjaoludele, mille kohta oli pooltel võimalik oma arvamust avaldada. Kui töövaidluskomisjon hindab esile toodud asjaolu otsuses erinevalt menetluses osalejatest, peab ta eelnevalt olema juhtinud sellele nende tähelepanu ja andnud võimaluse avaldada oma seisukoht.
§ 56. Otsuse sisu
(1) Otsus koosneb sissejuhatusest, resolutsioonist, kirjeldavast ja põhjendavast osast.
(2) Otsuse sissejuhatuses märgitakse:
1) otsuse teinud töövaidluskomisjoni koosseis;
2) otsuse tegemise aeg ja koht;
3) töövaidlusasja number;
4) nõude ese;
5) poolte ja nende esindajate nimed ning isiku- ja registrikoodid või sünniajad;
6) istungi aeg või viide töövaidlusasja lahendamisele kirjalikus menetluses.
(3) Kui pool ei ilmunud istungile, tuleb sissejuhatuses seda märkida.
(4) Otsuse resolutsiooniga lahendab töövaidluskomisjon selgelt ja ühemõtteliselt nõuded ja veel lahendamata taotlused. Resolutsioon peab olema selgelt arusaadav ja täidetav ka otsuse muude osadeta. Resolutsioon peab olema eristatav otsuse muudest osadest.
(5) Resolutsioonis märgitakse otsusega mittenõustumise korral sama töövaidlusasja kohtus läbivaatamise kord ja tähtaeg.
(6) Otsuse kirjeldavas osas märgitakse loogilises järjekorras lühidalt ja olulist sisu esile tuues esitatud nõuded ning nende kohta esitatud väited, vastuväited ja tõendid.
(7) Otsuse põhjendavas osas märgitakse töövaidluskomisjoni tuvastatud asjaolud ja nendest tehtud järeldused, tõendid, millele on rajatud töövaidluskomisjoni järeldused, samuti õigusaktid, mida töövaidluskomisjon kohaldas. Töövaidluskomisjon peab otsuses põhjendama, miks ta ei nõustu ühe või teise poole faktiliste väidetega.
(8) Töövaidluskomisjon peab otsuses kõiki tõendeid analüüsima. Kui töövaidluskomisjon mõnda tõendit ei arvesta, peab ta seda otsuses põhjendama.
§ 57. Otsuse teatavakstegemine töövaidlusasja läbivaatamisel istungil
(1) Töövaidluskomisjoni otsus tehakse pooltele teatavaks kümne tööpäeva jooksul pärast istungi toimumist. Istungi toimumise päeval teatatakse istungil osalevatele pooltele otsuse teatavakstegemise kuupäev ja kellaaeg.
(2) Otsuse teatavakstegemise päeval antakse pooltele otsuse ärakiri või toimetatakse otsus pooltele kätte käesolevas seaduses sätestatud korras.
§ 58. Kohtusse pöördumine
(1) Töövaidluskomisjoni otsusega mittenõustumisel võivad pooled pöörduda sama töövaidlusasja läbivaatamiseks kohtusse 30 kalendripäeva jooksul arvates töövaidluskomisjoni otsuse saamisest.
(2) Kohtusse pöördumise vormiks on hagiavaldus, mitte kaebus töövaidluskomisjoni otsuse peale.
(3) Kui töövaidluskomisjon jätab avalduse rahuldamata või rahuldab selle osaliselt, võib avaldaja esitada kohtusse hagi töövaidlusasja lahendamiseks rahuldamata osas. Hagis võib esitada üksnes samad nõuded, mis esitati töövaidluskomisjonile.
(4) Kui töövaidluskomisjon avalduse täielikult või osaliselt rahuldab, võib teine pool esitada kohtule taotluse, et kohus vaataks töövaidluskomisjonile esitatud avalduse läbi hagimenetluse korras hagina. Sel juhul on hageja töövaidluskomisjoni poole pöördunud isik ja kostja kohtule taotluse esitanud pool.
(5) Töövaidluskomisjonile esitatud avaldus loetakse käesoleva paragrahvi lõikes 4 sätestatud juhul hagiavalduseks. Kohus annab pooltele vajaduse korral tähtaja avalduse esitamiseks hagimenetluses ettenähtud vormis, oma seisukohtade täiendavaks põhjendamiseks ja täiendavate tõendite esitamiseks. Töövaidluskomisjonis esitatud dokumente ei pea kohus pooltele kätte toimetama.
(6) Kui kohtule esitatakse hagi või avaldus töövaidlusasjas, mida töövaidluskomisjon on juba lahendanud, tuleb seda hagis või avalduses märkida ja lisada otsuse ärakiri. Hagi või avalduse saamisel nõuab kohus töövaidluskomisjonist välja töövaidlusasja lahendamise materjalid ja võtab need toimikusse. Esitatud tõendid loetakse kohtusse esitatuks.
(7) Kui töövaidluskomisjoni poole pöördunud isik ei esita käesoleva paragrahvi lõikes 5 sätestatud juhul avaldust hagiavaldusele ettenähtud vormis kohtu määratud ajaks, jätab kohus avalduse läbi vaatamata. Sel juhul töövaidluskomisjoni otsus vaidlustatud ulatuses ei jõustu. Kohus juhib sellele hageja tähelepanu, kui ta annab tähtaja avalduse esitamiseks hagiavalduse vormis.
(8) Käesoleva paragrahvi lõikes 4 nimetatud avalduse kohtule esitanud isik võib avaldusest loobuda. Avaldusest loobumisel jõustub töövaidluskomisjoni otsus.
§ 59. Otsuse jõustumine
(1) Töövaidluskomisjoni otsus jõustub pärast kohtusse pöördumise tähtaja möödumist, kui kumbki pool ei esitanud avaldust kohtusse või kui kohus jättis avalduse menetlusse võtmata või hagi läbi vaatamata või lõpetas menetluse. Töövaidluskomisjoni otsuse osalisel vaidlustamisel jõustub otsus osas, mida kohtus ei vaidlustatud. Kohus on töövaidlusasja lahendamisel seotud töövaidluskomisjoni otsuse resolutsiooniga selle vaidlustamata osas.
(2) Jõustunud töövaidluskomisjoni otsus on pooltele täitmiseks kohustuslik.
(3) Töövaidluskomisjoni juhataja või sekretär lisab poole või puudutatud haldusorgani taotlusel otsusele jõustumismärke.
(4) Jõustumismärke võib väljastada elektrooniliselt töövaidluskomisjoni juhataja või sekretär, kes varustab jõustumismärke oma digitaalallkirjaga.
§ 60. Otsuse tühistamine
(1) Pärast otsuse teatavakstegemist ei saa otsuse teinud töövaidluskomisjon seda tühistada ega muuta, kui seaduses ei ole sätestatud teisiti.
(2) Töövaidluskomisjoni juhataja tühistab otsuse määrusega käesoleva seaduse § 28 lõikes 2 ja § 51 lõikes 1 sätestatud juhul.
§ 61. Vigade parandamine otsuses
(1) Töövaidluskomisjoni juhataja parandab määrusega igal ajal otsuses kirja- ja arvutusvead ning ilmsed ebatäpsused, mis ei mõjuta otsuse sisu. Enne määruse tegemist võib töövaidluskomisjon pooled ära kuulata.
(2) Otsuse parandamise määruse kohta tehakse märge otsusele ja pärast määruse tegemist väljastatavale ärakirjale. Töövaidluskomisjon toimetab vea parandamise määruse pooltele kätte.
(3) Otsuses vigade parandamise kohta sätestatut kohaldatakse ka määruses vigade parandamisele.
§ 62. Jõustunud otsuse avalikustamine
Jõustunud otsus avalikustatakse tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 462 lõigetes 2–4 sätestatud tingimustel ja korras selleks ettenähtud kohas arvutivõrgus. Otsuse avalikustamine ei mõjuta otsuse jõustumist.
§ 63. Otsuse kandmine töötamise registrisse
Jõustunud otsuse alusel teeb töövaidluskomisjoni juhataja või sekretär kande maksukorralduse seaduse §-s 251 sätestatud töötamise registrisse järgmiste andmete lisamiseks või muutmiseks:
1) töötaja tööle asumise aeg;
2) töötamise aluseks olnud õigussuhte liik;
3) töölepingu lõppemise kuupäev;
4) töölepingu lõppemise õiguslik alus.
§ 64. Otsuse täitmine
(1) Töövaidluskomisjoni otsus täidetakse pärast selle jõustumist, välja arvatud juhul, kui see kuulub viivitamata täitmisele.
(2) Töövaidluskomisjoni otsuse täitmine toimub täitemenetluse seadustikuga kehtestatud korras.
§ 65. Otsuse viivitamatu täitmine
(1) Töövaidluskomisjon võib poole taotlusel tunnistada töötasu väljamõistmise otsuse viivitamata täidetavaks töötajale hädavajalikus ulatuses, kuid mitte rohkem kui kahe kuu töötasu ulatuses.
(2) Viivitamata täidetava otsuse vaidlustamiseks kohtusse pöördumisel on õigus hagi tagamise korras taotleda viivitamatu täitmise peatamist.
§ 66. Töövaidluse läbivaatamisele kohaldatav seadus
Enne käesoleva seaduse jõustumist algatatud töövaidluse lahendamisele kohaldatakse enne käesoleva seaduse jõustumist kehtinud individuaalse töövaidluse lahendamise seadust.
§ 67. – § 74. [Käesolevast tekstist välja jäetud.]
§ 75. Seaduse jõustumine
(1) Käesolev seadus jõustub 2018. aasta 1. jaanuaril.
(2) Käesoleva seaduse §-d 67 ja 68 jõustuvad üldises korras.