text:
Euroopa Inimõiguste Kohtu lahendid - 29. mai - 04. juuni 2017 - Riigi Teataja
Euroopa Inimõiguste Kohtu lahendid - 29. mai - 04. juuni 2017
EIK leidis, et võttes arvesse kaebaja poliitilise tegevuse eksiilis, esinesid mõistlikud alused uskumaks, et kaebaja väljasaatmisel Sudaani esineb oht kaebaja kinnipidamiseks, ülekuulamiseks ja piinamiseks.
A.I. vs Šveits, kohtuotsus 30.05.2017, avaldus nr 23378/15
Kaebaja on Sudaani kodanik, kes lahkus 2009. aastal Sudaanist ning reisides läbi mitme riigi, jõudis 2012. aastal Šveitsi, kus ta esitas varjupaigataotluse. Šveitsi võimud leidsid, et kaebaja ei olnud pagulane, jätsid varjupaigataotluse rahuldamata ning otsustasid kaebaja väljasaatmise Šveitsist.
Kaebaja väitis EIK-le esitatud avalduses, et Šveitsi võimude otsuse täitmine tema väljasaatmiseks Sudaani paneks ta olukorda, kus tal on oht saada EIÕK artiklitega 2 ja 3 vastuolus oleva kohtlemise osaliseks.
EIK osundas, et inimõiguste olukord Sudaanis oli ärevust tekitav, eriti poliitiliste vastaste jaoks.
Jättes kõrvale mõningad ebakõlad, ei tekitanud kaebaja väidete usaldusväärsus seoses tema poliitiliste tegevustega Šveitsis küsitavusi. Kaebaja väited olid kogu menetluse aja järjepidevad ning neid kinnitasid mitmed tõendid. EIK leidis, et kaebaja kuulumine Õigluse ja Võrdsuse Liikumisse ja Darfuri Rahu ja Arengu Keskusesse olid asjaolud, mis võisid tuua kaasa tagakiusamise ohu. Kaebaja niigi oluline poliitiline pühendumus oli aja jooksul intensiivistunud. Samuti oli kaebaja tihedalt külastanud eksiilis oleva opositsiooni Šveitsis elavaid juhte.
Eeltoodust tulenevalt, võttes arvesse kaebaja poliitilised tegevused eksiilis olles, ei saanud EIK välistada võimalust, et kaebaja oli pälvinud Sudaani salateenistuse tähelepanu. EIK leidis, et esinesid mõistlikud alused uskumaks, et kaebaja saabumisel Khartoumi lennujaama esines oht kaebaja kinnipidamiseks, ülekuulamiseks ja piinamiseks. Seetõttu järeldas EIK, et kaebaja väljasaatmine Sudaani rikuks EIÕK artikleid 2 ja 3.
1. EIÕK artiklite 2 ja 3 rikkumine kaebaja väljasaatmisel Sudaani;
2. EIK määras, et Kohtureeglite reegli 39 kohaselt kohaldatud ajutine meede jääb jõusse kuni käesoleva otsuse jõustumiseni;
3. EIK määras kulude katteks 5 648 eurot.
EIK leidis, et kaebaja naasmisel Sudaani puuduks oht tema väärkohtlemiseks või piinamiseks.
N.A. vs Šveits, kohtuotsus 30.05.2017, avaldus nr 50364/14
Kaebaja on Sudaani kodanik. Kaebaja väitis, et Sudaani võimud väärkohtlesid teda ning hoidsid teda vangis. Kaebaja sõnul lahkus ta Sudaanist 2008. aasta lõpus ning reisides läbi mitme riigi, jõudis ta 07.03.2012 Šveitsi, kus ta esitas varjupaigataotluse. Šveitsi võimud leidsid, et kaebaja ei olnud pagulane, jätsid varjupaigataotluse rahuldamata ning otsustasid kaebaja väljasaatmise Šveitsist.
EIK osundas esmalt, et inimõiguste olukord Sudaanis oli ärevust tekitav, eriti poliitiliste vastaste jaoks.
Siseriiklikud võimud olid seoses kaebaja väidetega Sudaanist põgenemise põhjuste kohta leidnud, et kaebaja väited ei olnud usaldusväärsed. EIK ei suutnud EIK tuvastada ühtki asjaolu, mis oleksid seadnud kahtluse alla nimetatud siseriiklike võimude hinnangu.
Puudusid tõendid, et Sudaani võimud oleksid näidanud kaebaja vastu üles huvi, kui ta elas Sudaanis või välismaal enne, kui ta saabus Šveitsi. Et Õigluse ja Võrdsuse Liikumine (JEM) oli üks põhilisi ülestõusnute liikumisi Sudaanis, nõustus EIK sellega, et kaebaja kuulumine JEM-i mitme aasta vältel oli asjaolu, mis võis tekitada tagakiusamise ohu. Sellegipoolest, võttes arvesse, et kaebaja poliitilised tegevused Šveitsis piirdusid pelgalt osalemistega eksiilis olevate opositsiooniühenduste tegevustes, leidis EIK, et need tegevused ei saanud tõmmata Sudaani salateenistuste tähelepanu. Viimaks ei saanud kaebaja väita, et tal oleks olnud isiklikud suhted või perekondlikud sidemed eksiilis oleva opositsiooni väljapaistvate liikmetega, mis võinuksid kaebajat ohustada.
Seetõttu järeldas EIK, et kaebaja naasmisel Sudaani puuduks oht tema väärkohtlemiseks või piinamiseks. Seega ei rikuks väljasaatmisotsuse täitmine EIÕK artikleid 2 ega 3.
1. Kaebaja väljasaatmisel Sudaani ei esine EIÕK artiklite 2 ja 3 rikkumist;
2. EIK määras, et Kohtureeglite reegli 39 kohaselt kohaldatud ajutine meede jääb jõusse kuni käesoleva otsuse jõustumiseni või uue otsuse tegemiseni EIK poolt.
Ehkki EIK-l puudusid piisavad andmed tuvastamaks, et vaimselt haige kurjategija hukati tema vahistamisoperatsiooni käigus, tuvastas EIK EIÕK artikli 2 rikkumise seoses politseioperatsiooni kavandamise ja kontrolliga ning surma asjaolude osas tõhusa uurimise läbi viimata jätmisega.
Ayvazyan vs Armeenia, kohtuotsus 01.06.2017, avaldus nr 56717/08
Kaebaja vaimselt haige vend Seyran Ayvazyan läks 06.03.2006 kohalikku poodi ning pussitas poetöötajat ja ühte klienti. Kaebaja vennale kutsuti politsei, kes läks kaebaja venna koju, kuhu ta oli vahepeal põgenenud. Kaebaja vend pussitas seejärel üht neljast tema koju saabunud poliseinikust. Sündmuskohale kutsuti lisavägesid, samuti kohalik linnapea, kiirabi ja päästeamet. Maja piirati ümber ning politsei proovis edutult veenda kaebaja venda allaandmises. Viie tunni möödumisel otsustas politsei kaebaja venna kinnipidamiseks majja siseneda. Kui kaebaja vend ründas seepeale järjekordset politseinikku noaga, avasid politseinikud tule, mille tulemusena sai kaebaja vend surmavalt haavata.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 2 rikkumise tuvastamiseks väites, et tema venna suhtes kasutatud jõud oli ebavajalik; tema venna pihta tulistatud kuulide arv välistas enesekaitse; asjasse puutunud politseinikud ei olnud olukorraks piisavalt valmistunud ning neil puudus vajalik varustus. Kaebaja väitis ka EIÕK artiklile 2 tuginedes, et võimude uurimine ei olnud kohane.
EIK märkis esmalt, et uurimisasutus ei teinud mingeid püüdlusi ennetamaks kokkumängu sündmuses osalenud politseinike vahel. Teiseks ei küsitletud üldse kahte sündmuses osalenud politseinikku, kuigi üks küsitlemata jäetud politseinikest oli üks neljast politseinikust, kes oli kaebaja venda tulistanud. Kolmandaks märkis EIK, et politseinike küsitlemine paistis olevat puhas formaalsus ning EIK ei pidanud politseinike ülekuulamist tõsiseks ja põhjalikuks katseks kaebajate venna surmaga lõppenud tulistamise asjaolude kindlakstegemiseks. Neljandaks ei võetud ütlusi politseijõududesse mittekuulunud isikutelt, kes olid vahistamisoperatsiooni ajal maja läheduses. Mis puudutas muid uurimismeetmeid, siis osundas EIK, et võimud ei teinud usaldusväärselt kindlaks kaebaja venda tulistanud politseinike täpseid asukohti tulistamise hetkel, ehkki politseinike ütluses esinesid selles osas ilmsed vastuolud. Samuti ei hinnatud, kas politseiametnike vastus väidetavale ohule oli proportsionaalne. Eeltoodust tulenevalt järeldas EIK, et võimud ei suutnud õigeaegselt, kohaselt ja objektiivselt koguda ja hinnata tõendeid, mis olid kaasuse asjaolude tuvastamiseks ja uurimise tõhusa tulemuse saavutamiseks üliolulised. Seega ei täitnud võimud oma kohustust kohase ja tõhusa uurimise läbiviimiseks. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 2 rikkumise menetluslikust aspektist.
EIK  käsutuses ei olnud piisavalt andmeid, et järeldada, et kaebaja vend hukati politseinike poolt. Tulenevalt uurimises esinenud puudujääkidest ei olnud EIK-l võimalik anda usaldusväärset hinnangut sellele, kas politseiametnike teod olid kooskõlas EIÕK artiklist 2 tulenevate tagatistega. Eeltoodust tulenevalt ei tuvastanud EIK EIÕK artikli 2 rikkumist sisulisest aspektist.
Seoses politseioperatsiooni planeerimise ja kontrolliga osundas EIK, et politseinikel oli piisavalt aega operatsiooni kavandamiseks. Võttes arvesse, et kaebaja venna vägivaldne käitumine oli tõenäoliselt seotud tema tervisliku seisundiga, oleks politsei pidanud vähemalt proovima kaasata meditsiinilist või muud sarnast professionaali. EIK märkis, et operatsiooni ei olnud kaasatud ühtegi eriväljaõppega või selleks määratud üksust, vaid operatsiooni läbiviimine oli usaldatud lähedalasuva politseijaoskonna politseinikele ja nende ülemale. Puudusid andmed selle kohta, kas operatsioonis osalenud politseinikud olid läbinud „spetsiaalse treeningu“ politseiseaduse mõttes. Samuti puudus politseinikel spetsiaalne kaitseriietus ja kaitsevarustus. Et politseinikud pidid kasutama käepäraseid vahendeid, suurenes oluliselt oht, et nad pidid võimaliku rünnaku korral kasutama surmavaid relvi. EIK hinnangul viitasid sündmuse asjaolud, et politseinikel puudus selge plaan, kuidas asjaoludest tulenevalt vahistamine läbi viia. Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et võimud ei täitnud oma kohustust vähendada võimalikult suures ulatuses elu kaotamise ohtu. Operatsiooni planeerimise ja kontrollimise viis ei võtnud piisavalt arvesse õiguse elule tähtsust. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 2 rikkumise sisulisest aspektist seoses operatsiooni kavandamise ja kontrolliga.
1. EIÕK artikli 2 rikkumine menetluslikust aspektist seoses võimude suutmatusega viia läbi Seyran Ayvazyani surma asjaolude tõhus uurimine;
2. EIÕK artiklit 2 ei ole sisulisest aspektist rikutud seoses Seyran Ayvazyani surmaga osas, mis puudutas politseiametnike tegevust;
3. EIÕK artikli 2 rikkumine sisulisest aspektist seoses Seyran Ayvazyani surmaga osas, mis puudutas politseioperatsiooni kavandamist ja kontrolli;
4. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 15 000 eurot.
Riigi positiivseid kohustusi tuleb tõlgendada viisil, et see ei paneks võimudele võimatut või ebaproportsionaalset koormust.
Malik Babayev vs Aserbaidžaan, kohtuotsus 01.06.2017, avaldus nr 30500/11
Kaebaja poeg teenis kohustusliku kaitseväeteenistuse raames snaiprina. Kaebaja poeg sai 14.11.2009 kaitseväeteenistuse ajal kuulihaava tõttu surma. Võimud leidsid, et kaebaja poeg oli sooritanud enesetapu.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 2 rikkumise tuvastamiseks väites, et tema poeg viidi enesetapu sooritamiseni seoses sellega, et teda väärkoheldi tema kaitseväeteenistuse ajal. Samuti väitis kaebaja, et riik ei suutnud tema poega kaitsta, ehkki ta oli riigi täieliku kontrolli all. Kaebaja sõnul ei viinud valitsus lävi ka tema poja surma osas tõhusat uurimist. Uurimine suleti ja taasavati korduvalt. Viimaks lõpetati uurimine püsivalt viidates, et väärkohtlemine ei olnud kindlaks tehtud ning kaebaja poeg sooritas enesetapu tõenäoliselt depressiooni tõttu. Kaebaja väitis, et menetlus lõpetati seetõttu, et vältida kaitseministeeriumi maine kahjustamist.
EIK selgitas, et sellist tüüpi asjades ei saa eirata inimkäitumise ettearvamatust ning riigi positiivseid kohustusi tuleb tõlgendada viisil, et see ei paneks võimudele võimatut või ebaproportsionaalset koormust. Antud asjas puudusid viited sellele, et kaebaja pojal oleksid olnud enesetapjalikud kalduvused ning võimud teadsid või oleksid pidanud olema teadlikud tõelisest ja vahetust ohust, et kaebaja poeg võib sooritada enesetapu. Seetõttu leidis EIK, et antud asjas ei olnud võimalik tuvastada, et riik ei oleks kaebaja poja osas kaitsta tema õigust elule, nagu nõuab EIÕK art 2. Seega ei olnud EIÕK artiklit 2 sisulisest aspektist rikutud.
EIK märkis, et asjaolu, et prokuratuuri kõrgemalseisvad organid ja kohtud tühistasid kolmel korral uurija otsused ning kaasuse korduvad uueks arutamiseks saatmised väljendasid siseriiklike võimude poolt läbi viidud kriminaaluurimises esinenud tõsiseid puudujääke. EIK osundas ka, et sündmuskoha vaatluse ja tõendite kogumise viis läbi sõjaväeüksuse ülem kahe samasse üksusesse kuulunud sõduri juuresolekul. EIK hinnangul ei saanud selline sündmuskoha vaatlus olla osaks „tõhusast uurimisest“ EIÕK artikli 2 mõttes, kuna selle viisid läbi isikud, kes ei olnud käsitletavad sõltumatutena. EIK hinnangul oli hämmastav, et uurija ei külastanud ega uurinud sündmuskohta enne 11.01.2010. Samuti ei võtnud uurimisasutus kasutusele kõiki võimalikke meetmeid uurimaks kaebaja väiteid selle kohta, et tema pojalt pressiti välja telefoni kõnekaarte. EIK lisas, et võimud ei võtnud kasitusele ka kõiki mõistlikke ja kättesaadavaid samme, et koguda kaebaja poja surmaga seotud tõendeid. Eeltoodust tulenevalt järeldas EIK, et siseriiklikud võimud ei suutnud viia kaebaja poja surma asjaolude osas läbi kohast ja tõhust uurimist. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 2 rikkumise menetluslikust aspektist.
1. EIÕK artiklit 2 ei ole sisulisest aspektist rikutud;
Tahtliku väärkohtlemise juhtudel ei ole EIÕK artikli 3 rikkumist riigiametnike poolt võimalik heastada pelgalt ohvrile määratud rahalise hüvitisega.
Grecu vs Moldova Vabariik, kohtuotsus 30.05.2017, avaldus nr 51099/10
Kaebaja vahistati 22.02.2002 varahommikul, kuid vabastati hiljem samal päeval pärast seda, kui kohus oli tuvastanud, et kaebaja kinnipidamise käigus oli tema suhtes kasutatud vägivalda. Kaebaja esitas järgnevalt politsei vastu kriminaalkaebuse, milles süüdistas politseid enda peksmises ja kägistamises. Kaebaja kriminaalkaebus ei osutunud edukaks. Kaebaja poolt riigi vastu alustatud tsiviilkohtumenetluses tuvastasid siseriiklikud kohtud kaebaja EIÕK-st tulenevate õiguste rikkumise seoses tema ebaseadusliku kinnipidamisega, väärkohtlemisega ning tema kaebuste ebakohase kriminaaluurimisega. Kohtud mõistsid kaebajale hüvitiseks 3 200 eurot.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 3 ja artikli 5 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks seoses oma ebaseadusliku kinnipidamise, väärkohtlemise ja tema kaebuste ebatõhusa uurimisega väites, et talle määratud hüvitis ei olnud piisav.
Asjas puudus kahtlus ning poolte vahel puudus vaidlus selles, et kaebaja oli pidanud taluma tema EIÕK artiklist 3 (sisulisest ja menetluslikust aspektist) ja artikli 5 lõikest 1 tulenevate õiguste rikkumisi. EIK ei näinud põhjust asuda nimetatud osas siseriiklike kohtute järeldusest, millega tunnistati viidatud normide rikkumist, erinevale seisukohale.
EIK osundas, et siseriiklik kohus määras kaebajale mittevaralise kahju hüvitamiseks 3 200 eurot. Võttes arvesse EIÕK artikli 5 lõikega 1 vastuolus oleva ebaseadusliku kinnipidamise ning kaebajale osaks saanud politseinike poolse peksmise, oli nimetatud summa märkimisväärselt madalam, mida EIK on määranud kaasustes, kus on tuvastatud ainuüksi EIÕK artikli 3 rikkumine. Lisaks kordas EIK, et tsiviilõiguslik kahju hüvitis ei ole piisav selleks, et kaebaja kaotaks väärkohtlemist puudutavas osas ohvri staatuse, võttes arvesse, et riikidel lasub kohustus enda algatusel väärkohtlemise väiteid uurida.
Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et kaebaja oli endiselt EIÕK artikli 3 ja artikli 5 lõike 1 mõttes ohvriks. Seetõttu lükkas EIK tagasi valitsuse vastava vastuväite.
Samuti tuvastas EIK EIÕK artikli 3 ja artikli 5 lõike 1 rikkumise, mis tulenes kaebaja ebaseaduslikust kinnipidamisest 22.02.2002, tema politseipoolsest väärkohtlemisest ning tema väärkohtlemise väidete kohasest uurimata jätmisest.
2. EIÕK artikli 5 lõike 1 rikkumine;
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 11 800 eurot ning kulude katteks 840 eurot.
Venemaa on vastutav Transnistrias toime pandud EIÕK rikkumiste eest.
Soyma vs Moldova Vabariik, Venemaa ja Ukraina, kohtuotsus 30.05.2017, avaldus nr 1203/05
Ukraina kodanikuks olev kaebaja vahistati 2001. aastal tunnustamata Transnistria Moldaavia Vabariigis (TMV) seoses kahtlusega, et kaebaja oli toime pannud mõrva. TMV Ülemkohtu 2002. aasta lõpliku otsusega mõisteti kaebaja süüdi ning talle mõisteti karistuseks 10-aastane vangistus. Nii kaebaja ema kui ka advokaat taotlesid edutult kaebaja üleviimist Ukraina vanglasse. Kaebaja leiti vanglast pooduna 2006. aasta mais.
Kaebaja esitas 2004. aastal EIK-le avalduse EIÕK artikli 5 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et tema vahistamist ega kinnipidamist ei otsustanud seaduslikult loodud kohus.
EIK leidis, et väide Ukraina jurisdiktsiooni olemasolu kohta oli alusetu ning asi ei kuulunud EIÕK artikli 1 mõttes Ukraina jurisdiktsiooni. Seetõttu luges EIK avalduse osas, milles see oli suunatud Ukraina vastu, vastuvõetamatuks.
EIK osundas, et üldised põhimõtted seoses Moldova Vabariigi Transnistria piirkonnas toimunud sündmuste jurisdiktsiooni küsimusega EIÕK artikli 1 mõttes on esitatud otsustes asjades Ilaşcu jv vs Moldova ja Venemaa, Catan jt vs Moldova Vabariik ja Venemaa ning Mozer vs Moldova Vabariik ja Venemaa. EIK ei näinud alust asuda käesolevas asjas erinevale seisukohale ning järeldas, et käesolev kaasus kuulus nii Moldova Vabariigi kui ka Vene Föderatsiooni jurisdiktsiooni EIÕK artikli 1 mõttes.
EIK osundas asjas Mozer vs Moldova Vabariik ja Venemaa tehtud otsusele, mille kohaselt ei olnud TMV kohtusüsteem selline, mis oleks endas kandnud EIÕK-ga kooskõlas olevat kohtutraditsiooni. Seetõttu leidis EIK, et TMV kohtud ega muud TMV võimuorganid ei saanud otsustada kaebaja „seaduslikku“ vahistamist ja kinnipidamist EIÕK artikli 5 lõike 1 mõttes. EIK hinnangul kohaldus nimetatud järeldus ka antud asjas. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 5 lõike 1 rikkumise.
EIK leidis, et Moldova Vabariik oli täitnud oma positiivsed kohustused võtmaks kasutusele kohased ja piisavad meetmed kaebaja õiguste kaitseks – Moldova Vabariik oli võtnud tarvitusele kõik võimalikud meetmed kontrolli taastamiseks Transnistria piirkonna üle; Moldova Vabariiki ei saanud pidada vastutavaks konkreetse kaebaja õiguste tagamiseks meetmete võtmata jätmises (kaebaja taotles peaasjalikult abi Ukrainalt; Moldova võimud oli kaebaja advokaadi taotlustele kaebaja üleviimiseks esiteks võtnud ühendust TMV võimudega kaebaja üleviimiseks, kuid edutult, ning teisel korral teavitasid Moldova võimud kaebaja advokaati suutmatusest kaebajat üle viia TMV üle kontrolli puudumise tõttu; kaebaja ei teavitanud Moldova võime EIÕK-st tulenevate õiguste rikkumistest). Seega ei olnud Moldova Vabariik EIÕK artikli 5 lõiget 1 rikkunud.
Võttes arvesse, et Venemaa osutas TMV-le jätkuvat sõjalist, majanduslikku ja poliitilist tuge, milleta TMV poleks suutnud eksisteerida, s.t Venemaa teostas TMV üle tõhusat kontrolli, leidis EIK, et Venemaa vastutas EIÕK artikli 5 lõikest 1 tuleneva rikkumise eest.
1. EIÕK artikli 5 lõiget 1 ei ole Moldova Vabariigi poolt rikutud;
2. EIÕK artikli 5 lõike 1 rikkumine Vene Föderatsiooni poolt;
3. EIK määras, et Vene Föderatsioon peab maksma mittevaralise kahju hüvitamiseks 20 000 eurot ning kulude katteks 1 000 eurot.
Eriarvamusele jäänud kohtunik viitas oma asjas Mozer vs Moldova Vabariik ja Venemaa esitatud eriarvamuses toodud põhjendustele seoses küsimusega, milles ta käsitles Vene Föderatsiooni tõhusat kontrolli Transnistrias.
Apcov vs Moldova Vabariik ja Venemaa, kohtuotsus 30.05.2017, avaldus nr 13463/07
Moldova kodanikuks olev kaebaja vahistati 2005. aasta jaanuaris ja peeti kinni tunnustamata Transnistria Moldaavia Vabariigi (TMV) miilitsa poolt seoses kahtlusega, et kaebaja oli toime pannud röövi. Kaebaja vabastati kautsjoni vastu 2005. aasta juulis. Kaebaja mõisteti süüdi 2006. aasta augustis ning talle määrati karistuseks 7-aastane vangistus, mida ta kandis kuni 2012. aasta aprillini. Kaebaja ei olnud Moldova võime oma kinnipidamisest TMV poolt ega sellega seotud kriminaalmenetlusest teavitanud.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 3 rikkumise tuvastamiseks seoses ebakohaste kinnipidamistingimustega ja HIV ravimiseks ette nähtud arstiabiga nii kohtueelse kinnipidamise kui ka vangistuse ajal. Kaebaja väitis ka, et tema kinnipidamine ei olnud EIÕK artikli 5 lõike 1 alusel „seaduslik“, kuna selle oli otsustanud TMV kui tunnustamata riigi võimud. Samal põhjusel leidis kaebaja, et TMV kohus, mis ta süüdi mõistis, ei olnud EIÕK artikli 6 lõike 1 mõttes „seaduse alusel moodustatud sõltumatu kohus“.
EIK osundas, et üldised põhimõtted seoses Moldova Vabariigi Transnistria piirkonnas toimunud sündmuste jurisdiktsiooni küsimusega EIÕK artikli 1 mõttes on esitatud otsustes asjades Ilaşcu jv vs Moldova ja Venemaa, Catan jt vs Moldova Vabariik ja Venemaa ning  Mozer vs Moldova Vabariik ja Venemaa. EIK ei näinud alust asuda käesolevas asjas erinevale seisukohale ning järeldas, et käesolev kaasus kuulus nii Moldova Vabariigi kui ka Vene Föderatsiooni jurisdiktsiooni EIÕK artikli 1 mõttes.
EIK märkis, et antud asjas oli kaebajal HIV, mistõttu vajas ta arstiabi. Samuti vajas kaebaja ühel hetkel kiiret hambaravi, mida talle ei võimaldatud ning mille tõttu eemaldasid haige hamba tema kaaskinnipeetavad. Et puudusid vastupidised tõendid ning selgitused kohase ravi mittevõimaldamise kohta, leidis EIK, et kaebaja ei saanud kohast ravi. EIK osundas, et kaebaja kirjeldust tema kinnipidamistingimuste kohta teisel kinnipidamise perioodil (2006. aasta augustist kuni 2012. aasta aprillini) kinnitasid suuresti Piinamise ja Ebainimliku või Alandava Kohtlemise või Karistamise Tõkestamise Euroopa Komitee ning ÜRO eriraportööri aruanded. Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et kohase ravi puudumine ning kinnipidamistingimused tõid endaga kaasa alandava ja ebainimliku kohtlemise, mis oli vastuolus EIÕK artikli 3 nõuetega.
EIK osundas asjas Mozer vs Moldova Vabariik ja Venemaa  tehtud otsusele, mille kohaselt ei saanud TMV kohtud ega muud TMV võimuorganid otsustada kaebaja „seaduslikku“ vahistamist ja kinnipidamist EIÕK artikli 5 lõike 1 mõttes. EIK hinnangul kohaldus nimetatud järeldus ka antud asjas. EIK leidis viidatud asjas toodud leidude valguses, et peale selle, et TMV kohtud ei saanud otsustada kaebaja seaduslikku kinnipidamist EIÕK artikli 5 lõike 1 mõttes, ei saanud nad olla selle tulemusena ka EIÕK artikli 6 lõike 1 mõttes käsitletavad „sõltumatute ja erapooletute, seaduse alusel moodustatud kohtutena“. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 5 lõike 1 ja artikli 6 lõike rikkumised.
EIK leidis, et Moldova Vabariik oli täitnud oma positiivsed kohustused võtmaks kasutusele kohased ja piisavad meetmed kaebaja õiguste kaitseks – Moldova Vabariik oli võtnud tarvitusele kõik võimalikud meetmed kontrolli taastamiseks Transnistria piirkonna üle; Moldova Vabariiki ei saanud pidada vastutavaks mittesekkumise eest konkreetsesse kaasusesse, kuna kaebaja ei teavitanud Moldova võime oma olukorrast. Seega ei olnud Moldova Vabariik EIÕK artiklit 3, artikli 5 lõiget 1 ega artikli 6 lõiget 1 rikkunud.
Võttes arvesse, et Venemaa osutas TMV-le sõjalist, majanduslikku ja poliitilist tuge, milleta TMV poleks suutnud eksisteerida, s.t Venemaa teostas TMV üle tõhusat kontrolli, leidis EIK, et Venemaa vastutas EIÕK artiklist 3, artikli 5 lõikest 1 ja artikli 6 lõikest 1 tulenevate rikkumiste eest.
1. EIÕK artiklit 3, EIÕK artikli 5 lõiget 1 ning EIÕK artikli 6 lõiget 1 ei ole Moldova Vabariigi poolt rikutud;
2. EIÕK artikli 3, EIÕK artikli 5 lõike 1 ning EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumine Vene Föderatsiooni poolt;
3. EIK määras, et Vene Föderatsioon peab maksma mittevaralise kahju hüvitamiseks 40 000 eurot ning kulude katteks 3 000 eurot.
Vardanean vs Moldova Vabariik ja Venemaa, kohtuotsus 30.05.2017, avaldus nr 22200/10
Kaebajateks olevad Ernest ja Irina Vardanean on Moldova kodanikest ja ajakirjanikest abielupaar. E. Vardanean vahistati 2010. aasta aprillis tunnustamata Transnistria Moldaavia Vabariigis (TMV) salateenistuse poolt kahtlustatuna riigireetmises ja/või luuretegevuses. TMV kohus mõistis 2010. aasta detsembris E. Vardaneani süüdi ning talle mõisteti karistuseks 15-aastane vangistus. Moldova võimud tegid mitmeid katseid E. Vardaneani vabastamiseks ja tema perekonna abistamiseks.
E. Vardanean esitas EIK-le avalduse, milles väitis, et tema kinnipidamine ei olnud EIÕK artikli 5 lõike 1 alusel „seaduslik“, kuna selle oli otsustanud TMV kui tunnustamata riigi võimud. Samal põhjusel leidis E. Vardanean, et TMV kohus, mis ta süüdi mõistis, ei olnud EIÕK artikli 6 lõike 1 mõttes „seaduse alusel moodustatud sõltumatu kohus“. Kaebajad kurtsid EIÕK artiklile 8 tuginedes E. Vardaneani vahistamise ajal toimunud korteri läbiotsimise üle ning I. Vardaneanile kehtestatud piirangute üle, mis puudutas tema abikaasa külastamist kinnipidamise ajal. Viimaks väitis E. Vardanean, et TMV võimud ei lubanud advokaadil, kes teda EIK-s toimunud menetlus esindas, kinnipidamise ajal tema juurde pääseda, millega rikuti EIÕK artiklit 34.
EIK osundas asjas Mozer vs Moldova Vabariik ja Venemaa tehtud otsusele, mille kohaselt ei saanud TMV kohtud ega muud TMV võimuorganid otsustada kaebaja „seaduslikku“ vahistamist ja kinnipidamist EIÕK artikli 5 lõike 1 mõttes. EIK hinnangul kohaldus nimetatud järeldus ka antud asjas. EIK leidis viidatud asjas toodud leidude valguses, et peale selle, et TMV kohtud ei saanud otsustada kaebaja seaduslikku kinnipidamist EIÕK artikli 5 lõike 1 mõttes, ei saanud nad olla selle tulemusena ka EIÕK artikli 6 lõike 1 mõttes käsitletavad „sõltumatute, seaduse alusel moodustatud kohtutena“. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 5 lõike 1 ja artikli 6 lõike rikkumised.
Vaidlus puudus küsimuses, et kaebajate korteri läbiotsimine tõi kaasa nende kodu austamise õiguse riive. EIK leidis, et I. Vardaneanile kehtestatud ajutine piirang külastusõiguse osas oli käsitletav kaebajate perekonnaelu austamise õiguse piiranguna. EIK märkis, et kummagi riive jaoks puudus õiguslik alus. Seega tuvastas EIK mõlema riive osas EIÕK artikli 8 rikkumise.
EIK leidis, et Moldova Vabariik oli täitnud oma positiivsed kohustused võtmaks kasutusele kohased ja piisavad meetmed kaebajate õiguste kaitseks – Moldova Vabariik oli võtnud tarvitusele kõik võimalikud meetmed kontrolli taastamiseks Transnistria piirkonna üle; Moldova Vabariik oli püüdnud kaebaja õiguseid kaitsta (E. Vardaneani vahistamise ja kinnipidamise osas oli alustatud kriminaaluurimist; Moldova oli asjast teavitanud Euroopa Nõukogu, OSCE-d ja Ameerika Ühendriike; mõlemad kaebajad said Moldova valitsuselt rahalist abi ja tasuta korteri). Seega ei olnud Moldova Vabariik EIÕK artikli 5 lõiget 1, artikli 6 lõiget 1 ega artiklit 8 rikkunud.
Võttes arvesse, et Venemaa osutas TMV-le sõjalist, majanduslikku ja poliitilist tuge, milleta TMV poleks suutnud eksisteerida, s.t Venemaa teostas TMV üle tõhusat kontrolli, leidis EIK, et Venemaa vastutas EIÕK artikli 5 lõikest 1, artikli 6 lõikest 1 ja artiklist 8 tulenevate rikkumiste eest.
EIK osundas, et ehkki E. Vardaneani esindaja taotles korduvalt edutult juurdepääsu E. Vardaneanile ja kohtuistungitele, ei viidanud ta sellele, et ta esindas kaebajat EIK menetluses. Seega ei olnud EIK-l alust tuvastada, et riigid oleksid jätnud täitmata EIÕK artiklist 34 tulenevad kohustused ning oleksid takistanud kaebaja individuaalkaebuse esitamise õigust.
1. EIÕK artikli 5 lõiget 1, EIÕK artikli 6 lõiget 1 ja EIÕK artiklit 8 ei ole Moldova Vabariigi poolt rikutud (häältega 6:1);
2. EIÕK artikli 5 lõike 1, EIÕK artikli 6 lõike 1 ja EIÕK artikli 8 rikkumine Vene Föderatsiooni poolt (häältega 6:1);
3. EIÕK artiklist 34 tulenevaid kohustusi ei ole rikutud;
4. EIK määras, et Vene Föderatsioon peab maksma mittevaralise kahju hüvitamiseks E. Vardaneanile 30 000 eurot ja I. Vardaneanile 7 000 eurot ning kulude katteks mõlemale kaebajale 4 000 eurot (häältega 6:1).
EIK leidis, et kaebaja kohtueelseks kinnipidamiseks uurimise ajal esinesid asjakohased ja piisavad alused.
Vladimir Nikolayevich Fedorov vs Venemaa, kohtuotsus 30.05.2017, avaldus nr 48974/09
Kaebajat, kes oli Jaroslavli meditsiiniakadeemia farmakoloogia osakonna juhataja, peeti kohtueelselt kinni 2009. aasta veebruarist septembrini seoses altkäemaksu võtmise kahtlusega. Võimud tuginesid kaebaja kinnipidamise vajalikkuse põhjendamisel esiteks kaebaja vastu esitatud süüdistuste tõsidusele ning teiseks ohule, et kaebaja võis sekkuda uurimisse, osutades tunnistajatele (oma õpilastele) survet või hävitades tõendeid. Kohe pärast kohtueelse uurimise lõpetamist ning süüdistuse esitamist 2009. aasta septembris kaebaja vabastati, seejuures kohaldati kaebaja suhtes elukohast lahkumise keeldu. Kaebaja mõisteti süüdi 26 altkäemaksu võtmise episoodis ning talle määrati karistuseks tingimisi 4 aasta ja 6 kuu pikkune vangistus. Kaebaja vabastati menetluse ajal oma ametikohalt akadeemias.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 5 lõike 3 rikkumise tuvastamiseks väites, et tema kohtueelne kinnipidamine ei olnud piisavalt põhjendatud. Kaebaja taotles ka EIÕK artikli 8 rikkumise tuvastamist väites, et tal ei olnud kogu kohtueelse kinnipidamise ajal võimalik oma perekonda näha.
Mis puudutas siseriiklike võimude tuginemist kohtueelse kinnipidamise vajalikkuse põhjendamisel süüdistuste tõsidusele, leidis EIK, et siseriiklikud kohtud tõlgendasid siseriiklikku õigust õigesti, kui nad hindasid, kas kaebaja vastu esitatud süüdistused olid sellised, et need võimaldasid otsustada kohtueelse kinnipidamise. Samuti leidis EIK, et siseriiklikud kohtud võisid kehtivalt eeldada, et esines oht, et kaebaja võis tunnistajatele survet avaldada ning hävitada tõendeid, see kaalus üles kaebaja poolt esitatud väited seoses tema isiksusega, perekondliku olukorraga jne, ning et alternatiivsete meetmete kasutamine ei oleks taganud kohast kohtueelse uurimise läbiviimist. EIK järeldas, et kaebaja kinnipidamiseks uurimise ajal esinesid asjakohased ja piisavad alused. EIK märkis, et kaebajat peeti kohtueelselt kinni 6 kuud ja 27 päeva. EIK osundas, et asjas ei esinenud prokuratuuri või kohtu osas märkimisväärseid passiivsuse perioode. Nendel asjaoludel leidis EIK, et pädevad siseriiklikud võimud näitasid kaebaja kaasusega tegelemisel üles erilist hoolsust. Seega ei olnud EIÕK artikli 5 lõiget 3 rikutud.
EIK võttis arvesse, et valitsus oli riive olemasolu tunnistanud ning siseriiklikud võimud olid võtnud osaks EIÕK artikli 8 rikkumise. Nendel asjaoludel ning võttes arvesse EIK kohtupraktika, järeldas EIK, et asjas oli rikutud EIÕK artiklit 8 seoses kaebaja õiguse piiranguga perekonna külastustele tema kohtueelse kinnipidamise ajal.
1. EIÕK artikli 5 lõiget 3 ei ole rikutud;
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 6 000 eurot.
Asjaolu, et kriminaalasja toimik ja süüdistusakt on edastatud kohtusse, ei muuda sellele järgenva kinnipidamise EIÕK artikli 5 lõike 1 mõttes „seaduslikuks“.
Mindadze ja Nemsitsveridze vs Gruusia, kohtuotsus 01.06.2017, avaldus nr 21571/05
Kaks kaebajat, David Mindadze (esimene kaebaja) ja Valerian Nemsitsveridze (teine kaebaja), vahistati 2004. aastal ning neile esitatud süüdistus seoses Gruusia parlamendiliikme ründamisega. Tbilisi ringkonnakohus mõistis mõlemad mehed süüdi mõrvakatses raskendavatel asjaoludel (ning muudes kuritegudes) leides, et teine kaebaja oli tellinud parlamentääri tapmise ning esimene kaebaja oli proovinud seda tulirelva kasutades toime panna. Ohver sai vigastada, ent ei saanud surma.
Esimene kaebaja taotles EIK-lt EIÕK artikli 3 rikkumise tuvastamiseks väites eelkõige, et politseiametnikud kasutasid tema suhtes elektrišokke ning peksid teda tõsiselt selleks, et panna ta üles tunnistama, ning et nimetatud vägivalda ei uuritud korralikult. Mõlemad kaebajad väitsid ka EIÕK artiklile 3 tuginedes, et neid väärkoheldi seoses nende kohtueelse kinnipidamise halbade tingimustega. Kaebajad taotlesid lisaks EIÕK artikli 5 rikkumise tuvastamist väites, et osa nende kohtueelsest kinnipidamisest oli olnud ebaseaduslik. Nad väitsid, et kui siseriiklik kohus oli otsustanud nende kohtueelse kinnipidamise pikendamise, ei esitanud selleks kehtivad põhjendusi; neile ei edastatud prokuröri taotlust nende kohtueelse kinnipidamise pikendamiseks enne selle kohtulikku läbivaatamist; umbes 6 kuu pikkusel kohtueelse kinnipidamise perioodil puudus kaebajate kinnipidamist võimaldav kehtiv kohtuotsus. Viimaks taotleksid kaebajad ka EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamist väites, et kriminaalmenetlus oli olnud ebaõiglane, kuna kaebajatel puudus menetluse algstaadiumis võimalus saada õigusabi nende enda poolt valitud advokaatidelt. Samuti taotles Mindadze EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamist seoses asjaoluga, et teda taheti panna üles tunnistama ja seonduvaid ütlusi andma piinamise teel .
EIK pidas piisavalt tuvastatuks, et esimene kaebajal avaldusid jäljed väärkohtlemise kohta, mida ta oli riiklikul tasandil kirjeldanud ja mille peale ta oli esitanud kaebuse. Siseriiklikud  võimud ei suutnud viia kaebaja väidete osas lobi põhjalikku ja kiiret uurimist ning valitsus isegi ei üritanud esitada nimetatud väärkohtlemise jälgede päritolu kohta alternatiivset ja usutavat selgitust. Nendel asjaoludel leidis EIK, pidades silmas võimude kohustust anda aru kinnipidamise ajal nende kontrolli all olevatele isikutele tekitatud vigastuste kohta, et oli väljaspool mõistlikku kahtlust tõendatud, et esimesele kaebajale sai 13.05.2004 pärast tema vahistamist Tbilisi politseijaoskonnas osaks politseivägivald. Võttes arvesse väärkohtlemise spetsiifilise tüübi, mida kasutasid politseiametnikud eesmärgil panna esimene kaebaja üles tunnistama – elektrišoki kasutamine ning peksmine rauast tabalukuga – leidis EIK, et see oli tõsine kaebaja füüsilise terviklikkuse ja väärikuse tõsine kuritarvitus, mis oli seetõttu EIÕK artikli 3 mõttes käsitletav piinamisena. Eeltoodust tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artikli 3 rikkumise nii sisulisest kui ka menetluslikust aspektist.
EIK hinnangul ei olnud käesolev avalduse erinev avaldusest asjas Ramishvili ja Kokhreidze vs Gruusia, kuna mõlemad asjad puudutasid samasid tol ajal Gruusia kriminaalmenetlusõiguses ja -praktikas esinevaid puudujääke. Asjaolu, et kriminaalasja toimik ja süüdistusakt olid edastatud kohtusse, ei muutnud ülejäänud kinnipidamise perioodi EIÕK artikli 5 lõike 1 mõttes „seaduslikuks“. Seega tuvastas EIK nimetatud kinnipidamise perioodi osas EIÕK artikli 5 lõike 1 rikkumise.
Võttes arvesse, et seeläbi, et siseriiklikud kohtud ei uurinud kaebajate kaasuses konkreetseid fakte ning tuginesid peaasjalikult süüdistuste tõsidusele, otsustasid siseriiklikud kohtud 10.11.2004 ja 07.06.2005 otsustes alustel, mis ei saanud olla „piisavad“. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 5 lõike 3 rikkumise.
EIK selgitas, et esimese kaebaja piinamine politsei poolt esimese ülekuulamise käigus advokaadi juuresolekuta omas pöördumatult kahjustavat mõju kriminaalmenetluse tulemusele ning muutis menetluse tervikuna ebaõiglaseks. EIK märkis lisaks, et äratundmiseks esitamine viidi läbi siseriiklikust õigusest tulenevaid menetluslikke nõudeid oluliselt eirates. Samuti osundas EIK, et kannatanu ütlusel, mille kohaselt tunnistas esimene kaebaja oma tegu nendevahelises „eravestluses“, mille juures ei viibinud advokaat ega sõltumatud tunnistajad, puudus tõenduslik väärtus. EIK järeldas, et nimetatud tõsised menetlusreeglite eiramised muutsid kohtumenetluse kaebajate vastu tervikuna ebaõiglaseks. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise.
1. EIÕK artikli 3 rikkumine sisulisest ja menetluslikust aspektist seoses esimese kaebaja politseipoolse piinamisega 13.05.2004;
2. EIÕK artikli 5 lõike 1 rikkumine seoses kaebajate kohtueelse kinnipidamise ebaseaduslikkusega perioodil 13.01.2005-07.06.2005;
3. EIÕK artikli 5 lõike 3 rikkumine seoses ebapiisavate põhjendustega 10.11.2004 ja 07.06.2005 kinnipidamisotsustes;
4. EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumine seoses kaebajate vastu suunatud kriminaalmenetluse ebaõiglusega;
5. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks esimesele kaebajale 28 000 eurot ja teisele kaebajale 16 000 eurot ning kulude katteks kaebajatele ühiselt 4 800 eurot.
EIK leidis, et töötutoetuse taotlemiseks nõude esitamise tähtaeg algas kulgema hetkest, mil kaebaja sai teada kohtuotsusega tuvastatud töösuhte lõppemise päevast.
Muić vs Horvaatia, kohtuotsus 30.05.2017, avaldus nr 79653/12
Kaebaja koondati oma töökohalt. Kaebus puudutas kaebaja taotlust töötutoetuse saamiseks. Haldusvõimud, sh halduskohus, olid jätnud kaebaja taotluse töötutoetuse saamiseks rahuldamata leides, et ta oli selle esitanud pärast selleks ette nähtud tähtaega. Kaebaja esitas avalduse EIK-le EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et tal ei olnud võimalik saada oma taotluse osas tõhusat otsust, kuna võimud olid tähtaja arvutamisel olnud ülemäära formalistlikud.
EIK osundas, et antud asjas nägi siseriiklik õigus ette 30-päevase tähtaja töötutoetuse nõude esitamiseks, kusjuures tähtaja kulgemine algas töösuhte lõpetamise päevast. Nimetatud 30-päevase tähtaja lõpust hakkas kulgema lisa 60-päevane tähtaeg. EIK viitas ka halduskohtu praktikale, mille kohaselt hakati tähtaega arvutama töösuhte lõpetamise päevast sõltumata sellest, kuidas nimetatud päev kindlaks tehti.
EIK leidis, et töötutoetuse nõude esitamise tähtaja kulgemise arvutamine päevast, mil kohus tuvastas kaebaja töösuhte lõppenuks (23.01.2007) päeva asemel, mil kaebaja sai töösuhte lõppemise päevast teada (05.03.2008) võis käesolevas asjas kujutada ebamõistlikku menetlusnõuet, mis võis ennetada kaebaja nõude sisulist läbivaatamist. EIK märkis aga, et kaebaja esitas töötutoetuse nõude pärast 30-päevase tähtaja möödumist isegi siis, kui lugeda tähtaja arvutamise alguskuupäevaks 05.03.2008. Kuna kaebaja ei esitanud mingeid põhjendusi nimetatud tähtaja möödalaskmiseks, ei olnud kaebaja õigustatud kasutama lisa 60-päevast tähtaega. Seega, sõltumata siseriiklike võimude leidudest ei tegutsenud kaebaja igal juhul töötutoetuse nõude esitamiseks sätestatud tähtaja raames.
EIK leidis, et kaebajal ei olnud võimalik saada teada prokuröri seisukohtadest ega neile vastata, millega rikuti EIÕK artikli 6 lõiget 1.
Scavetta vs Monaco, kohtuotsus 30.05.2017, avaldus nr 33301/13
Esimese astme kohtu 17.01.2012 otsusega mõisteti kaebaja süüdi omastamises ning talle määrati karistuseks 1-aastane vangistus. Apellatsioonikohus jättis süüdimõistva otsuse jõusse, kuid vähendas määratud karistust. Kaebaja esitas kassatsioonkaebuse Revisjonikohtule. Prokurör esitas Revisjonikohtule omapoolsed seisukohad 03.12.2012. 05.12.2012 edastas Revisjonikohtu kantselei koopia nimetatud seisukohadest Revisjonikohtu esimesele presidendile, asja ettevalmistavale kohtunikule ning kahele Monaco advokaadile, C. Leceyerile ja G. Gazole. Vastavalt Revisjonikohtu tavapärasele praktikale koostas asja ettevalmistav kohtunik Revisjonikohtu liikmetele aruande, mis allus nõupidamissaladusele. 24.01.2013 jättis Revisjonikohus kaebaja kassatsioonkaebuse rahuldamata. Kohtuotsuses mainiti, et kaebaja „ilmus isiklikult, teda kaitses advokaat Gastron Carrasco, kes praktiseerib Nices“ ning selles viidati tsiviilhagejatele ja nende esindajale G. Gazole.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et Revisjonikohus ei edastanud talle asja ettevalmistanud kohtuniku aruannet ega prokuratuuri esindaja kirjalikke seisukohti.
EIK leidis, et Revisjonikohtu praktika kohaselt kuulub aruanne nõupidamissaladuse alla ning seda ei avaldata tervikuna ega osaliselt osapooltele ega avalikkusele. Kaebaja ei tõendanud, et tema kaasuse kontekstis eeltoodu ei kehtinud. Seega leidis EIK, et EIÕK artikli 6 nõudeid ei ole rikutud. Seetõttu oli kaebus nimetatud osas selgelt põhjendamatu ning seeläbi vastuvõetamatu.
EIK selgitas, et Revisjonikohtu kantselei praktika kohaselt pannakse koopia prokuröri seisukohtadest isiku advokaadi ametlikku postkasti, mis asub Monaco kohtumajas, või kui isikul puudub esindaja, saadetakse koopia osapoole isiklikule aadressile. EIK hinnangul võimaldab selline praktika iseenesest pooltel saada seisukohtadest teada ning neile rahuldavalt vastata.
EIK märkis, et antud asjas ei olnud selge, et kaebaja kaasuses oleks prokuröri seisukohad kohaselt edastatud ja neile oli võimalik vastata. EIK osundas, et nii kaebaja kassatsioonkaebus kui ka Revisjonikohtu otsus viitasid vaid kaebajale endale ning tema advokaadile, kes kuulus Nice advokatuuri. Kuna kaebaja esindajal ei olnud Monaco kohtumajas postkasti, tulnuks prokuröri seisukohad seega saata kaebaja isiklikule aadressile. Valitsus ei väitnud, et seda oleks tehtud, vaid sedastas pelgalt, et kantselei edastas prokuröri seisukohad 05.12.2012 „asjassepuutuvate advokaatide“ postkasti. EIK märkis, et advokaadid, kellele seisukohad edastati, olid kaks kaitseadvokaati: jättes kõrvale fakti, et kumbki neist ei olnud kassatsioonmenetluses määratud kaebajat esindama, viitas Revisjonikohus oma otsuses vaid neist ühele (kui tsiviilhageja esindajale). Teine advokaat ei võtnud osa kassatsioon- ega apellatsioonmenetlusest, vaid ta oli advokaadi praktikal kaebaja poolel asja arutamisel esimese astme kohtus. Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et kaebajal ei olnud võimalik saada teada prokuröri seisukohtadest ega neile vastata. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise.
2. EIK leidis, et rikkumise tuvastamine on iseenesest piisav mittevaralise kahju hüvitis;
3. EIK määras kulude katteks 3 000 eurot.
EIK leidis, et seoses ametliku eksperdiga ei olnud kaebajate kaitseõiguseid rikutud.
J.M. jt vs Austria, kohtuotsus 01.06.2017, avaldused nr 61503/14; 61673/14; 64583/14
Antud kaasus hõlmas Austria panga aktsiate müüki ning sellele järgnenud kriminaalmenetlust poliitiku ja kahe panga juhataja (kaebajad) vastu seoses usalduse kuritarvitamisega. Kaebajaid kahtlustati usalduse kuritarvitamises episoodis, millega maksti 6 miljonit eurot finantskonsultandile tema rolli eest müügi läbirääkimistel.
Kaebajad esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 6 lõigete 1 ja 3 (d) rikkumise tuvastamiseks väites, et kohtumenetlus, mis viis nende süüdimõistmiseni, oli olnud ebaõiglane. Kaebajad väitsid, et ainus ametlik ekspert, kes andis kohtumenetluses ütlusi, oli ekspert, kes oli väidetava õigusrikkumise tuvastanud ka eeluurimises ning seega oli ta prokuratuuri tunnistaja. Kaebajad väitsid ka, et neil ei lubatud esitada omapoolsete ekspertide tõendeid ega tõhusalt vaidlustada kohtu määratud eksperdi erapooletust. Seega oli kaebajate hinnangul rikutud poolte võrdsuse põhimõtet.
EIK leidis, et kaebajate kahtlused ametliku eksperdi erapooletuse suhtes ei olnud objektiivselt põhjendatud, kuna igasugust poolte võrduse põhimõtte rikkumise ohtu tasakaalustasid spetsiifilised menetluslikud tagatised. Mis puudutas ametlikku eksperti ennast, siis oli ta Saksamaa ülikooli õigusteaduse professor, ta ei töötanud prokuratuuris, tema tasu ei sõltunud süüdistatavate süüdi- või õigeksmõistmisest, tal puudus kohtumenetluses aktiivne roll ning tal oli jäik õigusest tulenev objektiivsuse kohustus. Ka ei vaidlustanud kaebajad eksperdi määramist ega näidanud, et eksperdi käitumine kohtumenetluses oleks andnud aluse kahelda tema erapooletuses. EIK osundas, et kaebajate süüdimõistmisel ei olnud otsustav mitte eksperdi hinnang, vaid konsultandi ülestunnistus. Lisaks osundas EIK, et kaebajatel oli võimalik vaidlustada eksperdi kallutatust ning nende väiteid uuriti sisuliselt, ehkki kohus jättis kaebajate väited rahuldamata. EIK selgitas ka, et kaitsel oli võimalik tugineda kaitse poolt organiseeritud ekspertide abile, kui kaitse küsitles kohtumenetluse käigus ametlikku eksperti või kui kaitse sõnastas taotlusi tõendite esitamiseks. Seega oli kaitsel piisavalt vahendeid kaitseõiguse tõhusaks teostamiseks. Seetõttu leidis EIK, et kaebajatel oli mõistlik võimalus omapoolsete seisukohtade esitamiseks ning nad ei olnud prokuratuuriga võrreldes oluliselt halvemas olukorras.
EIK tuvastas, et Ukraina Ülemkohtus toimunud uus menetlus pärast EIK poolt kaebaja kasuks tehtud otsust rikkus EIÕK artiklit 6.
Shabelnik vs Ukraina (nr 2), kohtuotsus 01.06.2017, avaldus nr 15685/11
Kaebaja mõisteti 2002. aasta juulis süüdi mõrvas. Kaebaja esitas seoses kohtumenetlusega eduka kaebuse EIK-le, mis leidis, et menetlus oli olnud ebaõiglane ning tuvastas EIÕK artikli 6 rikkumise. Selle tulemusena võttis Ülemkohus 2010. aastal menetluse uueks arutamiseks. Kohus jättis kõrvale osad tõendid, kuid leidis, et ülejäänud tõendid olid piisavad tõendamaks, et kaebaja oli mõrva toime pannud.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 rikkumise tuvastamiseks väites, et 2010. aastal Ülemkohtus toimunud menetlus oli olnud ebaõiglane. Kaebaja väitis, et tal ei lubatud istungil osaleda; kohus tugines kaudselt teabele, mille kohus oli lubatavate tõendite hulgast välistanud ning oli ebaõiglaselt tuginenud psühhiaatrilisele ekspertiisile, millele ei olnud esimese kohtumenetluse ajal tuginetud; kohus oli – vastuolus siseriikliku õigusega ja ilma hoiatamata – viinud läbi kaasuse kõikide faktiliste asjaolude uue uurimise selle asemel, et teha otsus esimese astme kohtu leidude kehtivuse osas.
EIK hinnangul ei täitnud antud kaasuses läbi viidud menetlus EIÕK artikli 6 nõudeid. Esiteks ei vastanud Ülemkohus kaebaja väidetele, mis puudutasid sündmuskoha vaatlusprotokolle ja tunnistajate ütlusi, ning tugines nendele tõenditele, ehkki kaebaja vastavad väited olid spetsiifilised ning kaasuse asjaoludest tulenevalt väga asjakohased ja olulised. Mis puudutas Ülemkohtu tuginemist psühhiaatrilisele aruandele, märkis EIK, et Ülemkohus, saatmata asja täielikuks uueks arutamiseks, kasutas psühhiaatrite seisukohti tuvastamaks seda, et kaebaja oli sooritanud actus reus, objektiivse teo, milles teda süüdistati, ehkki ekspertiisi ulatus piirdus kaebaja terve mõistuse ning meeleseisundi tuvastamisega asjakohasel ajal. Ülemkohus tugines ka ekspertide mõnevõrra ebamäärastel seisukohtadel, mis olid esitatud erinevas kontekstis, tuvastamaks fakti, et kaebaja oli mõrva toime pannud. Otsus tugineda sel viisil psühhiaatrilisele ekspertiisile rikkus õiglase kohtumenetluse nõudeid.
EIK leidis, et Ülemkohtu põhjendused ning Ülemkohtus toimunud menetlus ei täitnud EIÕK artikli 6 lõikest 1 tulenevaid õigluse nõudeid. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise.
EIK lisas, et kui isik on süüdi mõistetud kohtumenetluses, mis ei täitnud EIÕK-st tulenevat õigluse nõuet, oleks uus kohtumenetlus, või kaasuse uus avamine või ülevaatamine kooskõlas EIÕK-ga, põhimõtteliselt kõige kohasem rikkumise heastamise viis. EIK osundas, et kaebajal on võimalik Ukraina õigusest tulenevalt taotleda uut kohtumenetlust. Selline uus kohtumenetlus peab järgima EIÕK artiklis 6 sätestatud sisulisi ja menetluslikke tagatisi ning peab võtma täies ulatuses arvesse EIK järeldusi käesolevas asjas ja esimeses asjas (EIK 19.02.2009 otsus asjas Shabelnik vs Ukraina).
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 5 000 eurot ning kulude katteks 6 000 eurot.
Kohalik omavalitsus ei võtnud kasutusele kõiki samme, mida võis mõistlikult eeldada, et tegeleda kohaliku omavalitsuse kahjuks langetatud lõplike kohtuotsuste täitmisel esinenud probleemiga kõikehõlmaval ja järjepideval viisil selleks, et leida optimaalne ja kiire lahendus.
Tonyuk vs Ukraina, kohtuotsus 01.06.2017, avaldus nr 6948/07
Kaebaja kurtis tema kodust 10 meetri kaugusele rajatud surnuaia olemasolu ja kasutamise üle. Kaebaja sai siseriiklikelt kohtutelt kaks kohtuotsust, mis keelasid surnuaia kasutamise tulevikus toimuvateks matusteks alusel, et selle lähedus kaebaja kodule rikkus kohalduvaid sanitaarnõudeid.
Kaebaja esitas EIK-le kaebuse EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et matmised surnuaias jätkusid hoolimata tema kasuks tehtud kohtuotsustest. Kaebaja sõnul ei olnud kohtuotsuseid kunagi kohaselt täidetud.
EIK selgitas, et EIK kohtupraktika kohaselt on lõpliku kohtuotsuse täitmine „kohtumenetluse“ lahutamatu osa EIÕK artikli 6 mõttes ning siseriiklike võimude pikaajaline suutmatus nende kahjuks tehtud kohtuotsust täita toob reeglina kaasa EIÕK artikli 6 rikkumise.
Asja toimikust ilmnes, et ametlikud täitemenetlused seoses 16.01.2003 ja 18.03.2004 otsusega, milles kohustati Yaremche täitevkomiteed ja volikogu võtma kasutusele meetmed ennetamaks uuel kalmistul matuste toimumist, lõpetati 2003. aasta augustis ja 2005. aasta veebruaris ilma, et kohtuotsuseid oleks täidetud. Kohtutäiturid viitasid, et valitud ametnikud olid keeldunud matuste keelamise poolt hääletamast. 2006. aastal jättis kohtutäitur rahuldamata kaebaja taotluse täitemenetluse uueks avamiseks väites, et kohtuotsuste täitmine ei olnud võimalik.
Ehkki valitsus kinnitas, et probleem lahendati 2011. aasta algusest, kuna sellest hetkest ei lubatud uuel kalmistul enam matmisi läbi viia, märkis EIK, et kohtuotsuste mittetäitmine oli selleks ajaks kestnud vastavalt 8 ja 7 aastat, mis on märkimisväärne ajaperiood. Samuti osundas EIK, et valitsus ei esitanud oma väidete kinnitamiseks mingeid dokumentaalseid tõendeid, mistõttu ei olnud nimetatud väited veenvad. Antud asjas puudusid tõendid, et kohalik omavalitsus oleks võtnud kasutusele kõik sammud, mida võis mõistlikult eeldada, et tegeleda probleemiga kõikehõlmaval ja järjepideval viisil selleks, et leida optimaalne ja kiire lahendus.
Eeltoodust tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artikli 6 rikkumise seoses 16.01.2003 ja 18.03.2004 kaebaja kasuks tehtud otsuste mittetäitmisega.
2. Avalduse uurimine EIÕK artikli 8 alusel ei ole vajalik (häältega 6:1);
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 6 000 eurot (häältega 4:3).
Eriarvamusele jäänud kohtunik leidis, et EIÕK artikli 6 rikkumise tuvastamine oli samm õiges suunas, kuid see on samm, mis heastab kaebaja tuleviku olukorda, kuid kaebaja varasem olukord jääb lahenduseta, kui EIK ei tuvasta EIÕK artikli 8 rikkumist.
Politsei juurdepääs arvutifailidele, mis sisaldasid lapsporno materjale, ilma eelneva kohtu loata ning olukorras, kus ei esinenud hädaolukorda, rikkus omaniku eraelu austamise õigust.
Trabajo Rueda vs Hispaania, kohtuotsus 30.05.2017, avaldus nr 32600/12
Kaebaja viis 17.12.2007 oma arvuti vigase kõvaketta vahetamiseks arvutiparandustöökotta. Tehnik vahetas kõvaketta ära ning testis selle töökorda, avades erinevaid faile. Seda tehes märkas tehnik, et kõvaketas sisaldas lapspornot. Tehnik teatas oma leidudest 18.12.2007 võimudele ning andis arvuti üle politseile, kes uuris selle sisu ja andis selle omakorda uurimiseks politsei arvutiekspertidele. Seejärel teavitas politsei oma tegevustest eeluurimiskohtunikku.
2008. aasta mais mõisteti kaebajale alaealiste pornograafiliste kujutiste omamise ja levitamise eest nelja-aastane vangistus.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 8 rikkumise tuvastamiseks väites, et tema arvuti arestimine ja uurimine politsei poolt tõi kaasa tema eraelu ja sõnumite saladuse austamise õiguse riive.
EIK leidis, et kaebaja isiklikus arvutis sisalduvate failide uurimine ning sellele järgnenud kaebaja süüdimõistmine tõi kaasa kaebaja eraelu austamise õiguse riive võimude poolt. EIK märkis, et nimetatud riive oli kooskõlas seadusega (õigustekstid koosmõjus konstitutsioonikohtu tõlgendava praktikaga, millest tulenes reegel, et juhtumitel, kus võidakse riivata isiku eraelu, on vajalik eelnev kohtu luba, välja arvatud hädaolukordades, kus asjas on võimalik teostada tagasiulatuv kohtulik kontroll).
Samas leidis EIK, et arvuti arestimine ja selle failide uurimine politsei poolt ilma eelneva kohtu loata oli ebaproportsionaalne, pidades silmas järgitavaid eesmärke („kuriteo ärahoidmine“ ja „kaasinimeste õiguste kaitse“), ning ei olnud seetõttu „demokraatlikus ühiskonnas vajalik“. EIK juhtis tähelepanu sellele, et antud asjas oli keeruline hinnata olukorra pakilisust, mis tingis selle, et politsei arestis kaebaja isikliku arvuti failid ning uuris nende sisu, minnes mööda üldisest varasema kohtu loa nõudest. EIK osundas, et asjas puudus oht, et failid oleksid võinud kaduda. Seetõttu ei mõistnud EIK, kuidas võrdlemisi lühike ooteperiood kohtult loa saamiseks kaebaja arvuti uurimiseks oleks politseiuurimist takistanud.
1. EIÕK artikli 8 rikkumine (häältega 6:1);
2. EIK leidis, et rikkumise tuvastamine on iseenesest piisav mittevaralise kahju hüvitis.
Eriarvamusele jäänud kohtuniku hinnangul ei esinenud EIÕK artikli 8 rikkumist. Kohtunik heitis Kohtukoja enamusele ette vastuollu minemist riigi kriminaalpoliitikaga ning eraelu õiguse kaitsmist olukorras, kus „kaitse all“ olev elustiil oli kuritegelik. Kohtuniku hinnangul oli kohtuotsus kokku võetav väljendiga: „Fiat justitia, et pereat mundus.“
EIK leidis, et Ungari võimud ei täitnud oma positiivseid kohustusi kaebaja perekonnaelu austamise õiguse kaitsmisel.
Ónodi vs Ungari, kohtuotsus 30.05.2017, avaldus nr 38647/09
Kaebaja, kellel oli 1994. aastal sündinud tütar, lahutas 2006. aastal oma abielu. Järgneva 5 aasta jooksul tehti suhtlemiskorra osas 7 kohtuotsust, mille kõigi kohaselt anti kaebajale luba regulaarselt oma tütrega suhelda. Suhtlemiskordade rakendamisel tõstatusid raskused, mistõttu esitas kaebaja eestkosteasutusele enam kui 60 taotlust oma suhtlusõiguse täitmiseks. Eestkosteasutus ei suutnud suhtlemiskordade rakendumist tagada tulenevalt lapse ema koostöö puudumisest ning lapse negatiivsest suhtumisest kaebajasse. Ehkki lapse ema trahviti korduvalt, esines kaebajal jätkuvalt probleeme oma tütrega korrapäraselt ja segamatult suhtlemiseks.
EIK märkis, et kaebaja suhe oma lapsega oli EIÕK artikli 8 alusel perekonnaelu kaitsealas. EIK leidis, et antud asjas oli otsustav küsimus, kas Ungari võimud võtsid kasutusele kõik kohased sammud, mida võis neilt mõistlikult eeldada, et hõlbustada seitsme kohtuotsusega kindalaks määratud suhtlemiskordade täitmist.
EIK hinnangul näitasid kaebaja poolt enam kui 60 esitatud taotlust suhtlemiskordade täitmiseks, et kaebajal oli tõsine huvi oma tütre vastu. EIK mõistis, et kaebaja suhtlusõiguse tagamisel esinenud raskused tulenesid põhiliselt lapse ema käitumisest, kuid kaasuse asjaoludest nähtuvalt ei olnud lapse emale kohaldatud rahalised sanktsioonid kohased olukorra parandamiseks ja koostöö puudumise ületamiseks. Sama kehtis lastekaitsemenetluse ja lapse ema osas alustatud kriminaaluurimise suhtes, kuna kumbki meede ei toonud kaasa mingeid muutuseid kaebaja suhtluses oma tütrega.
EIK leidis, et taolises delikaatses olukorras oli raske uskuda, et tavapärane tsiviiltäitemenetlus või kriminaalõiguslikud sanktsioonid oleksid suutnud olukorda parandada. Eestkosteasutused ei teinud märkimisväärseid kaitseid lapse ja kaebaja suhete järkjärguliseks taastamiseks. Siseriikliku kohtu 2008. aasta juuni otsus ning ka järgnevad kohtumenetlused ja –otsused paistsid keskenduvat suhtlemise praktilisele korraldusele, mitte abile, mida osapooled vajasid selleks, et laps ja isa ei oleks tulevikus kaotanud omavahelise suhte. Kaasuse asjaolude valguses leidis EIK, et asjas oleks ennast ära tasunud kõikide võimalike meetmete uurimine, mis oleksid aidanud kaasa perekondlike sidemete säilimisele, kas läbi sotsiaalhoolekandeteenuste hõlmamise või muul viisil.
EIK lisas, et asja toimikust ilmnes, et siseriiklikud võimud ei lahendanud asja kiiresti, kuna mitmed kaebaja poolt esitatud täitmistaotlused jäid enam kui aastaks menetlemata.
Eeltoodust tulenevalt järeldas EIK, et Ungari võimud ei täitnud oma positiivseid kohustusi kaebaja perekonnaelu austamise õiguse kaitsmisel.
2. EIK märas mittevaralise kahju hüvitamiseks 6 000 eurot ning kulude katteks 1 900 eurot.
Isiku väljasaatmise otsuse kohtuliku kontrolli raames tuleb sisuliselt kontrollida julgeolekuorganite väiteid.
Kurilovich jt vs Bulgaaria, kohtuotsus 01.06.2017, avaldus nr 45158/09
Valgevene kodanikust esimene kaebaja tuli 1997. aastal Bulgaariasse. 2001. aastal anti talle pikaajalise elaniku staatus ning 2003. aastal alalise elaniku staatus. Esimene kaebaja abiellus 2005. aastal Bulgaaria kodanikuks oleva teise kaebajaga ning 2007. aastal sündis neile asjas kolmandaks kaebajaks olev laps, kes sai samuti Bulgaaria kodakondsuse.
29.05.2008 tegi riikliku julgeolekuteenistuse juht otsuse, millega tühistati esimese kaebaja elamisluba, otsustati tema väljasaatmine ning kehtestati talle 10-aastane Bulgaariasse taassisenemise keeld alusel, et esimese kaebaja viibimine riigis kujutas endast „tõsist ohtu riiklikule julgeolekule“. Otsuse kohaselt põhines see „ettepanekul nr B848“. Ettepanekust tulenevalt kuulus esimene kaebaja „Venemaa kuritegelikku rühmitusse“, mis oli seotud erinevate kuritegelike tegevustega. 12.06.2008 taotles esimene kaebaja 29.05.2008 otsuse üle kohtuliku kontrolli teostamist. Ülemhalduskohtu 08.01.2009 lõpliku otsusega jäeti kaebaja taotlus rahuldamata ning leiti, et 29.05.2008 otsus oli õiguspärane. Esimene kaebaja saadeti 24.04.2009 Bulgaariast välja.
Kaebajad esitasid EIK-le avalduse EIÕK artiklite 8 ja 13 rikkumise tuvastamiseks väites, et esimese kaebaja Bulgaariast väljasaatmine häiris nende harjumuspärast perekonnaelu ning neil puudus tõhus õiguskaitsevahend perekonnaelu õiguse kaitseks.
Kaebaja väljasaatmise otsus tugines väidetel, mille kohaselt oli kaebaja seotud erinevate kuritegelike tegevustega, kuid ettepanek nr B848, milles nimetatud väited sisaldusid, ei viidanud väidete alusena ühelegi tõendile. Lisaks ei ole Bulgaaria võimud esitanud esimesele kaebajale seonduvate kuritegude osas ühtegi süüdistust. Seega põhines väljasaatmise otsus pelgalt riikliku julgeolekuteenistuse sisemisel hinnangul, mis tugines omakorda mitteavaldatud tõenditel. EIK lisas, et Ülemhalduskohus jättis kaebaja taotluse rahuldamata ilma riikliku julgeolekuteenistuse juhi väiteid mõtestatult kontrollimata. Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et ehkki esimesel kaebajal oli formaalselt võimalik vaidlusaluseid meetmeid kohtulikult vaidlustada, puudus kaebajatel minimaalne kaitse aste omavoli vastu, mis on EIÕK alusel seaduslikkuse mõiste osaks. Seega ei olnud nende perekonnaelu õiguse riive EIÕK artikli 8 lõike 2 kohaselt „kooskõlas seadusega“. Sellest tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artikli 8 rikkumise.
EIK leidis, et Ülemhalduskohus ei viinud väljasaatmisotsuse osas läbi kohast uurimist seoses väitega, et esimene kaebaja kujutas ohtu riiklikule julgeolekule. Lisaks ei viinud Ülemhalduskohus läbi mõtestatud analüüsi seoses proportsionaalsuse küsimusega. Seega ei olnud kohtuliku kontrolli menetlus käesoleval juhtumil käsitletav tõhusa siseriikliku õiguskaitsevahendina EIÕK artikli 13 mõttes. Et valitsus ei osundanud ka ühelegi teisele õiguskaitsevahendile, tuvastas EIK EIÕK artikli 13 rikkumise koosmõjus EIÕK artikliga 8.
2. EIÕK artikli 13 rikkumine koosmõjus EIÕK artikliga 8;
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks esimesele kaebajale 7 500 eurot, teisele kaebajale 3 000 eurot ja kolmandale kaebajale 3 000 eurot ning kulude katteks 1 857 eurot.
Ehkki kaebajal oli formaalselt võimalik vaidlusaluseid meetmeid kohtulikult vaidlustada, ei taganud see minimaalset kaitset omavoli vastu, mistõttu ei olnud kaebaja perekonna- ja eraelu õiguse riive EIÕK artikli 8 lõike 2 kohaselt „kooskõlas seadusega“.
Grabchak vs Bulgaaria, kohtuotsus 01.06.2017, avaldus nr 55950/09
Ukraina kodanikust kaebaja tuli 1995. aastal Bulgaariasse. 1996. aastal alustas ta suhet Ukraina kodanikuks oleva M.-ga ning 1997. aastal sündis neile laps. 2003. anti kaebajale alalise elaniku staatus.
06.11.2006 tegi siseriikliku julgeolekuteenistuse ministeeriumi juht otsuse, millega tühistati kaebaja elamisluba, otsustati tema väljasaatmine ning kehtestati talle 10-aastane Bulgaariasse taassisenemise keeld alusel, et kaebaja viibimine riigis kujutas endast „tõsist ohtu riiklikule julgeolekule“. Otsuse kohaselt põhines see „ettepanekul nr B4923“. Osundatud ettepanek oli koostatud riikliku julgeolekuteenistuse poolt ning selle kohaselt oli kaebaja seotud paljude kuritegelike tegevustega. Ettepanekus ei viidatud neid väiteid kinnitavaid tõenditele. Ettepaneku kohaselt oli kaebaja Bulgaariast 29.10.2006 lahkunud. Olemata teadlik 06.11.2006 otsusest, proovis kaebaja 15.11.2006 Bulgaariasse siseneda, kuid ta peeti piiril kinni ning tal ei võimaldatud riiki siseneda. Sellest ajast on kaebaja elanud Kiievis, kuid M. ja nende poeg jäid Bulgaariasse. Kaebaja kaebus 06.11.2006 otsuse peale jäeti lõpliku 19.03.2009 Ülemhalduskohtu otsusega rahuldamata.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artiklite 8 ja 13 rikkumise tuvastamiseks väites, et tema suhtes kasutatud meetmed rikkusid tema õigust perekonna- ja eraelule ning tal puudus nimetatud õiguste kaitseks tõhus õiguskaitsevahend.
EIK võttis arvesse kaebaja väited, mille kohaselt elas ta M.-ga koos ja nad moodustasid tõelise perekonna. Nimetatud väiteid kinnitasid nende poja ja naabrite ütlused. EIK märkis lisaks, et kaebajal ja M.-l oli laps, kelle eest nad ühiselt hoolitsesid, mis näitas nende teineteisele pühendumist ulatuses, mis on käsitletav „perekonnana“ EIÕK artikli 8 mõttes. Kaebaja suhe oma pojaga on samuti osaks „perekonnaelust“, mida kaebaja enne Bulgaariast lahkumist nautis. Pärast vaidlustatud otsust ja kaebaja Bulgaariasse naasmise keelamist jäi kaebaja elama Ukrainasse ning M. ja laps Bulgaariasse. Seega oli riik riivanud kaebaja õigust perekonnaelule. EIK leidis, et kaebaja ennast Bulgaarias sisse seadnud migrant ning tema eemaldamine Bulgaariast tõi kaasa tema eraelu austamise õiguse riive.
Kaebaja väljasaatmise otsus põhines pelgalt siseministeeriumi sisemisel hinnangul, mis tugines omakorda mitteavaldatud tõenditel.  EIK lisas, et Ülemhalduskohus jättis kaebaja taotluse rahuldamata ilma võimude väiteid mõtestatult kontrollimata. Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et ehkki kaebajal oli formaalselt võimalik vaidlusaluseid meetmeid kohtulikult vaidlustada, puudus kaebajal minimaalne kaitse aste omavoli vastu, mis on EIÕK alusel seaduslikkuse mõiste osaks. Seega ei olnud tema perekonna- ja eraelu õiguse riive EIÕK artikli 8 lõike 2 kohaselt „kooskõlas seadusega“. Sellest tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artikli 8 rikkumise.
EIK leidis, et Ülemhalduskohus ei viinud läbi kohast uurimist seoses väitega, et kaebaja kujutas ohtu riiklikule julgeolekule. Lisaks ei viinud Ülemhalduskohus läbi mõtestatud analüüsi seoses proportsionaalsuse küsimusega. Seega ei olnud kohtuliku kontrolli menetlus käesoleval juhtumil käsitletav tõhusa siseriikliku õiguskaitsevahendina EIÕK artikli 13 mõttes seoses kaebaja kaebustega tema perekonna- ja eraelu õiguse rikkumise kohta. Et valitsus ei osundanud ka ühelegi teisele õiguskaitsevahendile, tuvastas EIK EIÕK artikli 13 rikkumise koosmõjus EIÕK artikliga 8.
Ehkki kaebajal oli formaalselt võimalik väljasaatmise otsust kohtulikult vaidlustada, ei taganud see minimaalset kaitset omavoli vastu, mistõttu ei olnud kaebaja perekonnaelu õiguse riive EIÕK artikli 8 lõike 2 kohaselt „kooskõlas seadusega“.
Gapaev jt vs Bulgaaria, kohtuotsus 01.06.2017, avaldus nr 41887/09
Venemaa kodanikest ning omavahel abielus olevad esimene ja teine kaebaja tulid 1997. aastal Bulgaariasse. Nende kolm last, kes on asjas ülejäänud kaebajateks, sündisid Bulgaarias. Kõikidele perekonnaliikmetele anti alalised elamisload. 2005. aastal ostis esimene kaebaja korteri Sofiasse, kuhu perekond asus elama.
29.05.2008 tegi riikliku julgeolekuteenistuse juht otsuse, millega tühistati esimese kaebaja elamisluba, otsustati tema väljasaatmine ning kehtestati talle 10-aastane Bulgaariasse taassisenemise keeld alusel, et esimese kaebaja viibimine riigis kujutas endast „tõsist ohtu riiklikule julgeolekule“. Otsuse kohaselt põhines see „ettepanekul nr B849“. Osundatud ettepanek oli koostatud riikliku julgeolekuteenistuse poolt ning selle kohaselt oli esimene kaebaja seotud paljude kuritegelike tegevustega. Nimetatud väidete kinnituseks ei viidatud ühelegi tõendile. Esimene kaebaja taotles 29.05.2008 otsuse üle kohtuliku kontrolli teostamist. Ülemhalduskohtu 29.05.2008 lõpliku otsusega jäeti esimese kaebaja taotlus rahuldamata.
Esimest kaebajat peeti väljasaatmise eesmärgil kinni 10.09.2008 kuni 03.09.2009, mil ta saadeti riigist välja. Teised kaebajad lahkusid Bulgaariast 2015. aasta novembris.
Esimese kaebaja väljasaatmise otsus tugines väidetel, mille kohaselt oli kaebaja seotud erinevate kuritegelike tegevustega, kuid ettepanek nr B849, milles nimetatud väited sisaldusid, ei viidanud väidete alusena ühelegi tõendile. Lisaks ei ole Bulgaaria võimud esitanud esimesele kaebajale seonduvate kuritegude osas ühtegi süüdistust. Seega põhines väljasaatmise otsus pelgalt riikliku julgeolekuteenistuse sisemisel hinnangul, mis tugines omakorda mitteavaldatud tõenditel. EIK lisas, et Ülemhalduskohus jättis esimese kaebaja taotluse rahuldamata ilma võimude väiteid mõtestatult ja sõltumatult kontrollimata. Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et ehkki esimesel kaebajal oli formaalselt võimalik vaidlusalust otsust kohtulikult vaidlustada, puudus kaebajatel minimaalne kaitse aste omavoli vastu, mis on EIÕK alusel seaduslikkuse mõiste osaks. Seega ei olnud nende perekonnaelu õiguse riive EIÕK artikli 8 lõike 2 kohaselt „kooskõlas seadusega“. Sellest tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artikli 8 rikkumise.
EIK leidis, et Ülemhalduskohus ei viinud läbi kohast uurimist seoses väitega, et esimene kaebaja kujutas ohtu riiklikule julgeolekule. Lisaks ei viinud Ülemhalduskohus läbi mõtestatud analüüsi seoses proportsionaalsuse küsimusega ega käsitlenud esimese kaebaja väiteid seoses tema perekonnaelu õigusega. Seega ei olnud kohtuliku kontrolli menetlus käesoleval juhtumil käsitletav tõhusa siseriikliku õiguskaitsevahendina EIÕK artikli 13 mõttes seoses kaebajate perekonnaelu õiguse rikkumisega. Et valitsus ei osundanud ka ühelegi teisele õiguskaitsevahendile, tuvastas EIK EIÕK artikli 13 rikkumise koosmõjus EIÕK artikliga 8.
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks esimesele kaebajale 7 500 eurot ning teisele, kolmandale, neljandale ja viiendale kaebajale igaühele 3 000 eurot. EIK määras kulude katteks 2 124 eurot.
Lähtudes 19-aastase Türgi kodanikust kurjategija kuritegude tõsidusest leidis EIK, et 5-aastase viibimiskeelu kestus oli proportsionaalne.
Külekci vs Austria, kohtuotsus 01.06.2017, avaldus nr 30441/09
Kaebaja on Türgi kodanik, kes sündis 1990. aastal Austrias Türgi päritolu vanematele. Kaebaja lahkus Austriast 1992. aastal ja läks elama Türki, kuid naasis Austriasse 1998. aastal. Kaebajal oli Türgi kodakondsus ning ta elas Austrias elamisloa alusel. 2006. aastal mõisteti kaebaja Austrias süüdi mitmetes vägivallategudes, mille eest kandis ta vanglakaristust. Kaebaja süüdimõistmiste tõttu kohaldati kaebaja suhtes 5-aastast Austrias viibimiskeeldu. Kaebaja saadeti 2010. aasta veebruaris 19-aastane Austriast välja.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 8 rikkumise tuvastamiseks väites, et viibimiskeeld ja väljasaatmine rikkusid tema õigusi perekonna- ja eraelule. Kaebaja viitas eelkõige asjaolule, et kogu tema perekond elas Austrias. Kaebaja leidis, et tema väljasaatmine Türki, mis oli tema jaoks võõrriik, oli katkistest perekondadest pärit lastele omase alaealiste kuritegevuse tõttu ebaproportsionaalne.br />
EIK leidis, et viibimiskeeld tõi kaasa kaebaja EIÕK artiklist 8 tuleneva perekonna- ja eraelu austamise õiguse riive. EIK märkis, et viibimiskeeld oli kooskõlas seadusega ning järgis EIÕK artikli 8 lõikes 2 sätestatud legitiimset eesmärki (kuriteo ärahoidmine, riigi julgeoleku huvide tagamine). Seega pidi EIK hindama, kas meede oli demokraatlikus ühiskonnas vajalik, s.t kas see oli taotletavate eesmärkide saavutamiseks proportsionaalne.
EIK järeldas, et siseriiklikud võimud viisid läbi kaebaja kaasuse põhjaliku uurimise ning kaalusid hoolikalt kõiki EIK kohtupraktikaga paika pandud faktoreid. Samuti võtsid võimud arvesse kaebaja noore ea kuritegude toimepanemise hetkel, kuid jõudsid järeldusele, et avalik huvi kaebaja väljasaatmise osas kaalus selle asjaolu üles, võttes arvesse sooritatud kuritegude tõsiduse. Lähtudes kaebaja kuritegude tõsidusest leidis EIK, et viibimiskeelu kestus oli proportsionaalne. Eeltoodust tulenevalt järeldas EIK, et võimud saavutasid võistlevate huvide vahel õiglase tasakaalu ega ületanud viibimiskeelu tegemisel ja tema väljasaatmisel neile antud otsusruumi.
Keha läbivaatused või alasti läbivaatused peavad olema usutavalt õigustatud.
Dejnek vs Poola, kohtuotsus 01.06.2017, avaldus nr 9635/13
Kaebaja esitas EIK-le avalduse, milles kurtis alasti läbivaatuste ning isiklike kontrollide üle, mida ta pidi vanglakaristuse kandmisel taluma. Kaebaja väitis, et valvurid viisid korduvalt läbi tema ülimalt intiimseid läbivaatusi ning tema kambri läbiotsimisi. Eelkõige väitis kaebaja, et teda sunniti ennast alasti võtma, ehkki tal oli tõsine seljavalu. Samuti väitis kaebaja, et ta pidi taluma läbivaatuseid, mis hõlmasid tema peenise ja päraku uurimisi. Kaebaja sõnul olid läbivaatused alandavad ning rikkusid tema EIÕK artiklist 3 tulenevaid õiguseid. EIK hinnangul tuli kaebust samuti uurida EIÕK artikli 8 alusel.
EIK märkis seoses 05.06.2012 toimunud alasti läbivaatusega, mis viidi kaebaja väitel läbi hoolimata tema tõsisest seljavalust, et kaebaja poolt esitatud dokumentidest nähtus, et läbivaatus viidi läbi kooskülas seadusega ning see austas kaebaja õigusi ja inimväärikust. Kaebaja ei olnud nimetatud läbivaatuse peale esitatud kaebuses viidanud oma terviseprobleemidele. EIK ei suutnud tuvastada ka eeskirjade eiramisi 25.08.2012 läbi viidud alasti läbivaatuse osas, mille suhtes ei olnud kaebaja tõstatanud erilisi vastuväiteid ning mis oli toimunud kooskõlas seadusega ja austas kaebaja inimväärikust. EIK osundas, et arstid olid kaebajat 2012. aastal korduvalt läbi vaadanud, ent ei leidnud mingeid põhjuseid, miks kaebajat ei oleks olnud võimalik tervislikel põhjustel läbi vaadata. EIK järeldas, et asjas ei olnud tõendatud, et võimudepoolne kaebaja kohtlemine 05.06.2012 ja 25.08.2012 toimunud alasti läbivaatuste käigus oleks ületanud EIÕK artikli 3 rakendamise aluseks oleva tõsiduse miinimumlävendi. Seega ei ole EIÕK artiklit 3 rikutud.
EIK osundas, et kaebaja alasti läbivaatustel oli alus siseriiklikus õiguses, samuti järgis see legitiimset eesmärki (korratuse või kuriteo ärahoidmine, kaasinimeste õiguste ja vabaduste kaitse). Seega pidi EIK hindama, kas keha läbivaatused ja alasti läbivaatused, mis kaebajale osaks said, olid asjaolude pinnalt proportsionaalsed. EIK osundas vajadusele tagada turvalisust asutustes, kus inimestel on võetud nende vabadus. Samas märkis EIK, et jõuliselt sekkuvad ja potentsiaalselt alandavad meetmed nagu keha läbivaatused või alasti läbivaatused peavad olema usutavalt õigustatud. Antud asjas ei esitatud kaebajale vanglavõimude poolt sellist õigustust. Kui isikul, keda on teavitatud keha läbivaatusest, ei ole õigust nimetatud otsust kohtus vaidlustada, on raske täita piisava keha lävivaatuse või alasti läbivaatuse piisava põhjendatuse nõuet. Seega järeldas EIK, et võimud ei esitanud piisavaid ja asjakohaseid põhjendusi õigustamaks kaebaja 05.06.2012 ja 25.08.2012 toimunud alasti läbivaatusi. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 8 rikkumise.
EIK leidis, et ajakirja ’Le Point’ ajakirjanike ja väljaandja sõnavabaduse õiguse riive seoses Bettencourti afääriga oli õigustatud.
Giesbert jt vs Prantsusmaa, kohtuotsus 01.06.2017, avaldused nr 68974/11; 2395/12; 76324/13
Esimene kaebaja on iganädalase ajakirja Le Point peatoimetaja Franz-Olivier Giesbert. Teine kaebaja on sama ajakirja ajakirjanik Hervé Gattegno. Kolmas kaebaja on Le Point väljaandev äriühing. Asi puudutas kriminaalmenetluse dokumentide avaldamist kahes artiklis enne, kui nimetatud dokumente uuriti kohtus, suurt kajastamist leidnud Bettencourti kaasuses.
Kaebajad esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 10 rikkumise tuvastamiseks.
EIK leidis, et kaebajate ja üldsuse huvid antud avaliku huvi teemal teabe edasi andmisel ja vastu võtmisel ei olnud tähtsam teiste isikute õiguste kaitsest ning kohase õigusemõistmise huvidest.
Lisaks leidis EIK, et siseriiklikud leiud kaebajate vastu arvestasid piisavalt mõjuvat sotsiaalset vajadust, mis oli tähtsam pressivabaduse avalikust huvist, ning et nimetatud leiud ei olnud ebaproportsionaalsed, võttes arvesse taotletavaid legitiimseid eesmärke.
EIÕK artiklit 10 ei ole rikutud.
EIK leidis, et antud asjas rikuti valimistel kandideerinud kaebaja sõnavabaduse õigust seoses sellega, et siseriiklikud kohtud leidsid, et ta oli kahjustanud teise kandidaadi mainet seoses ametiasutusele saadetud kirjaga, milles ta palus selgitusi nimetud kandidaadi tegevuste kohta linnapeana.
Kość vs Poola, kohtuotsus 01.06.2017, avaldus nr 34598/12
Nii kaebaja kui ka Z.M. kandideerisid 2010. aasta kohalikel valimistel. Kaebaja saatis enne valimiste toimumist ringkonnalinnapeale kaebuse, milles ta taotles selgitusi seoses endise kohaliku linnapea Z.M. külaeelarve haldamisega. Z.M. esitas kaebaja vastu hagi. 2011. aasta mais leidsid siseriiklikud kohtud, et kaebaja oli riivanud Z.M. isiklike õiguseid, kuna ta ei suutnud oma süüdistusi tõestada. Apellatsioonikohus jättis apellatsioonkaebuse 2011. aasta novembris rahuldamata leides, et kaebaja kaebus ei olnud esitatud avalikes huvides, vaid tulenes tema enda soovist valimised võita.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 10 rikkumise tuvastamiseks väites, et kohtute seisukohad olid ebaproportsionaalsed. Kaebaja rõhutas, et kaebust tulnuks käsitleda erakirjavahetusena kohaliku valitsuse ametnikega seoses avalike vahendite kohase kasutamisega
EIK märkis, et kaebaja oli „kaebuse“ autor, kuid see oli allkirjastatud kolme teise elaniku poolt ning oli seotud külakoosolekuga, kus küla 15 elanikku olid arutanud erinevaid küsimusi. Seega oli kaebus ilmselgelt seotud avaliku debatiga kohaliku kogukonna jaoks olulises küsimuses. EIK nõustus kaebajaga selles, et dokumendi üldine eesmärk oli küsida selgitusi ja teavet. EIK märkis ka, et antud asjas ei suutnud siseriiklikud kohtud selgelt eristada, kas vaidlusalused väited olid käsitletavad faktiväidetena või väärtushinnangutena. Seetõttu leidis EIK, et kaebaja kaebus ei olnud alusetu isiklik rünnak Z.M.-le ning kaebaja poolt tõstatatud küsimused ei olnud ebaolulised või sellised, millel puudunuks faktiline alus.
EIK osundas, et kõnealused väited olid adresseeritud ringkonnalinnapeale ning puudus tahe või kaitse neid avalikustada. Asjaoludest tulenevalt ei oleks kaebajat tohtinud keelata oma muresid võimudele edasi andmast. EIK hinnangul oli keeruline mõista, kuidas sellised väited, mis tehti mitteavaldatud kirjas ametiasutusele, võisid mõjutada Z.M. mainet. EIK lisas, et kuna Z.M. oli avaliku elu tegelane, olid tema suhtes lubatava kriitika piirid laiemad võrreldes eraisikuga.
Siseriiklikud kohtud piirdusid sellega, et nad nõudsid kaebajalt oma väidete kinnitamist ilma, et nad oleksid pööranud tähelepanu eelkirjeldatud elementidele. Kohtud leidsid, et kaebaja ei suutnud tõendada oma süüdistuse tõele vastavust, mis tõi kaasa Z.M. isiklike õiguste rikkumise.
EIK leidis, et nii kohalikesse kui ka riiklikesse valimistesse puutuvad arvamused ja teave, mida levitatakse valmiskampaania ajal, on osaks avaliku huvi debatist, välja arvatud juhtudel, kus on tõendatud vastupidist. EIK selgitas, et vabad valimised ja sõnavabadus, eelkõige poliitilise debati vabadus, moodustavad koos iga demokraatliku süsteemi alused.
Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et kaebaja sõnavabaduse riivet ei toetanud asjakohased ja piisavad põhjused EIÕK artikli 10 mõttes. Kaebaja sõnavabaduse riive oli ebaproportsionaalne võttes arvesse Z.M. maine kaitsmise legitiimset eesmärki. Nimetatud järeldust ei mõjuta kaebajale kohaldatud sanktsiooni võrdlemisi leebe iseloom. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 10 rikkumise.
1. EIÕK artikli 10 rikkumine;
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 3 000 eurot ning kulude katteks 1 500 eurot.
Kuna kaebajad ei esitanud piisavad tõendeid, mis oleksid võimaldanud tuvastada seose nende nõuete ning sisulises otsuses tuvastatud rikkumise vahel, jättis EIK õiglase hüvituse nõuded rahuldamata.
S.C. Antares Transport S.A. ja S.C. Transroby S.R.L. vs Rumeenia, kohtuotsus 30.05.2017, avaldus nr 27227/08
EIK tegi 15.12.2015 otsuse, milles leidis, et kaebajatele oli pandud nende transpordilubade tühistamisega ebamõistlik individuaalne koormus, millega oli rikutud EIÕK 1. protokolli artiklit 1. EIK leidis, et liiniload, välja arvatud ühe liini osas (mille osas oli siseriiklik kohus teinud otsuse ning mille osas ei olnud kaebajad EIK-le kaebust esitanud), tühistati ilma, et kaebajatel oleks asjas olnud mingit süüd ilma mistahes hüvitiseta, millega eirati EIÕK 1. protokolli artiklis 1 sätestatud tagatisi. 15.12.2015 otsuses lükkas EIK õiglase hüvituse otsustamise edasi.
EIK märkis, et EIK 15.12.2015 otsus puudutas kuue liiniloa tühistamist, mida siseriikliku kohtu otsuses ei käsitletud. EIK osundas, et kaebajad esitasid varalise kahju hinnangu alusel, mida nad väidetavalt kannatasid seoses liiniloa kaotamisega liini osas, mis ei olnud 15.12.2015 otsuse subjektiks. Lisaks ei suutnud kaebajad selgitada seost nende hinnangu ning ülejäänud kuue liiniloa tühistamisega tekitatud kahju vahel. Seetõttu järeldas EIK, et kaebajad ei esitanud piisavad tõendeid, mis oleksid võimaldanud tuvastada seose nende nõuete ning sisulises otsuses tuvastatud rikkumise vahel. Seetõttu jättis EIK nõuded rahuldamata.
EIK jättis rahuldamata kaebajate õiglase hüvituse nõude.
Kui kaebaja on surnud enne EIK poolt kohtulahendi tegemist, tekib õigus hüvitisele tema pärijatel.
Kavaklıoğlu jt vs Türgi, kohtuotsus 30.05.2017, avaldus nr 15397/02
Revisjon nr 2
06.10.2015 kohtulahendiga tuvastas EIK EIÕK artikli 2 rikkumise nii menetluslikust kui ka sisulisest aspektist muuhulgas Mahir Emsalsizi osas. EIK määras Mahir Emsalsizile mittevaralise kahju hüvitamiseks 50 000 eurot.
Kaebajate advokaat teavitas 03.01.2017 EIK-i asjaolust, et Mahir Emsalsiz oli 05.02.2015 surnud. Advokaat palus 06.10.2015 kohtulahendit Kohtureeglite reegli nr 80 alusel revideerida ning parandada selle resolutiivosa selliselt, et Mahir Emsalsizi neli pärijat määrataks tema asemel õiglase hüvitise saajateks.
EIK leidis, et käesolev olukord ei erinenud millegi poolest samas asjas esimese revisjoni otsuse tegemise aluseks olnud olukorrast. Seega oli EIK hinnangul vajalik 06.10.2015 kohtulahendit Kohtureeglite reegli nr 80 alusel revideerida. EIK otsustas määrata Mahir Emsalsizi neljale pärijale ühiselt 50 000 eurot, mis oli varasemalt õiglase hüvitisena määratud Mahir Emsalsizile.
1. Revideerida 06.10.2015 otsus EIÕK artikli 41 kohaldamise osas;
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks ühe kaebaja neljale pärijale ühiselt 50 000 eurot.
EIK tuvastas erinevatele aspektidele tuginedes õiglase varalise kahju hüvitise kinnisasjade eest.
Żuk vs Poola, kohtuotsus 30.05.2017, avaldus nr 48286/11
EIK tegi 06.10.2015 otsuse, milles tuvastas EIÕK artikli 6 ja EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise seoses asjaoluga, et 2004. aastal kaebaja kasuks tehtud tsiviilkohtu otsust ei olnud täidetud. Nimetatud 2004. aasta kohtuotsusega kohustati kohalikku omavalitsust tulenevalt 1989. aastal langetatud otsusest kaebajale ja tema abikaasale müüma kahte maatükki. Kaebaja poolt makstavaks maatükkide maksumuseks määrati 11 015 Poola zlotti ning kaebaja tasus nimetatud summa 2005. aasta märtsis. 06.10.2015 otsuses lükkas EIK õiglase hüvituse otsustamise edasi.
Võttes arvesse, et 2004. aasta kohtuotsust ei olnud täidetud, pidi EIK vajalikuks võtta kasutusele meetmed, mis panid kaebaja võimalikult suures ulatuses olukorda, milles ta oleks olnud, kui EIÕK artikli 6 ja 1. protokolli artikli 1 rikkumist ei oleks esinenud.
Kaebaja poolt esitatud ekspertarvamuse kohaselt oli maa turuväärtus 1 240 000 Poola zlotti. Valitsus vaidlustas nimetatud eksperthinnangu osas, milles selles väideti, et maa oli sobiv ehitamiseks. EIK leidis nimetatud osas, et maa-arenduse üldised põhimõtted ei välistanud individuaalelamute ehitamist asjaomases piirkonnas ning selle kohaselt oli võimalik maad kasutada ka elamumajanduseks.
EIK osundas, et valitsus ei vaidlustanud eksperdi pädevust ega esitanud omapoolset ekspertarvamust vaidlusaluse maa väärtuse osas. EIK lisas, et kuna vaidlusalune maa asus Szczecini halduspiirides, oli mõistlik eeldada, et suure linna lähedus mõjutas maa väärtust.
Teisalt märkis EIK, et eksperthinnangus toodud maa väärtus oli oluliselt kõrgem kui see, mille määrasid siseriiklikud kohtud 2004. aastal ning mille kaebaja 2005. aastal tasus. Samuti ületas see märkimisväärselt algselt kaebaja poolt EIK-le esitatud õiglase hüvitise nõuet (50 000 Poola zlotti). Lisaks osundas EIK, et algse maa ostmise õiguse andnud 1989. aasta otsusega määrati maa kasutamiseks põllumajanduslikel eesmärkidel.
EIK märkis ka, et teatud aspektid vara väärtuse hindamisel jäid ebaselgeks. EIK määras varalise kahju hüvitise olemasolevate andmete, kaebaja ja tema abikaasa vara jagamise menetluse ning asjaolu alusel, et kaebaja taotles otsuse täitmist juba 2004. aastast. Eeltoodust lähtuvalt määras EIK kaebajale varalise kahju hüvitamiseks 40 000 eurot.
EIK määras varalise kahju hüvitamiseks 40 000 eurot.
EIK määras kaebajatele varalise kahju hüvitised seoses pensioni vähendamisega seadusandliku vahelesegamise tõttu.
Stefanetti jt vs Itaalia, kohtuotsus 01.06.2017, avaldused nr 21838/10; 21849/10; 21852/10; 21855/10; 21860/10; 21863/10; 21869/10; 21870/10
Asjas on 8 kaebajat, kes on Itaalia kodanikud ja saavad pensioni. Kõik nad olid varem töötanud Šveitsis ning nende eest maksti sotsiaalmaksu. 1982. a muutus Itaalia pensioniseadus, mida sotsiaalamet tõlgendas kaebajatele kahjulikult ja mille tulemusena vähenes kaebajate pension nende väite kohaselt ligikaudu 67% võrreldes sellega, mida nad oleksid saanud siis, kui oleksid töötanud püsivalt Itaalias. Kaebajad vaidlustasid sotsiaalameti tõlgenduse kohtus, kuid kohtumenetluse ajal võttis Parlament vastu õigusakti, mis tõlgendas seadust analoogselt sotsiaalametiga ja mille tulemusena jätsid kohtud kaebajate kaebused rahuldamata. Kaebajad esitasid avaldused EIK-le EIÕK artikli 6 lg 1 ning 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamiseks.
15.04.2014 otsuses tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise, EIÕK 1.protokolli artikli 1 rikkumise, määras igale kaebajale mittevaralise kahju hüvitamiseks 12 000 eurot ning lükkas küsimuse varalisest kahjust otsustamiseks edasi.
Selleks, et arvutada varalist kahju, pidi EIK leidma vastused järgnevatele küsimusetele: 1) summade vahe, mida kaebajad oleksid saanud vaidlusaluse seaduse puudumisel ning mida nad reaalselt vaidlusaluse seaduse alusel said; 2) hüvitatava kahju määramine seoses summadega, mida kaebajad oleksid pidanud saama uue seaduse vastu võtmata jätmisel, võttes arvesse kahekordse tuvastatud rikkumise, s.o EIÕK artikli 6 ja EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise.
EIK määras varalise kahju hüvitamiseks summad vahemikus 14 786 kuni 167 601 eurot ning kulide katteks kaebajatele ühiselt 5 000 eurot.
EIK leidis, et omandi äravõtmine kaebajatelt rikkus õiguskindluse põhimõtet ning oli ilma hüvitise saamise võimaluseta selgelt ebaproportsionaalne meede.
Krasteva jt vs Bulgaaria, kohtuotsus 01.06.2017, avaldus nr 5334/11
1968. aastal ostsid teine kaebaja ning ülejäänud kolme kaebaja eellased maatüki Sofia äärelinnas. Nimetatud maa oli algselt pärast 1945. aastat kollektiviseeritud. 2002. aastal esitasid isikud, kes väitsid enda olevat maa kollektiviseerimiseelsete omanike pärijad, nõude kaebajate vastu väites, et neil oli õigus omandiõiguse taastamisele. Kohtud rahuldasid hagejate nõude, maa omandiõigus läks üle hagejatele ning kaebajad pidi omandi loovutama.
Kaebajad esitasid EIK-le avalduse EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamiseks. Kaebajad väitsid, et nad jäid ebaõiglaselt ilma maast, mis oli ostetud heauskselt. Samuti kurtsid kaebajad hüvitise mittesaamise üle.
EIK osundas, et käesolev asi oli sarnane asjaga Tomov ja Nikolova vs Bulgaria. Viidatud asjas leidis EIK, et kaebajate omandi äravõtmine rikkus õiguskindluse põhimõtet ning ei kuulunud legitiimsete eesmärkide, nagu õigluse taastamine ja õigusriigi põhimõte, kaitsealasse. Puudus põhjus jõuda erinevale järeldusele. Seega järeldas EIK, et kaebajate omandi äravõtmine rikkus õiguskindluse põhimõtet ning see ei olnud hõlmatud tagastamisega taotletavate legitiimsete eesmärkidega.
EIK märkis, et kohalduv seadusandlus ei näinud kaebajate olukorras ette hüvitist. Samuti ei saanud kaebajad taotleda ostuhinna tagastamist, kuna müüjaks olnud põllumajanduslikku kooperatiivi ei eksisteerinud enam ning igal juhul oleksid kaebajad saanud siseriiklike kohtute praktikast tulenevalt vaid sümboolse summa.
Seega leidis EIK, et kaebajatelt omandi äravõtmine, mis rikkus õiguskindluse põhimõtet ning ilma hüvitise saamise võimaluseta, oli selgelt ebaproportsionaalne meede. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise.
Selleks, et abistada Bulgaariat EIÕK artikli 46 lõikest 1 tulenevate kohustuste täitmisel, selgitas EIK, et EIK otsuse täitmisel võetavad üldised meetmed peaksid hõlmama siseriiklikus õiguses õiguskaitsevahendi sätestamist, mis võimaldaks isikutel, kes on oma omandi põllumajandusmaa seaduse osa 10(13) alusel kaotanud, saada hüvitist, mis on mõistlikult seotud asjaomase vara turuväärtusega.
2. EIK määras varalise kahju hüvitamiseks 82 000 eurot, mis kuulus kaebajate vahel jagamisele vastavalt nende kaasomandi suurusele kinnisasjas. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks igale kaebajale 1 000 eurot ning kulude katteks 2 979 eurot, mis kuulus jagamisele esimese, teise ja kolmanda kaebaja vahel.
EIÕK 1. PROTOKOLLI ARTIKKEL 3 – ÕIGUS VABADELE VALIMISTELE
Venemaa võimud ei suutnud tagada tõhusat uurimist kaebajate väidete osas, mille kohaselt toimusid 2011. aastal Peterburis toimunud valimistel tõsised rikkumised.
Davydov jt vs Venemaa, kohtuotsus 30.05.2017, avaldus nr 75947/11
Antud asjas on kaebajateks 11 Venemaa kodaniku, kes elavad Peterburis ning võtsid osa 04.12.2011 samaaegselt nii linna kui ka föderaalsel tasemel aset leidnud valimistel, s.o Peterburi Legislatiivkogu ning Vene Föderatsiooni Riigiduuma saadikute valimisel. Kaebajad vaidlustasid saja ringkonna ametlikud valimistulemused. Kaebajad kurtsid nii siseriiklikele võimudele kui ka EIK-le, et valimistel ja häälte lugemisel esines mitmeid rikkumisi. Kõik kaebajad väitsid, et ringkonna taseme protokollid asendati uute protokollidega, mis sisaldasid territoriaalsel tasemel erinevaid arve, mis suurendasid Yedinaya Rossiya valimistulemusi ning vähendasid teiste erakondade tulemusi. Kõikide kaebajate katsed saavutada siseriiklikul tasemel valimistulemuste ülevaatamine osutusid edututeks.
Kaebajad esitasid EIK-le avalduse EIÕK 1. protokolli artikli 3 ning EIÕK artikli 13 rikkumise tuvastamiseks väites, et häälte ülelugemised, mis tõid kaasa kümnetes ringkondades erinevad tulemused, olid käsitletavad vabade valimiste õiguse olulise rikkumisena. Samuti väitsid kaebajad, et nende sellekohaseid kaebuseid ei uuritud tõhusalt. Kaks kaebajat taotlesid lisaks EIÕK artikli 34 rikkumise tuvastamist väites, et võimud üritasid neid veenda EIK-s olevat menetlust lõpetama.
Kaks kaebajat esitasid EIK-le taotlused oma avalduste tagasivõtmiseks. EIK ei näinud vajadust nimetatud kaebajate kaebuste jätkuvaks uurimiseks ning otsustas avalduse nimetatud kahe kaebaja osas kohtuasjade nimistust eemaldada.
EIK tuvastas ülejäänud 9 kaebaja osas 1. protokolli artikli 3 rikkumise osas, milles neile ei võimaldatud häälte ülelugemiste menetlustes esinenud tõsiste eeskirjade eiramiste osas esitatud kaebuste tõhusat uurimist. EIK leidis eelkõige, et kaebajad olid esitanud usutavad väited, et paljudes valimisringkondades ohustas häälte ülelugemise menetlus nii seoses Peterburi Legislatiivkogu valimistega kui ka Riigiduuma valimistega tõsiselt valimiste õiglust. Ülelugemise ulatus (mis puudutas üle 50 000 hääle), selle otsustamise ebaselged põhjused, läbipaistvuse puudumine ning selle läbiviimisel esinenud menetluslike tagatiste rikkumised, samuti selle tulemused, kus valitsev erakond sai oluliselt hääli juurde (ülelugemiste tulemusena muudeti enam kui 1/5 valijate hääled valitseva erakonna kasuks), kinnitasid tugevalt valmiste ebaõigluse kahtlust. Kaebajad tõstatasid oma kaebused erinevate riigivõimude ees, mis võisid vähemalt potentsiaalselt olla käsitletavad tõhusate ja juurdepääsetavate õiguskaitsevahenditena. Samas ei võimaldanud ükski kaebajate poolt kasutatud vahend nende kaebuste läbivaatamist ega sisaldanud piisavaid tagatisi omavoli vastu. Mis puudutas kohtulikku kontrolli, siis olid kohtud õigustatud uurima valimismenetluses osalejate kaebuseid, koguma ja hindama asjakohaseid tõendeid, ning juhul, kui eeskirjade eiramised olid piisavalt tõsised, tühistama asjakohaste valimiskomisjonide otsused. Sellest hoolimata hoidusid kohtud üldiselt väidete sisusse minemast, piirdusid oma analüüsi teostamisel triviaalsete formaalsuste küsimustega ning eirasid tõendeid, mis viitasid menetluste ja läbipaistvuse tõsisetele ja laiaulatuslikele rikkumistele.
EIK lükkas tagasi kahe kaebaja väited selle kohta, et neile avaldati kohatut survet seoses nende EIK-le esitatud avaldusega. Venemaa ei olnud jätnud täitmata oma EIÕK artiklist 34 tulenevad kohustusi mitte takistada nimetatud kahe kaebaja osas individuaalkaebuse esitamise õiguse tõhusat kasutamist.
1. Eemaldada kohtuasjade nimistust avaldus 7. ja 8. kaebaja osas;
2. EIÕK 1. protokolli artikli 3 rikkumine – 9 kaebaja osas;
3. Venemaa ei olnud 1. ja 2. kaebaja osas rikkunud oma EIÕK artiklist 34 tulenevaid kohustusi;
4. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks neljale kaebajale igaühele 7 500 eurot ning kulude katteks kaebajatele ühiselt 8 000 eurot.

matches: kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus kohus kohus kohus kohus


Marjakese Lasteaia põhimäärus – Riigi Teataja
Marjakese Lasteaia põhimäärus
Marjakese Lasteaia põhimäärus - sisukord
§ 3 Lasteaia õppe- ja kasvatuskorraldus
4 Laste ja vanemate õigused ning kohustused
§ 9 Lasteaia töötajad, nende õigused ja kohustused
§ 10 Lasteaia rahastamine
§ 13 Põhimäärus
8 Lasteaia tegevuse ümberkorraldamine, pidamise üleandmine ja tegevuse lõpetamine
§ 15 Lasteaia tegevuse ümberkorraldamise kord
§ 16 Arvamuse andmata jätmine
RT IV, 09.07.2014, 10
Vastu võetud 24.04.2014 nr 23
RT IV, 08.05.2014, 20
jõustumine 11.05.2014
26.06.2014 RT IV, 09.07.2014, 2 01.08.2014
(1) Lasteasutuse nimetus on Marjakese Lasteaed.
(2) Lasteasutus asub Lüganuse vallas ja tema asukoha-aadress on Lüganuse vald, Püssi linn, Kooli tn 7, 43222.
(1) Marjakese Lasteaed (edaspidi lasteaed) on lasteaiana tegutsev Lüganuse vallavalitsuse hallatav koolieelne lasteasutus.
(2) Lasteaia teeninduspiirkonnaks on Lüganuse vald.
(3) Lasteaeda võetakse vastu esmajärjekorras Lüganuse valla haldusterritooriumil alaliselt elavaid lapsi alates 1,5 eluaastast kuni koolikohustuse täitmise alustamiseni, kui lapse ja tema vanema(te) elukoht on rahvastikuregistri andmetel Lüganuse vald. Vabade kohtade olemasolul võetakse lasteaeda lapsi teistest omavalitsusüksustest.
§ 3. Lasteaia õppe- ja kasvatuskorraldus
(1) Lasteaed on koolieelne lasteasutus, mis lapse arengut soodustavas keskkonnas pakub koolieast noorematele lastele hoidu ja võimaldab alushariduse omandamist. Lasteaed toetab lapse perekonda, soodustades lapse kasvamist ja arenemist ning tema individuaalsuse arvestamist.
(2) Lasteaia rühmad moodustab lasteaia direktor võttes aluseks koolieelse lasteasutuse seaduse § 6 lõike 1, kooskõlastatult Lüganuse vallavalitsusega (edaspidi vallavalitsus).
(3) Vastavate võimaluste olemasolul ja hoolekogu kinnitusel võib laste arvu aiarühmas suurendada kuni nelja lapse võrra, sõimerühmas kuni kahe lapse võrra ning liitrühmas kuni kahe lapse võrra.
(4) Lasteaias toimub õppe- ja kasvatustegevus eesti keeles. Lastele, kelle kodune keel on vene keel, võimaldatakse emakeele alusõpe ja täiendav eesti keele õpe.
(2) Õppekava kinnitab lasteaia direktor pedagoogilise nõukogu ettepanekul, kuulates ära lasteaia hoolekogu arvamuse. Õppekava koostavad ja arendavad lasteaia pedagoogid, kaasates lapsevanemaid ja hoolekogu.
(3) Lasteaial on lasteaia tegevus- ja päevakava, mille koostamisel arvestatakse koolieelse lasteasutuse riiklikku õppekava, arvestades lasteaia omapära ja rahvatraditsioone. Lasteaia tegevus- ja päevakava kinnitab direktor.
(4) Õppekava läbinuile väljastab lasteaed koolivalmiduskaardi, milles on kirjeldatud lapse arengut.
(2) Avaliku konkursi korras valitud lasteaia direktori nimetab vallavanema ettepanekul ametisse vallavalitsus. Töölepingu direktoriga sõlmib vallavanem.
(4) Lasteaia direktor täidab koolieelse lasteasutuse seadusest, Lüganuse Vallavolikogu (edaspidi vallavolikogu) ja vallavalitsuse õigusaktidest ning käeolevast põhimäärusest tulenevaid juhtimis- ja haldamisalaseid ülesandeid, sealhulgas:
1) esindab lasteaeda ja tegutseb lasteaia nimel,
2) teeb lasteaia eelarve piires tehinguid, mis on seotud tema õigusaktides sätestatud ülesannete täitmisega;
3) koostab lasteaia eelarveprojekti, esitab selle vallavalitsusele ning tagab eelarve täitmise;
4) kehtestab lasteaia töökorralduse ja kodukorra reeglid;
5) kinnitab lasteaia õppe-, tegevus- ja päevakava;
6) käsutab lasteaia vara ja rahalisi vahendeid kooskõlas seadustega, vallavolikogu ja vallavalitsuse õigusaktidega ning kinnitatud eelarvega;
7) kinnitab käskkirjaga lapse lasteaeda vastuvõtmise ja lasteaiast väljaarvamise vastavalt õigusaktidega kehtestatud nõuetele;
8) juhib lasteaia pedagoogilise nõukogu tööd ja kinnitab selle töökorra, pedagoogilise nõukogu liikmeteks on lasteaia pedagoogid;
9) sõlmib, muudab ja ütleb üles töötajatega töölepinguid arvestades kinnitatud koosseisu;
10) tagab lasteaia asjaajamise ja kehtestab asjaajamiskorra;
11) esitab lasteaia hoolekogule kinnitamiseks pedagoogide vaba ametikoha täitmiseks korraldatava avaliku konkursi läbiviimise korra;
12) esitab kord aastas vallavalitsusele ja lasteaia hoolekogule kirjaliku ülevaate lasteaia õppe- ja kasvatustegevusest, majanduslikust seisust ja raha kasutamisest;
13) kinnitab lasteaia sisehindamise aruande, esitades selle enne kinnitamist arvamuse andmiseks ja kooskõlastamiseks hoolekogule ja vallavalitsusele;
(5) Direktori äraolekul asendab teda direktori käskkirjaga määratud isik. Juhul, kui direktoril ei ole võimalik asendajat määrata, otsustab asendaja määramise vallavanem.
1) kuulab ära vähemalt kord aastas direktori aruande lasteasutuse õppe- ja kasvatustegevusest ning majandamisest;
4) otsustab lapse toidupäeva maksumuse;
(3) Hoolekogu valimine
1) Lasteasutuse kõigi rühmade vanemad valivad õppeaasta algul hoolekogu koosseisu ühe esindaja. Vanemate esindaja valitakse lastevanemate rühmakoosolekul hääletamise teel. Kandidaadiks üles seatud võib olla iga lapsevanem. Valituks osutub enim hääli saanud kandidaat.
2) Lasteaia õpetajate esindajaks võib olla lasteaia iga õpetaja. Õpetajate esindaja valitakse pedagoogilise nõukogu koosolekul hääletamise teel. Kandidaadi võib üles seada iga pedagoogilise nõukogu liige. Valituks osutub enim hääli saanud kandidaat.
(4) Hoolekogu koosseis kinnitatakse üheks õppeaastaks. Direktor esitab hoolekogu kooseisu vallavalitsusele kinnitamiseks ühe kuu jooksul õppeaasta algusest arvates. Hoolekogu volitused kehtivad hoolekogu koosseisu kinnitamise päevast kuni uue hoolekogu koosseisu kinnitamiseni.
4. peatükk Laste ja vanemate õigused ning kohustused
3) tutvuda lasteasutuse õppe-, tegevus- ja päevakavaga;
5) valida oma esindaja ja olla valitud lasteaia hoolekogusse;
6) pöörduda õppe- ja kasvatuskorraldust puudutavate küsimuste korral hoolekogu, direktori või vallavalitsuse poole.
2) sõlmima lasteaiaga kirjaliku lasteaia koha kasutamise lepingu;
3) kinni pidama lasteasutuse päevakavast, kodukorrast ja laste tervisekaitse ning tervise edendamise nõuetest;
4) informeerima lasteasutust lapse tervisehäiretest ning muust lapsega seonduvast;
5) tasuma lasteaia kohamaksu iga kuu ettemääratud kuupäevaks;
6) hoidma heaperemehelikult lasteasutuse kasutuses olevat vara.
§ 9. Lasteaia töötajad, nende õigused ja kohustused
(1) Lasteaia töötajad on pedagoogid, tervishoiutöötaja ja lasteasutuse abipersonal.
(2) Töötajate koosseisu ja palgamäärad kehtestab lasteaia direktor pärast Lüganuse Vallavalitsuselt kooskõlastuse saamist, Lüganuse Vallavolikogu poolt vastu võetud eelarve piires ning lähtudes haridus- ja teadusministri kinnitatud miinimumkoosseisust ja lasteaia vajadustest.
[RT IV, 09.07.2014, 2 - jõust. 01.08.2014]
(3) Lasteaia töötajate õigused, kohustused ja vastutus määratakse kindlaks käesoleva põhimääruse, töölepingute, töökorralduse reeglite ning teiste õigusaktidega.
(4) Töötajal on õigus:
(5) Töötajal on kohustus:
1) aidata kaasa lapse arengut toetava õppe- ja kasvatuskeskkonna loomisele;
2) juhinduda oma tegevuses käesolevast põhimäärusest ja teistest lasteaia dokumentidest, töökorralduse reeglitest ja töölepingust;
3) täita muudest õigusaktidest tulenevaid ülesandeid ja kohustusi;
4) hoida ja kasutada heaperemehelikult lasteaia vara.
(6) Töötajad loovad lasteaias tervisliku ja turvalise keskkonna ning hoolitsevad lapse tervise eest tema lasteaias viibimise ajal.
(7) Õpetajate ning teiste õppe- ja kasvatusalal töötavate isikute vaba ametikoha täitmiseks korraldab direktor konkursi, mille läbiviimise korra kinnitab hoolekogu direktori ettepanekul.
§ 10. Lasteaia rahastamine
(1) Lasteaial on Lüganuse valla eelarve koosseisus oma eelarve.
(1) Lasteaia vara moodustavad talle sihtotstarbeliseks kasutuseks vallavara valitseja poolt antud maa, hooned ja rajatised, inventar ja muud õppe- ning kasvatustööks vajalikud vahendid.
(2) Lastead kasutab ja käsutab lasteaia vara vallavolikogu ja vallavalitsuse õigusaktides kehtestatud korras ja tingimustel.
(1) Lasteaia dokumendihalduse korraldamiseks kehtestab asjaajamiskorra lasteaia direktor.
(2) Lasteaia õppe- ja kasvatustegevuse alaste dokumentide täitmine ja pidamine toimub õigusaktides kehtestatud korras.
§ 13. Põhimäärus
(1) Lasteaia põhimääruse ja selle muudatused kinnitab Lüganuse Vallavolikogu.
(1) Lasteaia arengukava koostatakse vähemalt kolmeks aastaks. Arengukava peab mistahes aastal hõlmama vähemalt kolme eelseisvat aastat arengukava tegevuskava osas. Arengukava ja selle muudatused kinnitab vallavolikogu.
(2) Arengukava ja selle muudatuste ettevalmistamise algatab direktor. Ettevalmistamisse tuleb kaasata hoolekogu, pedagoogiline nõukogu, lasteaia pidaja esindaja ning vajadusel eksperdid lasteaiast või väljastpoolt. Hoolekogu ja pedagoogiline nõukogu osalevad arengukava ja selle muudatuste ettevalmistamises esindajate kaudu. Arengukava ja selle muudatused esitab direktor enne kinnitamist arvamuse andmiseks hoolekogule ja pedagoogilisele nõukogule. Arvamus antakse kirjalikult hiljemalt 20 päeva jooksul.
(4) Direktor avalikustab arengukava lasteaia või valla veebilehel.
8. peatükk Lasteaia tegevuse ümberkorraldamine, pidamise üleandmine ja tegevuse lõpetamine
§ 15. Lasteaia tegevuse ümberkorraldamise kord
(1) Lasteaia tegevuse ümberkorraldamise ning lasteaia tegevuse lõpetamise otsustab Lüganuse Vallavolikogu.
(2) Lasteaia tegevuse ümberkorraldamist või lõpetamist korraldab Lüganuse Vallavalitsus, kes teavitab ümberkorraldamisest ja tegevuse lõpetamisest seaduses sätestatud isikuid ja asutusi ning teeb muid toiminguid, mis on vajalikud ümberkorraldamiseks ja tegevuse lõpetamiseks.
§ 16. Arvamuse andmata jätmine
Kui käesolevas põhimääruses sätestatud arvamusi ei anta selleks määratud tähtaja jooksul ning arvamuse andmisest ei ole keeldutud või esitamise tähtaega pikendatud, võib pädev organ tekkinud küsimuse lahendada või otsustada ilma vastava arvamuseta.
(1) [Käesolevast teksitst välja jäetud.]