text:
esitatud 16. mail 2013(1)
Kohtuasi C‑157/12
Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Määrus (EÜ) nr 44/2001 – Muus liikmesriigis tehtud kohtuotsuse täitmine – Keeldumispõhjused – Varasem otsus, mis on tehtud samas liikmesriigis sama eseme ja alusega ning samade poolte vahel toimunud menetluses – Vastuolulised otsused
1. Kas ühe liikmesriigi kohus peab keelduma muus liikmesriigis tehtud kohtuotsuse täitmisele pööramisest, kui see on vastuolus samas liikmesriigis tehtud kohtuotsusega? Selline varem käsitlemata küsimus kirjeldab sisuliselt dilemmat, mille ees seisab Bundesgerichtshof (Saksamaa kõrgeim üldkohus).
2. Määruse (EÜ) nr 44/2001(2) (edaspidi „määrus”) artikli 45 lõike 1 alusel kohus, kellele esitatakse apellatsioonkaebus täitmismääruse peale, „keeldub kohtuotsuse täidetavaks kuulutamisest või tühistab selle” ainult artiklites 34 ja 35 sätestatud põhjustel. Vastavalt artikli 45 lõikele 2 ei või kontrollida välismaise kohtuotsuse sisu.
3. Määruse artikkel 34 kõlab asjakohases osas järgmiselt:
4. Alates 10. jaanuarist 2015 asendatakse määruse nr 1215/2012 artikli 34 punktid 3 ja 4 artikli 45 lõike 1 punktidega c ja d.(3) Uute sätete sõnastus ei erine oluliselt praegu kehtivate sätete sõnastusest.
5. Rumeenias asutatud äriühing SC Laminorul SA (edaspidi „Laminorul”) esitas Tribunalul Brăilale (Brăila esimese astme kohus, Rumeenia) hagi Salzgitter Mannesmann Handel GmbH (edaspidi „Salzgitter”) vastu, milles ta nõudis, et Salzgitter tasuks terasetoodete kohaletoimetamise eest.
6. Tribunalul Brăila jättis 31. jaanuari 2008. aasta otsusega (edaspidi „esimene kohtuotsus”) hagi rahuldamata, sest see ei olnud esitatud asjaomase lepingu teise poole, Salzgitter Mannesmann Stahlhandel GmbH (varem Salzgitter Stahlhandel GmbH) vastu. Kohtuotsus jõustus.
7. Laminorul esitas samale kohtule Salzgitteri vastu sama esemega uue hagi. Taotlus tehti teatavaks Salzgitteri varasemale esindajale Rumeenias, kelle volitused seda äriühingut esindada piirdusid Salzgitteri sõnul esindamisega esimeses menetluses. Seetõttu ei ilmunud Rumeenia kohtu poolt asja arutamiseks määratud kohtuistungile Salzgitteri poolelt kedagi ja kohus tegi 6. märtsil 2008 Salzgitteri suhtes tagaseljaotsuse, kohustades teda Laminorulile maksma 188 330 eurot (edaspidi „teine kohtuotsus”).
8. Salzgitter esitas taotluse teise kohtuotsuse tühistamiseks, mida ta põhjendas asjaoluga, et teise kohtumenetluse käigus ei olnud teda seaduses sätestatud korras kohtusse kutsutud. Tribunalul Brăila lükkas 8. mai 2008. aasta otsusega selle taotluse tagasi, kuna Salzgitter oli jätnud taotlusele lisamata nõutavad tempelmargid.
9. Landgericht Düsseldorf (Düsseldorfi piirkondlik esimese astme kohus, Saksamaa) otsustas 21. novembri 2008. aasta määrusega, et teine kohtuotsus kuulub täitmisele. Salzgitter esitas selle määruse peale määruskaebuse.
10. Seejärel esitas kostja 2008. aasta lõpus Rumeenias määruskaebuse teise kohtuotsuse tühistamiseks ja heitis uuesti ette kohtuistungile kutsumata jätmist. See kaebus lükati 19. veebruari 2009. aasta otsusega vastuvõetamatuse tõttu tagasi.
11. Selle peale esitas Salzgitter uuesti määruskaebuse tühistada kohtuotsus tulenevalt vastuolust varasema vastandliku esimese kohtuotsusega. Curtea de Apel Galaţi (Galaţi apellatsioonikohus, Rumeenia) jättis selle kaebuse hilinenud esitamise tõttu 8. mai 2009. aasta otsusega rahuldamata. Seda seisukohta kinnitas Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Rumeenia ülemkohus) oma 13. novembri 2009. aasta otsusega.
12. Pärast seda, kui õiguskaitsevõimalused Rumeenias olid sellega ammendatud, alustati Saksamaa apellatsioonikohtus uuesti kohtuotsuse täidetavaks tunnistamise menetlust, mis oli olnud ajutiselt peatatud. Oberlandesgericht Düsseldorf (Düsseldorfi piirkondlik kõrgeim kohus, Saksamaa) jättis 28. juuni 2010. aasta määrusega Salzgitteri täitmismääruse peale esitatud määruskaebuse põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
13. Kõnealuse kohtumääruse peale esitas Salzgitter Bundesgerichtshofile teise kohtuotsuse täitmisele pööramise vastu kassatsioonkaebuse.
14. Kaheldes määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 4 õiges tõlgenduses, otsustas Bundesgerichthshof menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise küsimuse:
„Kas [määruse] artikli 34 punkt 4 hõlmab ka juhtumit, mille puhul vastuolulised kohtuotsused on tehtud samas liikmesriigis (kohtuotsuse tegemise riigis)?”
15. Kirjalikke märkusi on esitanud Salzgitter, samuti Saksamaa, Hispaania, Itaalia ja Rumeenia valitsus ning Euroopa Komisjon. 14. märtsil 2013 toimunud istungil esitasid suulisi märkusi Salzgitter ja komisjon.
III. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ja poolte seisukohad Euroopa Kohtus
16. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et määruse artikli 34 punktis 2 sätestatud keeldumispõhjust ei saa käesolevas kohtuasjas kohaldada, sest Salzgitteril oli võimalus ennast kaitsta. Lisaks sellele välistab ta artikli 34 punktides 1 ja 3 sätestatud keeldumispõhjused, nagu ka artikli 35 omad. Seega sõltub menetluse tulemus eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul määruse artikli 34 punktis 4 kehtestatud keeldumispõhjuste tõlgendamisest. Artikli 45 lõike 1 alusel on see säte kohaldatav ka apellatsioonimenetlustes, milles vaidlustatakse täitmismäärust.
17. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et esimene kohtuotsus, millega jäeti Laminoruli maksenõue rahuldamata, ja teine kohtuotsus, millega see nõue rahuldati, on omavahel vastuolus. Lisaks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et esimene kohtuotsus on Saksamaal tunnustatav.
18. Seetõttu esitab Bundesgerichtshof Euroopa Kohtule analüüsimiseks kaks erinevat määruse artikli 34 punkti 4 tõlgendusvõimalust. Esimese arutluskäigu järgi, mis tugineb sätte sõnastusele, eeldab määruse artikli 34 punkt 4 kolme riigi vahelist suhet. See erand hõlmab üksnes olukordi, kus liikmesriik, kelle poole pöördutakse, seisab vastamisi kahe vastuolulise kohtuotsusega, mis on tehtud kahes erinevas liikmesriigis või liikmesriigis ja kolmandas riigis. Sellist tõlgendust toetavad nii Hispaania, Itaalia ja Rumeenia kui ka komisjon.
19. Teise arutluskäigu järgi on keeldumispõhjused kohaldatavad ka juhul, kui kaks vastuolulist kohtuotsust on tehtud samas liikmesriigis (nn siseriiklik konflikt). See vaatenurk tugineb peamiselt määruse artikli 34 punktide 3 ja 4 ülesehitusele ja eesmärgile. Sellega seoses leitakse, et artikli 34 punkt 3 hõlmab olukordi, milles on tegemist otsuste konfliktiga kahe riigi vahel – liikmesriik, kelle poole pöördutakse, ja teine liikmesriik –, samal ajal kui artikli 34 punkt 4 hõlmab kõiki ülejäänud juhtumeid, kus vastuolu tekib välisriikide kohtuotsuste vahel. Sellist argumentatsiooni pooldab Salzgitter.
20. Saksamaa valitsus väidab, et määrus ei sobi selliste kohtuotsuste konflikti lahendamiseks, mida saab lahendada siseriikliku õiguse alusel. Sellegipoolest leiab see valitsus, et erandjuhtudel – nagu ka eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses olevas asjas –, kus sellist konflikti ei saa lahendada kohtuotsuse tegemise riigi õiguse alusel, tuleb kohaldada määruse artikli 34 punkti 4, et täita õiguslünk. Sellist võimalust, mida Salzgitter pooldab teise võimalusena, nimetab ka eelotsusetaotluse esitanud kohus.
21. Nii nagu ka selle eelkäija – Brüsseli konventsiooni(4) – puhul, on kõnealuse määruse eesmärk „reguleerida kohtualluvust vaidluste lahendamisel tsiviil‑ ja kaubandusasjades nende riikide vahelistes suhetes ning lihtsustada kohtuotsuste täitmist”.(5)
22. Eeskirjad, mis reguleerivad ühelt poolt kohtualluvust ning teiselt poolt kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist, on kaks tugisammast, mis on vajalikud selleks, et saavutada kohtuotsuste vaba liikumine, mida määrusega soovitakse edendada.(6)
23. Esmalt kehtestatakse piiriüleste kohtuvaidluste võimaldamiseks määruse II peatükis rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirjad, sealhulgas kohtualluvus erandjuhtudel ja ainupädevus.
24. Siiski ei suudaks kohtualluvust reguleerivad õigusnormid eraldiseisvana vältida seda, et Euroopa Liidu harmoonilist kohtumõistmist segab erinevates kohtutes sama hagi esemega seoses mitme menetluse alustamine. See oleks vastuolus määruse teise eesmärgiga, milleks on „tagada, et kahes liikmesriigis ei tehta vastuolulisi kohtuotsuseid.”(7)
25. Selleks et välistada paralleelmenetlusi erinevate liikmesriikide kohtutes ja kohtuotsuste konflikte, täiendavad määruse II peatüki eeskirju kohtualluvuse kohta 9. jao sätted lis pendens’i (samade poolte vahel sama esemega kohtuasja menetlus ei tohi olla pooleli teises kohtus) kohta. Need eeskirjad on loodud selleks, et välistada algusest peale vastuolulise kohtuotsuse tegemise võimalus.(8)
26. Teiseks võimaldavad kohtuotsuse tunnustamise ja täimise menetlused seda, et liikmesriigis, kelle poole pöördutakse, on kohtuotsusel sama mõju, kui sel oleks olnud kohtuotsuse tegemise riigis.(9) Täitmismenetlus on täpsemalt sätestatud määruse III peatüki 2. jaos.
27. Tuginedes vastastikuse usalduse põhimõttele õigusemõistmise vastu Euroopa Liidus „peab kord, millega ühe liikmesriigi kohtuotsus teises liikmesriigis jõustatakse, olema tulemuslik ja kiire.”(10) Seega, kui ühes liikmesriigis on tehtud kohtuotsus, on see teises liikmesriigis täidetav „kui see on mõne huvitatud isiku taotlusel seal täidetavaks kuulutatud.”(11) Artikli 41 alusel „kuulutatakse kohtuotsus täitmisele pööratavaks kohe pärast artiklis 53 nimetatud vorminõuete täitmist”, see tähendab kui taotleja esitab kohtuotsuse koopia „mis vastab selle ehtsuse kindlakstegemiseks vajalikele tingimustele” ja määruse lisas V toodud tüüpvormile, mille on täitnud kohtuotsuse tegemise riigi kohus. Artikli 45 punkt 2 keelab kohtul, kelle poole on pöördutud, kontrollida välismaise kohtuotsuse sisu.
28. Eelpool nimetatud lis pendens’i kohta käivatest eeskirjadest hoolimata on vastuolulised kohtuotsused vältimatud – näiteks juhul, kui avaldusega tegelev kohus ei ole teadlik mõne muu kohtu alluvuses toimuvast varasemal kuupäeval alustatud menetlusest. Seetõttu on määruse artiklis 34 kehtestatud eeskirjad selliste konfliktide lahendamiseks ka pärast otsuse tegemist.
29. Esimene tunnustamise ja täitmise keeldumispõhjus seondub avaliku korra kaalutlustega.(12) Artikli 34 punktis 2 sätestatud teine keeldumispõhjus seondub sisuliselt menetlusvigadega, mis võivad kaasa tuua kaitseõiguse rikkumise. Artikli 34 punktides 3 ja 4 sätestatud erandid seonduvad mõlemad vastuoluliste kohtuotsustega. Kui artikli 34 punkti 4 järgi on prior tempore, potior jure põhimõttest lähtudes ülimuslik varasemalt tehtud välismaine kohtuotsus, lubab määruse artikli 34 punkt 3 anda eesõiguse otsustele, mis on tehtud liikmesriigis, kelle poole pöördutakse, teises liikmesriigis tehtud kohtuotsuste ees, sõltumata nende otsuste tegemise kuupäevadest.(13)
30. Nende erandite osas on Euroopa Kohus leidnud, et esmalt tuleb neid otsuste vaba liikumise tagamiseks tõlgendada kitsalt, kuna see kujutab endast takistust selle määruse põhieesmärkide saavutamisel.(14) Teiseks on erandid ammendavad.(15) Kolmandaks on määruse artikli 34 punktid 2, 3 ja 4 erisätted võrreldes üldisemat laadi artikli 34 punktiga 1. Seetõttu ei saa artikli 34 punkti 1 kohaldada ulatuses, milles muud erandid võtavad arvesse avaliku korra kaalutlusi.(16)
31. Eespool toodud eeskirjad ei harmoneeri ega mõjuta liikmesriikide menetlusnorme.(17) Täpsemalt öeldes ei loo nad täiendavaid õiguskaitsevahendeid jõustunud siseriiklike otsuste suhtes. Nad üksnes reguleerivad erinevatest kohtualluvustest pärinevate vastuoluliste kohtuotsuste tagajärgi.
32. Nagu ka eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis, esinevad määruses kehtestatutega sarnased eeskirjad ka liikmesriikide menetlussüsteemides. Sellised eeskirjad ei hoia mitte üksnes ära siseriiklike konfliktide teket olukorras, kus sama liikmesriigi erinevatesse kohtutesse on esitatud mitu hagi (seega lis pendens siseriiklikud eeskirjad), vaid võivad pakkuda ka erinevaid õiguskaitsevahendeid siseriiklike kohtuotsuste suhtes.(18)
33. Ilmselgetel põhjustel saab ühes liikmesriigis tehtud kohtuotsust muuta üksnes selles liikmesriigis olemas oleva mehhanismi kaudu, mitte teiste liikmesriikide õiguskordade kaudu. Ka määrusega sooviti kehtestada võimalus selliste õigusriigi põhimõtte ebakõlade heastamiseks, mida ei ole võimalik lahendada siseriikliku menetlusõiguse tasandil. Sama õiguskorra raames tehtud vastuoluliste kohtuotsuste tõttu tekkinud konflikti lahendamist saavad tõepoolest taotleda vaid eraisikud. Kuivõrd siseriiklikud õiguskaitsevahendid on juba olemas, ei püüta määrusega anda teisele, nimelt taotluse saanud liikmesriigi kohtule pädevust jätta kohtuotsuse tegemise riigi kohtuotsus tähelepanuta – ja seega see sisuliselt tühistada. Sellist pädevust ei pruugi olemas olla isegi kohtuotsuse tegemise riigi õigussüsteemis olukorras, kus mõlemad kohtuotsused on jõustunud.
34. Käsitledes välismaiste kohtuotsuste täitmise küsimust, tuleb eristada täitemenetlust – s.t menetlust, et tunnistada välismaine kohtuotsus täidetavaks – ja sellele järgnevat välismaise kohtuotsuse tegelikku täitmist. Esimese menetlusega püütakse inkorporeerida välismaine kohtuotsus taotluse saanud liikmesriigi õiguskorda ja seda reguleerib kõnealune määrus. Seevastu tegelikule täitmisele kohaldatakse selle liikmesriigi siseriiklikke õigusnorme ulatuses, milles EL õigus seda küsimust ei harmoneeri. Samal, siseriiklike õigusnormidega kehtestatud viisil võib menetlusosaline vaidlustada taotluse saanud liikmesriigi tehtud kohtuotsuse tegeliku täitmise.(19)
35. Kokkuvõttes on määrusega tsiviil- ja kaubandusasjades toimuvate piiriüleste vaidluste suhtes kehtestatud ulatuslik süsteem, millega reguleeritakse rahvusvahelist kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist. Esmalt määratakse selle abil pädev kohus. Teiseks välistatakse selle abil olukord, et kaks võrdselt pädevat kohut menetlevad sama kohtuasja kui kohtud, kelle poole esimesena pöörduti. Kolmandaks annab see võimaluse välismaiste kohtuotsuste tunnustamiseks ja täitmiseks samal viisil kui siis, kui nad oleks tehtud taotluse saanud liikmesriigis. Neljandaks kehtestatakse sellega õiguskaitsevahendid vastuoluliste kohtuotsuste puhuks, kui sellist konflikti ei saa lahendada eraisiku taotlusel.
36. Selliste üldiste märkuste pinnalt tuleb vastata esitatud eelotsuse küsimusele.
B. Kas määruse nr 44/2001 artikli 34 punkt 4 on kohaldatav põhikohtuasjas käsitletavale olukorrale?
37. Ilma et nad seaksid sõnaselgelt kahtluse alla eelotsusetaotluse vastuvõetavuse, kahtlevad nii Hispaania ja Rumeenia valitsus kui ka komisjon selles, kas esimene ja teine kohtuotsus on teineteisega vastuolus.
38. Selles osas rõhutaksin ma, et Bundesgerichtshof väidab eelotsusetaotluses, et tema hinnangul on asjassepuutuvad otsused vastuolus ja esimene otsus on Saksamaal tunnustatav. Eelotsusemenetluses ei saa Euroopa Kohus vaidlustada seda, kuidas eelotsusetaotluse esitanud kohus on asjaolusid kogunud ja hinnanud, sest see on siseriiklike kohtute pädevuses.(20) Seega peab Euroopa Kohus väljendatud kahtlustest hoolimata vastama esitatud eelotsuse küsimusele, lähtudes siseriikliku kohtu esitatud teabest. Mulle näib siiski, et kui Euroopa Kohus nõustuks eespool nimetatud valitsuste ja komisjoni seisukohaga, tekiks oht, et esitatud eelotsuse küsimust võiks pidada puhtalt oletuslikuks.
39. Kohtuistungil esitatud seisukohtadest lähtudes pean siiski rõhutama, et otsuseid ei saa pidada kooskõlaliseks vaid seetõttu, et esimene kohtuotsus, millega hagi rahuldamata jäeti, ei ole täitmisele pööratav. Määruse artikli 34 punktides 3 ja 4 sätestatud keeldumispõhjused, millele viitab artikli 45 lõige 1, ei nõua seda, et mõlemad kohtuotsused peavad olema täitmisele pööratavad, juhul kui nende õiguslikud tagajärjed üksteist vastastikku välistavad.(21)
40. Mis puudutab eelotsusetaotluses esitatud küsimust, siis ei ole Euroopa Kohtul veel olnud võimalust tõlgendada määruse artikli 34 punkti 4 ega vastavat sätet Brüsseli konventsiooni artikli 27 punktis 5. Sellest asjaolust hoolimata on selge, et kohus ei või keelduda teises liikmesriigis tehtud kohtuotsuse täitmisele pööramisest põhjusel, et see otsus on vastuolus samas liikmesriigis tehtud kohtuotsusega.
41. Minu arvates on see määruse artikli 34 punkti 4 sõnastuse õige tõlgendus.
42. Määruse artiklis 32 antud üldise definitsiooni järgi tuleb terminit „kohtuotsus” mõista kui „igasugust liikmesriigi kohtu lahendit”, kusjuures mõeldud on asjassepuutuvast erinevat liikmesriiki. Selle määratluse valguses saab määruse artikli 34 punkti 4 sõnastust laiendada nii, et „[liikmesriigi kohtu] otsust ei tunnustata […] kui see on vastuolus varem […] teises liikmesriigis või kolmandas riigis tehtud otsusega”. Seega nõustun ma Hispaania valitsuse ja komisjoniga, et seda sätet tuleb mõista nii, et see viitab kolme riigi vahelisele suhtele. Salzgitteri ja Saksamaa välja pakutud alternatiivne tõlgendus, mille järgi võib artikli 34 punktis 4 nimetatud väljendit „teine liikmesriik” tõlgendada koosmõjus artikli 34 punktiga 3 nõnda, nagu viitaks see erinevale liimesriigile sellest „liikmesriigist, kus tunnustamist taotletakse”, on seega põhjendamatu.
43. Veelgi tähtsam on aga see, et nagu eespool märgitud, tuleneb juba määrusega kehtestatud süsteemist, et artikli 34 punkti 4 ei saa kohaldada „siseriiklikule konfliktile”.
44. Määrusega ei sekkuta liikmesriikide menetlusautonoomiasse ega kohtuotsuse seadusjõu põhimõttesse. Seda ei tohiks tõlgendada nõnda, et taotluse saanud liikmesriigi kohus võib jätta täimisele pööramata välismaise kohtuotsuse, mida saab igal juhul siseriiklike õigusnormide alusel vaidlustada, sest see on väidetavalt vastuolus samas liikmesriigis varem tehtud kohtuotsusega. Seega tuleb määruse artikli 34 punkti 4 kohaldada üksnes siis, kui menetlusosalised ei saa kohtuotsust vaidlustada, tuginedes selle vastuolule teise kohtuotsusega, seetõttu et asjasse on segatud mitu erinevate liikmesriikide kohtualluvust. Nagu Salzgitteri esindaja kohtuistungil vastuses minu küsimusele möönis, oli Salzgitteril piisav võimalus Rumeenias teine kohtuotsus vaidlustada. Artikli 34 punkti 4 tõlgendamine viisil, mis hõlmaks „siseriiklikke konflikte” annaks Salzgitterile veel ühe võimaluse teise kohtuotsuse vaidlustamiseks, vältides seejuures siseriikliku menetlusõiguse normide kohaldamist. Lisaks sellele annaks see sama tulemuse kui tunnistamine, et rikuti Salzgitteril õigust end kaitsta vastavalt artikli 34 lõikele 2 – arutluskäik, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus on õigesti tagasi lükanud.
45. Pealegi ei saa ma nõustuda Salzgitteri väitega, mille järgi oleks „siseriiklike konfliktide” määruse artikli 34 punkti 4 kohaldamisalast välja jätmine probleemne seetõttu, et ühele kohtuotsusele tuleb teiste suhtes anda eesõigus. Minu pakutud lähenemisviisi kohaselt peab Bundesgerichtshof tõepoolest andma eesõiguse teisele kohtuotsusele lihtsalt seetõttu, et käesolevas menetluses on talle esitatud taotlus selle kohtuotsuse täitmisele pööramiseks. Kui Euroopa Kohus mu tõlgendusega nõustub, oleks Bundesgerichtshofi otsus, millega ta jätab Salzgitteri kaebuse rahuldamata, „kohtuotsus” määruse artikli 32 tähenduses. Siis oleks sellel kohtuotsusel tegemise kuupäevast sõltumata määruse artikli 34 punkti 3 tõttu eesõigus esimese kohtuotsuse ees, sest see hõlmaks samade asjaosaliste vahelist vaidlust. Seega tuleks käesolevas asjas määrusega kehtestatud süsteemist tulenevalt anda eesõigus teisele kohtuotsusele.
46. Lisaks sellele tundub, et võrreldavad teisesed õigusaktid, mis reguleerivad õigusalast koostööd tsiviilasjades, kinnitavad seisukohta, et määruse artikli 34 punktis 4 kehtestatud keeldumispõhjus eeldab kolme riigi vahelist suhet.
47. Nii määruse nr 805/2004(22) artikli 21 lõige 1, määruse nr 1896/2006(23) artikli 22 lõige 1 kui ka määruse nr 861/2007(24) artikli 22 lõige 1 sätestavad, et täitmisele pööramisest võib keelduda ükskõik millises liikmesriigis tehtud varasema otsuse tõttu. Siiski kohaldatakse nendele keeldumispõhjustele reservatsiooni, mille kohaselt seda vastuolu ei esitatud ega olnud võimalik esitada vastuväitena kohtumenetluse käigus kohtuotsuse tegemise riigis. Seega on selge, et neis sätetes kehtestatud keeldumispõhjuseid ei saa kohaldada olukordades, kus vastuoluga oleks saanud tegeleda siseriiklikul tasandil kohtuotsuse tegemise riigis, nii nagu ka põhikohtuasja puhul.
48. Lisaks viitavad teiste asjakohaste õigusaktide(25) sätted sarnaselt määrusega „teisele liikmesriigile” või kasutavad muud samasisulist väljendit. Need sätted ei viita seega eespool toodust erinevale lähenemisele.
49. Viimaks ei saa ma nõustuda Saksamaa valitsuse ja Salzgitteri seisukohaga, mille järgi võiks määruse artikli 34 punkti 4 siiski kohaldada analoogia korras (millele Saksamaa valitsus viitab kui „erandlikele asjaoludele”). Õigusnormi kohaldamine analoogia kaudu eeldaks õiguslünka.(26) Käesoleva analüüsi alguses nimetatud põhjustel näib, et määrus hõlmab seda teemat, jättes „siseriiklike konfliktide” olukorrad liikmesriikide õiguskordade otsustada. Seega ei ole ma selles osas määruses õiguslünka tuvastanud.
50. Eeltoodud põhjustel leian, et määruse artikli 34 punkti 4 ei saa kohaldada olukorras, mis hõlmab kahte omavahel vastuolus olevat kohtuotsust, mis on tehtud samas liikmesriigis.
51. Eeltoodust lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesgerichtshofi eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 34 punkt 4 ei sisalda võimalust keelduda kohtuotsuse täidetavaks kuulutamisest või selle täitmise tühistamisest teises liikmesriigis tehtud otsuse osas, mis on vastuolus varem sama hagi põhjal samu asjaosalisi hõlmavas asjas tehtud otsusega, mis on tehtud samas liikmesriigis kui otsus, mille suhtes täitmismäärust taotletakse.
2 – Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrus (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42).
3 – Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrus (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (uuesti sõnastatud) (ELT 2012, L 351, lk 1).
4 – 27. septembri 1968. aasta konventsioon kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (EÜT 1978, L 304, lk 36), muudetud hilisemate konventsioonidega, mis käsitlevad uute liikmesriikide ühinemist selle konventsiooniga.
5 – 15. märtsi 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑292/10: G (punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
6 – Vt määruse põhjendused 6 ja 10.
7 – Vt määruse põhjendus 15.
8 – Vt Brüsseli konventsiooni artikli 21 kohta 9. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑116/02: Gasser (EKL 2003, I‑14693, punktid 41 ja 42 ning seal viidatud kohtupraktika).
9 – 13. oktoobri 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑139/10: Prism Investments (EKL 2011, lk I‑9511, punkt 31).
10 – Vt määruse põhjendus 17.
11 – Vt määruse artikli 38 lõige 1.
12 – Vt määruse artikli 34 punkt 1. Artikli 45 tõttu saab artiklis 34 sätestatud keeldumispõhjuseid kohaldada ka apellatsioonimenetluses, milles vaidlustatakse täitmismäärust.
13 – Vt nt 4. veebruari 1988. aasta otsus kohtuasjas C‑145/86: Hoffmann (EKL 1988, lk 645).
14 – Vt määruse artikli 34 punkti 1 kohta 6. septembri 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑619/10: Trade Agency (punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
15 – Kohtuotsus Prism Investments, punktid 33 ja 43.
16 – Vt Brüsseli konventsiooni artikli 27 lõike 3 kohta kohtuotsus Hoffmann, punkt 21, ja määruse artikli 34 punkti 2 kohta kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Trade Agency, punkt 68. Vt ka Jenardi aruannet, mis puudutab konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 1979, C 59, lk 1, punkt 45).
17 –	Vt selle kohta kohtuotsus G, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika.
18 –	Bundesgerichtshof viitab sellega seoses Zivilprozessordnungi (Saksamaa tsiviilkohtumenetluse seadustik) paragrahvi 580 lõike 7 punktile a, milles on sätestatud õiguskaitsevahend vastuoluliste kohtuotsuste suhtes (tingimusel, et järgitakse paragrahvi 586 lõikes 1 sätestatud tähtaega) ja vastavale sättele Rumeenia tsiviilkohtumenetluse seadustiku artikli 322 lõike 1 punktis 7, millele kohaldatakse artikli 324 lõike 1 alusel samuti sarnast tähtaega.
19 – Vt kohtuotsus Prism Investments, punkt 40.
20 –	Vt eelkõige 11. septembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑11/07: Eckelkamp jt (EKL 2008, I‑6845, punktid 27 ja 32).
21 –	Toon näiteks 6. juuni 2002. aasta otsuse kohtuasjas C‑80/00: Italian Leather (EKL 2002, I‑4995). Landgericht Koblenzi (Koblenzi piirkondlik esimese astme kohus, Saksamaa) 17. novembri 1998. aasta otsus, millega kohus lükkas tagasi ajutiste meetmete kohaldamise taotluse, ei olnud selles asjas täidetav, erinevalt Tribunale di Bari (Bari esimese astme kohus, Itaalia) 28. detsembri 1998. aasta kohtumäärusest, millega selline taotlus rahuldati.
22 – Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta määrus (EÜ) nr 805/2004, millega luuakse Euroopa täitekorraldus vaidlustamata nõuete kohta (ELT 2004, L 143, lk 15).
23 – Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta määrus (EÜ) nr 1896/2006, millega luuakse Euroopa maksekäsumenetlus (ELT 2006, L 399, lk 1).
24 – Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. juuli 2007. aasta määrus (EÜ) nr 861/2007, millega luuakse Euroopa väiksemate kohtuvaidluste menetlus (ELT 2007, L 199, lk 1).
25 –	Sellega seoses viitan ma:
i) Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000, artikli 22 punktile d ja artikli 23 punktile f.
ii) Nõukogu 18. detsembri 2008. aasta määruse (EÜ) nr 4/2009 kohtualluvuse, kohaldatava õiguse, kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise ning koostöö kohta ülalpidamiskohustuste küsimustes artikli 24 punktile d.
iii) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2012. aasta määruse (EL) nr 650/2012, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist, artikli 40 punktile d.
iv) Määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punktidele c ja d.
v) 30. oktoobril 2007 Luganos sõlmitud tsiviil- ja kaubandusasjade kohtualluvuse ning neid käsitlevate kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise konventsiooni artikli 34 punktile 4 (ELT 2007, L 339, lk 3) (konventsioonis kasutatakse terminit „käesoleva konventsiooniga seotud teine riik”); ja
vi) 30. juunil 2005 sõlmitud kohtu valiku kokkulepete Haagi konventsiooni artikli 9 punktile g (konventsioonis kasutatakse terminit „teine riik”, kättesaadav veebiaadressil: http://www.hcch.net/).
26 – Vt selle kohta 12. detsembri 1985. aasta otsus kohtuasjas 165/84: Krohn vs. BALM (EKL 1985, lk 3997, punktid 13 ja 14).

matches: kohus kohus kohus kohus kohus Kohus kohus Kohus kohus Kohus Kohus kohus kohus kohus Kohus kohus


text:
7. oktoober 2010(*)
Teenuste osutamise vabadus – ELTL artiklid 56 ja 57 – Töötajate lähetamine – Piirangud – Teises liikmesriigis asuvad tööandjad – Lähetuse eeldeklaratsiooni registreerimine – Sotsiaalkindlustus‑ või töödokumendid – Vastuvõtva liikmesriigi õiguses ette nähtud samaväärsed dokumendid – Koopia – Siseriiklikele ametiasutustele kättesaadavana hoidmine
Kohtuasjas C‑515/08,
mille ese on EÜ artikli 234 alusel Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpeni (Belgia) 3. novembri 2008. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 26. novembril 2008, kriminaalmenetluses, milles süüdistatavad on
koosseisus: koja esimees J. N. Cunha Rodrigues, kohtunikud A. Rosas, U. Lõhmus (ettekandja), A. Ó Caoimh ja A. Arabadjiev,
kohtusekretär: osakonna juhataja M.‑A. Gaudissart,
arvestades kirjalikus menetluses ja 25. veebruari 2010. aasta kohtuistungil esitatut,
– V. M. dos Santos Palhota, M. de Moura Gonçalves, F. L. das Neves Palhota ja Termiso Limitada, esindaja: advocaat K. Stappers,
– Belgia valitsus, esindaja: L. Van den Broeck, keda abistasid advocaat V. Pertry ja advocaat H. Gilliams,
– Taani valitsus, esindajad: J. Bering Liisberg ja R. Holdgaard,
– Saksamaa valitsus, esindajad: M. Lumma ja B. Klein,
– Kreeka valitsus, esindajad: K. Georgiadis, I. Bakopoulos ja M. Michelogiannaki,
– Prantsusmaa valitsus, esindajad: G. de Bergues ja A. Czubinski,
– Euroopa Komisjon, esindajad: E. Traversa, W. Roels ja I. V. Rogalski,
– EFTA järelevalveamet, esindajad: B. Alterskjær ja O. Einarsson,
olles 5. mai 2010. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1 Eelotsusetaotlus puudutab ELTL artiklite 56 ja 57 tõlgendamist.
2 See taotlus esitati kriminaalmenetluses, mille riigiprokuratuur oli V. M. dos Santos Palhota, M. de Moura Gonçalvese ja F. L. das Neves Palhota ning Portugalis asuva äriühingu Termiso Limitada (edaspidi koos „põhikohtuasjas süüdistatavad”) suhtes algatanud alusel, et nimetatud isikud ei olnud muu hulgas koostanud Belgiasse lähetatud 53 Portugali töötaja kohta tööaja arvestuslehte, mis on Belgia õigusaktidega ette nähtud.
3 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 1996. aasta direktiivi 96/71/EÜ töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega (EÜT 1997, L 18, lk 1; ELT eriväljaanne 05/02, lk 431) artikli 1 lõike 1 kohaselt:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse liikmesriigis asuvate ettevõtjate suhtes, kes seoses riikidevahelise teenuste osutamisega lähetavad töötajaid lõike 3 kohaselt liikmesriigi territooriumile.”
4 Direktiivi artikli 3 lõike 1 esimene lõik sätestab:
„Liikmesriigid tagavad olenemata töösuhte suhtes kohaldatavatest õigusaktidest, et artikli 1 lõikes 1 nimetatud ettevõtjad kindlustavad oma territooriumile lähetatud töötajatele töötingimused, mille liikmesriik, milles töö tehakse, on sätestanud:
g) meeste ja naiste võrdne kohtlemine ning muud mittediskrimineerimise sätted.”
5 5. märtsi 2002. aasta seaduse, millega võetakse üle direktiiv 96/71 ja kehtestatakse Belgia territooriumile töötajaid lähetavate ettevõtjate suhtes sotsiaalkindlustusdokumentide pidamise lihtsustatud kord (Belgisch Staatsblad, 13.3.2002; edaspidi „5. märtsi 2002. aasta seadus”), artikkel 8 sätestab, et tööandja, kes vastab kuninga 23. oktoobri 1978. aasta dekreedi nr 5 sotsiaalkindlustusdokumentide pidamise kohta (Belgisch Staatsblad, 2.12.1978; edaspidi „kuninga dekreet nr 5”) artikli 6ter lõikes 2 sätestatud nõuetele, ei ole osutatud lõikes määratud ajavahemikul kohustatud muu hulgas pidama 12. aprilli 1965. aasta töötajate palgakaitse seaduse artiklis 15 ette nähtud palgaarvestuslehte (edaspidi „palgaarvestusleht”).
6 5. märtsi 2002. aasta seaduse artikliga 9 täiendati kuninga dekreeti nr 5 IIbis peatükiga, mis sisaldab muu hulgas eespool viidatud artiklit 6ter, milles kehtestatakse nimetatud seadusega ette nähtud lihtsustatud kord (edaspidi „lihtsustatud kord”). Osutatud artikli lõike 1 kohaselt on kõnealuse peatüki kohaldamisel kuninga dekreedi nr 5 tähenduses tööandja isik, kes rakendab Belgia territooriumil tööle töötajaid, kes töötavad tavaliselt mõne muu riigi või riikide territooriumil kui Belgia Kuningriik või kes on tööle võetud mõnes muus riigis kui Belgia Kuningriik.
7 Artikli 6ter lõike 2 kohaselt ei pea tööandjad kindlaksmääratud ajavahemikul koostama ega kättesaadavana hoidma kuninga dekreedi nr 5 II peatükis ette nähtud sotsiaalkindlustusdokumente, mille hulka kuulub ka sama dekreedi artikli 4 lõikes 1 sätestatud tööaja arvestusleht (edaspidi „tööaja arvestusleht”), tingimusel et esiteks saadavad nad enne asjaomaste töötajate tööle rakendamist Belgia ametiasutustele lähetusdeklaratsiooni (edaspidi „lähetuse eeldeklaratsioon”) ning teiseks hoiavad samade ametiasutuste jaoks kättesaadavana koopia dokumentidest, mis tööandja asukohariigi kehtivas õiguses on ette nähtud ja mis on tööaja arvestuslehega või palgaarvestuslehega samaväärsed (edaspidi „samaväärsed dokumendid”).
8 Kuninga 29. märtsi 2002. aasta dekreedi, millega kehtestatakse sotsiaalkindlustusdokumentide koostamise ja pidamise lihtsustatud korra rakenduseeskirjad ettevõtjate jaoks, kes lähetavad töötajaid Belgiasse, ning milles määratletakse ehitusalased tegevused, mis on loetletud 5. märtsi 2002. aasta seaduse artikli 6 lõikes 2 (Belgisch Staatsblad, 17.4.2002, edaspidi „kuninga 29. märtsi 2002. aasta dekreet”), artikli 2 kohaselt on kuninga dekreedi nr 5 artikli 6ter lõikes 2 sätestatud ajavahemikuks kehtestatud kuus kuud alates päevast, mil asub tööle esimene Belgiasse lähetatud töötaja.
9 Kuninga 29. märtsi 2002. aasta dekreedi artikli 3 kohaselt peavad Belgiasse lähetatud töötajaid tööle rakendavad tööandjad saatma enne tööle rakendamist kas posti, elektronposti või faksi teel sotsiaalseaduste järelevalve ametile lähetusdeklaratsiooni vastavalt dekreedi artiklis 4 sätestatule. Järelevalveamet kinnitab deklaratsiooni kättesaamist ja nõuetele vastavust viie tööpäeva jooksul selle kättesaamisest arvates ning edastab ühel eespool kirjeldatud viisil registreerimisnumbri tööandjale, kes tohib hakata lähetatud töötajaid tööle rakendama alles pärast seda, kui vastav number on teatavaks tehtud. Vastasel juhul ei saa tööandja lihtsustatud korraga ette nähtud sotsiaalkindlustusdokumentide koostamise ja pidamise vabastusele tugineda.
10 Kuninga 29. märtsi 2002. aasta dekreedi artikkel 4 sätestab, et lähetusdeklaratsioon, mis peab olema koostatud vastavalt kõnealuse dekreedi lisas toodud näidisele, sisaldab järgmisi andmeid:
„1. Belgiasse töötajaid lähetava tööandja kohta: perekonnanimi, eesnimi, elukoht või ettevõtja ärinimi ja registrijärgne asukoht, tegevusala liik, aadress, telefoninumber, faksinumber, elektronposti aadress ning tööandja isikukood või registreerimisnumber päritoluriigi pädevas sotsiaalkindlustusasutuses [;]
2. tööandja vastutava esindaja või voliniku kohta, kelle ülesanne on vastavalt käesoleva dekreedi artikli 5 [lõikele 1] samaväärsete dokumentide kättesaadavaks tegemine: perekonnanimi, eesnimi, ärinimi, aadress, telefoninumber, faksinumber ja elektronposti aadress;
3. iga Belgiasse lähetatud töötaja kohta: perekonnanimi, eesnimi, elukoht, sünnikuupäev, perekonnaseis, sugu, kodakondsus, aadress, telefoninumber, isikut tõendava dokumendi liik ja number, töölepingu sõlmimise kuupäev, Belgias tööle asumise kuupäev ja ametikoht;
4. lähetatud töötajate suhtes kohaldatavate tingimuste kohta: iganädalane töö kestus ja igapäevane tööaeg;
5. lähetuse kohta: lähetuse raames osutatavate teenuste liik, lähetuse alguskuupäev ja kavandatav kestus ning tööülesannete täitmise koht;
6. samaväärsete dokumentide kohta: nende pidamise ja säilitamise koht vastavalt käesoleva dekreedi artiklile 5.”
11 Kõnealuse dekreedi artikkel 5 sätestab samaväärsete dokumentide kättesaadavaks tegemise ja säilitamise korra Belgiasse lähetatud töötajate töötamise ajal. Sama artikli lõige 1 näeb ette, et lõikes 2 sätestatud kuue kuu jooksul säilitatakse samaväärsete dokumentide koopia määratud järelevalvetalitustele kättesaadavaks tegemiseks. Vastavat koopiat säilitatakse kas töökohas, kuhu töötaja on Belgias lähetatud, või Belgias niisuguse füüsilise isiku elukohas, kes säilitab neid tööandja voliniku või vastutava esindajana. Vastasel juhul peavad tööandjad koostama ja pidama tööaja arvestuslehti ja palgaarvestuslehti. Artikli 5 lõike 2 kohaselt peavad tööandjad pärast kuue kuu möödumist kõnesolevat koopiat säilitama viis aastat ning lisaks koostama kuninga dekreedi nr 5 II peatükis ette nähtud sotsiaalkindlustusdokumendid ja palgaarvestuslehe.
12 Kuninga 29. märtsi 2002. aasta dekreedi artikkel 6 puudutab samaväärsete dokumentide kättesaadavaks tegemise ja säilitamise korda pärast seda, kui Belgiasse lähetatud töötajad on töötamise lõpetanud. Selles on sätestatud, et pärast töötamise lõpetamist peavad tööandjad saatma tähitud kirjaga või andma posti teel väljastusteatega samaväärsete dokumentide koopiad ja nende nimekirja hoiule sotsiaalseaduste järelevalve ametile.
13 Toimikust ja Belgia valitsuse kirjalikest märkustest nähtub, et äriühing Termiso Limitada lähetas regulaarselt Portugali keevitajaid ja monteerijaid Antwerp Shiprepair NV dokile laevatöid tegema. Kõnealusel dokil 12. juulil 2004 tehtud kontrollkäigu raames tuvastasid järelevalvetalitused, et seal töötas 53 Portugalist pärit Termiso Limitada töötajat ja et ühegi töötaja kohta ei olnud koostatud eeldeklaratsiooni. Ühtlasi ei suutnud portugallasest eestööline esitada ühtegi Portugali palgaarvestusega seotud dokumenti.
14 Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpeni sõnul tegid järelevalvetalitused kindlaks, et 5. märtsi 2002. aasta seadusega ja direktiiviga 96/71 kehtestatud nõudeid ei olnud järgitud, nii et sotsiaalkindlustusdokumentide pidamist käsitlev Belgia õigus ja eelkõige tööaja arvestusleht olid täitmiseks kohustuslikud. Põhikohtuasjas süüdistatavaid (esimene, teine ja kolmas süüdistatav on äriühingu Termiso Limitada tegevdirektorid ja vastutavad esindajad ning Termiso Limitada on tööandja ja kriminaalõiguslikult vastutav juriidiline isik) süüdistatakse selles, et nad jätsid 31. mai ja 13. juuli 2004. aasta vahelisel perioodil eespool mainitud 53 töötaja kohta tööaja arvestuslehe koostamata, rikkudes sellega muu hulgas kuninga dekreedi nr 5 mitut sätet. Ühtlasi süüdistatakse neid seadusjärgse alampalga ja ületunnitöö eest lisatasu maksmist käsitlevate Belgia õigusnormide rikkumises.
15 Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et Belgia õigusaktide suhtes toimepandud rikkumiste kohta sisulise otsuse tegemise võimalus sõltub sellest, kas 5. märtsi 2002. aasta seadus, mille täitmata jätmise korral tekib kohustus järgida nimetatud õigusakte, on ELTL artiklitega 56 ja 57 kooskõlas.
16 Neil asjaoludel otsustas Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas 5. märtsi 2002. aasta seaduse artikkel 8 ning kuninga 29. märtsi 2002. aasta dekreedi (rakendusdekreet) artiklid 3, 4 ja 5 on vastuolus [ELTL artiklitega 56 ja 57], kuivõrd nendes on välismaistele tööandjatele, kes soovivad oma töötajaid saata lähetusse, kehtestatud kohustus esitada eelnevalt lähetusdeklaratsioon sotsiaalseaduste järelevalve talitusele ning hoida talle kättesaadavana dokumente, mis on samaväärsed Belgia tööaja arvestuslehe või palgaarvestuslehega, mille tõttu on juurdepääs Belgia tööturule takistatud või vähemalt raskendatud?”
17 Belgia valitsus väidab, et eelotsuse küsimus on vastuvõetamatu, kuna see põhineb ekslikul eeldusel, et lihtsustatud kord on kohustuslik, kuigi välisriigi tööandjatel, kes lähetavad töötajaid Belgia territooriumile, on samas võimalik valida, kas koostada ja pidada sotsiaalkindlustusdokumente Belgia õigusaktidele vastavalt või mitte.
18 Isegi kui oletada, et eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et lihtsustatud kord on kohustuslik, põhineb ELTL artikli 267 kohane menetlus väljakujunenud kohtupraktika järgi liikmesriikide kohtute ja Euroopa Kohtu ülesannete selgel jaotusel ning Euroopa Kohus on pädev otsustama üksnes selles artiklis märgitud liidu õigusaktide tõlgenduse või kehtivuse üle. Seetõttu ei tõlgenda Euroopa Kohus siseriiklikke õigusnorme ega otsusta siseriikliku kohtu poolt nendele sätetele antud tõlgenduse õigsuse üle (vt eelkõige 18. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑220/05: Auroux jt, EKL 2007, lk I‑385, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
19 Belgia ja Saksamaa valitsus väidavad veel, et eelotsusetaotluses ei ole esitatud õiguslikku raamistikku ega seletatud põhikohtuasja ja esitatud küsimuse vahelist seost. Belgia valitsus väidab sellega seoses, et eelotsuse küsimus ei käsitle direktiivi 96/71 tõlgendamist, kuigi selle kohaldamine on kõnealuses kohtuasjas vaidlustatud. Belgia valitsus kahtleb ka selles, kas ELTL artikli 57 tõlgendamine on tarvilik, kuivõrd vaidlus ei käi selle üle, et äriühingu Termiso Limitada ja tema töötajate tegevus Belgias on käsitatav teenuste osutamisena.
20 Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldatakse, et asjakohased on need liidu õiguse tõlgendamist puudutavad küsimused, mille siseriiklik kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille täpsust Euroopa Kohus ei pea kontrollima. Euroopa Kohus saab jätta siseriikliku kohtu esitatud eelotsusetaotluse rahuldamata vaid siis, kui on ilmne, et taotletud liidu õiguse tõlgendus ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui probleem on hüpoteetiline, või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikud faktilised või õiguslikud asjaolud, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (vt 15. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑415/93: Bosman, EKL 1995, lk I‑4921, punkt 61, ning 23. detsembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑45/08: Spector Photo Group ja Van Raemdonck, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 26).
21 Nagu käesoleva kohtuotsuse punktidest 14 ja 15 antud asjas nähtub, saab eelotsusetaotluses esitatud põhikohtuasja vaidluse õiguslikule ja faktilisele raamistikule tuginedes teha järelduse, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates juhul, kui siseriiklikud õigusnormid – nagu lihtsustatud kord – ei ole teenuste osutamise vabadust käsitlevate EL toimimise lepingu sätetega kooskõlas, ei saa põhikohtuasjas süüdistatavaid karistada selle eest, et nad ei ole täitnud kohustust koostada asjaomastele töötajatele tööaja arvestusleht, mis on kohustuslik vaid juhul, kui lihtsustatud korda ei kohaldata. Selline asjaolude ülevaade on küll kokkuvõtlik, kuid Euroopa Kohtu jaoks piisav, et anda esitatud küsimusele tarvilik vastus.
22 See, et direktiivi 96/71 tõlgendamist ei ole taotletud, ei mõjuta kuidagi Euroopa Kohtu pädevust eelotsuse küsimusele vastamisel, kui liidu õigusnormid, mille tõlgendamist taotletakse, on põhikohtuasja lahendamisel asjassepuutuvad.
23 Järelikult on eelotsuse küsimus vastuvõetav.
24 Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimuses sisuliselt teada, kas ELTL artiklitega 56 ja 57 on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis sätestavad, et teises liikmesriigis asuv tööandja, kes lähetab töötajaid esimesena nimetatud riigi territooriumile, on kohustatud saatma lähetuse eeldeklaratsiooni ning hoidma pädevatele ametiasutustele lähetuse ajal kättesaadavana koopia sellistest sotsiaalkindlustus‑ või töödokumentidega samaväärsetest dokumentidest nagu tööaja arvestusleht ja palgaarvestusleht, mis on esimesena nimetatud riigi õiguse kohaselt nõutavad.
25 Belgia valitsus osutas oma märkustes, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei taotle direktiivi 96/71 tõlgendamist. Seejuures tuleb märkida, et kuigi lihtsustatud korra eesmärk on Belgia valitsuse väitel teostada järelevalvet selle üle, kas tööandjad, kes lähetavad Belgia territooriumile võõrtöötajaid, järgivad direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus loetletud töötingimusi, ei kuulu taolised järelevalvemeetmed nimetatud direktiivi kohaldamisalasse ega ole Euroopa Liidu tasandil ühtlustatud.
26 Direktiivi 96/71 eesmärk on kooskõlastada lähetatud töötajate töötingimusi käsitlevad siseriiklikud materiaalõigusnormid ja seda nimetatud tingimuste täitmise kontrollimiseks ette nähtud täiendavatest halduseeskirjadest olenemata.
27 Seega võivad liikmesriigid need meetmed vabalt määratleda, järgides sealjuures asutamislepingut ja liidu õiguse üldpõhimõtteid (vt selle kohta 18. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑490/04: komisjon vs. Saksamaa, EKL 2007, lk I‑6095, punkt 19, ning 18. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑341/05: Laval un Partneri, EKL 2007, lk I‑11767, punkt 60).
28 Käesoleval juhul puudub vaidlus selle üle, et põhikohtuasi puudutab liikmesriigis asuvat ettevõtjat, kes on lähetanud oma töötajaid teises liikmesriigis asuvale ehitustööplatsile kindlaksmääratud ajavahemikuks teenuseid osutama. Euroopa Kohus on varem sedastanud, et niisugune faktiline olukord kuulub ELTL artiklite 56 ja 57 kohaldamisalasse (vt 25. oktoobri 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑49/98, C‑50/98, C‑52/98−C‑54/98 ja C‑68/98−C‑71/98: Finalarte jt, EKL 2001, lk I‑7831, punkt 20).
Teenuste osutamise vabaduse piirangu olemasolu
29 Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei nõua ELTL artikkel 56 mitte ainult kogu kodakondsusel põhineva diskrimineerimise keelamist teise liikmesriigi teenuseosutaja suhtes, vaid ka kõigi piirangute kaotamist, isegi juhul kui need laienevad nii selle riigi kui ka teiste liikmesriikide teenuseosutajatele, kui need võivad keelata, takistada või muuta vähem soodsaks selle teenuseosutaja tegevuse, kelle asukoht on mõnes teises liikmesriigis, kus ta osutab seaduslikult sarnaseid teenuseid (vt eelkõige 23. novembri 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑369/96 ja C‑376/96: Arblade jt, EKL 1999, lk I‑8453, punkt 33, ning 21. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑168/04: komisjon vs. Austria, EKL 2006, lk I‑9041, punkt 36).
30 Sellega seoses tuleb märkida, et Belgia valitsuse seisukoha järgi on põhikohtuasjas kõne all olev lihtsustatud kord kehtestatud 5. märtsi 2002. aasta seadusega pärast eespool viidatud kohtuotsust Arblade jt. Selle kohtuotsuse resolutsiooni punktis 3 otsustas Euroopa Kohus, et ELTL artiklitega 56 ja 57 on vastuolus see, kui liikmesriik kehtestab teises liikmesriigis asuvale ettevõtjale, kes esimesena nimetatud riigis ajutiselt töid teostab, kohustuse koostada igale lähetatud töötajale tööaja arvestusleht esimesena nimetatud riigi õigusnormidega nõutavas vormis, juhul kui töötajate sotsiaalkaitse, mis võib niisuguseid nõudeid õigustada, on piisavalt tagatud juba nende sotsiaalkindlustus‑ ja töödokumentide esitamisega, mida asjaomane ettevõtja oma asukohaliikmesriigi õigusnormide alusel peab pidama.
31 Nii eelnimetatud seadusest kui ka kuninga 29. märtsi 2002. aasta dekreedist tuleneb, et lihtsustatud korra kohaselt vabastatakse tööandjad, kes lähetavad töötajaid Belgia territooriumile, esimese lähetatud töötaja tööle rakendamisest arvates kuueks kuuks muu hulgas kohustusest koostada tööaja arvestusleht ja palgaarvestusleht, mis on Belgia õigusnormidega ette nähtud, tingimusel et nad saadavad esiteks Belgia ametiasutustele lähetuse eeldeklaratsiooni ning teiseks hoiavad samaväärsete dokumentide koopiad viimastele kättesaadavana.
32 Mis puudutab kõnesoleva vabastuse kohaldamise ajalist piirangut, siis ei ole selle piirav iseloom käesolevas asjas asjassepuutuv, kuna on üheselt selge, et põhikohtuasjas kõne all olev lähetus kestis vähem kui kuus kuud.
33 Mis puutub kõigepealt lähetuse eeldeklaratsiooni, siis tuleneb kuninga 29. märtsi 2002. aasta dekreedi artiklist 3 ja Belgia valitsuse märkustest, et esiteks peavad Belgia ametiasutused kinnitama deklaratsiooni kättesaamist ja nõuetele vastavust viie tööpäeva jooksul selle kättesaamisest arvates, tehes deklaratsiooni registreerimisnumbri teatavaks tööandjale, kes töötajaid lähetab. Teiseks võib lähetus alata alles pärast teatavaks tegemist, mille täitmata jätmise korral ei saa tööandja lihtsustatud korrale tugineda.
34 Tuleb tõdeda, et eelmises punktis kirjeldatud menetlust ei saa liigitada pelgalt deklaratiivseks menetluseks. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 70 rõhutas, võivad lihtsalt info edastamine sihtkohariigi ametiasutustele ja kättesaamise kinnitamine muutuda teenuste osutamisele eelneva kontrolli ja loa väljastamise mehhanismideks. Kuna niisugune teatavaks tegemine peab toimuma enne seda, kui tööandja töötajaid lähetab, ning osutub võimalikuks alles pärast seda, kui siseriiklikud ametiasutused on lähetuse eeldeklaratsiooni nõuetele vastavust kontrollinud, tuleb sellist menetlust pidada loamenetluseks (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Austria, punkt 41).
35 Teenuste osutamise vabaduse piiranguna võib ELTL artikli 56 mõttes olla tegemist menetluse näol, mille kohaselt on töötajate abil, kelle on riigi territooriumile lähetanud teises liikmesriigis asuv ettevõtja, teenuste osutamise eeltingimuseks seatud haldusloa väljastamine (vt analoogia alusel 9. augusti 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑43/93: Vander Elst, EKL 1994, lk I‑3803, punkt 15, ning 19. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑244/04: komisjon vs. Saksamaa, EKL 2006, lk I‑885, punkt 34).
36 Niisugune menetlus võib kõnesoleva teate väljastamiseks ette nähtud tähtaja tõttu kavandatavat lähetust – ja sellest tulenevalt töötajaid lähetava tööandja poolt teenuste osutamist – takistada eelkõige juhul, kui teenuse osutamiseks on vaja kiiresti tegutseda (vt selle kohta eespool viidatud 19. jaanuari 2006. aasta otsused komisjon vs. Saksamaa, punkt 35, ning komisjon vs. Austria, punkt 39).
37 Põhikohtuasjas süüdistatavad rõhutavad sellega seoses oma kirjalikes märkustes, ilma et neile oleks selles küsimuses vastu vaieldud, et äriühingus Antwerp Shiprepair NV osutatavate teenuste kiireloomulisus nõuab pärast asjassepuutuva lepingu sõlmimist võimalikult kiiret töö alustamist. Belgia valitsus märkis kohtuistungil vastuseks Euroopa Kohtu esitatud küsimusele, et lihtsustatud kord ei luba käesoleva otsuse punktis 33 kirjeldatud menetlusest teha kiireloomuliste lähetuste osas ühtegi erandit.
38 Nagu Belgia valitsus kohtuistungil veel esile tõi, ei ole tähtsust sellel, et registreerimisteade edastatakse tegelikkuses töötajaid lähetavale tööandjale kaks või kolm päeva pärast lähetuse eeldeklaratsiooni kättesaamist, kuna tööandja ei saa eelnevalt välistada vajadust oodata enne lähetamist vähemalt viis tööpäeva, mis on lihtsustatud korraga ette nähtud. Niisuguse ooteaja rakendamise võimalus võib nii asjaomase tööandja kui selle isiku jaoks, kellele töötajate lähetamise näol teenuseid osutatakse, sellist teenuste osutamist häirida või muuta selle vähem atraktiivseks, eriti juhul, kui teenuste osutamine on kiireloomuline.
39 Peale selle on käesoleva otsuse punktis 33 kirjeldatud menetlus lihtsustatud korra määrav osa, kuna kuninga 29. märtsi 2002. aasta dekreedi artiklist 3 tulenevalt ei saa tööandja, kes lähetab töötajad Belgia territooriumile, ilma et ta oleks saanud oma lähetuse eeldeklaratsiooni registreerimisnumbri kohta teadet, lähetusega seoses piirduda vaid samaväärsete dokumentide pidamisega, nagu lihtsustatud korras on ette nähtud, vaid on kohustatud koostama sellised Belgia sotsiaalkindlustusdokumendid nagu tööaja arvestusleht ja palgaarvestusleht.
40 Seega kujutab lähetuse eeldeklaratsiooni ja selle registreerimisnumbri teate saatmise nõue, mis on lihtsustatud korraga ette nähtud, ELTL artikli 56 mõttes teenuste osutamise vabaduse piirangut.
41 Seda järeldust ei kummuta Belgia valitsuse seisukoht, et lihtsustatud kord on fakultatiivne selles mõttes, et tööandja, kes soovib töötajaid Belgia territooriumile lähetada, võib kõnealuse korra järgimata jätta ning peab sellisel juhul koostama ja kättesaadavana hoidma eespool nimetatud Belgia sotsiaalkindlustusdokumente. Nagu käesoleva otsuse punktis 30 juba meenutatud, on Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuses Arblade jt varem leidnud, et see kohustus ise ei ole teenuste osutamise vabadusega kooskõlas. Lisaks nähtub toimikust, et põhikohtuasjas kõne all olevate Belgia õigusaktide korral on sellise kohustuse eiramine kriminaalkorras karistatav.
42 Mis puutub teiseks kuninga 29. märtsi 2002. aasta dekreedi artiklitega 5 ja 6 tööandjale, kes on Belgia territooriumile töötajaid lähetanud, pandud kohustustesse – esiteks kohustus säilitada samaväärsete dokumentide üks koopia Belgia ametiasutustele kättesaadavaks tegemiseks, kas Belgias asuvas töökohas või tööandja voliniku või vastutava esindaja Belgias asuvas elukohas, teiseks kohustus saata pärast lähetuse lõppemist nimetatud koopia ja samaväärsete dokumentide nimekiri Belgia ametiasutustele, ning kolmandaks säilitada pärast kuue kuu möödumist samaväärsete dokumentide koopiat viis aastat ühes määratud kohtadest nimetatud ametiasutustele kättesaadavana –, ei saa kohe välistada, et need kohustused põhjustavad teises liikmesriigis asuvatele ettevõtjatele kulutusi ning täiendavaid haldus‑ ja finantskulusid, nii et need ettevõtjad ei ole konkurentsi osas võrdses olukorras ettevõtjatega, kes võtavad tööle tavapäraselt Belgia territooriumil töötavaid isikuid.
43 Kuigi Belgia valitsus märkis, et kohustus hoida samaväärsete dokumentide koopia viis aastat pärast lähetuse lõppemist nimetatud ametiasutustele kättesaadavana ei ole vähem kui kuus kuud kestvale lähetusele – nagu põhikohtuasjas vaatluse all – kohaldatav, ei ole ta sellegipoolest ülejäänud kahte kohustust kuidagi argumenteerinud. Ta on isegi möönnud, et ei saa välistada, et asjaomased sätted võivad kujutada endast ELTL artikli 56 mõttes teenuste osutamise vabaduse piirangut.
44 Neil kaalutlustel tuleb asuda seisukohale, et need mõlemad kohustused kujutavad endast teenuste osutamise vabaduse piirangut.
Teenuste osutamise vabaduse piirangute õigustus
45 Väljakujunenud kohtupraktika järgi võib liidu tasandil ühtlustamata valdkonna siseriiklik normistik, mida kohaldatakse eranditeta kõigi kõnealuses liikmesriigis tegutsevate füüsiliste isikute või ettevõtjate suhtes, olla õigustatud sellele vaatamata, et sellega piiratakse teenuste osutamise vabadust, tingimusel et see on vastavuses ülekaaluka üldise huviga, mis ei ole kaitstud teenuseosutaja suhtes tema asukohaliikmesriigis kohaldatavate eeskirjadega, ja ainult niivõrd, kui see on eesmärgi saavutamise tagamiseks sobiv ega lähe kaugemale, kui on vajalik eesmärgi saavutamiseks (vt eespool viidatud kohtuotsused Arblade jt, punktid 34 ja 35, ning komisjon vs. Austria, punkt 37).
46 Nagu käesoleva otsuse punktis 25 on märgitud, on Belgia valitsuse väitel lihtsustatud korra eesmärk teostada järelevalvet selle üle, kas tööandjad, kes lähetavad Belgia territooriumile võõrtöötajaid, järgivad muu hulgas direktiivi 96/71 artikli 3 lõikes 1 loetletud töötingimusi. Seega peab valitsus silmas üldise huvi eesmärki, milleks on töötajate sotsiaalne kaitse.
47 Euroopa Kohus on selles küsimuses korduvalt asunud seisukohale, et töötajate kaitse on ülekaalukas avalik huvi, mis võib õigustada teenuste osutamise vabaduse piirangut (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Arblade jt, punkt 36; eespool viidatud kohtuotsus Finalarte jt, punkt 33, ning 21. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑445/03: komisjon vs. Luksemburg, EKL 2004, lk I‑10191, punkt 29).
48 Ühtlasi on Euroopa Kohus tunnustanud liikmesriikide õigust kontrollida siseriiklike ja liidu õigusnormide järgimist teenuste osutamise valdkonnas ning asunud seisukohale, et õigustatud on sellised järelevalvemeetmed, mis on vajalikud üldisest avalikust huvist lähtuvatest nõuetest endast kinnipidamise kontrollimiseks (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Arblade jt, punkt 38, ning 19. jaanuari 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa, punkt 36).
49 Järelikult on vaja kontrollida, kas lihtsustatud korra osaks olevad meetmed on töötajate kaitse eesmärgi saavutamiseks kohased ega lähe kaugemale sellest, mis selle eesmärgi saavutamiseks vajalik.
50 Belgia valitsus väidab lähetuse eeldeklaratsiooni kohta esiteks, et see võimaldab ametiasutustel töötajate Belgiasse lähetamisel töötingimuste täitmise üle tulemuslikku järelevalvet teostada. Sama valitsus selgitas kohtuistungil, et kui sellekohane deklaratsioon puudub, ei ole Belgia ametiasutused suutelised Belgiasse lähetamise algust kontrollima, kui samaväärsed dokumendid selliseid andmeid ei sisalda.
51 Sellega seoses on Euroopa Kohus varem otsustanud, et teises liikmesriigis asuvale ettevõtjale kehtestatud kohustus anda kohalikele ametiasutustele eelnevalt teada, et lähetatakse üks või enam töötajat, nende lähetuse kestus ja teenused, mille osutamiseks nad lähetatakse, on sama tõhus ja vähem piirav vahend kui seda on töölubade süsteem, eelnev kontroll või siis lähetuskinnitus. Niisugune kohustus võimaldaks asjaomastel ametiasutustel teostada järelevalvet selle üle, kas vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalkindlustust ja töötasu reguleerivaid norme lähetuse kestel täidetakse, arvestades samas kohustusi, mida ettevõtja peab täitma päritoluliikmesriigis kohaldatavate sotsiaalõigusnormide alusel (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Luksemburg, punkt 31; 19. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs. Saksamaa, punkt 45, ning kohtuotsus komisjon vs. Austria, punkt 52).
52 Eelnevast järeldub, et kuigi lähetuse eeldeklaratsiooni saatmine Belgia ametiasutustele käesoleva otsuse punktis 50 osutatud andmete edastamiseks tundub olevat kohane vahend, läheb registreerimis‑ ja teatamismenetlus, millest tulenevalt on käesoleva otsuse punktis 34 märgitu kohaselt deklaratsioon oma olemuselt loamenetlus, kaugemale sellest, mis on lähetatud töötajate kaitse tagamiseks vajalik.
53 Käesoleva kohtuotsuse punktis 51 meenutatud kohtupraktikast tuleneb, et osas, milles eeldeklaratsioon võimaldab teostada järelevalvet selle üle, kas vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalkindlustust ja töötasu reguleerivaid norme lähetuse kestel täidetakse, on see nimetatud eesmärgi saavutamiseks loa andmise või eelneva kontrolliga võrreldes proportsionaalsem. Belgia valitsus ei väida siinjuures, et lihtsustatud korra eesmärk on muu kui teostada lähetuse kestel tulemuslikku järelevalvet lähetatud töötajate töötingimuste täitmise üle.
54 Lähetuse eeldeklaratsiooni nõue on vajalike kontrollide läbiviimiseks ja pettuste vältimiseks küll kohane meede, kuid administratsioonil tuleks anda Belgia territooriumile töötajaid lähetavale tööandjale võimalus esitada tõend selle kohta, et ta on täitnud deklaratsiooni, mis sisaldab kõiki vajalikke andmeid.
55 Teiseks selgitab Belgia valitsus tööaja arvestuslehe ja palgaarvestuslehega samaväärsete dokumentide kohta oma kirjalikes märkustes, et tööaja arvestuslehele märgitakse töötaja tehtav töö ja selle eest saadav töötasu, ning et palgaarvestuslehel näidatakse töötundide ja puhkusepäevade arvu alusel töötasu arvutamise kord ja sellelt kinnipeetavad summad.
56 Lisaks, nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 42 on märgitud, tuleneb kuninga 29. märtsi 2002. aasta dekreedi artiklitest 5 ja 6, et tööandja, kes on Belgia territooriumile töötajaid lähetanud, peab säilitama samaväärsete dokumentide koopia Belgia ametiasutustele kättesaadavaks tegemiseks, kas Belgias asuvas töökohas või tööandja voliniku või vastutava esindaja Belgias asuvas elukohas. Pärast lähetuse lõppemist tuleb nimetatud koopia ning samaväärsete dokumentide nimekiri saata Belgia ametiasutustele.
57 Tundub, et käesoleva otsuse punktis 55 kirjeldatud samaväärsete dokumentide ühe koopia säilitamine võimaldab ametiasutustel kontrollida, kas direktiivi 96/71 artikli 3 lõikes 1 loetletud töötingimused on lähetatud töötajate osas täidetud, ning tagada seega töötajate kaitse.
58 Peale selle tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et juhul kui andmed, mida lähetatud töötajate kohta käivad dokumendid asukohaliikmesriigi õigusnormide kohaselt sisaldavad, on tervikuna piisavad selleks, et võimaldada vastuvõtval liikmesriigil teostada vajalikku järelevalvet, on nende dokumentide või nende koopiate mõistliku aja jooksul esitamine – või esitamata jätmise korral sellekohaste dokumentide või nende koopiate kättesaadavana hoidmine teenuste osutamise kohas või vastuvõtva liikmesriigi territooriumil asuvas kohas, mis on kergesti ligipääsetav ja selgelt identifitseeritud – asjaomase riigi õigusnormidele vastavate dokumentide koostamisega võrreldes vähem piirav meede selleks, et tagada töötajate sotsiaalkaitse (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Arblade jt, punktid 64−66, ning Finalarte jt, punkt 74).
59 Lisaks on Euroopa Kohus leidnud, et kohustus saata pärast lähetuse lõppemist dokumendid, mille tööandja on kohustatud asukohaliikmesriigi õigusnormide alusel koostama, või nende dokumentide koopiad vastuvõtva liikmesriigi ametiasutustele, kes võib need üle kontrollida või vajadusel säilitada, on võrreldes tööandja kohustusega – säilitada neid dokumente selle riigi territooriumil veel pärast lähetuse lõppu – vähem piirav meede selleks, et tagada töötajate kaitset käsitlevate eeskirjade täitmise üle järelevalve teostamine (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Arblade jt, punkt 78).
60 Eeltoodu alusel tundub, et niisugused meetmed on töötajate kaitse eesmärgiga proportsionaalsed.
61 Niisiis tuleb esitatud küsimusele vastata, et:
– ELTL artiklitega 56 ja 57 on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis sätestavad, et teises liikmesriigis asuv tööandja, kes lähetab töötajaid esimesena nimetatud riigi territooriumile, on kohustatud saatma lähetuse eeldeklaratsiooni, juhul kui kavandatud lähetus saab alata tingimusel, et tööandjale on teatatud asjaomase deklaratsiooni registreerimisnumber, ning kui esimesena nimetatud riigi ametiasutustel on vastava teate edastamiseks viis tööpäeva deklaratsiooni kättesaamisest arvates.
– ELTL artiklitega 56 ja 57 ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis sätestavad, et teises liikmesriigis asuv tööandja, kes lähetab töötajaid esimesena nimetatud riigi territooriumile, on kohustatud hoidma selle riigi siseriiklikele ametiasutustele lähetuse ajal kättesaadavana koopia sellistest sotsiaalkindlustus‑ või töödokumentidega samaväärsetest dokumentidest, mis on esimesena nimetatud riigi õiguse kohaselt nõutavad, ning saatma nimetatud koopia pärast lähetuse lõppemist kõnealustele ametiasutustele.
62 Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
– ELTL artiklitega 56 ja 57 ei ole vastuolus see, kui liikmesriigi õigusnormid, mis sätestavad, et teises liikmesriigis asuv tööandja, kes lähetab töötajaid esimesena nimetatud riigi territooriumile, on kohustatud hoidma selle riigi siseriiklikele ametiasutustele lähetuse ajal kättesaadavana koopia sellistest sotsiaalkindlustus‑ või töödokumentidega samaväärsetest dokumentidest, mis on esimesena nimetatud riigi õiguse kohaselt nõutavad, ning saatma nimetatud koopia pärast lähetuse lõppemist kõnealustele ametiasutustele.

matches: kohus kohus Kohus Kohus kohus Kohus Kohus kohus kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus


«Maareformi seaduse» paragrahvides 23¹ ja 23² sätestatud vaba põllumajandus- ja metsamaa erastamise kord - sisukord
2 ERASTAMISE EELTOIMINGUD
1 Vaba maa väljaselgitamine ja avalikustamine
§ 3 Vaba maa väljaselgitamine
§ 4 Vaba maa plaanide esitamine ja katastriüksuse moodustamise algatamine
§ 5 Vaba maa plaanide ja nimekirjade avalikustamine
§ 6 Vaba maa erastamise avalduste esitamine
§ 7 Vaba maa erastamise taotlejate nimekirja koostamine ja avalikustamine
2 Vaba maa erastajate väljaselgitamine
§ 8 Kaebuste esitamine ja läbivaatamine
§ 9 Vaba maa erastajate nimekirja kinnitamine
§ 11 Enampakkumise läbiviimine
3 MAA ERASTAMINE
§ 12 Erastamise korraldaja ja maamõõtja toimingud katastriüksuse moodustamisel
§ 13 Vallavalitsuse toimingud katastriüksuse moodustamisel
§ 14 Katastriüksuse registreerimine
2 Ostu-müügileping
1 Ostu-müügilepingu ettevalmistamine
§ 15 Erastamise otsustamine
§ 16 Erastamisotsuse tutvustamine
§ 17 Lapse sünniga seotud soodustuste rakendamine
§ 18 Alaealiste kasvatamise ja ülalpidamisega seotud soodustuste rakendamine
§ 19 Kustutussumma tagastamine
§ 20 Erastamise korraldaja aruanne soodustuste rakendamisest
1 Ostu-müügilepingu sõlmimine
§ 21 Maa ostu-müügilepingu sisu
§ 22 Ostu-müügilepingu vorm
§ 23 Erastatava maa kinnistamine
§ 24 Erastamisdokumentide säilitamine
3 Vaba maa erastamisega seotud kulud
§ 25 Vaba maa väljaselgitamisega seotud kulud
§ 26 Vaba maa erastaja poolt kantavad kulud
§ 27 Hüpoteegipidaja ülesannete täitmine
§ 28 Hüpoteegiga koormatud kinnisasja jagamine
§ 29 Hüpoteegisumma vähendamine
§ 30 Hüpoteegi loovutamine ja kustutamine
§ 31 Võla ülekandmine
jõustumine 13.04.2000
Määrus kehtestatakse «Maareformi seaduse» paragrahvi 223 lõigete 9 ja 10 ning paragrahvi 23 lõike 6 alusel paragrahvides 231 ja 232 sätestatud vaba põllumajandus- ja metsamaa erastamiseks.
2. peatükk ERASTAMISE EELTOIMINGUD
1. jagu Vaba maa väljaselgitamine ja avalikustamine
(3) Esitatud plaani ja maatükkide registreerimise lehe alusel võib erastamise korraldaja algatada katastriüksuse moodustamise, lähtudes paragrahvis 12 sätestatust. Kui erastatav vaba maa piirneb üksnes riigi maakatastris registreeritud, mõõdistamise teel moodustatud katastriüksustega, võib katastriüksuse moodustada ka plaani- ja kaardimaterjali alusel. Eelmises lauses nimetamata juhtudel moodustatakse katastriüksus Vabariigi Valitsuse 5. jaanuari 1999. a määrusega nr 7 kinnitatud «Katastrimõõdistamise korras» sätestatud korras.
2. jagu Vaba maa erastajate väljaselgitamine
(5) Kui vallavolikogu poolt määratud tähtpäevaks kirjalikku kokkulepet ei esitata või kui kokkuleppele ei ole alla kirjutanud kõik isikud, kellele ettepanek tehti, otsustab vallavolikogu «Maareformi seaduse» paragrahvi 231 lõikes 5 ja paragrahvi 232 lõikes 5 sätestatust lähtudes kas ühe isiku eelistamise või suulise enampakkumise korraldamise. «Maareformi seaduse» jõustumisest arvates kauem põllumajandusliku tootmisega tegelenud isiku määramisel lähtutakse füüsiliste isikute puhul «Eesti NSV taluseaduse» alusel või sellega võrdsustatud korras maa kasutamiseks andmise otsuse vastuvõtmise kuupäevast ja juriidiliste isikute puhul juriidilise isiku «Ettevõtteregistris» või «Äriregistris» registreerimise kuupäevast. Enne «Maareformi seaduse» jõustumist maakasutusõiguse saanud füüsilised isikud ja «Ettevõtteregistrisse» kantud juriidilised isikud loetakse põllumajandusliku tootmisega tegelejateks «Maareformi seaduse» jõustumisest arvates.
kuni 640 eurot 30 eurot
640,01 kuni 6390 eurot 60 eurot
üle 6390 euro 300 eurot
[RT I 2010, 60, 407 - jõust. 01.01.2011] Komisjonil on õigus suurendada pakkumise sammu kõigi osalejate nõusolekul. Sammu suurendamise ettepaneku võib teha enampakkumise läbiviija või enampakkumisel osaleja.
3. peatükk MAA ERASTAMINE
(4) Kasvava metsa maksumus määratakse Vabariigi Valitsuse 31. märtsi 1998. a määrusega nr 73 kinnitatud «Erastataval maal asuva metsa maksumuse määramise korras» sätestatud korras. Metsa maksumuse määramiseks esitab erastamise korraldaja metsa hindajale kirjaliku tellimuse koos erastatava maaüksuse plaani koopiaga. Metsa hindaja väljastab metsa maksumuse määramise akti erastamise korraldajale. Metsa maksumuse määramise eest tasumiseks esitab metsa hindaja erastamise korraldajale aruande tehtud töö kohta, näidates selles ära metsa hindamise maksumuse kohalike omavalitsuste lõikes maatükkide kaupa ja arve.
2. jagu Ostu-müügileping
1. jaotis Ostu-müügilepingu ettevalmistamine
(3) «Maareformi seaduse» paragrahvi 223 lõikes 9 sätestatud soodustuse rakendamiseks juhul, kui erastatava maa omandamiseks on ostu-müügileping sõlmitud, langetab maa erastamise korraldaja esitatud dokumentide põhjal otsuse maa väljaostuvõla kustutamise kohta. Otsus sisaldab viite lepingule (sõlmimise kuupäev, ostja nimi, väljaostuvõla suurus jms), mille alusel väljaostuvõlg tekkis, ja väljaostuvõla kustutamise põhimõtted (millises ulatuses, milliste maksetähtaegade osas jne). Kui väljaostuvõlg on väiksem kui 1600 eurot, näidatakse otsuses ära ka kustutussumma kasutamata osa. Väljaostuvõla kustutamist alustatakse järelmaksugraafikus fikseeritud viimasest maksetähtajast. Otsuse üks eksemplar saadetakse väljaostuvõla kustutamist taotlenud isikule ning teine lisatakse maa erastamist käsitlevatele dokumentidele.
(4) «Maareformi seaduse» paragrahvi 223 lõikes 9 sätestatud soodustuse rakendamiseks juhul,kui erastatava maa omandamiseks on ostu-müügileping sõlmimata, langetab maa erastamise korraldaja otsuse maa müügihinna vähendamise kohta. Otsus sisaldab andmeid müügihinna vähendamist taotlenud isiku ja ostu-müügilepingu objekti kohta ning viite müügihinna vähendamise alusele, müügihinna vähendamise põhimõtted ja vähendatud müügihinna suuruse. Kui erastatava maa ja sellel kasvava metsa summaarne maksumus on 1600 eurot või väiksem, loetakse kogu müügihind tasutuks ja otsusele tehakse vastav märge. Käesolevas lõikes nimetatud otsus võib sisalduda ka paragrahvi 15 lõikes 3 nimetatud erastamise otsuses.
(1) «Maareformi seaduse» paragrahvi 223 lõike 10 alusel saavad maa väljaostuvõla kustutamist või müügihinna vähendamist kuni 1600 euro ulatuses taotleda füüsilised isikud, kelle kasvatada ja ülal pidada on vähemalt neli alla 18-aastast last.
(3) Kustutussumma tagastamiseks maaomanikule esitab erastamise korraldaja kooskõlas «Erastamisseaduse» alusel kehtestatud «Erastamisväärtpaberitega arveldamise juhendi» punktidega 48 ja 49 taotluse erastamise korraldaja erastamisväärtpaberiarvele (kustutusarvele) laekunud erastamisväärtpaberi nimiväärtuse tagasikandmiseks.
Aruandeid maa väljaostuvõla kustutamise või müügihinna vähendamise kohta esitab maa erastamise korraldaja vastavalt «Erastamisest laekuva raha kasutamise seaduse» paragrahvi 10 lõikele 9.
1. jaotis Ostu-müügilepingu sõlmimine
4) ilma hüpoteegipidaja loata mitte raiuda kasvavat metsa erastataval maal, millele seatakse erastamisel tekkinud nõuete täitmise tagamiseks Eesti Vabariigi kasuks hüpoteek. Loa taotlemiseks esitada hüpoteegipidajale või tema volitatud esindajale metsateatis ja metsa majandamise soovitused või metsamajandamiskava, kusjuures juhul, kui erastatava maa kohta on metsamajandamiskava koostatud enam kui viis aastat tagasi, tuleb esitada «Metsaseaduse» paragrahvi 7 lõikes 4 sätestatud mahus koostatud metsa majandamise soovitused;
5) punktides 3 ja 4 sätestatud kohustuste mittekohase täitmise korral tasuda vähemalt 1275 euro suurune leppetrahv. Samuti sätestatakse lepingus hüpoteegipidaja kohustus teatada hiljemalt kolme nädala jooksul, arvates punktis 4 nimetatud dokumentide saamisest, kas ja millises mahus raie on lubatud.
3. jagu Vaba maa erastamisega seotud kulud
(1) Vastavalt «Maareformi seaduse muutmise seaduse» paragrahvi 2 lõikele 5 hüvitatakse kohalikele omavalitsustele erastamise korraldaja kaudu vaba maa väljaselgitamise ja vastavate plaanide koostamisega seotud kulud järgmiselt:
1) kulumaterjalid, side-, posti-, transpordikulud jms ning teadete avaldamise kulud 639 eurot iga valla kohta;
2) töötasu arvestusega 0,23 senti iga 22. märtsiks 1999. a riigi maakatastris registreerimata kohaliku omavalitsusüksuse haldusterritooriumi hektari kohta.
1) kohaliku omavalitsuse poolt maa erastamise eeltoimingute teostamise kulud – 6,30 eurot;
2) maa erastamise korraldaja kulud – 31 eurot;
(2) Kui hindamisel selgub, et jagamise tulemusel langeb osade väärtus alla määra, mis tagab hüpoteegiga tagatud nõude rahuldamise, peab hüpoteegipidaja «Asjaõigusseaduse» paragrahvi 356 lõike 2 alusel keelama kinnisasja jagamise.