text:
Kas konfliktsed naabrid tähendavad lepingurikkumist? Millistel tingimustel saab nõuda juurdepääsuteed oma kinnistule, et seal eraparklat pidada? Millal võib kinnistu kaasomandi lõpetamata jätta? Millised keerukused kaasnevad kinnistu ostueesõiguse teostamisel? Hiljutine kohtupraktika vastab.
Konfliktsed naabrid kinnisasja puudusena (2-18-9099)
Selles asjas esitasid kinnistu ostjad müüjate vastu hagi, milles palusid viimastelt välja mõista kinnistu hinna alandamisest tuleneva hüvitise 37 500 eurot ja viivise. Pooled olid sõlminud müügilepingu 2/8 suuruse mõttelise osa kinnistust koos selle oluliste osade ja päraldistega müümiseks 125 000 euro eest. Ostjad leidsid, et neile müüdi puudustega kinnistu, kuna kinnistu mõttelise osa kasutamine koduna oli oluliselt raskendatud alumiste naabrite kiuslikkuse ja konfliktsuse tõttu.
Riigikohus selgitas, et kui kinnistu ostetakse elukohaks, tuleb müüjal arvestada, et müügiese peab eelduslikult vastama elementaarsetele elamistingimustele. Kui see nendele ei vasta, on tegemist lepingueseme puudusega, mille osas saab müüja oma vastutuse välistada üldjuhul üksnes siis, kui ta on puuduse enne lepingu sõlmimist ostjale avaldanud. Riigikohus asus aga seisukohale, et naabrite suhtes tehtud etteheited pole puudused, millest järelduks, et kinnistu ei sobi kasutamiseks eluruumina. Lisaks rõhutas kohus, et kaasomanike käitumine elumaja ühisel majapidamisel ei saa olla asjaoluks, mille alusel saaks väita, et müügiese ei vasta lepingutingimustele. Elamu ja kaasomandi ühise majandamisega seotud õigussuhted ja nõuded tekivad igal kaasomanikul õigusi kahjustavate kaasomanike suhtes. Lisaks nõustus Riigikohus seisukohaga, et elukeskkonda häirivaks kinnisasja omaduseks ja selle kasutusvõimalusi iseloomustavaks ega piiravaks ei saa pidada inimeste vahelisi konflikte, mis ei lähtu otseselt kinnisasja või selle osa kasutamisest.
Siiski sedastas Riigikohus võimaluse sellises olukorras nõuda kahju hüvitamist. Nimelt võib naabrite häiriv käitumine olla asjaoluks, mille vastu on eluruumi elukohaks ostnud ostjal äratuntav oluline huvi. Kuna selline huvi on müüjale äratuntav, tekib talle kohustus lepingueelsetel läbirääkimistel teavitada ostjat konfliktsetest naabritest ilma, et ostja peaks selle kohta küsima. Juhul kui müüja seda ei tee, võib ostja nõuda kahju hüvitamist.
Hüpoteegi seadmine töövõtulepingust tuleneva nõude tagamiseks (2-19-17384)
Riigikohus leidis, et niisuguse pandiõiguse tekkimise eelduseks on asjaolu, et töövõtulepingu esemeks on ehitis või selle osa, mis asub töö tellija kinnisasjal, välistades pandiõiguse tekkimise olukorras, kus ehitatakse võõral ehk tellijale mittekuuluval kinnisasjal. Pandiõiguse tekkimist ei välista seejuures asjaolu, et ehituse all olevat kinnisasja koormab hoonestusõigus, mille oluliseks osaks on töövõtu esemeks olev ehitis ja mis kuulub seega hoonestusõiguse omajale, kes ei ole kinnisasja omanik. Seega saab hüpoteegiga koormata ka hoonestusõigusega koormatud kinnisasja. Riigikohus selgitas, et hoonestusõigus on õiguslik konstruktsioon, mis võimaldab kõrvale kalduda üldpõhimõttest, mille järgi on ehitis maatüki oluline osa.
Soojussõlme omandi kuuluvus (2-19-10050)
Riigikohus selgitas, et soojussõlm on ehitise ja seega ka ehitusealuse kinnisasja oluline osa, mis ei saa olla eri isikute omandis, samuti ei ole koormatav eri asjaõigustega. Soojussõlm ei ole ühegi kinnistu korteriomandi ese ega kolmanda isiku omandis, vaid korteriomandi kaasomandi osa ese. Sellest tulenevalt leidis Riigikohus, et soojussõlm on korteriomanike, mitte korteriühistu(te) (kaas)omandis.
Seltsinguleping kui õiguslik alus kinnisasja valdamiseks (2-18-255)
Hageja pöördus kohtusse sooviga, et tema vanemad vabastaksid temale kuuluva kinnistu üürilepingu ülesütlemise tõttu. Hageja oli varasemalt andnud oma nõusoleku, et tema vanemad võivad kasutada tähtajatult ja üüri maksmata tema kinnistul olevat elamuosa. Alama astme kohtud tuvastasid, et pooled olid omavahel sõlminud hoopis seltsingulepingu, mille eesmärk oli kinnistule ühiselt kasutatava paarismaja ehitamine ja selle kasutamine selliselt, et ühe elamuosa said enda kasutusse vanemad. Riigikohus nõustus sellise käsitlusega.
Riigikohtu hinnangul sai kinnisasja valdamise õiguslik alus tuleneda ka seltsingulepingust. Seltsinglaste panused saavad seisneda vara seltsingu kasutusse andmises või seltsingule teenuse osutamises. Määrav ei ole see, et asjaõiguslikult kuulub kinnistu vaid ühele seltsinglastest. Seejuures ei eelda kinnistu kasutusõigus, et seltsinglaste, kes ei ole kinnistu omanikud, kasutusõigus oleks kantud kinnistusraamatusse. Siiski juhtis Riigikohus tähelepanu asjaolule, et kuna vanemate õiguslik alus kinnisasja valdamiseks tulenes seltsingulepingust, ei ole neil õigus kinnisasja kasutada pärast seltsingulepingu lõppemist. Seltsingulepingu võib aga seaduse järgi igal ajal üles öelda.
Korteriühistu pandiõigus (2-19-9046)
Kohtutäitur esitas Tartu Maakohtu kinnistusosakonnale kinnistamisavalduse, milles palus mh kustutada täitemenetluses müügiesemeks olnud korteriomandile seatud isiklik kasutusõigus. Kinnistusosakonna kohtunikuabi andis korteri ostjale tähtaja puuduste kõrvaldamiseks, selgitades, et isikliku kasutusõiguse kustutamine ei ole võimalik, kuna korteriühistul oli tekkinud pärast isikliku kasutusõiguse sisse kandmist seadusjärgne pandiõigus. Isikliku kasutusõiguse kustutamine oli võimalik, kui ostja oleks esitanud notariaalselt kinnistatud või digitaalselt allkirjastatud kinnituse, et ta on teadlik kinnistu koormatisest ega nõua kinnistu vabastamist isiklikust kasutusõigusest. Riigikohtus oli vaidluse all seega küsimus, kas täitemenetluse võlgniku korteriomandile seatud isiklik kasutusõigust pärast korteri müümist ühistu majandamiskulude maksmapanekuks võlgniku vastu algatatud täitemenetluses lõpeb ja tuleb kinnistusraamatust kustutada.
Riigikohus selgitas, et täitemenetluses kehtib hüpoteegiga tagatud kinnisasja müümisel üldiselt põhimõte, et kui kinnisasi müüakse eespoolsemal järjekohal asuva hüpoteegipidaja nõude alusel, siis järjekohas tagapool asuvad õigused lõpevad pakkumise paremaks tunnistamisega. Kohus leidis, et kõik kinnistusregistriosa III ja IV jakku kantud õigused (sh isiklik kasutusõigus) jäävad korteriühistu pandiõigusest järjekohas tahapoole ning korteriühistul on võimalik pöörata sissenõue korteriomandile nii, et kõik järjekohta omavad eeltoodud õigused lõpevad ja need tuleb kinnistusraamatust kustutada. Nii on tagatud korteriühistu pandiõiguse eesmärgid, milleks on eelkõige vajadus rahuldada ühistu nõuded täitemenetluses. Korteriühistu jaoks on majandamiskulude nõude maksmapanek tagatud vaid olukorras, kus korteriomand on vabastatud muudest koormavatest õigustest. Vastasel juhul on õigustega koormatud kinnisasjale enampakkumisel ostja leidmine vähetõenäoline ning korteriühistu pandiõigusega taotletud tulemust ei ole võimalik saavutada. Korteriühistu pandiõiguse mõju peaks olema selline, et korteriühistu majandamiskulude nõude rahuldamine on võimalik korteriomandi sundmüügi kaudu ja seejuures on korteriühistu nõue eelistatud muude nõuete, sh pandiga tagatud nõuete ees.
Juurdepääsutee määramine tasulise eraparkla pidamiseks (2-17-12857)
Selles lahendis selgitas Riigikohus kinnistult juurdepääsu määramist avalikult kasutatavale teele. Avaldajad palusid kohtul määrata oma kinnisasjale tähtajatu juurdepääsutee, kohustades seejuures selle kinnistu, mida juurdepääsutee ületab, korteriomanikke eemaldama tee väravalt lukud ja hoidma väravat püsivalt avatuna või lubama paigaldada väravale sidevahendi ja interneti kaudu juhitava avamisseadme. Nimelt olid avaldajad varasemalt liitnud oma kinnistul asunud parkimiskohad eraparklate võrgustikuga, mille kaudu sai iga soovija mobiilirakenduse abil avaldajate kinnistul tasu eest parkida. Kinnistu, mida tee ületab, üks korteriomanik eemaldas aga autoväravalt automaatikaseadme, mille tulemusena jäid avaldajad ilma võimalusest anda oma kinnistul asuvaid parkimiskohti kasutusse, kasutuseelistest ja võimalusest saada tulu.
Kaasomandi lõpetamata jätmine erandlikel asjaoludel (2-18-13306)
Alustuseks kordas Riigikohus oma varem leitut, et ainuüksi hüpoteegi olemasolu ei saa takistada kaasomandi lõpetamist ja asja müüki avalikul enampakkumisel, sest hüpoteegiga tagatud võla tasumisel saab kinnisasja omanik nõuda hüpoteegipidajalt hüpoteegi kandmist enda nimele või selle kustutamist. Kuna aga kaasomandis oleva kinnisasja enampakkumisel lõpeb üldjuhul üksnes kaasomand, mitte kolmandate isikute õigused müüdavale asjale, vähendavad koormatised üldiselt kinnisasja müügihinda. Selles asjas aga ei oleks õiglane olnud lõpetada kaasomandit kinnistu avalikule enampakkumisele panemisega, kuna kaasomandi lõpetamisel tuleb omandist ilma jäävale kaasomanikul tagada täielik rahaline hüvitis tema omandi kaotuse eest. Selles asjas ei oleks kinnistu müümine selliselt tõenäoliselt võimaldanud kostjale täielikku hüvitist. Riigikohus viitas, et laenulepingust, mille tagatiseks oli ühishüpoteek seatud, tulenenud laenujääk oli 207 000 eurot, ning selgitas, et avalikul enampakkumisel lähtutaks pakkumiste tegemisel tõenäoliselt hüpoteegisummast, mille põhjal saab eeldada, et kinnistu potentsiaalne ostja oleks arvanud pakkumise tegemisel hüpoteekidega tagatud kohustused ligikaudses ulatuses (207 000 + 75 000 eurot) kinnisasja väärtusest (270 000 eurot) maha. Hageja mõttelisele osale seatud teise järjekoha hüpoteegi tõttu ei oleks pärast laenujäägi tasumist ülejäänu poolte vahel võrdselt jagamine õiglane. Lisaks kahtles Riigikohus üleüldse selles, et kinnistu müümisel avalikul enampakkumisel ülejääk üldse tekib. Seega, kuna poolte koormatiste osakaal oli ebavõrdne, oli Riigikohtu jaoks ilmne, et avaliku enampakkumisel korral ei leiduks ostjat, kes võiks tasuda kinnistu eest sellist müügihinda, millest kostja oleks saanud oma kaasomandiosale vastava õiglase rahalise hüvitise.
Eelmärge kinnisasja üleandmise nõude tagamiseks (2-18-13609)
Riigikohus leidis selles asjas, et kui kinnisasja üleandmise nõude tagamiseks tehtud eelmärkega soovitakse vältida üleantava kinnisasja edasist piiratud asjaõigustega koormamist, siis ei pea seda eraldi eelmärke sisus väljendama. Eelmärge kaitseb õigustatud isikut kohustatud isiku, tema õigusjärglase ja võlausaldajate vastu, tuues kaasa eelmärkega tagatud nõudeid kahjustavate või piiravate käsutuste tühisuse. Nõuet kahjustavad või piiravad käsutused on sellised, mis tagatud õiguse maksmapaneku välistavad või seda kitsendavad, nt kinnisasja või õiguse (veelkordne) võõrandamine, koormamine uute õigustega või asjaomase õiguse sisu muutmine, hilisema eelmärke või mõne muu märke seadmine teise võlausaldaja kasuks, samuti kohtulikud käsutuskeelud ja haldusaktid. Asjaolu, kas käsutus kahjustab või piirab eelmärkega tagatud nõuet, sõltub nõude sisust. Kui tagatavaks nõudeks on kinnisasja ostja võlaõiguslik nõudeõigus müüja vastu kinnisasja omandi üleandmiseks, ei piirdu see üksnes omandi üleandmisega, vaid nõude täpsem sisu tuleneb võõrandamislepingu poolte vahelisest võlasuhtest. Sellest aga ei järeldu, et võlasuhte sisu tuleks koos kõigi selle tingimustega eelmärke kandes esitada.
Kuna vaidlused kinnisvara üle on sagedased, tasub rääkida eksperdiga, kes tunneb seaduse keerukusi, mis on otseselt seotud suhete ja kooselu õiguslike vormidega. Kõigi kinnisvaraga seotud küsimuste korral võtke julgesti ühendust LEVINi partneri ja vandeadvokaadiga Pille Pettai e-posti aadressil pille.pettai@levinlaw.ee või helistades +372 686 0000.

matches: Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Kohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus


Projekti „Puuetega inimeste eluaseme füüsiline kohandamine" toetuse määramise kord – Riigi Teataja
Projekti „Puuetega inimeste eluaseme füüsiline kohandamine" toetuse määramise kord
Projekti „Puuetega inimeste eluaseme füüsiline kohandamine" toetuse määramise kord - sisukord
§ 2 Kohandatav eluruum
§ 4 Toetuse taotlemise menetlemine ning toetuse maksmise otsustamine
§ 5 Kohandustööde teostamine ja toetuse väljamaksmine
RT IV, 12.06.2018, 102
Vastu võetud 08.06.2018 nr 18
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lg 1 punkti 37 ja sotsiaalkaitseministri 26.02.2018 määruse nr 4 „Puuetega inimeste eluaseme füüsiline kohandamine” § 24 lg 1 punkti 1 alusel.
(1) Projekti „Puuetega inimeste eluaseme füüsiline kohandamine” toetuse (edaspidi toetus) määramise kord sätestab toetuse määramise tingimused ja korra puudega inimese kasutuses oleva eluruumi kohandamiseks „Ühtekuuluvuspoliitika fondide rakenduskava 2014 – 2020” prioriteetse suuna 2 „sotsiaalse kaasatuse suurendamine“ meetme 2.5 „hoolekande taristu arendamine, keskkonna kohandamine puuetega inimeste vajadustele vastavaks” raames.
(2) Toetuse eesmärk on puudega inimese eluruumi kohandamine tema erivajadusest tulenevalt, mille tulemusel paraneb isiku iseseisev toimetulek ning väheneb lähedaste hoolduskoormus.
(3) Toetuse määramist ja maksmist korraldab ning teotuseks eraldatud vahendite üle peab arvestust Kambja Vallavalitsuse sotsiaalosakond.
(4) Toetus makstakse välja Euroopa Regionaalarengu Fondi meetme raames saadud toetuse vahenditest, Kambja valla eelarvest ning toetusfondi kaudu eraldatud sotsiaaltoetuste ja -teenuste osutamise toetuse vahenditest.
§ 2. Kohandatav eluruum
(1) Kohandatav eluruum peab asuma Kambja valla territooriumil.
(2) Kohandatav eluruum peab olema taotleja rahvastikuregistrijärgne ning tegelik elukoht.
(3) Kohandatav eluruum peab olema aastaringseks elamiseks sobiv.
(4) Kohandada saab eluruumi, mis on taotleja:
2) kasutuses lepingu alusel, mille järgi taotlejal on õigus asja igakordsest omanikust sõltumata kasutada eluruumi vähemalt kaks aastat kohanduse planeeritud lõpetamisest;
3) vanema või lapse omandis või kaasomandis või enda kasutuses lepingu alusel, mille järgi taotlejal on õigus asja igakordsest omanikust sõltumata kasutada eluruumi vähemalt kaks aastat kohanduse planeeritud lõpetamisest.
(5) Kui kohandatav eluruum ei ole taotleja, tema lapse või vanema omandis, peab taotleja koos taotlusega esitama eluruumi omaniku kirjaliku nõusoleku kohanduse tegemise lubamise kohta.
(6) Kui eluruumile on seatud hüpoteek, peab taotlusele lisama hüpoteegipidaja nõusoleku kohanduse tegemiseks, kui hüpoteegi seadmise kokkulepe piirab vara käsutamist.
(7) Korterist väljapoole jääva kohanduse korral peab taotlusele lisama korteriühistu või kõigi kaasomanike kirjaliku nõusoleku kohanduse tegemise lubamise kohta.
(8) Kohandada ei saa eluruumi, mille osas on algatatud täitemenetlus, välja arvatud juhul kui eluruumi kasutatakse lepingu alusel, mille järgi on taotlejal õigus asja igakordsest omanikust sõltumata kasutada eluruumi vähemalt kaks aastat kohanduse planeeritud lõpetamisest.
(1) Toetust saab taotleda isik, kellel on tuvastatud puude raskusaste puuetega inimeste sotsiaaltoetuste seaduse mõistes ja kellel on selle kohta kehtiv otsus.
(2) Toetuse saamiseks esitab taotleja eeltaotluse ja põhitaotluse.
(3) Eeltaotlus sisaldab:
1) taotleja nime, isikukoodi, kontaktandmeid;
2) taotleja esindaja nime, isikukoodi, kontaktandmeid, esindusõiguse alust;
3) kohandatava eluruumi aadressi ning kasutamise alust;
4) selgitust eluruumi kohandamise vajalikkuse kohta;
5) planeeritava kohandamise liiki;
6) üürilepingut, selle olemasolul;
7) otsuse ja lepingu kättesaamise viisi;
8) nõusolekut töödelda taotluse menetluse raames oma andmeid.
(4) Põhitaotlus sisaldab:
1) eluruumi omaniku nõusolekut;
2) korteriühistu või kõigi kaasomanike nõusolekut korterist väljapoole jääva kohanduse korral;
3) teostatavate tööde kaks hinnapakkumist.
§ 4. Toetuse taotlemise menetlemine ning toetuse maksmise otsustamine
(1) Taotluse menetlemine koosneb taotluse registreerimisest, taotluse ja taotleja nõuetele vastavuse kontrollist ja taotluse rahuldamise või rahuldamata jätmise otsuse tegemisest.
(2) Järjekorra loomise aluseks on eeltaotluste registreerimise aeg Kambja Vallavalitsuses.
(3) Eeltaotluse menetlemisel kontrollivad vallavalitsuse sotsiaalosakonna ametnikud esitatud andmete õigsust ning viivad läbi kodukülastuse taotletud kohanduse vajaduse ja selle teostamise võimalikkuse hindamiseks. Taotlejat teavitatakse eeltaotluse rahuldamisest.
(4) Vallavalitsus koondab rahuldatud eeltaotlused koondtaotlusesse ning edastab selle Rahandusministeeriumile vastavalt meetme väljakuulutatud taotlusvooru tähtajale.
(5) Pärast otsuse laekumist koondtaotluse rahuldamise kohta Rahandusministeeriumi poolt esitab taotleja põhitaotluse.
(6) Põhitaotlused vaatab läbi vallavalitsus oma istungil.
(7) Otsuse toetuse eraldamise, toetuse suuruse, kasutamise tingimuste või toetusest keeldumise kohta teeb vallavalitsus korraldusega.
(8) Toetuse suurus määratakse standardiseeritud ühikuhindade alusel, mis on ära toodud sotsiaalkaitseministri 26.02.2018 määruse nr 4 „Puuetega inimeste eluaseme füüsiline kohandamine” lisas 1.
(9) Standardiseeritud ühikuhinna puudumisel määratakse toetus tegelike kulude alusel.
(10) Ametnikud võivad taotlejalt nõuda selgitusi ja lisadokumente esitatud andmete kohta, samuti taotluse täiendamist või muutmist. Kui taotleja ei kõrvalda puudusi talle antud tähtaja jooksul, siis taotluse menetlemine lõpetatakse.
§ 5. Kohandustööde teostamine ja toetuse väljamaksmine
(1) Eluruumi kohandamist tohib alustada peale vallavalitsuse korralduse andmist ning taotleja ja tööde teostaja vahelise lepingu sõlmimist.
(2) Kui kohandamistööde käigus selgub, et eluruumi ei ole võimalik kohandada taotluses kirjeldatud viisil, tuleb sellest viivitamatult teavitada vallavalitsust.
(3) Pärast kohandustööde teostamist vormistatakse tööde üleandmise-vastuvõtmise akt. Märkuste puudumisel allkirjastatakse akt taotleja, tööde teostaja ja vallavalitsuse esindaja poolt.
(4) Puuduste korral koostab vallavalitsuse ametnik vaegtööde akti, kuhu tööde teostaja lisab omapoolse selgituse ja vaegtööde kõrvaldamise tähtaja. Pärast vaegtööde kõrvaldamist koostatakse üleandmise-vastuvõtmise akt.
(5) Kohandustööd peavad olema teostatud kooskõlas ehitusseadustikuga ja lõpetatud korralduses märgitud tähtajaks.
(6) Pärast tööde üleandmise-vastuvõtmise akti allkirjastamist taotleja ja tööde teostaja poolt maksab vallavalitsus tööde teostaja esitatud arvete alusel välja toetuse taotlejale või tööde teostajale.
(7) Vallavalitsusel on õigus keelduda kohandamise toetuse maksmisest või toetus tagasi nõuda, kui:
4) muudel korralduses sätestatud juhtudel.
(8) Toetuse väljamakseks tehtud kulude hüvitamiseks esitab vallavalitsus Rahandusministeeriumi struktuuritoetuse registri kaudu väljamaksetaotluse koos kohanduse teostamist tõendavate dokumentidega.


text:
Aikaterini Stamatelaki versus NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE).
Eelotsusetaotlus: Dioikitiko Protodikeio Athinon - Kreeka.
Teenuste osutamise vabaduse piirangud - Eraraviasutustes saadud haiglaravi kulude hüvitamine - Hüvitamata jätmise õigustatus ja proportsionaalsus.
Kohtuasi C-444/05.
B-04.04.01 Euroopa Ühendus (EMÜ/EÜ) / EMÜ/EÜ - Isikute ja teenuste vaba liikumine * Isikute ja teenuste vaba liikumine / Teenuste osutamise vabadus / Teenuste osutamise vabadus - Mitmesugused teenused * Mitmesugused teenused
Kreeka, Euroopa Komisjon, EUINST, Madalmaad, EUMS, Belgia
Kohtuasi C‑444/05
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Dioikitiko Protodikeio Athinon)
Teenuste osutamise vabaduse piirangud – Eraraviasutustes saadud haiglaravi kulude hüvitamine – Hüvitamata jätmise õigustatus ja proportsionaalsus
Teenuste osutamise vabadus – Piirangud
(EÜ artikkel 49)
EÜ artikliga 49 on vastuolus liikmesriigi õigusakt, mis välistab selle, et riiklik sotsiaalkindlustusasutus hüvitaks kulud, mida selle asutuse poolt kindlustatu on kandnud seoses teises liikmesriigis asuvas eraraviasutuses saadud haiglaraviga, välja arvatud alla 14-aastaste laste ravikulud.
Sellist meedet ei saa õigustada sotsiaalkindlustussüsteemi finantstasakaalu kahjustamise ohuga, kuivõrd õigusaktiga kehtestatud keelu absoluutsus – välja arvatud alla 14-aastaste laste osas – ei vasta taotletavale eesmärgile, kuna võimalik oleks võtta vähem piiravaid ja teenuste osutamise vabadusega rohkem arvestavaid meetmeid, nagu ühenduse õigusega kehtestatud nõuetele vastav eelneva loa süsteem või vajaduse korral ravikulude hüvitamise astmestiku kindlaksmääramine.
(vt punktid 35, 38 ja resolutiivosa)
19. aprill 2007(*)
Kohtuasjas C‑444/05,
mille esemeks on EÜ artikli 234 alusel Dioikitiko Protodikeio Athinon’i (Kreeka) 30. detsembri 2004. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 14. detsembril 2005, menetluses
koosseisus: koja esimees C. W. A. Timmermans, kohtunikud P. Kūris (ettekandja), K. Schiemann, J. Makarczyk ja J.‑C. Bonichot,
arvestades kirjalikus menetluses ja 29. novembri 2006. aasta kohtuistungil esitatut,
– Kreeka valitsus, esindajad: K. Georgiadis, S. Vodina, M. Papida ja S. Spyropoulos,
– Madalmaade valitsus, esindaja: P. van Ginneken,
– Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: G. Zavvos ja N. Yerrell,
olles 11. jaanuari 2007. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1 Eelotsusetaotlus puudutab EÜ artikli 49 tõlgendamist eelkõige küsimuses, kas selle sättega on vastuolus siseriiklik õigusakt, mis välistab selle, et riiklik sotsiaalkindlustusasutus hüvitaks välismaal asuvas eraraviasutuses saadud haiglaravi kulud kindlustatule, kes on vanem kui 14-aastane.
2 Taotlus esitati kaebuse raames, mille oli esitanud Dimitrios Stamatelakis, kes elas Kreekas ja oli kindlustatud Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation’i juures (vabakutseliste kindlustusasutus, edaspidi „OAEE”), mis on Tameio Asfalisesos Emboron’i (kaupmeeste haigekassa) õigusjärglane, nõudes, et talle hüvitataks Ühendkuningriigis asuvas eraraviasutuses saadud haiglaravi kulud.
3 Seaduse nr 1316/1983, mis käsitleb riikliku ravimiameti („EOF”), riikliku ravimitööstuse („EF”) ja riigi ravimireservi („KF”) moodustamist, korraldust ja pädevust ning muudab ja täiendab ravimeid käsitlevaid õigusakte ja sisaldab ka muid sätteid (FEK A’ 3), artikkel 4, mis on asendatud seaduse nr 1759/1988, mis käsitleb kindlustamata isikute kindlustust, sotsiaalkindlustuskaitse parandamist ja sisaldab ka muid sätteid (FEK A’ 50), artikliga 39, sätestab:
„1. Eriti raskete haiguste korral võivad haiglaravi välismaal saada:
c) tervishoiu-, hoolekande- ja sotsiaalkindlustusministeeriumi pädevusalasse kuuluvate sotsiaalkindlustusasutuste või -talituste poolt kindlustatud isikud […]
2. Luba haiglaraviks välismaal antakse lõikes 3 ette nähtud pädeva tervishoiukomitee arvamuse põhjal tehtava siseriikliku asutuse otsusega.
3. Kui lõikes 1 mainitud isikud vajavad haiglaravi välismaal, annavad arvamuse tervishoiukomiteed, kes moodustatakse tervishoiu-, hoolekande- ja sotsiaalkindlustusministri otsusega, mis avaldatakse Riigi Teatajas […].
4. Välismaal haiglaravi lubamise korral määratakse patsiendi ja võimaliku doonori haiglaravi ning saatja kasutamise lubamise viis ja kord, teenuste laad ja ulatus, kindlustatu võimalik osalemine haiglaravi kulude kandmises ja selle osaluse ulatus ning kõik muud käesoleva artikli kohaldamiseks vajalikud üksikasjad kindlaks tervishoiu-, hoolekande- ja sotsiaalkindlustusministri otsusega, mis avaldatakse Riigi Teatajas.”
4 Töö- ja sotsiaalkindlustusministri 7. jaanuari 1997. aasta otsuse nr F7/oik.15, mis käsitleb sotsiaalkindlustuse peasekretariaadi pädevusalasse kuuluvate sotsiaalkindlustusasutuste poolt kindlustatud haigete haiglaravi välismaal (FEK B’ 22), artikkel 1 sätestab:
„Sotsiaalkindlustuse peasekretariaadi pädevusalasse kuuluvate ravikindlustusasutuste ja -harude – olenemata nende nimetusest ja õiguslikust vormist – poolt kindlustatud isikute haiglaraviks välismaal antakse luba käesoleva otsuse artiklis 3 ette nähtud spetsiaalsete tervishoiukomiteede põhjendatud arvamuse põhjal tehtava pädeva kindlustusasutuse otsusega. Sellist haiglaravi võib lubada juhul, kui kindlustatu:
a) põeb rasket haigust, mida ei saa ravida Kreekas kohaste teaduslike vahendite puudumise tõttu või seetõttu, et Kreekas ei rakendata vajalikku erilist diagnoosimis- ja ravimeetodit;
b) põeb rasket haigust, mida ei saa õigeaegselt Kreekas ravida ja mille puhul igasugune raviga viivitamine on eluohtlik;
c) läheb kohese ravi vajaduse tõttu kiiresti välismaale, ilma et ta oleks läbinud nõuetekohast eelneva loa taotlemise menetlust, nagu näeb ette tema kindlustusasutus;
d) viibib mingil põhjusel ajutiselt välismaal ning vajab haiglaravi vägivaldse, ootamatu ja vältimatu sündmuse tõttu.
Punktides c ja d nimetatud juhtudel võib loa haiglaraviks anda tagantjärele.”
5 Otsuse artikkel 3 sätestab:
„Talitused, kes on pädevad andma arvamust sotsiaalkindlustuse peasekretariaadi pädevusalasse kuuluvate kindlustusasutuste juures kindlustatud patsientide välismaal saadava haiglaravi kohta, on spetsiaalsed tervishoiukomiteed.”
6 Otsuse artikkel 4 sätestab:
2. Pädev komitee annab arvamuse haiguse laadi kohta, artiklis 1 loetletud täpsete põhjuste kohta, mille tõttu on vajalik ravi välismaal, haiglaravi tõenäolise kestuse kohta ning riigi ja/või raviasutuse kohta, kus kindlustatu saab haiglaravi […].
3. Tervishoiukomiteede negatiivne arvamus on sotsiaalkindlustusasutustele siduv.
6. Välismaal asuvates erahaiglates saadud haiglaravi kulusid ei hüvitata, välja arvatud laste puhul.
7. Menetlust, makseviisi ning kõiki arvete esitamise ja tasumisega seotud küsimusi reguleeritakse iga kindlustusasutuse põhimäärusega […]”.
7 Töö- ja sotsiaalkindlustusministri otsuse nr 35/1385/1999, mis käsitleb vabakutseliste kindlustusasutuse terviseharu põhimäärust (vabakutseliste kindlustusasutuse terviseharu põhimääruse kinnitamine) (FEK B’ 1814), artikkel 13 sätestab:
„1. Haiglaravi hõlmab patsiendi ravimist avalikes haiglates ja raviasutustes ning eraraviasutustes, kellega OAEE-l on leping […]”.
8 Otsuse artikkel 15 sätestab:
„1. OAEE poolt kindlustatud võivad saada välismaal haiglaravi, kui juhataja on teinud sellekohase otsuse ja spetsiaalne tervishoiukomitee on andnud selleks loa, eeldusel et kindlustatud täidavad tingimused, mis on ette nähtud välismaal saadavat haiglaravi käsitlevate ministri otsustega.
2. Välismaal saadud haiglaravi kuludest hüvitatakse järgmised kulud:
a) kõik välismaal asuvates avalikes raviasutustes saadud haiglaravi kulud […]
Haiglaravikulude alla kuuluvad järgmised kulud: haiglas viibimise kulud, arstitasu, kõik vajalikud ravitoimingud, ravimid, laboriuuringud, kinesiteraapia, kirurgilise sekkumise puhul vajalikud toimingud, samuti kulud, mis on kantud väljaspool haiglat haiguse diagnoosimiseks või täiendavaks raviks, kui haigla neid vajalikuks peab. Välismaal asuvates eraraviasutustes saadud haiglaravi kulusid ei hüvitata, välja arvatud alla 14-aastaste laste puhul;
b) patsiendi, samuti saatja ja doonori välismaale siirdumise ja sealt naasmise kulud;
c) patsiendi, samuti saatja ja doonori söögi- ja elamiskulud; patsiendi ja doonori puhul võetakse need kulud arvesse aja eest, mil nad ei viibinud haiglas, ning saatja puhul kogu aja eest, mil tema viibimine välismaal oli vajalik […]”.
9 Dimitrios Stamatelakis viibis 1998. aasta 18. maist 12. juunini ja 16.–18. juunini haiglaravil Ühendkuningriigis asuvas eraraviasutuses London Bridge Hospital. Selle haiglaravi eest tasus ta 13 600 Inglise naela.
10 Polymeles Protodikeio Athinon’ile (Ateena esimese astme kohus) esitatud hagiga nõudis D. Stamatelakis OAEE-lt selle summa hüvitamist. See nõue lükati 26. aprillil 2000 tagasi põhjusel, et vaidlus kuulub halduskohtu alluvusse.
11 OAEE-le 8. septembril 2000 esitatud uue hüvitisnõude kohta tehti keeldumisotsus põhjusel, et esiteks on D. Stamatelakise nõuded aegunud, kuna need on esitatud pärast nimetatud asutuse terviseharu põhimääruses ette nähtud aastase aegumistähtaja möödumist, ja teiseks ei hüvitata välismaal asuvas eraraviasutuses saadud haiglaravi kulusid, välja arvatud alla 14-aastastele lastele.
12 Aikaterini Stamatelaki esitas pärast oma abikaasa surma 29. augustil 2000 selle keeldumisotsuse peale vaide, mis jäeti samasugustel põhjustel 18. septembri 2001. aasta otsusega rahuldamata.
13 Dioikitiko Protodikeio Athinon, kellele esitati selle otsuse peale kaebus, otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas EÜ artiklis 49 ja sellele järgnevates artiklites sätestatud teenuste osutamise vabadust ühenduses piiravad sellised siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt on välistatud siseriikliku sotsiaalkindlustusega kaetud isiku välismaises erahaiglas kantud ravikulude hüvitamine, v.a kuni 14-aastaste lastega seotud juhtumid, kuigi samal ajal on nendes normides ette nähtud võimalus, et nimetatud kulud hüvitatakse, kui ravikulud on kantud välismaises avalik-õiguslikus haiglas ning juhul, kui isik on eelnevalt taotlenud selleks luba ja kui kindlustatud isik ei saa õigeaegselt sobivat ravi tema kindlustusandjaga lepingu sõlminud haiglas?
2. Juhul kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas selline piirang võib olla õigustatud ülekaaluka avaliku huviga seoses, eelkõige seoses vajadusega vältida tõsist ohtu Kreeka sotsiaalkindlustussüsteemi finantstasakaalule või seoses kvaliteetse, tasakaalustatud ning kõigile kättesaadava haigla- ja raviteenuse säilitamisega?
3. Juhul kui vastus teisele küsimusele on jaatav, siis kas sellist piirangut võib käsitleda lubatavana selles mõttes, et see ei ole vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega, st et see ei lähe kaugemale kui taotletava eesmärgi saavutamiseks objektiivselt vajalik ning et sama tulemust ei ole võimalik saavutada vähem piiravate õigusnormidega?”
14 Esiteks tuleb kohe alguses tagasi lükata Belgia valitsuse argument, et eelotsuse küsimusi tuleks käsitleda lähtuvalt nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrusest (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 (EÜT 1997, L 28, lk 1; ELT eriväljaanne 05/03, lk 3; edaspidi „määrus nr 1408/71”).
15 Eelotsusetaotluses ei viidata kordagi määrusele nr 1408/71 ning kohtutoimik ei sisalda ühtegi tõendit selle kohta, et D. Stamatelakis oleks taotlenud eelnevat luba vastavalt määruse artiklile 22.
16 Teiseks tuleb märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused puudutavad üksnes seda, et Kreeka sotsiaalkindlustusasutus ei nõustunud hüvitama välismaal asuvas eraraviasutuses saadud haiglaravi kulusid.
17 Järelikult tuleb neid küsimusi käsitleda üksnes EÜ artiklit 49 silmas pidades.
18 Nende kolme küsimusega, mida tuleb vaadelda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas EÜ artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusaktid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis välistavad teises liikmesriigis asuvas eraraviasutuses saadud ravi kulude hüvitamise, välja arvatud ravi puhul, mida on saanud alla 14-aastased lapsed.
19 Tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kuuluvad tasulised meditsiiniteenused teenuste vaba liikumist käsitlevate sätete kohaldamisalasse, ilma et oleks vaja eristada haiglaravi ja ambulatoorset ravi (16. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑372/04: Watts, EKL 2006, lk I‑4325, punkt 86 ja osundatud kohtupraktika).
20 Veel on Euroopa Kohus otsustanud, et teenuste osutamise vabadus hõlmab teenusesaajate ja eelkõige ravi vajavate isikute vabadust minna teenuste saamiseks teise liikmesriiki (eespool viidatud Wattsi kohtuotsus, punkt 87).
21 Lisaks on Euroopa Kohus leidnud, et meditsiiniteenus ei lakka olemast EÜ artikli 49 mõttes teenuste osutamine seetõttu, et pärast välismaisele teenuseosutajale saadud ravi eest tasumist taotleb patsient ravikulude hüvitamist riiklikult tervishoiuteenistuselt (vt selle kohta 13. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑385/99: Müller-Fauré ja van Riet, EKL 2003, lk I‑4509, punkt 103).
22 Sellest järeldub, et EÜ artikkel 49 on kohaldatav sellise patsiendi olukorrale, kes nagu D. Stamatelakis saab muus liikmesriigis kui tema elukohaliikmesriik tasulist haiglaravi, ilma et tähtsust oleks sellel, kas tegemist on avaliku või eraraviasutusega.
23 Kuigi ei ole vaidlust selle üle, et ühenduse õigus ei kahanda liikmesriikide pädevust oma sotsiaalkindlustussüsteemide korraldamisel ning et ühenduse tasandil ühtlustamise puudumise tõttu määratakse sotsiaalkindlustushüvitiste andmise tingimused kindlaks iga liikmesriigi õigusaktidega, peavad liikmesriigid selle pädevuse teostamisel siiski järgima ühenduse õigust, eelkõige teenuste osutamise vabadust käsitlevaid sätteid. Need sätted keelavad liikmesriikidel kehtestada või säilitada kõnesoleva vabaduse õigustamatuid piiranguid tervishoiu valdkonnas (vt eelkõige 12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑157/99: Smits ja Peerbooms, EKL 2001, lk I‑5473, punktid 44–46, ja eespool viidatud Wattsi kohtuotsus, punkt 92).
24 Seega tuleb kontrollida, kas põhikohtuasjas kõne all olevaid õigusakte vastu võttes järgis Kreeka Vabariik seda keeldu.
25 Sellega seoses tuleb märkida, et Euroopa Kohus on korduvalt leidnud, et EÜ artikkel 49 välistab selliste siseriiklike õigusnormide kohaldamise, mille toimel muutub teenuste osutamine liikmesriikide vahel raskemaks kui teenuste osutamine ainult ühe liikmesriigi siseselt (5. oktoobri 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑381/93: komisjon v. Prantsusmaa, EKL 1994, lk I‑5145, punkt 17, ning eespool viidatud Smitsi ja Peerboomsi kohtuotsus, punkt 61).
26 Põhikohtuasjas tuleneb Kreeka õigusaktidest, et kui Kreekas sotsiaalkindlustusasutuse juures kindlustatud patsient saab haiglaravi selles liikmesriigis asuvas avalikus raviasutuses või eraraviasutuses, millega on sotsiaalkindlustusasutusel leping, ei pea ta midagi maksma. Olukord on teistsugune, kui see patsient saab haiglaravi teises liikmesriigis asuvas eraraviasutuses, kuna asjaomane isik peab siis tasuma haiglaravikulud, ilma et tal oleks võimalik saada hüvitist. Ainus erand puudutab alla 14-aastaseid lapsi.
27 Lisaks sellele tehakse hüvitamata jätmisest erand, kui kiireloomulisel juhul saadakse Kreekas haiglaravi eraraviasutuses, millel ei ole kindlustusasutusega lepingut, kuid sellist erandi ei tehta juhul, kui haiglaravi saadakse teises liikmesriigis asuvas eraraviasutuses.
28 Niisugune õigusnorm mõjutab seega sotsiaalkindlustusega hõlmatud isikuid mitte kasutama muus liikmesriigis kui liikmesriik, kus nad on kindlustatud, asutatud teenuseosutaja pakutavaid haiglateenuseid või isegi takistab neil seda teha ning kujutab endast nii kindlustatute kui ka teenuseosutajate jaoks teenuste osutamise vabaduse piirangut.
29 Kuid enne, kui Euroopa Kohus võtab seisukoha küsimuses, kas põhikohtuasjas kõne all olev õigusnorm on vastuolus EÜ artikliga 49, tuleb uurida, kas selline õigusnorm võib olla objektiivselt õigustatud.
30 Euroopa Kohus on korduvalt leidnud, et ei saa välistada, et sotsiaalkindlustussüsteemi finantstasakaalu kahjustamise oht iseenesest võib olla teenuste osutamise vabaduse põhimõtte piiramist õigustavaks ülekaaluka avaliku huviga seotud põhjuseks (28. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑158/96: Kohll, EKL 1998, lk I‑1931, punkt 41, ning eespool viidatud Smitsi ja Peerboomsi otsus, punkt 72, ja Müller-Fauré ja van Rieti otsus, punkt 73).
31 Euroopa Kohus on ka tunnustanud, et rahvatervisega seotud põhjustel tasakaalustatud ja kõigile kättesaadavate meditsiini- ja haiglaraviteenuste säilitamise eesmärk võib samuti kuuluda EÜ artiklil 46 põhinevate rahvatervisega seotud erandite alla, kui selline eesmärk aitab kaasa tervisekaitse kõrge taseme saavutamisele (eespool viidatud Kohlli otsus, punkt 50; Smitsi ja Peerboomsi otsus, punkt 73, ning Müller-Fauré ja van Rieti otsus, punkt 67).
32 Veel on Euroopa Kohus leidnud, et EÜ asutamislepingu sama säte lubab liikmesriikidel piirata meditsiini- ja haiglateenuste vaba osutamist niivõrd, kuivõrd ravivõimsuse või meditsiinilise pädevuse säilitamine riigi territooriumil on oluline rahvatervise kaitseks või rahvastiku säilimiseks (eespool viidatud Kohlli otsus, punkt 51; Smitsi ja Peerboomsi otsus, punkt 74, ning Müller-Fauré ja van Rieti otsus, punkt 67).
33 Selle kohta leiab Kreeka valitsus, et riikliku sotsiaalkindlustussüsteemi tasakaal võib saada rikutud, kui kindlustatutel on õigus pöörduda teistes liikmesriikides asuvatesse eraraviasutustesse, kellel ei ole kindlustusasutusega lepingut, võttes arvesse sellise haiglaravi suurt maksumust, mis igal juhul ületab oluliselt Kreekas asuvas avalikus raviasutuses saadava haiglaravi maksumuse.
34 Kuigi käesoleva otsuse punktis 28 mainitud piirang võib olla õigustatud käesoleva otsuse punktides 30–32 viidatud ülekaaluga avaliku huviga seotud põhjustel, on veel vaja, et piirang oleks taotletava eesmärgi suhtes proportsionaalne.
35 Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 70, ei vasta taotletavale eesmärgile Kreeka õigusaktidega kehtestatud keelu absoluutsus – välja arvatud alla 14-aastaste laste osas –, kuna võimalik oleks võtta vähem piiravaid ja teenuste osutamise vabadusega rohkem arvestavaid meetmeid, nagu ühenduse õigusega kehtestatud nõuetele vastav eelneva loa süsteem (eespool viidatud Müller-Fauré ja van Rieti otsus, punktid 81 ja 85) või vajaduse korral ravikulude hüvitamise astmestiku kindlaksmääramine.
36 Nõustuda ei saa Kreeka valitsusega argumendiga, mis põhineb sellel, et Kreeka sotsiaalkindlustusasutustel puudub kontroll teises liikmesriigis asuvas eraraviasutuses saadud ravi kvaliteedi üle, ning puudub selgus selles, kas haiglad, kellega on sõlmitud leping, on võimelised osutama asjakohast, samasugust või võrdväärset ravi.
37 Tuleb tõdeda, et teises liikmesriigis asuvad eraraviasutused on selles riigis samuti allutatud kvaliteedikontrollile ning nendes raviasutustes praktiseerivate selle liikmesriigi arstide kutseoskuste suhtes kehtivad samasugused tagatised nagu Kreeka arstide suhtes, eriti pärast seda, kui on vastu võetud ja rakendatud nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiv 93/16/EMÜ arstide vaba liikumise hõlbustamise ning nende diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide vastastikuse tunnustamise kohta (EÜT L 165, lk 1; ELT eriväljaanne, 06/02, lk 86).
38 Eeltoodut arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et EÜ artikliga 49 on vastuolus niisugune liikmesriigi õigusakt, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis välistab selle, et riiklik sotsiaalkindlustusasutus hüvitaks kulud, mida selle asutuse poolt kindlustatu on kandnud seoses teises liikmesriigis asuvas eraraviasutuses saadud haiglaraviga, välja arvatud alla 14-aastaste laste ravikulud.
39 Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
EÜ artikliga 49 on vastuolus niisugune liikmesriigi õigusakt, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis välistab selle, et riiklik sotsiaalkindlustusasutus hüvitaks kulud, mida selle asutuse poolt kindlustatu on kandnud seoses teises liikmesriigis asuvas eraraviasutuses saadud haiglaraviga, välja arvatud alla 14-aastaste laste ravikulud.

matches: kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus


text:
esitatud 14. jaanuaril 2020(1)
Kohtuasi C‑19/19
Pantochim SA, likvideerimisel
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour de cassation (Belgia kassatsioonikohus))
Eelotsusetaotlus – Direktiiv 76/308/EMÜ – Vastastikune abi nõuete sissenõudmisel – Direktiiv 2008/55/EÜ – Artiklid 6 ja 10 – Direktiiv 2010/24/EL – Artikli 13 lõige 1 – Taotluse esitanud liikmesriigi kasuks sisse nõutud maksunõude tasaarvestamine taotluse saanud liikmesriigi maksuvõlaga – Sissenõutud nõude staatus – Mõiste „eelis“ tõlgendamine
1. Käesolevas eelotsusetaotluses seisneb küsimus selles, kuidas tõlgendada nõukogu 15. märtsi 1976. aasta direktiivi 76/308/EMÜ vastastikuse abi kohta Euroopa Põllumajanduse Arendus‑ ja Tagatisfondi (EAGGF) rahastamissüsteemi kuuluvatest meetmetest tulenevate nõuete ning põllumajandusmaksude ja tollimaksude sissenõudmisel(2) artikli 6 lõiget 2 ja artiklit 10 koostoimes nõukogu 26. mai 2008. aasta direktiivi 2008/55/EÜ vastastikuse abi kohta teatavate lõivude, tollimaksude, maksude ja muude meetmetega seotud nõuete sissenõudmisel(3) artikli 6 teise lõigu ja artikliga 10.
2. Eelotsusetaotlus on esitatud menetluses, mille poolteks on État belge (Belgia riik) ja Pantochim SA, likvideerimisel. Sisuliselt puudutavad esitatud küsimused seda, kas maksunõude, mis Pantochimil on Belgia riigi vastu, võib tasaarvestada Saksamaa Liitvabariigi käibemaksunõudega sama äriühingu vastu. Saksamaa Liitvabariik on taotlenud Belgia riigilt vastavalt Belgia õigusse üle võetud direktiivile 76/308 abi kõnealuse võla sissenõudmiseks.
3. Teen ettepaneku naasta kohe käesoleva asja faktiliste asjaolude juurde, ent kõigepealt tuleb ära tuua asjakohased õigusnormid.
1. Direktiiv 76/308
4. Direktiivi 76/308 artiklis 6 oli selle algredaktsioonis sätestatud:
2. Sel eesmärgil tuleb kõiki nõudeid, mille kohta on esitatud sissenõudmistaotlus, käsitleda selle liikmesriigi nõuetena, kus asub asutus, kellelt abi taotletakse; […]“.
5. Direktiivi 76/308 artiklis 10 oli selle algredaktsioonis sätestatud:
„Sissenõutavatele nõuetele ei tohi anda eelisõigusi selles liikmesriigis, kus asub asutus, kellelt abi taotletakse.“
2. Direktiiv 2008/55
6. Direktiivi 2008/55 põhjenduses 1 märgitakse:
„Nõukogu 15. märtsi 1976. aasta direktiivi 76/308/EMÜ (vastastikuse abi kohta teatavate lõivude, tollimaksude, maksude ja muude meetmetega seotud nõuete sissenõudmisel) on korduvalt oluliselt muudetud. Selguse ja otstarbekuse huvides tuleks kõnealune direktiiv kodifitseerida.“
7. Direktiivi 2008/55 artiklis 6 on sätestatud:
„Asutus, kellelt abi taotletakse, nõuab abi taotleva asutuse taotluse korral kooskõlas oma asukohariigis samalaadsete nõuete suhtes kohaldatavate õigusnormidega sisse nõuded, mille kohta on olemas nende täitmisele pööramist lubav juriidiline dokument.
Sel eesmärgil tuleb kõiki nõudeid, mille kohta on esitatud sissenõudmistaotlus, käsitada selle liikmesriigi nõuetena, kus asub asutus, kellelt abi taotletakse; […]“.
8. Direktiivi 2008/55 artiklis 10 on sätestatud:
„Artikli 6 teisest lõigust olenemata ei pruugi sissenõutavate nõuete suhtes tingimata kohaldada neid eeliseid, mida antakse samalaadsetele nõuetele, mis tekivad taotluse saanud asutuse asukohaliikmesriigis.“
3. Direktiiv 2010/24/EL
9. Direktiiv 2008/55 on tunnistatud alates 1. jaanuarist 2012 kehtetuks nõukogu 16. märtsi 2010. aasta direktiivi 2010/24/EL vastastikuse abi kohta maksude, maksete ja teiste meetmetega seotud nõuete sissenõudmisel(4) artikliga 29.
10. Direktiivi 2010/24 artikli 10 lõikes 1 on sätestatud:
„Taotluse esitanud asutuse palvel nõuab taotluse saanud asutus sisse nõuded, mille suhtes on olemas taotluse esitanud liikmesriigis täitmisele pööramist lubav juriidiline dokument.“
11. Direktiivi 2010/24 artikli 13 lõikes 1 on sätestatud:
„Sissenõudmistaotluse saanud liikmesriigis käsitletakse mis tahes nõuet, mille suhtes on taotletud sissenõudmist, taotluse saanud liikmesriigi nõudena, välja arvatud juhul, kui käesolevas direktiivis on sätestatud teisiti. Taotluse saanud asutus kasutab volitusi ja menetlusi, mis on ette nähtud taotluse saanud liikmesriigi õigus- või haldusnormidega, mida kohaldatakse samasuguse maksu või makse või samasuguse puudumisel sarnase maksu või maksega seotud nõuete suhtes, kui käesolevas direktiivis ei sätestata teisiti.
Taotluse saanud asutus ei ole kohustatud andma teise liikmesriigi nõuetele eelisõigusi, mis antakse tema enda riigis tekkivatele nõuetele, välja arvatud juhul, kui asjaomased liikmesriigid on teisiti kokku leppinud või kui nii on kehtestatud taotluse saanud liikmesriigi õigusaktidega. Liikmesriik, kes annab teise liikmesriigi nõuetele eelisõiguseid, ei või keelduda samade eelisõiguste andmisest teiste liikmesriikide samadele või sarnastele nõuetele samadel tingimustel.
12. Direktiivi 2010/24 artikli 13 lõikes 5 on sätestatud:
„Ilma et see piiraks artikli 20 lõike 1 kohaldamist, kannab taotluse saanud asutus nõudega seoses sissenõutud summad ning käesoleva artikli lõigetes 3 ja 4 osutatud intressid üle taotluse esitanud asutusele.“
13. 20. juuli 1979. aasta seaduse vastastikuse abi kohta teatavate lõivude, tollimaksude, maksude ja muude meetmetega seotud nõuete sissenõudmisel (loi du 20 juillet 1979 concernant l’assistance mutuelle en matière de recouvrement des créances relatives à certaines cotisations, droits, taxes et autres mesures; Moniteur belge, 30.8.1979, lk 9457; edaspidi „20. juuli 1979. aasta seadus“) artiklis 12 on sätestatud:
„Belgia ametiasutused menetlevad välisriigi ametiasutuste poolt esitatud nõuete sissenõudeid nagu [Belgia] kuningriigi siseselt tekkinud nõudeid.“
14. Nimetatud seaduse artiklis 15 on sätestatud:
„Sissenõutavatele nõuetele ei anta mingeid eeliseid“.
15. 27. detsembri 2004. aasta programmseaduse (loi-programme du 27 décembre 2004; Moniteur belge, 31.12.2004, lk 87006) kuni 7. jaanuarini 2009 kehtinud redaktsiooni artiklis 334 oli sätestatud:
„Kõik võlgnikule tulumaksu, sellega samaväärseks loetavate maksude, käibemaksu, […] käsitlevate õigusnormide alusel tagastamisele või maksmisele kuuluvad summad võib pädev ametnik ilma formaalsusteta arvestada tasutuks […] tulumaksu, sellega samaväärseks loetavate maksude, käibemaksu, […] katteks, kui neid ei ole vaidlustatud või need ei ole enam vaidluse all.
Eelmist taanet kohaldatakse ka arestimise, eraldamise, üleandmise puhul või kui on tegemist konkureerivate nõuete või maksejõuetusmenetlusega.“
16. Põhikohtuasja faktilistele asjaoludele alates 8. jaanuarist 2009 kohaldamisele kuulunud 27. detsembri 2004. aasta programmseaduse artikli 334 esimeses lõigus oli 22. detsembri 2008. aasta programmseaduse (loi-programme du 22 décembre 2008; Moniteur belge, 29.12.2008, lk 68649) artikliga 194 muudetud redaktsioonis ning enne selle muutmist 25. detsembri 2016. aasta seadusega (loi du 25 décembre 2016) sätestatud:
„Kõik summad, mis kuuluvad isikule tagastamisele või maksmisele Service public fédéral Finances’i (föderaalne maksuamet) haldusalas kohaldatavate maksuseaduste alusel või mille kogumise ja sissenõudmise kindlustab nimetatud amet […] võib pädev ametnik omal valikul ilma formaalsusteta arvestada tasutuks isiku poolt vastavate maksuseaduste kohaldamisel tasumisele kuuluvate summade katteks või tasaarvestatuks maksu- või muude nõuetega, mille kogumist ja sissenõudmist korraldab Service public fédéral Finances (föderaalne maksuamet) […] Selle kohaldamine on piiratud asjaomase isiku vaidlustamata võlasummale.
17. Pantochim on aktsiaselts, mille likvideerimine algatati 26. juunil 2001 Tribunal de commerce de Charleroi (Charleroi kaubanduskohus, Belgia) otsusega. Selle likvideerimise käigus tasus Pantochim täielikult oma käibemaksuvõla, mille suhtes kehtis Belgia riigi eelisõigus.
18. Samuti esitas Belgia riik kõnealuses likvideerimismenetluses Saksamaa Liitvabariigile kuuluva 634 275,50 euro suuruse käibemaksuvõla ja intressi nõude (edaspidi „Saksamaa käibemaksunõue“). Seda konkreetset käibemaksunõuet tunnustati tagatiseta võlana. Eelotsusetaotlusest nähtub, et Saksamaa Liitvabariik taotles vastavalt Belgia õigusse üle võetud direktiivile 76/308 abi kõnealuse võla sissenõudmiseks.
19. Käesolevas asjas Euroopa Kohtu seisukohta vajav küsimus tekkis seoses sellega, et Pantochimil on märkimisväärne maksunõue Belgia riigi vastu. Kui Belgia riik teatas, et ta kavatseb 27. detsembri 2004. aasta programmseaduse artikli 334 alusel tasaarvestada oma maksuvõla Pantochimile Saksamaa käibemaksunõudega, vastasid Pantochimi likvideerijad sellele kohtumenetluse alustamisega Belgia riigi vastu. Tribunal de première instance du Hainaut, division Mons (Hainaut’ esimese astme kohus, Monsi kohtumaja, Belgia) otsustas, et Belgia riigil ei olnud õigust kõnealuseid võlgu tasaarvestada. Cour d’appel de Mons (Monsi apellatsioonikohus, Belgia) jättis oma 27. juuni 2016. aasta kohtuotsusega selle otsuse muutmata ning kohustas Belgia riiki maksma Pantochimile 502 991,47 eurot ja intressi.
20. Belgia riik esitas seejärel kassatsioonkaebuse Cour de cassationisse (Belgia kassatsioonikohus). Nimetatud riik leiab, et Cour d’appel de Mons (Monsi apellatsioonikohus) rikkus muu hulgas direktiivi 76/308 artikli 6 lõiget 2 sellega, et ei võimaldanud Saksamaa Liitvabariigi nõuet sisse nõuda nagu omaenda nõuet. Lisaks ei leia Belgia riik, et nõuete tasaarvestamine vastavalt 27. detsembri 2004. aasta programmseaduse artiklile 334 oleks „eelis“ direktiivi 76/308 artikli 10 tähenduses.
21. Nimetatud kohus toob välja rea Cour d’appel de Monsi (Monsi apellatsioonikohus) järeldusi, millele Belgia riik vastu vaidleb.
22. Esiteks leidis Cour d’appel de Mons (Monsi apellatsioonikohus), et „[programmseaduse] artikkel 334 ei välista sõnaselgelt tsiviilseadustiku (Code civil) tasaarvestuse kohta käivate sätete kohaldamist“, mille kohaselt on vajalik „kahe samaliigilise vastastikuse nõude olemasolu […] samas pädevuses tegutsevate samade isikute vahel“. Cour d’appel de Mons (Monsi apellatsioonikohus) märkis, et „isegi kui Saksamaa Liitvabariigi nõuet võib sisse nõuda nagu Belgia riigi enda nõuet, jääb see selle riigi nõudeks“, mistõttu „seadusjärgne tasaarvestus ei ole võimalik, kuna olukorras, kus Belgia riik soovib tasaarvestada oma võlgnevust [äriühingu Pantochim] vastu [äriühingu Pantochim] võlgnevusega Saksamaa Liitvabariigi ees, puudub nõuete vastastikkus samade isikute vahel“. See kohus märgib lisaks, et „isegi kui maksunduslikku tasaarvestust võib pidada tasaarvestuseks sui generis“, siis ka programmseaduse artikkel 334 „ei laienda tasaarvestuse võimalust muudele nõuetele kui Belgia riigi omad“.
23. Teiseks leidis Cour d’appel de Mons (Monsi apellatsioonikohus), et eelöeldut ei muuda ka direktiivi sätted, sest kuigi „need näevad tõesti ette, et nõudeid, mille suhtes on esitatud taotlus, tuleb käsitleda selle taotluse saanud riigi nõudena ja samal viisil“, tuleb siiski arvestada, et „sissenõutavatel nõuetel ei ole teisi selliseid eeliseid, nagu on samasugustel nõuetel, mis tekivad taotluse saanud asutuse asukohaliikmesriigis, kui vaid need, mis on ette nähtud selle riigi seadusandlusega või taotluse esitanud riigi ja taotluse saanud riigi vahelise kokkuleppega.“ Apellatsioonikohus lisas, et „mõiste „eelis“ määratluse puudumisel direktiivis, tuleb „eelisena“ mõista privileegi või eelisõigust nende tavalises tähenduses“. Cour d’appel de Mons (Monsi apellatsioonikohus) lisas, et „mõiste „eelis“ määratluse puudumisel direktiivis, tuleb „eelisena“ mõista privileegi või eelisõigust nende tavalises tähenduses“.
24. Neil asjaoludel otsustas Cour de cassation (Belgia kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas sätet, mille kohaselt tuleb nõuet, mille kohta on esitatud sissenõudmistaotlus, „käsitada selle liikmesriigi nõudena, kus asub asutus, kellelt abi taotletakse“, nagu see on ette nähtud [direktiivi 2008/55] artikli 6 [teises lõigus], millega asendati [direktiivi 76/308] artikli 6 lõige 2, tuleb tõlgendada selliselt, et taotleva riigi nõue on samastatud taotluse saanud riigi nõudega, mistõttu taotleva riigi nõue omandab taotluse saanud riigi nõude staatuse?
2. Kas [direktiivi 2008/55] artiklis 10, ja enne kodifikatsiooni [direktiivi 76/308] artiklis 10 nimetatud terminit „eelis“ tuleb mõista nõude eelisõigusena, mis annab konkurentsi korral nõudele esimuse võrreldes teiste nõuetega, või muu mehhanismina, millega konkurentsi korral saavutatakse nõude eelisjärjekorras tasumine?
3. Kas maksuhalduri õigust teostada konkurentsi korral 27. detsembri 2004. aasta programmseaduse artiklis 334 ette nähtud tingimustel tasaarvestus tuleb pidada eeliseks viidatud direktiivide artikli 10 tähenduses?“
25. Kirjalikud seisukohad esitasid Pantochim, Belgia ja Hispaania valitsus ning Euroopa Komisjon. Euroopa Kohus otsustas teha kohtuotsuse ilma kohtuistungit pidamata.
26. Cour de cassation (Belgia kassatsioonikohus) viitab oma Euroopa Kohtule esitatud eelotsuse küsimustes direktiivide 76/308 ja 2008/55 teatavatele sätetele. Viidatud ei ole direktiivile 2010/24. Pean enne eelotsuse küsimuste analüüsimist vajalikuks määrata kõigepealt kindlaks, milline direktiiv on kohaldatav ratione temporis. See on oluline, kuna direktiivi 76/308 artikli 6 lõige 2, direktiivi 2008/55 artikli 6 lõige 2 ja direktiivi 2010/24 artikli 10 lõige 1 ning artikli 13 lõike 1 esimene lõik on sõnastatud mõneti erinevalt, ehkki nende kohaldamisala on muidugi sama. Seda ei saa aga öelda direktiivi 76/308 artikli 10,(5) direktiivi 2008/55 artikli 10 ning direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 kolmanda lõigu kohta.(6)
27. Euroopa Kohus leidis 1. juuli 2004. aasta kohtuotsuse Tsapalos ja Diamantakis (C‑361/02 ja C‑362/02, EU:C:2004:401) punktis 20, et kuna direktiiv 76/308 reguleerib ainult teises liikmesriigis teatud liiki nõuete tunnustamist ja täitmisele pööramist, sätestamata nende tekkimist või ulatust, siis võib selle direktiivi sätted lugeda menetlusnormideks. Minu arvates on see Euroopa Kohtu seisukoht samuti kohaldatav direktiivide 2008/55 ja 2010/24 suhtes.
28. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kohaldatakse menetlusnorme üldiselt nende jõustumise hetkel kõikide pooleliolevate vaidluste suhtes, samas kui materiaalõigusnorme ei kohaldata tavaliselt enne nende jõustumist tekkinud olukordade suhtes.(7)
29. Direktiivi 2010/24 artiklis 29 on sätestatud, et direktiiv 2008/55 tunnistatakse kehtetuks alates 1. jaanuarist 2012 ning viiteid kehtetuks tunnistatud direktiivile 2008/55 käsitletakse viidetena direktiivile 2010/24.(8) Mingeid üleminekumeetmeid ei ole direktiivis 2010/24 ette nähtud.
30. Seetõttu ma leian, et praegu eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses olevas asjas on kohaldatav direktiiv 2010/24 ja mitte direktiiv 76/308 ega direktiiv 2008/55.
31. Oma esimese küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 esimest lõiku, milles on sätestatud, et „mis tahes nõuet, mille suhtes on taotletud sissenõudmist, [käsitletakse] taotluse saanud liikmesriigi nõudena“, tuleb tõlgendada nii, et selle kohaselt omandab taotluse esitanud liikmesriigi (käesolevas asjas Saksamaa) nõue taotluse saanud liikmesriigi (käesolevas asjas Belgia) nõude staatuse.
32. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on direktiiviga 76/308 kehtestatud ühised eeskirjad vastastikuse abi kohta, et tagada teatud lõivude, tollimaksude ja maksudega seotud nõuete sissenõudmine.(9) See seisukoht kehtib ka direktiivi 2010/24 suhtes.(10) On ju direktiivi 2010/24 eesmärgiks laiendada direktiiviga 2008/55 kodifitseeritud direktiivi 76/308 kohaldamisala nõuetele, mis ei olnud seni eelnimetatud direktiividega hõlmatud, et tagada paremini liikmesriikide finantshuvid ja siseturu neutraalsus ning muuta vastastikune abi tulemuslikumaks ja tõhusamaks. Võttes arvesse abitaotluste suurenenud arvu, on direktiivi 2010/24 eesmärk seega kokkuvõttes hõlbustada ja edendada sellist vastastikust abi.(11)
33. Direktiivi 2010/24 artiklis 1 on sätestatud, et selle direktiiviga kehtestatakse eeskirjad, mille kohaselt liikmesriigid annavad kõikides liikmesriikides abi artiklis 2 nimetatud ja teises liikmesriigis tekkinud mis tahes nõuete sissenõudmisel. Direktiivi 2010/24 artikli 2 lõike 1 punktis a on sätestatud, et abitaotluse võib esitada muu hulgas seoses nõuetega, mis on seotud kõikide maksude ja maksetega, mida koguvad liikmesriigid või mida kogutakse liidu nimel.(12) Direktiivi 2010/24 artikli 10 lõike 1 kohaselt nõuab taotluse saanud asutus teise liikmesriigi taotluse esitanud asutuse palvel sisse nõuded, mille suhtes on olemas taotluse esitanud liikmesriigis täitmisele pööramist lubav juriidiline dokument.
34. Euroopa Kohus märkis 26. aprilli 2018. aasta kohtuotsuse Donnellan (C‑34/17, EU:C:2018:282) punktis 48, et vastavalt direktiivi 2010/24 artikli 13 lõikele 1 tuleb sissenõudmistaotluse esemeks olevat nõuet käsitleda taotluse saanud liikmesriigi nõudena ning „viimasel tuleb seetõttu kasutada volitusi ja menetlusi, mis on ette nähtud selle liikmesriigi õiguskorras niisuguste õigus- või haldusnormidega, mida kohaldatakse samasuguse või sarnase maksu või maksega seotud nõuete suhtes“.(13)
35. On siiski oluline rõhutada nende 26. aprilli 2018. aasta kohtuotsuses Donnellan (C‑34/17, EU:C:2018:282) esitatud seisukohtade piire. Selle kohtuotsuse sõnastusest on selge, et Euroopa Kohus viitas selles taotluse saanud riigi menetluslikele kohustustele. Seetõttu ma leian, et ehkki direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 esimene lõik nõuab, et taotluse esitanud liikmesriigi nõuded tuleks menetluslikult lugeda võrdväärseteks(14) taotluse saanud liikmesriigi omadega, kehtivad selle võrdsustamist ette nägeva sätte kohaldamisala suhtes siiski piirid. Konkreetsemalt ei omanda see nõue materiaalõiguslikult taolise nõude staatust, mille võib esitada taotluse saanud liikmesriik.
36. See on selge artikli 13 lõike 1 enda sõnastusest ja kontekstist. Nii on näiteks direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 kolmandas lõigus sätestatud, et „taotluse saanud asutus ei ole kohustatud andma teise liikmesriigi nõuetele eelisõigusi, mis antakse tema enda riigis tekkivatele nõuetele, välja arvatud juhul, kui asjaomased liikmesriigid on teisiti kokku leppinud või kui nii on kehtestatud taotluse saanud liikmesriigi õigusaktidega“.(15) See on iseenesest piisav näitamaks, et taotluse saanud liikmesriigi nõudeid käsitletakse üsna lahus ja eraldiseisvatena taotluse esitanud liikmesriigi omadest. Omal moel näitab see ka direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 esimeses lõigus sätestatud võrdsustamise piire, sest kui taotluse esitanud riigi nõuet koheldaks tõesti selles suhtes materiaalõiguslikult identsena taotluse saanud riigi nõudega, siis oleks nimetatud direktiivi kõnealuse sätte kolmas lõik liigne ja mittevajalik.
37. Minu arvates on direktiivis 2010/24 seega silmas peetud, et taotluse saanud liikmesriik tegutseb taotluse esitanud liikmesriigi nõude täitmisel viimati nimetatu teatavat liiki esindajana.(16) Ent kui nõuet ei ole taotluse saanud liikmesriigile konkreetselt loovutatud – ega väideta, et seda oleks käesolevas asjas tehtud – jääb asjaomane nõue taotluse esitanud liikmesriigi omaks.(17)
38. Tuleb muidugi osutada, et direktiivi 2010/24 artikli 1 kohaselt on taotluse saanud liikmesriigi roll abistada taotluse esitanud liikmesriiki viimati nimetatu nõude sissenõudmisel. Ma jagan seega Hispaania valitsuse seisukohta,(18) et taotluse esitanud liikmesriigi nõuet ei saa samastada taotluse saanud liikmesriigi nõudega ning et taotluse esitanud liikmesriigi nõue ei omanda taotluse saanud liikmesriigi nõude staatust.(19)
39. Selles suhtes on Euroopa Kohus hiljuti 14. märtsi 2019. aasta kohtuotsuse Metirato (C‑695/17, EU:C:2019:209) punktis 40 märkinud, et „kuna direktiivis 2010/24 ei ole kindlaks määratud, kuidas taotluse saanud liikmesriik hoiab sissenõutud summasid enne nende ülekandmist taotluse esitanud liikmesriigile, kuulub see liikmesriikide pädevusse, tingimusel et sissenõutud summade ja kohaldatava intressi ülekandmise kohustus on täidetud“.(20)
40. Eeltoodut arvestades leian, et direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 esimest lõiku, mille kohaselt „käsitletakse mis tahes nõuet, mille suhtes on taotletud sissenõudmist, taotluse saanud liikmesriigi nõudena“, tuleb tõlgendada nii, et see tähendab lihtsalt, et viimati nimetatud liikmesriik peab kasutama tema õiguskorra õigus- või haldusnormide kohaselt identsete või sarnaste maksude või maksetega seotud nõuete suhtes kohaldatavaid volitusi ja menetlusi. Samas on direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 esimese ja kolmanda lõigu sõnastusest selge, et taotluse esitanud liikmesriigi nõue ei omanda sellega seoses taotluse saanud liikmesriigi materiaalõigusliku nõude staatust.
41. Teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt Euroopa Kohtul kindlaks määrata, kas mõistet „eelis“ direktiivi 76/308 artiklis 10 ja direktiivi 2008/55 artiklis 10 tuleks mõista nõudele antud eelisõigusena, mis annab konkurentsi korral nõudele esimuse võrreldes teiste nõuetega, või muu mehhanismina, millest tulenevalt tuleb konkurentsi korral see nõue eelisjärjekorras tasuda.
42. Nagu ma märkisin käesoleva ettepaneku punktis 30, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses olevas asjas kohaldatav direktiiv 2010/24 ja mitte direktiiv 76/308 või direktiiv 2008/55. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on seega vaja tõlgendada direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 kolmandat lõiku. Selles suhtes ta küsib, kas mõistet „eelis“ tuleks mõista nõude eelisõigusena, mis annab konkurentsi korral nõudele esimuse võrreldes teiste nõuetega, või muu mehhanismina, millest tulenevalt tuleb konkurentsi korral see nõue eelisjärjekorras tasuda. Vaatamata selle küsimuse formaalsele sõnastusele, ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus minu meelest selgitanud, milline praktiline vahe oleks tema õigussüsteemis neil kahel variandil.
43. Analüüsin seetõttu seda küsimust suhteliselt abstraktselt, võttes aluseks direktiivi sõnastuse.
44. Tuleb märkida, et direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 kolmanda lõigu ingliskeelses versioonis ei ole kasutatud sõna „eelis“ (privilege).(21) Selles on hoopis sätestatud, et taotluse saanud liikmesriik ei ole kohustatud andma teise liikmesriigi nõuetele eelisõigusi (preferences),(22) mis antakse tema enda riigis tekkivatele sarnastele nõuetele, välja arvatud juhul, kui asjaomased liikmesriigid on teisiti kokku leppinud või kui nii on kehtestatud taotluse saanud liikmesriigi õigusaktidega.(23)
45. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleneb liidu õiguse ühetaolise kohaldamise vajadusest ning võrdsuse põhimõttest, et sellise liidu õigusnormi sõnastust, milles ei viidata selle tähenduse ja kohaldamisala kindlaksmääramiseks sõnaselgelt liikmesriikide õigusele, tuleb tavaliselt tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt ning sellise tõlgenduse andmisel tuleb arvesse võtta sätte konteksti ja asjaomase õigusakti eesmärki.(24) Lisaks tuleb direktiivis 2010/24 kasutatud mõiste „eelisõigused“ (ja/või „privilèges“ prantsuskeelses versioonis(25)) tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramisel võtta arvesse üldist konteksti,(26) milles seda terminit kasutatakse, ning selle tavapärast tähendust igapäevases kõnes.(27)
46. Mõistet „eelisõigused“, mida on kasutatud ainult direktiivi 2010/24 põhjenduses 14 ning artikli 13 lõike 1 kolmandas lõigus, ei ole direktiivis määratletud ning samuti ei ole selle määratlemiseks viidatud liikmesriikide õigusele. Direktiivi 2010/24 põhjenduses 14 märgitakse sisuliselt, et kui taotluse saanud liikmesriik kasutab volitusi, mis on talle antud samalaadsete maksude või maksete suhtes kohaldatavate siseriiklike õigusaktidega, siis ei tuleks neid õigusakte „üldiselt kohaldada eelisõiguste suhtes, mis määratakse taotluse saanud liikmesriigis tekkivatele nõuetele. Eelisõigusi peaks olema siiski võimalik laiendada teiste liikmesriikide nõuetele asjaomaste liikmesriikide vahelise kokkuleppe alusel“.(28)
47. Direktiivi 2010/24 artikkel 13 kannab pealkirja „Sissenõudmistaotluse täitmine“. Direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 esimeses lõigus on sisuliselt sätestatud, et taotluse saanud asutus peab kasutama sissenõudmistaotluse esemeks olevate nõuete sissenõudmiseks volitusi ja menetlusi, mis on ette nähtud taotluse saanud liikmesriigi õigus- või haldusnormidega. Iga sellist nõuet tuleb sellega seoses käsitleda taotluse saanud liikmesriigi nõudena, kui kõnealuses direktiivis ei ole sätestatud teisiti.
48. Minu arvates ei ole direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 kolmanda lõigu sõnastamisel silmas peetud erandit selle artikli esimesest lõikest – pigem viidatakse selles millelegi eraldiseisvale nendest volitustest ja menetlustest, mida kohaldatakse sissenõudmistaotluse täitmisel. Võttes arvesse selle sätte üldist konteksti ja sõnastust ma leian, et see hõlmab teatavatel juhtudel direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 esimeses lõigus nimetatutega võrreldes täiendavaid õigusi või soodustusi, mida on antud taotluse saanud liikmesriigi nõuete täitmisele taotluse esitanud liikmesriigi nõuete ees. Nagu ma olen juba märkinud, kinnitab kõik see esimese küsimuse suhtes tehtud järeldust, et taotluse esitanud riigi nõuet ei pea materiaalõiguslikult käsitlema taotluse saanud riigi poolt esitatud nõudena, kuna, kordan, nõude taolise materiaalõigusliku staatuse korral oleks kogu see regulatsioon tarbetu.
49. Võttes arvesse seda laia ja täpsustamata viisi, kuidas mõistet „eelisõigused“ direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 kolmandas lõigus kasutatakse, ma leian, et see mõiste viitab mis tahes mehhanismile, mis toob konkureerivate nõuete korral kaasa taotluse saanud liikmesriigi nõude tasumise eelisjärjekorras. See hõlmab – kuid mitte ainult – eelisõigust või esimust, mis antakse taotluse saanud liikmesriigi nõuetele seoses nende tasumise järjekohtadega asjaomase liikmesriigi maksejõuetussüsteemis.(29) Samamoodi on taotluse saanud liikmesriigil direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 kolmandas lõigus ette nähtud viisil õigus, kuid mitte kohustus omistada selline eelisõigus või esimus taotluse esitanud liikmesriigi nõuetele.(30)
D. Kolmas küsimus
50. Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks teha, kas maksuhalduri õigust teostada konkurentsi korral sellistes õigusnormides nagu 27. detsembri 2004. aasta programmseaduse artiklis 334 või 22. detsembri 2008. aasta programmseaduse artiklis 194 ette nähtud tingimustel tasaarvestus tuleb pidada eelisõiguseks direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 kolmanda lõigu tähenduses.
51. Nagu komisjon oma kirjalikes seisukohtades märgib, kuulub üldine pädevus tasaarvestada vastastikuseid nõudeid liikmesriigi õiguses nõuete sissenõudmise suhtes ette nähtud volituste ja menetluste hulka. See tasaarvestamise volitus ei kehti seega mitte ainult taotluse saanud liikmesriigi (käesolevas asjas Belgia riigi) nõuete suhtes, vaid ka teiste võlausaldajate nõuete suhtes, kui on tegemist vastastikuste nõuetega.(31) Seetõttu ma leian, et vastastikuste nõuete tasaarvestamise volitus kuulub põhimõtteliselt direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 esimese lõigu kohaldamisalasse.(32) Seega, kui näiteks Pantochimil ja Saksamaa Liitvabariigil oleks vastastikuseid nõudeid, siis oleks need põhimõtteliselt võimalik – kui see ja kõik muud Belgia õiguse tingimused on täidetud – teineteisega tasaarvestada.
52. Eelotsusetaotlusest ei nähtu võibolla piisavalt selgelt, kas 27. detsembri 2004. aasta programmseaduse artikliga 334 või 22. detsembri 2008. aasta programmseaduse artikliga 334 tehakse erand Belgia tsiviilseadustiku tasaarvestuse üldeeskirjadest. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab seda kontrollima, kuid näib, et need üldeeskirjad nõuavad vastastikuste nõuete olemasolu samas pädevuses tegutsevate samade isikute vahel. Seega ei ole selge, kas taotluse saanud liikmesriigi (käesolevas asjas Belgia) nõudeid, mis kuuluvad direktiivi 2010/24 artikli 2 kohaldamisalasse, koheldakse tasaarvestuseeskirjade kohaldamisel erinevalt teiste võlausaldajate nõuetest.
53. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on toonud eelotsusetaotluses ära väljavõtteid Cour d’appel de Monsi (Monsi apellatsioonikohus) 27. juuni 2016. aasta kohtuotsusest, milles leiti, et ei 27. detsembri 2004. aasta programmseaduses ega 22. detsembri 2008. aasta programmseaduses tehta erandeid Belgia tsiviilseadustiku tasaarvestuse üldeeskirjadest, milles, nagu olen juba märkinud, nõutakse vastastikuste nõuete olemasolu samade isikute vahel. Lisaks märgib Cour d’appel de Mons (Monsi apellatsioonikohus), et isegi kui Saksamaa Liitvabariigi nõuet oleks võimalik sisse nõuda Belgia riigile võlgnetava summana, jääb see ikkagi Saksamaa Liitvabariigi nõudeks ning vastastikuste nõuete puudumisel ei ole tasaarvestus võimalik.
54. Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab oma eelotsusetaotluses samuti teatavatele Belgia riigi argumentidele tema apellatsioonimenetluses. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib selles suhtes, et Belgia riigi väitel on 27. detsembri 2004. aasta programmseaduses ja 22. detsembri 2008. aasta programmseaduses ette nähtud sui generis tasaarvestamise süsteem, mis ei nõua maksuasjades võlgade ja nõuete vastastikkust. Belgia riik väitis, et seega on lubatud tasaarvestada nõudeid, mille aluseks on vastavalt direktiivile 2010/24 esitatud sissenõudmistaotlus.
55. Belgia valitsus väidab oma Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades, et kolmas küsimus on vastuvõetamatu, kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole selgitanud Belgia tsiviilseadustiku tasaarvestuseeskirju ega 27. detsembri 2004. aasta programmseaduses ja 22. detsembri 2008. aasta programmseaduses ette nähtud tasaarvestusmehhanismi.
56. Küll veidi kõheldes pean ennast siiski kohustatuks selle väitega nõustuma. Kuivõrd nii eelotsusetaotluses kui ka Euroopa Kohtu toimikus puuduvad sisuliselt selgitused, kuidas see väidatav sui generis mehhanism toimib ning kas üldse ja millisel määral see erineb Belgia tsiviilseadustiku tasaarvestuseeskirjadest, siis ei ole mul võimalik hinnata mingilgi tähenduslikul viisil, kas see mehhanism on hõlmatud direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 esimeses lõigus kasutatud mõistega „volitused ja menetlused“ või kujutab endast selle asemel hoopis eelist kolmanda lõigu tähenduses.
57. Belgia valitsus väidab teise võimalusena lisaks vastuvõetamatuse väitele, et kõnealune sui generis mehhanism pelgalt lihtsustab sissenõudmismenetlust ning seda ei tuleks seetõttu eeliseks (eelisõiguseks) pidada.
58. Kui Euroopa Kohus peaks asuma seisukohale, et kolmas küsimus on vastuvõetav ning kui, nagu Belgia valitsus väidab, see mehhanism pelgalt lihtsustab sissenõudmismenetlust ega anna tema nõuete tasumise järjekoha osas eelisõigust ega esimust ega eelista Belgia riiki kui kreeditori muul moel,(33) siis kuulub see mehhanism minu arvates direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 esimeses lõigus kasutatud mõiste „volitused ja menetlused“ kohaldamisalasse.
59. Kõik see tähendab, et liikmesriikidel on õigus kehtestada oma riigisisestes võlgade sissenõudmiseeskirjades üldine tasaarvestusvolitus kõikide võlgade suhtes ning loobuda vastastikkuse nõudest, olenemata võlausaldaja isikust. Kui just sellega oligi tegemist 27. detsembri 2004. aasta programmseaduse ja 22. detsembri 2008. aasta programmseaduse puhul – mille hindamine ja tuvastamine on täielikult riigisiseste kohtute ülesanne – siis tuleb sellist laiendatud tasaarvestusvolitust pidada hõlmatuks liikmesriigi õigusnormides maksejõuetusmenetluse suhtes kehtestatud tavaliste „volituste ja menetlustega“, nagu see on ette nähtud direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 esimeses lõigus.
60. Teisalt aga tuleb märkida, et komisjoni väitel näib kõnealune mehhanism toovat kaasa eelisõiguse andmise Belgia riigile tehtavate maksete suhtes, mis kaldub kõrvale tavalistest tasaarvestuseeskirjadest ning mida tuleks seetõttu pidada eeliseks (eelisõiguseks) direktiivi 2010/34 artikli 13 lõike 1 kolmanda lõigu tähenduses.(34) Ehkki on kahetsusväärne, et seda küsimust tuleb kaaluda pelgalt hüpoteetiliselt, on minu arvates nii, et kui 27. detsembri 2004. aasta programmseadus ja 22. detsembri 2008. aasta programmseadus näevad võlanõuete vastastikkusest loobumisega Belgia riigi kasuks ette tasaarvestamise eelisõiguse või laiendatud tasaarvestusõiguse, mida ei ole teistel võlausaldajatel, siis kujutab see endast „eelisõigust“ direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 kolmanda lõigu tähenduses.
61. Muidugi, isegi kui see oleks nii, siis see iseenesest ei muudaks midagi, kuna tuleb osutada, et direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 kolmandas lõigus on samuti sätestatud, et taotluse saanud liikmesriigid ei ole kohustatud andma selliseid eelisõigusi taotluse esitanud liikmesriigi sarnastele nõuetele, välja arvatud juhul, kui asjaomased liikmesriigid on selles konkreetselt kokku leppinud või kui sellised taotluse esitanud liikmesriigi nõuete eelisõigused on kehtestatud taotluse saanud liikmesriigi õigusaktidega.
62. Euroopa Kohtu toimikust ning eelkõige 20. juuli 1979. aasta seaduse artiklist 15(35) nähtub, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Belgia õiguskorras ei ole antud taotluse esitanud liikmesriigi nõuetele mingit sellist eelisõigust ega eelist.(36)
63. Lisaks ei muuda sellekohaste normide puudumisel direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 kolmas lõik samamoodi nagu selle esimene lõik taotluse esitanud liikmesriigi nõude staatust ega too kaasa selle üleminekut taotluse saanud liikmesriigile. Sellest järeldub, et taotluse esitanud liikmesriigi nõue ei saa sellistest eelisõigustest tulenevalt omandada taotluse saanud liikmesriigi nõude staatust. Märgin selguse huvides samuti, et võttes arvesse direktiivi 2010/24 eesmärki, milleks on muu hulgas tagada, et taotluse saanud liikmesriik abistab taotluse esitanud liikmesriiki viimati nimetatu nõuete sissenõudmisel, peab eelisõiguste andmine vastavalt direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 kolmandale lõigule tulema taotluse esitanud liikmesriigile kasuks ja mitte kahjuks.
64. Eelnevaid kaalutlusi arvestades teen ettepaneku vastata Cour de cassation’i (Belgia kassatsioonikohus) küsimustele järgmiselt:
Nõukogu 16. märtsi 2010. aasta direktiivi 2010/24/EL vastastikuse abi kohta maksude, maksete ja teiste meetmetega seotud nõuete sissenõudmisel artikli 13 lõike 1 esimest lõiku, mille kohaselt „käsitletakse mis tahes nõuet, mille suhtes on taotletud sissenõudmist, taotluse saanud liikmesriigi nõudena“, tuleb tõlgendada nii, et selle kohaselt peab viimati nimetatud liikmesriik kasutama tema õiguskorra õigus- või haldusnormide kohaselt identsete või sarnaste maksude või maksetega seotud nõuete suhtes kohaldatavaid volitusi ja menetlusi. Direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 esimest ja kolmandat lõiku tuleb aga tõlgendada nii, et taotluse esitanud liikmesriigi nõue ei omanda taotluse saanud liikmesriigi materiaalõigusliku nõude staatust.
Mõiste „eelisõigused“ direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 kolmandas lõigus viitab mis tahes mehhanismile, mis toob konkureerivate nõuete korral kaasa taotluse saanud liikmesriigi nõude tasumise eelisjärjekorras. See hõlmab, kuid mitte ainult, eelisõigusi või järjekohaõigusi, mis antakse taotluse saanud liikmesriigi nõuetele seoses nende tasumise järjekohtadega asjaomase liikmesriigi maksejõuetussüsteemis. Taotluse saanud liikmesriigil on õigus, kuid mitte kohustus anda selline eelisõigus või järjekohaõigus taotluse esitanud liikmesriigi nõuetele.
Üldine pädevus tasaarvestada vastastikuseid nõudeid kuulub liikmesriigi õiguses nõuete sissenõudmise suhtes ette nähtud volituste ja menetluste hulka ning ei kehti mitte ainult taotluse saanud liikmesriigi nõuete suhtes, vaid ka teiste võlausaldajate nõuete suhtes, kui on tegemist vastastikuste nõuetega, ning on põhimõtteliselt hõlmatud direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 esimese lõiguga.
Mehhanism, mis pelgalt lihtsustab sissenõudmismenetlust ega anna taotluse saanud liikmesriigi nõuetele tasumise järjekoha osas eelisõigust ega esimust, kuulub direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 esimeses lõigus kasutatud mõiste „volitused ja menetlused“ kohaldamisalasse.
Direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 kolmas lõik ei muuda taotluse esitanud liikmesriigi nõude staatust ega too kaasa selle üleminekut taotluse saanud liikmesriigile. Võttes arvesse direktiivi 2010/24 eesmärki, milleks on muu hulgas tagada, et taotluse saanud liikmesriik abistab taotluse esitanud liikmesriiki viimati nimetatu nõuete sissenõudmisel, peab eelisõiguste andmine vastavalt direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 kolmandale lõigule tulema taotluse esitanud liikmesriigile kasuks ja mitte kahjuks.
2 EÜT 1976, L 73, lk 18; ELT eriväljaanne 02/01, lk 44.
3 ELT 2008, L 150, lk 28.
4 ELT 2010, L 84, lk 1.
5 Selle algses redaktsioonis.
6 Euroopa Kohus on juba märkinud 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsuse komisjon vs. nõukogu (C‑338/01, EU:C:2004:253) punktis 72, et „mis puudutab direktiivi 76/308 artiklit 10, milles oli sätestatud, et sissenõutavatele nõuetele ei tohi anda eelisõigusi selles liikmesriigis, kus asub asutus, kellelt abi taotletakse, siis selle artikli [nõukogu 15. juuni 2001. aasta direktiiviga 2001/44/EÜ, millega muudetakse direktiivi 76/308, (EÜT 2001, L 175, lk 17; ELT eriväljaanne 02/12, lk 27)] muudetud redaktsioonis on sätestatud, et selliste nõuete suhtes ei pruugita tingimata kohaldada neid eeliseid, mida antakse samalaadsetele nõuetele, mis tekivad taotluse saanud asutuse asukohaliikmesriigis. Selline muudatus kujutab endast olulist muudatust direktiiviga 76/308 hõlmatud nõuete kohtlemises, kuivõrd see võrdub kõnealuste nõuete suhtes seni kohaldatud põhimõtte ümberpööramisega selliselt, et neile ei tohi anda taotluse saanud asutuse asukohaliikmesriigis eelisõigusi.“ Kohtujuristi kursiiv.
7 1. juuli 2004. aasta kohtuotsus Tsapalos ja Diamantakis (C‑361/02 ja C‑362/02, EU:C:2004:401, punkt 19). Komisjon märgib oma seisukohtade punktis 42, et kuivõrd eelotsusetaotluses ei märgita Saksamaa Liitvabariigi esitatud sissenõudetaotluse kuupäeva, siis ei ole võimalik tuvastada, milline neis kolmest direktiivist on põhikohtuasjas kohaldatav. Pantochim ning Belgia ja Hispaania valitsus viitavad nii direktiivile 76/308 kui ka direktiivile 2008/55.
8 Direktiiv 76/308 tunnistati kehtetuks direktiivi 2008/55 artikliga 25 alates 30. juunist 2008. Vt direktiivi 2008/55 artikkel 26.
9 18. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus X (C‑498/10, EU:C:2012:635, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
10 Direktiivi 2010/24 põhjenduses 1 märgitakse, et „liikmesriikide vahel vastastikuse abi andmine teatavate maksude ja teiste meetmetega seotud liikmesriikide või liidu nõuete sissenõudmisel aitab kaasa siseturu nõuetekohasele toimimisele. See tagab maksustamise neutraalsuse ja on võimaldanud liikmesriikidel kõrvaldada diskrimineerivad kaitsemeetmed piiriülestes tehingutes, mis on kavandatud vältimaks pettusi ja kaotusi eelarvetuludes“. Vt ka 26. aprilli 2018. aasta kohtuotsus Donnellan (C‑34/17, EU:C:2018:282, punkt 42).
11 Vt selle kohta 14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Metirato (C‑695/17, EU:C:2019:209, punkt 29). Vt ka direktiivi 2010/24 põhjendus 4, milles märgitakse, et „liikmesriikide finantshuvide ja siseturu neutraalsuse paremaks tagamiseks on tarvis laiendada vastastikust sissenõudmisabi neile maksudele ja maksetele, mis ei ole vastastikuse sissenõudmisabiga veel hõlmatud, samas kui selleks, et tulla toime abitaotluste suurenenud arvuga ja saavutada paremaid tulemusi, tuleb abi muuta tulemuslikumaks ja tõhusamaks ning hõlbustada selle andmist. Nende eesmärkide saavutamiseks on vaja teha olulisi kohandusi ning selleks ei piisa üksnes kehtiva direktiivi 2008/55/EÜ muutmisest. See direktiiv tuleks seetõttu kehtetuks tunnistada ja asendada uue õigusaktiga, mis põhineb direktiivi 2008/55/EÜ saavutustel, kuid näeb vajaduse korral ette selgemad ja täpsemad eeskirjad“.
12 Tuleb märkida, et nõukogu 6. detsembri 1979. aasta direktiiv 79/1071/EMÜ, millega muudetakse direktiivi 76/308 (EÜT 1979, L 331, lk 10; ELT eriväljaanne 02/01, lk 299), laiendas direktiivi 76/308 kohaldamisala käibemaksuga seotud nõuetele.
13 Vt ka seoses direktiiviga 76/308 analoogia alusel 14. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus Kyrian (C‑233/08, EU:C:2010:11, punkt 43).
14 Taotluse saanud liikmesriigi õigus keelduda abi andmisest taotluse esitanud liikmesriigile on väga piiratud. Vt 26. aprilli 2018. aasta kohtuotsus Donnellan (C‑34/17, EU:C:2018:282, punktid 49–51).
16 Taotluse saanud liikmesriik peab põhimõtteliselt nõudma tal seoses sissenõudmistaotlusega tekkivate kulude hüvitamist pigem asjaomaselt võlgnikult kui taotluse esitanud liikmesriigilt. Direktiivi 2010/24 artikli 20 lõike 1 kohaselt „[…] nõuab taotluse saanud asutus asjaomaselt isikult sisse ja peab kinni kõik talle sissenõudmisega seoses tekkinud kulud kooskõlas taotluse saanud liikmesriigi õigusnormidega“.
17 Euroopa Kohus märkis 14. märtsi 2019. aasta kohtuotsuses Metirato (C‑695/17, EU:C:2019:209, punktid 33 ja 34), et direktiivi 2010/24 artikkel 14 näeb ette pädevuse jaotuse taotluse esitanud liikmesriigi ja taotluse saanud liikmesriigi kohtute vahel. Nii tuleb nõuet puudutavates vaidlustes pöörduda taotluse esitanud liikmesriigi kohtusse, samas kui taotluse saanud liikmesriigis võetud täitemeetmete osas tuleb pöörduda viimati nimetatud liikmesriigi kohtusse. Euroopa Kohtu sõnul tuleneb see pädevuse jaotus asjaolust, et nõue ja selle täitmisele pööramist lubavad juriidilised dokumendid põhinevad taotluse esitanud liikmesriigis kehtivatel õigusnormidel, samas kui taotluse saanud liikmesriigis on võetud täitemeetmeid vastavalt selles riigis kohaldatavatele õigusnormidele. See pädevuse jaotus näitab minu meelest seda, et direktiiv 2010/24 sisaldab menetluseeskirju ja mitte materiaalõiguslikke norme, mis reguleerivad muu hulgas nõude kehtivust või alust.
18 Vt tema seisukoha punkt 27.
19 Pantochim leiab, et taotluse saanud liikmesriik tegutseb taotluse esitanud liikmesriigi nimel. Vt tema seisukohtade lehekülg 8. Belgia valitsus märgib oma seisukohtade punktides 18 ja 21, et taotluse esitanud liikmesriigi nõue omandab taotluse saanud liikmesriigi nõude staatuse ning taotluse esitanud liikmesriigi nõue võrdsustatakse täielikult taotluse saanud liikmesriigi omaga.
20 Kohtujuristi kursiiv. Vt direktiivi 2010/24 artikli 13 lõige 5. Märgiksin, et ehkki Euroopa Kohus järgis oma 14. märtsi 2019. aasta kohtuotsuses Metirato (C‑695/17, EU:C:2019:209) suuresti kohtujurist Bobeki ettepanekut kohtuasjas Metirato (EU:C:2018:944), ei kasutanud ta mõistet „täielik võrdsustamine“, mida nimetatud kohtujurist kasutas oma ettepanekus, viitamaks direktiivi 2010/24 artikli 13 lõikes 1 sätestatud põhimõttele, mille kohaselt tuleb nõuet, mille suhtes on taotletud sissenõudmist, käsitleda taotluse saanud liikmesriigi nõudena.
21 Direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 kolmanda lõigu prantsuskeelses versioonis on kasutatud nii terminit „préférences“ kui ka terminit „privilèges“. Direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 kolmanda lõigu hispaania-, tšehhi-, taani-, saksa-, eesti-, itaalia-, läti-, leedu-, ungari-, malta-, hollandi-, poola-, portugali-, rumeenia-, slovaki-, sloveeni- ja rootsikeelsetes versioonides kasutatakse läbivalt sama või peaaegu võrdväärset terminit. See termin vastab ingliskeelsetele terminitele „preferences“, „privileges“, „priority (right)“ või „prerogatives“.
22 Ma leian, et direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 kolmanda lõigu mõiste „eelisõigused“ on tegelikult direktiivi 76/308 artiklis 10 kasutatud mõiste „eelisõigused“ ja direktiivi 2008/55 artiklis 10 kasutatud mõiste „eelis“ sünonüüm. Tuleb siiski rõhutada, et need artiklid ise on samas oma kohaldamisalalt üsna erinevad ning nende sisu on aja jooksul muutunud. Vt artikli 1 lõige 9 komisjoni ettepanekus Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi kohta, millega muudetakse nõukogu direktiivi 76/308/EMÜ vastastikuse abi kohta Euroopa Põllumajanduse Arendus‑ ja Tagatisfondi (ESGGF) rahastamissüsteemi kuuluvatest meetmetest tulenevate nõuete ning põllumajandusmaksude ja tollimaksude ning käibemaksu ja teatavate aktsiiside sissenõudmisel (98/C 269/06), KOM(1998) 364 lõplik, milles on kasutatud mõistet „eelisõigused“ ja mitte mõistet „eelised“. Lõpuks vastu võetud õigusaktis, nimelt direktiivis 2001/44, on kasutatud mõistet „eelised“.
23 Pantochim (tema seisukohtade lk 10), Hispaania valitsus (tema seisukohtade punkt 31) ning Cour d’appel de Mons (Monsi apellatsioonikohus) leiavad, et „eelis“ viitab soodsamale kohtlemisele või esimusele. Belgia valitsus väidab, et mõistet „eelis“ tuleks mõista kui nõudele antud eelisõigust, mis annab konkureerivate nõuete korral esimuse teiste nõuete ees (tema seisukohtade punkt 40). Komisjon leiab, et seda tuleb mõista kui nõudele omistatavat esimusliku tasumise õigust (tema seisukohtade punkt 32).
24 16. novembri 2017. aasta kohtuotsus Kozuba Premium Selection (C‑308/16, EU:C:2017:869, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
25 Rõhutan veel kord, et pean neid mõisteid sünonüümideks.
26 Direktiivi 2010/24 vastuvõtmisega päädinud komisjoni ettepanekus ei viidatud eelisõigustele vaid eelistele. Vt ettepanek: nõukogu direktiiv vastastikuse abi kohta maksude, tollimaksude ja teiste meetmetega seotud nõuete sissenõudmisel (KOM(2009) 28 lõplik; edaspidi „direktiivi 2010/24 ettepanek“), põhjendus 13 ja artikli 22 lõige 2. Selles ettepaneku sättes on sisuliselt sätestatud, et direktiivi reguleerimisalasse kuuluva nõudega seotud abitaotluse täitmisel kasutab taotluse saanud asutus mitte ainult volitusi vaid ka eeliseid, mis on ette nähtud taotluse saanud liikmesriigis tekkinud nõuetele. Direktiivi 2010/24 kujunemisloost ei ole selge, miks eri keeleversioonides asendati termin „eelis“ terminiga „eelisõigus“ ning kas sellisel muudatusel oli üldse mingi eesmärk ning milline see oli.
27 4. mai 2006. aasta kohtuotsus Massachusetts Institute of Technology (C‑431/04, EU:C:2006:291, punkt 17 ja seal viidatud kohtupraktika).
28 Vt vastupidi direktiivi 2010/24 ettepaneku artikli 22 lõige 2.
29 Sellega seoses märgin, et direktiivi 2010/24 ei kohaldata mitte ainult juhtudele, kus taotluse esitanud liikmesriigi võlgnik on maksejõuetu. Direktiivi 2010/24 kohaldamisala hõlmab kõiki selles artiklis 2 nimetatud nõudeid, mille puhul kehtib muu hulgas rida piiranguid direktiivi artiklis 18 sätestatud taotluse saanud asutuse kohustuste suhtes.
30 Direktiivi 2010/24 artikli 13 lõike 1 kolmandas lõigus on samuti sätestatud, et liikmesriik, kes annab teise liikmesriigi nõuetele eelisõiguseid, ei või keelduda samade eelisõiguste andmisest teiste liikmesriikide samadele või sarnastele nõuetele samadel tingimustel. Kui taotluse saanud liikmesriik on andnud mõne teise liikmesriigi nõuetele eelisõigusi, siis tuleb need anda võrdsel alusel ka kõikide teiste liikmesriikide nõuetele. Ma leian, et kuivõrd sellised eelisõigused võivad olla kahjulikud teistele võlausaldajatele, siis peavad sellised eelisõigused olema kehtestatud läbipaistval viisil seadusega, et teised võlausaldajad oleksid neist teadlikud.
31 Belgia õiguse asjaomased tasaarvestuseeskirjad peab muidugi kindlaks määrama eelotsusetaotluse esitanud kohus.
32 Vt selle kohta komisjoni seisukohtade punkt 50. Lisaks, ehkki see ei kehti ratione temporis Pantochimi likvideerimise suhtes, on nõukogu 29. mai 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta(EÜT 2000, L 160, lk 1; ELT eriväljaanne 19/01, lk 191) artikli 6 „Tasaarvestus“ lõikes 1 sätestatud, et „maksejõuetusmenetluse algatamine ei mõjuta võlausaldajate õigust nõuda oma nõuete ja võlgniku nõuete tasaarvestust, kui see on lubatud maksejõuetu võlgniku nõude suhtes kohaldatava seadusega“. Nimetatud määruse artiklis 43 „Ajaline kohaldamine“ on sätestatud, et „käesoleva määruse sätteid kohaldatakse ainult pärast selle jõustumist algatatud maksejõuetusmenetluste suhtes. Käesoleva määruse jõustumise eelseid võlgniku õigustoiminguid reguleerib seadus, mida nende teostamise ajal kohaldati“. Määrus nr 1346/2000 jõustus 31. mail 2002. Vt selle artikkel 47. Määrus nr 1346/2000 tunnistati kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2015. aasta määrusega (EL) 2015/848 maksejõuetusmenetluse kohta (ELT 2015, L 141, lk 19). Vt seoses tasaarvestamisega ka määruse 2015/848 artikli 9 lõige 1, mis on väga sarnane määruse nr 1346/2000 artikli 6 lõikega 1. Määruse 2015/848 artikli 84 lõikes 1 on sätestatud, et selle „määruse sätteid kohaldatakse ainult pärast 26. juunit 2017 algatatud maksejõuetusmenetluste suhtes. Kõnealusele kuupäevale eelnenud võlgniku toimingute suhtes kohaldatakse nende toimingute tegemise ajal kehtinud õigust“.
33 Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab seda kontrollima.
34 Komisjon leiab, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on hinnata, kas kõnealune tasaarvestusmehhanism kujutab endast eelisõigust. Vt komisjoni seisukohtade punkt 47.
35 Vt ka 9. jaanuari 2012. aasta seaduse, millega võetakse üle nõukogu 16. märtsi 2010. aasta direktiiv 2010/24/EL vastastikuse abi kohta maksude, maksete ja teiste meetmetega seotud nõuete sissenõudmisel (loi transposant la Directive 2010/24/UE du Conseil du 16 mars 2010 concernant l’assistance mutuelle en matière de recouvrement des créances relatives aux taxes, impôts, droits et autres mesures du 9 janvier 2012), artikli 20 lõige 1, milles on samuti sätestatud, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus, et välismaa nõuded, mille suhtes on esitatud abitaotlus, ei oma mingeid eeliseid.
36 Belgia valitsus märkis oma Euroopa Kohtule esitatud seisukohtade punktis 51, et taotluse esitanud liikmesriigi nõuete suhtes ei kehti mingeid „eeliseid“.

matches:
kohus
kohus
sui generis
Kohus
Kohus
kohus
Kohus
Kohus
Kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
sui generis
kohus
sui generis
sui generis
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
kohus