Peetri Kooli põhimäärus – Riigi Teataja
Peetri Kooli põhimäärus - sisukord
§ 3 Tegutsemise vorm ja õiguslik seisund
2 KOOLI ÕPPE JA KASVATUSE KORRALDUS. KOOLI VASTUVÕTMINE JA VÄLJAARVAMINE
§ 9 Hariduse liik ja tase
§ 10 Õppe ja kasvatuse korralduse alused
§ 11 Lasteaiarühmad
§ 12 Lasteaialapse ja õpilase arengu hindamine, motiveerimine ning tugi- ja mõjutusmeetmed
§ 13 Kooli vastuvõtmine ja koolist väljaarvamine
§ 14 Pikapäevarühm
§ 15 Kooli õppekavaväline tegevus
§ 16 Kooli raamatukogu
4 LASTEAIALAPSE, ÕPILASE JA VANEMA ÕIGUSED NING KOHUSTUSED
§ 17 Lasteaialapse õigused
§ 19 Vanema õigused, kohustused ja vastutus
§ 21 Töötajate õigused ja kohustused
§ 22 Direktor
§ 23 Juhtkond
§ 24 Pedagoogiline nõukogu ja õppenõukogu
§ 25 Hoolekogu
§ 28 Kooli eelarve ja finantstegevuse korraldamine
9 PÕHIMÄÄRUSE MUUTMISE KORD
§ 32 Kooli põhimääruse muutmise kord
RT IV, 07.02.2019, 2
Vastu võetud 31.01.2019 nr 1
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 35 lõike 2, koolieelse lasteasutuse seaduse § 9 lõike 3 ning põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse § 66 lõike 2 alusel.
Kooli nimetus on Peetri Kool (edaspidi kool).
(1) Kool asub ja tegutseb Järva maakonnas Järva vallas Peetri alevikus.
(2) Kooli postiaadress on Kesktee 11, Peetri alevik, Järva vald, 73101 Järva maakond.
1) lasteaiarühmad Peetri alevikus aadressil Kesktee 12;
2) põhikooli I, II ja III kooliaste Peetri alevikus aadressil Kesktee 11.
(4) Lasteaia teeninduspiirkond on Järva vald.
(5) Vabade kohtade olemasolul võib kooli lasteaiarühmadesse võtta lapsi ka väljastpoolt teeninduspiirkonda.
§ 3. Tegutsemise vorm ja õiguslik seisund
(1) Kooli tegutsemise vorm on koolieelne lasteasutus ja põhikool, mis tegutsevad ühise asutusena. Koolis toimub statsionaarne õpe.
(2) Kooli pitsat on sõõrikujuline, läbimõõduga 35 mm. Pitsati sõõri ülemisel äärel on kiri „Peetri Kool“, sõõri alumisel äärel kiri „Järva vald“. Pitsati keskel kasutatakse valla vappi.
(1) Kooli põhieesmärgiks on:
1) võimaldada kõigil pooleteise kuni seitsmeaastastel lastel alushariduse omandamine teeninduspiirkonna lasteaias;
2) pakkuda õpilastele võimalust omandada heatasemeline põhiharidus õppija individuaalset arengut toetavas koolikeskkonnas.
(2) Kooli ülesanne on:
(2) Arengukava koostatakse vähemalt kolmeks aastaks. Arengukavas määratakse kooli arengu eesmärgid ning põhisuunad ja –valdkonnad, tegevuskava ja arengukava uuendamise kord. Arengukava koostamisel lähtutakse Järva valla arengukavast ja kooli sisehindamise tulemustest.
(1) Sisehindamine on pidev protsess, mille eesmärk on tagada õpilaste arengut toetavad tingimused ning kooli järjepidev areng. Sisehindamine tehakse vähemalt üks kord arengukava perioodi jooksul.
2. peatükk KOOLI ÕPPE JA KASVATUSE KORRALDUS. KOOLI VASTUVÕTMINE JA VÄLJAARVAMINE
§ 9. Hariduse liik ja tase
(1) Kooli hariduse liik on üldharidus
(2) Hariduse tase on alusharidus ja põhiharidus. Põhikoolis on 1.-9. klass.
§ 10. Õppe ja kasvatuse korralduse alused
2) põhikoolis põhikooli riikliku õppekava alusel.
(2) Õppe- ja kasvatustegevuse alusdokumendiks on koolieelse lasteasutuse riikliku õppekava alusel koostatud lasteaia õppekava ja põhikooli riikliku õppekava alusel koostatud kooli õppekava. Õppekavad kehtestab direktor.
(4) Õpilase arengu toetamiseks annab kool üldist tuge ning hariduslikust erivajadusest tulenevalt tõhustatud ja erituge.
(5) Koolis algab õppeaasta 1. septembril ja kestab järgmise aasta 31. augustini.
(6) Õppeaasta koosneb õppeveeranditest ja koolivaheaegadest. Õppeveerandites on kokku vähemalt 175 õppepäeva.
(8) Kooli kodukorra kehtestab direktor ja see on lasteaialastele, õpilastele ning töötajatele täitmiseks kohustuslik. Kodukord ja selle muudatused esitatakse enne kehtestamist arvamuse avaldamiseks kooli hoolekogule ja õpilasesindusele.
(9) Õppe- ja kasvatustegevus toimub päevakavade alusel. Päevakavad lasteaialastele ja õpilastele kehtestab direktor. Kooli päevakavad kajastavad mängu, õppetegevuste ning kooli õppekava toetavate õppekavaväliste tegevuste (pikapäevarühm jne) järjestust ja ajalist kestust.
(10) Lasteaiarühmade aastaringse või hooajalise tegutsemise ning lahtiolekuaja otsustab vallavalitsus, lähtudes hoolekogu ettepanekust.
(11) Lasteaias võivad töötada huviringid.
§ 11. Lasteaiarühmad
(1) Lasteaiarühmad moodustatakse õppeaasta alguses vastavalt lasteaiateenust saada soovivate laste vanusele ja vajadusele.
(2) Vajaduse korral võib vallavalitsus kooli direktori ettepanekul moodustada sobitusrühmi.
§ 12. Lasteaialapse ja õpilase arengu hindamine, motiveerimine ning tugi- ja mõjutusmeetmed
§ 13. Kooli vastuvõtmine ja koolist väljaarvamine
(1) Lasteaialaps võetakse kooli lasteaiarühmadesse vastu ja arvatakse sealt välja vallavalitsuse kehtestatud korras.
(2) Õpilase kooli vastuvõtmise üldised tingimused ja korra ning koolist väljaarvamise korra kehtestab haridus- ja teadusminister. Ministri määrusega volitatud ulatuses kehtestab
direktor kooli vastuvõtu tingimused ja korra. Kooli vastuvõtu tingimuste ja korra eelnõu valmistab ette kooli direktor ning see esitatakse enne kehtestamist hoolekogule arvamuse andmiseks.
(3) Õpilase koolist väljaarvamise korra kehtestab haridus- ja teadusminister. Õpilase koolist väljaarvamise otsuse teeb direktor, arvestades põhikooli- ja gümnaasiumiseaduses sätestatut.
§ 14. Pikapäevarühm
§ 15. Kooli õppekavaväline tegevus
(3) Õppekavavälist tegevust kajastatakse kooli üldtööplaanis ja selle korraldamisel lähtutakse kooli kodukorrast.
(4) Huviringi töö kohta peetakse ringipäevikut. Ringitöö eest vastutab ja ringipäevikut täidab ringijuht. Ringipäeviku täitmist ning ringitundide toimumist ja täitmist kontrollib huvijuht.
(6) Kool võib korraldada õppekavavälise tegevusena erinevaid väljasõite (ekskursioonid, teatrietendused, muuseumide külastused jms). Sel juhul on väljasõitudel osalemine õpilasele vabatahtlik.
(7) Kool võib korraldada õppekavavälist tegevust, milles osalemine ja mille kaasrahastamine toimub õpilase või tema vanema nõusolekul.
§ 16. Kooli raamatukogu
4. peatükk LASTEAIALAPSE, ÕPILASE JA VANEMA ÕIGUSED NING KOHUSTUSED
§ 17. Lasteaialapse õigused
Lasteaialapsel on õigus vaimselt ja füüsiliselt tervislikule keskkonnale ja päevakavale, eneseusaldust ja vaimset erksust toetavale tegevusele ning alushariduse omandamisel õpetajate igakülgsele abile ja toetusele.
9) võtta osa õppekavavälisest tegevusest, mis on ette nähtud kooli päevakavas;
11) kasutada kooli rajatisi, ruume, raamatukogu, õppe-, spordi- ja tehnilisi vahendeid õppekavaväliseks tegevuseks direktori kehtestatud korras tasuta;
12) moodustada koolis õpilasesindus, kes esindab õpilaskonda koolisisestes suhetes ning suhetes teiste organisatsioonide, asutuste ja isikutega, ning osaleda selle töös;
§ 19. Vanema õigused, kohustused ja vastutus
14) kandideerida vanemate esindajana kooli hoolekogusse;
4) tasuma igakuiselt lasteaialapse toidukulu päevamaksumuse ja vallavolikogu kehtestatud määras muude kulude osaliseks katmiseks vanema kaetava osa;
10) taotlema vajaduse korral koolilt ja vallavalitsuselt koolikohustuse täitmise tagamise meetmete rakendamist õigusaktides sätestatud korras;
(1) Kooli töötajad on direktor, õppejuht, kooliõpetajad, lasteaiaõpetajad (edaspidi õpetajad), tugispetsialistid, teised õppe- ja kasvatusalal töötajad ning muu teenindav personal.
(2) Kooli töötajate koosseisu igaks õppeaastaks kinnitab direktor, kooskõlastades eelnevalt töötajate koosseisu vallavalitsusega.
§ 21. Töötajate õigused ja kohustused
(2) Õpetaja kohustuseks on lasteaialaste ja õpilaste õpetamine ja kasvatamine. Õppe- ja kasvatustöö aluseks on õppekava, lasteaialaste ja õpilaste ning õpetajate vastastikune lugupidamine ja teineteisemõistmine ning koostöö koduga.
10) teeb vallavalitsusele ja hoolekogule vajadusel ettepaneku suurendada lasteaialaste arvu rühmades, põhikooli õpilaste arvu klassis;
§ 23. Juhtkond
(1) Kooli juhtkonna moodustab ja kinnitab direktor käskkirjaga.
(2) Juhtkonna peamisteks ülesanneteks on kooli igapäevategevuse, arendamise ja majandamise planeerimine, kooli regulatsioonide ja strateegiate väljatöötamise korraldamine ning sisekontroll.
§ 24. Pedagoogiline nõukogu ja õppenõukogu
(1) Kooli lasteaiaõpetajad kuuluvad kooli pedagoogilisse nõukogusse, mille ülesanne on kooli lasteaia osa õppe- ja kasvatustegevuse analüüsimine ja hindamine ning direktorile, hoolekogule ning vallavalitsusele õppe- ja kasvatustegevuse parandamiseks ettepanekute tegemine.
(2) Koolil on õppenõukogu, mille ülesandeks on oma pädevuse piires kooli põhikooli osa õppe ja kasvatuse analüüsimine ja hindamine ning õppe- ja kasvatusalaste otsuste tegemine. (3) Õppenõukogu liikmeteks on direktor, õppejuht, kooliõpetajad, tugispetsialistid ja teised direktori nimetatud isikud. Õppenõukogu tegevusse kaasatakse õpilasesinduse esindaja.
(4) Õppenõukogu ülesanded ja töökorra kehtestab haridus- ja teadusminister.
§ 25. Hoolekogu
(1) Kooli edukaks tööks vajalike tingimuste loomiseks moodustab vallavalitsus kooli hoolekogu.
(5) Õpilasesinduse valimised valmistab ette ja viib läbi kooli huvijuht koostöös klassijuhatajatega.
(6) Õpilasesindus on kooli õpilaskonna vabatahtlik esindus, mille valivad 5. kuni 9. klasside õpilased. Õpilasesindus valib endi hulgast presidendi.
(1) Kooli vara moodustavad maa, hooned, rajatised, seadmed, inventar, muu vara ja eelarvevahendid, mille Järva vald on andnud koolile sihtotstarbeliseks kasutamiseks ja valdamiseks. Kooli kasutuses olev vara on Järva valla omand.
§ 28. Kooli eelarve ja finantstegevuse korraldamine
(1) Koolil on Järva valla eelarves iseseisev eelarve.
(2) Kooli rahalised vahendid moodustuvad valla eelarvest, laekumistest fondidest, sihtasutustelt, annetustest ja kooli põhimääruses sätestatud õppekavavälisest tegevusest saadud tuludest.
(3) Kool võib vastu võtta eraldisi fondidest, sihtasutustelt ja annetusi äriühingutelt, mittetulundusühingutelt ja üksikisikutelt. Direktor peab eraldisest ja annetusest teavitama vallavalitsust, tagama nimetatud vahendite kasutamise arvestuse raamatupidamises ja kajastamise eelarve täitmise õigusaktides ja vallavalitsuse raamatupidamise siseeeskirjas kehtestatud korras.
(5) Koolil on õigus osutada õppekavaväliseid tasulisi teenuseid. Tasuliste teenuste loetelu ja hinnakirja kehtestab direktori ettepanekul vallavalitsus.
(3) Kool avalikustab kooli üle riiklikku järelevalvet teostavate asutuste kontaktandmed oma veebilehel.
9. peatükk PÕHIMÄÄRUSE MUUTMISE KORD
§ 32. Kooli põhimääruse muutmise kord
Kareda Vallavolikogu 17.05.2011 määrus nr 6 „Peetri Kooli põhimäärus“ tunnistatakse kehtetuks.


Riigikogu 07.06.2016 seadus; jõustumiskuupäev 01.07.2016
redaktsioon 01.01.2017 [RT I, 21.12.2016, 34]
20.12.2016 RT I, 21.12.2016, 32 20.12.2016 - Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 20.12.2016 otsuse nr 3-4-1-3-16 punkt 2 tunnistab haldusreformi seaduse § 24 lõike 1 teise lause osa "kuid mitte rohkem kui 100 000 euro ulatuses" põhiseaduse vastaseks ja kehtetuks
(4) Valdade ja linnade haldusterritoriaalset korraldust muudetakse haldusreformi rakendades käesoleva seaduse §-de 1-25 alusel selliselt, et nii kohaliku omavalitsuse üksuse volikogu valimised kui ka Vabariigi Valitsuse algatatud haldusterritoriaalse korralduse muutmisel toimuvad volikogu valimised korraldatakse 2017. aastal kohaliku omavalitsuse üksuse volikogu korraliste valimiste ajal kohaliku omavalitsuse volikogu valimise seaduse § 2 kohaselt.
(1) Haldusterritoriaalse korralduse muutmist taotletakse Eesti territooriumi haldusjaotuse seaduse § 9 lõigetes 9-12 sätestatud korras. Taotlusele lisatakse seletuskiri, mis peab sisaldama selgitusi sama seaduse § 7 lõikes 5 nimetatud mõjude ja asjaolude arvestamise kohta.
3) lepib hiljemalt 2017. aasta 15. juuniks teiste asjaomaste volikogudega kokku omavalitsusüksuse nime, haldusüksuse liigi ja sümboolika, haldusterritoriaalse korralduse või piiride muutmisega kaasnevate võimalike organisatsiooniliste, eelarveliste ja muude varalisi kohustusi ja õigusi käsitlevate küsimuste lahendamise ning uue omavalitsusüksuse põhimääruse ja teiste õigusaktide vajalike muudatuste ettevalmistamise, lähtudes käesoleva paragrahvi lõigetest 5 ja 6, käesoleva seaduse §-dest 14-18 ning Eesti territooriumi haldusjaotuse seaduse §-st 92 (edaspidi ühinemiskokkulepe);
(7) Kui kõik asjaomased volikogud ühinemiskokkulepet ei kinnita ning tegemist on kohaliku omavalitsuse üksustega, kellest vähemalt kaks on Eesti territooriumi haldusjaotuse seaduse § 91 alusel kinnitanud ühinemislepingu ja kelle suhtes on Vabariigi Valitsus võtnud vastu käesoleva seaduse §-s 8 nimetatud määruse, lähtutakse käesoleva paragrahvi lõike 2 punktis 3 nimetatud küsimuste lahendamisel ühinemislepingus kokkulepitust. Kui ühinemiskokkulepet ei kinnitata ja ühinemislepingut kinnitatud ei ole, siis lähtutakse käesoleva seaduse §-dest 14-18. Kohaliku omavalitsuse üksuse nime, liigi ja sümboolika kasutamisel võetakse kooskõlas käesoleva paragrahvi lõikega 4 aluseks selle kohaliku omavalitsuse üksuse nimi, haldusüksuse liik ja sümboolika, kellega omavalitsusüksuse miinimumsuuruse kriteeriumile mittevastav kohaliku omavalitsuse üksus ühendatakse või liidetakse.
(1) Linn võib säilitada ühinemise tulemusena moodustuva haldusüksuse liigi "linn", kui ühinevad kohaliku omavalitsuse üksused on ühinemislepingus või -kokkuleppes linna kui haldusüksuse liigi säilitamises kokku leppinud.
(2) Enne 2017. aastat ühinenud kohaliku omavalitsuse üksused, millest ühe omavalitsusüksuse liik enne ühinemist oli "linn", võivad taotleda haldusterritoriaalse korralduse muutmise käigus haldusüksuse liigi "linn" taastamist, kui ühinevad kohaliku omavalitsuse üksused on ühinemislepingus või -kokkuleppes linna kui haldusüksuse liigi taastamises kokku leppinud.
(1) Haldusterritoriaalse korralduse muutmisel lähtutakse õigusaktide kehtestamisel ja kohaldamisel Eesti territooriumi haldusjaotuse seaduse § 141 lõigetest 41-45.
(4) Vabariigi Valitsuse algatatud valdade ja linnade haldusterritoriaalse korralduse muutmisel kohaldatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 541 lõigetes 3-5 sätestatud kohaliku omavalitsuse üksuste juhtidele hüvitise maksmise korda, millega kaasnevad kulud kaetakse käesoleva seaduse §-s 24 sätestatud korras, välja arvatud juhul, kui Vabariigi Valitsuse algatatud haldusterritoriaalse korralduse muutmise käigus ühendatakse omavalitsusüksuse miinimumsuuruse kriteeriumile mittevastav kohaliku omavalitsuse üksus §-s 8 nimetatud määruse kohaselt ühineva kohaliku omavalitsuse üksusega või § 7 lõikes 3 nimetatud kohaliku omavalitsuse üksuste puhul, kelle volikogud on ühinemist taotlenud ja kelle haldusterritoriaalse korralduse muutmiseks on Vabariigi Valitsus kehtestanud § 13 lõikes 1 nimetatud määruse. Sellisel juhul makstakse §-s 8 nimetatud Vabariigi Valitsuse määruses sätestatud või § 7 lõikes 3 nimetatud kohaliku omavalitsuse üksuse juhtidele hüvitist käesoleva paragrahvi lõikes 1 sätestatud määras.
(1) Kohaliku omavalitsuse üksuste volikogude algatatud haldusterritoriaalse korralduse muutmise tulemusena moodustunud kohaliku omavalitsuse üksustele makstakse ühinemistoetust, lähtudes käesolevas paragrahvis sätestatule lisaks käesoleva seaduse §-dest 21-23. Kohaliku omavalitsuse üksuste ühinemise soodustamise seaduses sätestatut, välja arvatud selle § 6 lõikes 2 nimetatud kulude loetelu ja sama paragrahvi lõikeid 3, 6, 7, 8 ja 9, ei kohaldata.
(9) Kui ühinemise tulemusena moodustunud kohaliku omavalitsuse üksuse koosseisu on arvatud territooriumiosa, võetakse käesoleva paragrahvi lõigetes 3-5 sätestatud alustel iga ühinenud kohaliku omavalitsuse üksuse ja selle koosseisu arvatud territooriumiosa kohta ühinemistoetuse arvutamisel aluseks ühinemise tulemusena moodustunud kohaliku omavalitsuse üksuse elanike arv koos ülevõetud territooriumiosa elanike arvuga.
(1) Iga ühinenud kohaliku omavalitsuse üksuse ja selle koosseisu arvatud territooriumiosa kohta käesoleva seaduse § 21 lõigetes 1-6 ja 9 sätestatud alustel arvutatud ühinemistoetus summeeritakse ja makstakse ühinemise käigus moodustunud kohaliku omavalitsuse üksusele.
(5) Käesoleva paragrahvi lõigete 1-4 alusel välja makstava ühinemistoetuse vahendid nähakse ette riigieelarves. Ühinemise tulemusena moodustunud kohaliku omavalitsuse üksuse ühinemistoetuse suuruse kinnitab Vabariigi Valitsus korraldusega.
(1) Vabariigi Valitsuse algatatud kohaliku omavalitsuse üksuste haldusterritoriaalse korralduse muutmise tulemusena moodustunud kohaliku omavalitsuse üksusele ühinemistoetusi ei maksta, välja arvatud nende kohaliku omavalitsuse üksuste eest, kelle haldusterritoriaalse korralduse muutmiseks on Vabariigi Valitsus kehtestanud käesoleva seaduse §-s 8 nimetatud määruse või kes on käesoleva seaduse § 7 lõikes 3 nimetatud tingimustel ühinemist taotlenud ja kelle haldusterritoriaalse korralduse muutmiseks on Vabariigi Valitsus kehtestanud käesoleva seaduse § 13 lõikes 1 nimetatud määruse. Vabariigi Valitsuse algatatud haldusterritoriaalse korralduse muutmise tulemusena moodustunud kohaliku omavalitsuse üksusele hüvitatakse riigieelarvest kohaliku omavalitsuse üksuste ühinemise soodustamise seaduse § 6 lõike 2 punktides 1-41 või käesoleva seaduse § 12 lõike 2 punktis 4 nimetatud tegelikud tehtud kulud kuludokumentide alusel.
[RT I, 21.12.2016, 32 - jõust. 20.12.2016 - Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 20.12.2016 otsuse nr 3-4-1-3-16 punkt 2 tunnistab haldusreformi seaduse § 24 lõike 1 teise lause osa "kuid mitte rohkem kui 100 000 euro ulatuses" põhiseaduse vastaseks ja kehtetuks]
Enne haldusterritoriaalse korralduse muudatuse jõustumist peavad asjaomased volikogud võlakohustuste võtmisel kuni valimistulemuste väljakuulutamise päevani konsensuslikult heaks kiitma kohaliku omavalitsuse üksuse finantsjuhtimise seaduse § 34 lõike 2 punktides 1-3, 52 ja 7 ning lõikes 7 nimetatud võlakohustuse ja muude tulevastel eelarveaastatel raha väljamaksmist nõudvate pikaajaliste kohustuste võtmise:
(1) Käesoleva seaduse §-des 1-26 sätestatut kohaldatakse aastatel 2016-2018 haldusreformi rakendamise käigus valdade ja linnade haldusterritoriaalse korralduse muudatuste ettevalmistamisel ja elluviimisel.
(2) Kohaliku omavalitsuse üksustele, kes on maavanemale esitanud Eesti territooriumi haldusjaotuse seaduse § 9 lõike 9 kohase taotluse enne 2016. aasta 1. augustit, ei kohaldata käesoleva seaduse §-des 4-6 ning § 7 lõikes 4 sätestatut.
"(2) Kohaliku omavalitsuse üksused ühinevad volikogu algatusel Eesti territooriumi haldusjaotuse seaduse §-s 9 sätestatud korras, arvestades käesolevas peatükis sätestatud erisusi. Nimetatud juhul ei kohaldata Eesti territooriumi haldusjaotuse seaduse § 9 lõikes 31, lõike 8 teises lauses, lõike 9 punktis 2 ja lõikes 13 ning § 91 lõike 1 punktides 3, 4, 5, 6 ja 7 sätestatut ning kohaliku omavalitsuse volikogu valimise seaduse § 11 lõikes 4 ja § 17 lõikes 3 sätestatut.";
"(1) Vabariigi Valitsuse algatatud haldusterritoriaalse korralduse muutmine toimub Eesti territooriumi haldusjaotuse seaduse §-s 8 sätestatud korras, arvestades käesolevas paragrahvis sätestatud erisusi. Eesti territooriumi haldusjaotuse seaduse § 8 lõikes 1, lõike 3 punktis 3 ja lõikes 4 ning kohaliku omavalitsuse volikogu valimise seaduse § 11 lõikes 4 ja § 17 lõikes 3 sätestatut käesolevas seaduses sätestatud Vabariigi Valitsuse algatatud haldusterritoriaalse korralduse muutmise puhul ei kohaldata.".
§ 29. - § 37. [Käesolevast tekstist välja jäetud.]
(2) Käesoleva seaduse § 29 punktid 2-4, §-d 34 ja 35 jõustuvad 2017. aastal kohaliku omavalitsuse volikogu valimiste tulemuste väljakuulutamise päeval.


text:
Väike-Maarja valla tunnustusavalduste andmise kord – Riigi Teataja
Väike-Maarja valla tunnustusavalduste andmise kord
Väike-Maarja valla tunnustusavalduste andmise kord - sisukord
§ 3 Väike-Maarja valla aukodaniku nimetus
§ 4 Väike-Maarja valla aasta tegu
§ 5 Väike-Maarja valla tänukiri
RT IV, 29.12.2018, 161
Määrus sätestab Väike-Maarja valla tunnustusavalduste liigid ja kirjelduse ning reguleerib nende taotlemise, määramise ja kätteandmise korda.
Väike-Maarja valla tunnustusavalduste liigid on:
1) Väike-Maarja valla aukodaniku nimetus;
2) Väike-Maarja valla aasta tegu;
3) Väike-Maarja valla tänukiri.
§ 3. Väike-Maarja valla aukodaniku nimetus
(1) Väike-Maarja valla aukodaniku nimetus antakse üksikisikule erilise austusavaldusena Väike-Maarja vallale elutööna osutatud väljapaistvate teenete eest.
(2) Ettepanekuid aukodaniku nimetuse omistamise kohta on õigus esitada kõigil füüsilistel ja juriidilistel isikutel.
(3) Ettepanek aukodaniku nimetuse andmiseks esitatakse kirjalikult Väike-Maarja Vallavolikogule (edaspidi vallavolikogu) koos kandidaadi nime, elulooandmete ning teenete kirjeldusega iga aasta 31. detsembriks.
(4) Vallavolikogu esimees edastab tähtaegselt saabunud ettepanekud vallavolikogu alalistele komisjonidele otsuse tegemiseks.
(5) Volikogu juhatus teeb komisjonidelt saabunud ettepanekute osas kokkuvõtte ja esitab volikogule kinnitamiseks enim toetust saanud kandidaadi nime. Põhjendatud juhul võib jätta valla aukodaniku nimetuse välja andmata.
(7) Aukodaniku tunnistus ja 1000 euro suurune rahaline preemia antakse volikogu esimehe ja vallavanema poolt üle Eesti Vabariigi aastapäevale pühendatud pidulikul üritusel.
§ 4. Väike-Maarja valla aasta tegu
(1) Väike-Maarja valla aasta teo tiitliga tunnustatakse üksikisikut või organisatsiooni aasta jooksul tehtud silmapaistva teo eest, millega kandidaat on aidanud kaasa vastava valdkonna arengule vallas, maakonnas või üleriigilisel tasandil ja toonud Väike-Maarja vallale kui paikkonnale tuntust.
(2) Ettepanekuid aasta teo nimetuse omistamise kohta on õigus esitada kõigil füüsilistel ja juriidilistel isikutel.
(3) Ettepanek aasta teo nimetuse andmiseks esitatakse kirjalikult vallavolikogule koos kandidaadi nime ning teenete kirjeldusega iga aasta 31. detsembriks.
(5) Volikogu juhatus teeb komisjonidelt saabunud ettepanekute osas kokkuvõtte ja esitab volikogule kinnitamiseks enim toetust saanud kandidaadi nime. Põhjendatud juhul võib jätta valla aasta teo nimetuse välja andmata.
(6) Aasta teo nimetus omistatakse vallavolikogu otsusega. Otsuse vastuvõtmiseks on vajalik poolthäälte enamus.
(7) Aasta teo tunnistus ja mälestusese antakse volikogu esimehe ja vallavanema poolt üle Eesti Vabariigi aastapäevale pühendatud pidulikul üritusel.
§ 5. Väike-Maarja valla tänukiri
(1) Väike-Maarja valla tänukiri on tunnustus, mis antakse füüsilistele või juriidilistele isikutele või kollektiividele vallapoolse tänuavaldusena.
(2) Põhjendatud ettepanek tänukirja väljaandmiseks esitatakse vallavalitsusele vähemalt 15 tööpäeva enne soovitavat üleandmist.
(3) Tänukirja andmise otsustab ja tänukirja kujunduse kinnitab vallavalitsus.
(5) Tänukirja andmisega võib kaasneda rahaline preemia või meene. Rahalise preemia suuruse ja meene väärtuse otsustab vallavalitsus.
(6) Tänukirja üleandmise aeg ja koht valitakse vastavalt olukorrale.
Tunnistada kehtetuks Väike-Maarja Vallavolikogu 24.09.2003 määrus nr 21 „Väike-Maarja Valla Aukodaniku statuut“, Väike-Maarja Vallavolikogu 24.09.2003 määrus nr 20 „Väike-Maarja valla Aasta Tegija statuut“ ja Rakke Vallavolikogu 26.03.2009 määrus nr 4 „Rakke valla tunnustuse avaldamise kord“.

matches:
§ 3
§ 4
§ 5
§ 3
§ 4
§ 5


text:
esitatud 16. septembril 2004(1)
Kohtuasi C‑464/01
1. Käesolevas asjas on põhiküsimuseks vahe tegemine tarbijalepingute ja muude lepingute vahel Brüsseli konventsiooni(2) kontekstis.
2. Eelkõige on küsimus selles, kuidas tuleb otsustada, millisesse kategooriasse kuulub leping, kui see on sõlmitud põllumehe poolt katusekivide ostmiseks talumaja jaoks, mida ta kasutab osaliselt isiklikuks otstarbeks pere eluasemena ja osaliselt põllumajanduslikuks otstarbeks lauda ja viljahoidlana?
3. Lisaks puudutavad tehnilisemad küsimused toiminguid, mida tehakse tarbijalepingu sõlmimiseks, kuna konventsiooni vastava sätte kohaldamiseks peab lepingu sõlmimine leidma aset riigis, kus on tarbija alaline elukoht.
4. Brüsseli konventsiooni kohaldatakse tsiviil- ja kaubandusasjades. Selle II jaotises on kohtualluvus jagatud osalisriikide vahel. Artiklis 2 väljendatud põhimõtte kohaselt on pädevus osalisriigi kohtul, kus on kostja alaline asukoht. Erandina sellest põhimõttest on teistel kohtutel pädevus teatud liiki asju arutada.
5. Konventsiooni artikli 5 lõike 1 kohaselt on „lepingutega seotud asjades” pädevus „selle paiga kohtu[l], kus tuli täita asjaomane kohustus”.
6. Konventsiooni II jaotise 4. jagu, mis sisaldab artikleid 13 ja 15, on pealkirjastatud „Kohtualluvus tarbijalepingute puhul”. Artikli 13 asjassepuutuv sõnastus on järgmine:
„Menetluste puhul seoses lepinguga, mille isik (edaspidi „tarbija”) on sõlminud oma majandustegevusest või kutsealast väljajääval eesmärgil, määratakse kohtualluvus kindlaks käesoleva jao alusel, […], kui tegemist on:
1) kaupade järelmaksuga müügi lepinguga või
3) muud liiki kauba- või teenusetarnelepinguga, ja kui
a) riigis, kus on tarbija alaline asukoht, on lepingu sõlmimisele eelnenud temale adresseeritud konkreetne pakkumine või reklaam ja
7. Artikli 14 kohaselt võib tarbija algatada menetluse teise lepinguosalise vastu, „selle osalisriigi kohtutes, kus on nimetatud osalise alaline asukoht, või selle osalisriigi kohtutes, kus on tema enese alaline asukoht”. [Mõiste „asukoht” asemel on edaspidi füüsiliste isikute puhul kasutatud täpsemat vastet „elukoht”.]
8. J. Gruber on põllumees Austrias, Saksa piiri ääres. Talle kuuluv taluhoonete kompleks koosneb talust, mida ta kasutab osaliselt enda ja oma pere eluasemena (väidetavalt 62% ulatuses kasulikust pinnast) ning mis ülejäänud osas on kasutusel sigala ja söödahoidlana, ning eraldi hoonetest, sealhulgas teisest sigalast, masinate angaarist ja reast viljahoidlatest.
9. Bay Wa AG-le kuulub mitmeid erinevaid ettevõtteid Saksamaal. Austria piiri lähedal asuvas Pockingis on tal nii ehitusmaterjalide kauplus kui ka majapidamis- ja aiatarvete kauplus. Majapidamis- ja aiatarvete kaupluse avaldatud reklaambrošüüre levitatakse ka üle piiri Austrias.
10. J. Gruber sai Bay Wa’st teada nende brošüüride kaudu. Soovides katta oma talu katuse katusekividega, küsis ta telefoni teel informatsiooni pakutavate katusekivide liikide ja hindade kohta, kuigi reklaammaterjalis ei olnud katusekive eraldi mainitud. Ta tutvustas ennast nimepidi ja teatas, kus ta elab, aga ei maininud seda, et ta on põllumees. Töötaja, kellega ta oli rääkinud, helistas talle hiljem tagasi ja edastas suulise pakkumise. Kuna J. Gruber soovis ise katusekivid üle vaadata, siis läks ta Bay Wa’sse kohale.
11. Seal anti talle kirjalik pakkumine. Ta teatas, et ta on põllumees ja soovib kividega katta oma talu katuse. Lisaks mainis ta, et tal on ka teised hooned, mida kasutatakse põhiliselt põllumajanduslikuks otstarbeks, kuid ta ei öelnud, kas kividega kaetavat hoonet kasutatakse põhiliselt põllumajanduslikuks otstarbeks või isiklikuks otstarbeks.
12. Järgmisel päeval helistas J. Gruber oma kodunt Austriast Bay Wa’sse, et võtta pakkumine vastu. Bay Wa saatis lepingu kinnituskirja faksiga J. Gruberi panka.
13. Pärast katuse kividega katmist avastas J. Gruber, et hoolimata Bay Wa antud värvuse ühtlust puudutavast garantiist, erineb tarnitud kivide värv oluliselt. Seetõttu otsustas ta esitada kahjunõude Austria kohtusse, toetudes garantiile ja nõudes katusekivide müügihinna tagastamist, kulude hüvitamist, mis tuleb kanda katusekivide eemaldamiseks ja asendamiseks, ning samuti kinnitust, et vastaspool vastutab tulevikus tekkivate kulude eest.
14. J. Gruber toetus kohtualluvuse osas Brüsseli konventsiooni artiklile 13 ja järgnevatele artiklitele, kuid Bay Wa vaidles vastu. Esimese astme kohus leidis, et ta on pädev asja arutama, kuna asi puudutab nimetatud artiklites reguleeritud tarbijalepingut, kuid see otsus tühistati apellatsiooniastmes. Nüüd on kohtuasi Oberster Gerichtshofi (Austria ülemkohus) menetluses, kes otsustas menetluse peatada ja esitada järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas selleks, et otsustada, kas tegemist on tarbijaga Brüsseli konventsiooni artikli 13 mõttes, kui kõnealune tehing on tehtud osaliselt isiklikuks otstarbeks, tuleb määravaks pidada seda, kas tehingu põhieesmärk on seotud isikliku otstarbe või majandus- või kutsetegevusega ning millistest kriteeriumidest tuleb lähtuda otsustamaks, milline neist on põhieesmärk?
2. Kas eesmärgi määratlemisel tuleb arvestada asjaoludega, mida tarbija lepingupartner võib objektiivselt aimata?
3. Kas lepingut, mida võib seostada nii isikliku otstarbe kui ka majandus- või kutsetegevusega, tuleb kahtluse korral lugeda tarbijalepinguks?
4. Kas lepingu sõlmimisele eelnes Brüsseli konventsiooni artikli 13 lõike 3 punkt a mõttes reklaam, kui tarbija tulevane lepingupartner levitas liikmesriigis, kus asub tarbija alaline elukoht, reklaambrošüüre, milles reklaamitakse lepingupartneri tooteid, kuid mitte neid tooteid, mida tarbija hiljem ostis?
5. Kas tegemist on tarbijalepinguga Brüsseli konventsiooni artikli 13 mõttes, kui müüja teeb oma asukohariigist telefoni teel teises riigis asuvale ostjale pakkumuse, millele nõustumust ei anta, aga kui ostja hiljem siiski ostab toote järgnevalt tehtud kirjaliku pakkumise alusel?
6. Kas tarbija on teinud Brüsseli konventsiooni artikli 13 lõike 3 punktis b sätestatud lepingu sõlmimiseks vajalikud toimingud enda riigis, kui ta annab lepingupartneri asukohariigis tehtud pakkumusele nõustumuse oma elukohariigist telefoni teel?”
15. Põhikohtuasja pooled Austria, Saksa, Itaalia, Portugali ja Rootsi valitsus ning komisjon esitasid kirjalikud märkused. 24. juunil 2004 toimunud kohtuistungil esitasid J. Gruber, Itaalia valitsus ja komisjon oma suulised märkused.
Liigitamine tarbijalepinguks
16. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt esitatud kolm esimest omavahel seotud küsimust on üldise iseloomuga ja neid võib analüüsida koos, kuid eelistan neid analüüsida veidi teises vormis, kui nad on püstitatud.
17. Põhiküsimus on, kas selline „sega-leping”, nagu J. Gruber sõlmis Bay Wa’ga, on käsitatav tarbijalepinguna Brüsseli konventsiooni mõttes.
18. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib seejuures teada, milliseid asjaolusid tuleb hindamisel arvesse võtta, ja kas need asjaolud pidid olema tarnijale objektiivselt arusaadavad.
19. Nagu alljärgnevalt selgub, on vastus nendele küsimustele minu arvates suhteliselt ühene. Siiski on kasulik esmalt vaadata Brüsseli konventsioonis sätestatud tarbijalepinguid käsitlevate sätete tausta, ja seda, kuidas Euroopa Kohus on neid tõlgendanud.
20. Brüsseli konventsiooni algversiooni artikkel 13 käsitles ainult kaupade järelmaksuga müügi lepinguid või osamaksudena tasutavate kaupade müügi rahastamiseks antud laenu lepinguid. See ei viidanud teistele kaupade müümise või teenuse osutamise viisidele ega ostjale, kes tegutseb „oma majandustegevusest või kutsealast väljajääval eesmärgil”.
21. Käesolev sõnastus lisati 1978. aasta ühinemise konventsiooniga(3). Schlosseri raportis(4) konventsiooni koostamise kohta selgitatakse kasvava murega sellist arengut tarbijakaitse suhtes piiriüleste õigussuhete korral. Seetõttu konventsiooni II jaotise 4. jagu „laiendati tarbijalepingute kohtualluvuse osas, sedastades samal ajal tuleviku huvides, et ainult lõpptarbija, kes tegutseb isiklikel eesmärkidel peab saama erikaitse, ja et sellist kaitset ei saa need, kes tegutsevad ärilistel eesmärkidel […]”.
22. Tarbijalepingu mõiste sisu võeti sel ajal eelnõu staadiumis olnud lepinguliste ja lepinguväliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni artiklist 5. Eelnõust sai hiljem – viitega vaid lepingulistele kohustustele – Rooma konventsioon, millele viitab Schlosseri raport(5).
23. Rooma konventsiooni artikli 5 mõtte kohaselt on keelatud igasugune lepingus kokkulepitav kohtualluvuse valik, mis jätab tarbija ilma kaitsest, mis on ette nähtud tema elukohamaa seadustega. Tarbijalepingut on selles defineeritud põhimõtteliselt samal viisil nagu Brüsseli konventsioonis kui lepingut, „mille eesmärk on kaupade tarnimine või teenuste osutamine isikule, kes tegutseb väljaspool oma majandustegevust või kutseala (tarbija) […]”.
24. Giuliano-Lagarde’i raportis(6) konventsiooni koostamise kohta on eelnimetatud põhimõtet veelgi selgitatud:
„Tarbijalepingute definitsioon vastab kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise konventsiooni artiklis 13 sätestatule. Seda tuleb tõlgendada, lähtudes selle eesmärgist, milleks on nõrgema poole kaitse ja vastavalt teistele sama eesmärgiga rahvusvahelistele kokkulepetele, nagu on kohtuotsuseid puudutav konventsioon. Seega [...] seda põhimõtet ei kohaldata kaupmeeste, tootjate või isikute, kes tegutsevad oma kutseala ülesandeid täites (näiteks arstid), poolt sõlmitud lepingutele, mille alusel ostetakse vahendeid või saadakse teenuseid selliseks majandus- või kutsetegevuseks. Kui selline isik tegutseb osaliselt oma majandus- või kutsetegevuse piirides ja osaliselt väljaspool seda, siis kuulub olukord artikli 5 kohaldamisalasse vaid juhul, kui ta tegutseb peamiselt väljaspool oma majandus- või kutsetegevust. Kui kaupade või teenuste või laenu saaja tegutses peamiselt väljaspool oma majandus- või kutsetegevust, kuid tehingu teine pool ei teadnud seda, ja võttes arvesse kõiki asjaolusid, ei pidanud mõistlikult sellest aru saama, jääb olukord väljapoole artikli 5 kohaldamisala. Seega kui kaupade või teenuste saaja käitub kui kutseala asjatundja, näiteks kui ta tellib kaupu, mis võivad olla kasutatavad majandus- või kutsetegevuses, kasutades ametlikku blanketti, siis on teine pool kaitstud hea usu põhimõttega, ja asjale ei kohaldata artiklit 5.”
25. Euroopa Kohus on analüüsinud Brüsseli konventsiooni artiklis 13 ja järgnevates artiklites sisalduvat tarbijalepingu mõistet täpsemalt kohtuasjades Shearson Lehman Hutton(7) ja Benincasa(8).
26. Kohtuasjas Shearson Lehmann Hutton selgitas kohus, et nende sätete aluseks on „vajadus kaitsta tarbijat kui lepingu teisest poolest majanduslikult nõrgemat ja juriidilistes küsimustes vähemkogenud poolt, keda ei tohiks hagi esitamisest heidutada sellega, et ta peab hagi esitama osalisriigi kohtule, kus on lepingupartneri asukoht”(9).
27. Euroopa Kohus pidas vajalikuks siiski põhjendada, et tarbija mõistet ei peaks käesolevas kontekstis tõlgendama liiga laialt: kõne all olev kohtualluvuse reegel on erand artiklis 2 sätestatud üldsättest; välja arvatud sellised selgesõnaliselt väljendatud erandid, ollakse konventsioonis vastu hageja elukoha kohtule pädevuse andmisele; ning soovitud kaitse eesmärk eeldab, et erandit ei peaks laiendama isikutele, kelle kaitse ei ole õigustatud.(10) Mõiste puudutab seega „vaid üksikisikust lõpptarbijat, kes tegutseb väljaspool majandus- või kutsetegevust”.(11)
28. Kohtuasjas Benincasa kinnitas Euroopa Kohus eeltoodud seisukohta ning täpsustas, et „lähtuda tuleb asjaomase isiku positsioonist konkreetses lepingus, arvestades lepingu iseloomu ja eesmärki, mitte selle isiku subjektiivset olukorda, […] [S]ama isikut võib teatavate tehingute suhtes pidada tarbijaks ja teiste tehingute suhtes majandus- ja kutsetegevuses tegutsejaks. […] Sätteid, mis puudutavad tarbija kaitset majanduslikult nõrgema poolena, kohaldatakse vaid lepingute suhtes, mille eesmärk on eratarbimise käigus rahuldada üksikisiku isiklikke vajadusi. Selliste erisätetega ette nähtud kaitse kohaldamine ei ole õigustatud lepingute puhul, mille eesmärk on majandus- või kutsetegevus […]”(12).
29. Eeltoodud asjaolude põhjal märkused esitanud isikud on seisukohal, et artikli 13 ja järgnevate artiklite kohaldamine n-ö „segalepingutele” ei ole välistatud. Samuti ollakse ühisel seisukohal, et sellise lepingu olemus tuleb määrata tema põhisisu järgi. Seisukohad erinevad selles osas, mis on need asjaolud, mille esinemisel tuleb n-ö tarbija-aspekte lugeda lepingu põhieesmärgiks. Üldistades saab need seisukohad jagada kahte rühma.
30. Esimese arvamuse kohaselt tuleb leping, eriti kahtluse korral, lugeda tarbijakaitse tagamise huvides tarbijalepinguks. Erandi eesmärk on kaitsta tarbijat, keda peetakse lepingu teisest poolest majanduslikult nõrgemaks ja juriidilistes küsimustes vähemkogenud pooleks, selliselt, et temalt ei nõuta, et ta peaks pöörduma teise osalisriigi kohtusse. Mitte kelleltki, kes on sellises olukorras, ei tohiks kaitset ära võtta.
31. Teine seisukoht toetab artikli 13 ja järgnevate artiklite kitsast tõlgendamist, lugedes igasuguse kahtluse korral lepingu tarbija majandus- või kutsetegevuse valdkonda kuuluvaks, kuna need sätted ise teevad erandi artikli 5 lõikes 1 sätestatud kohustuse täitmise koha kohtu pädevusest, mis ise on erand artiklis 2 sätestatud üldnormist, et asi allub kostja elukohariigi kohtutele (actor sequitur forum rei). Hageja elukohajärgsete kohtute kasuks tehtud erandina, millesse konventsioonis suhtutakse üldiselt negatiivselt, on see eriti erandlik. Euroopa Kohus on korduvalt sedastanud, et selliseid erandeid tuleb tõlgendada kitsalt, ja ta on seda teinud eriti seoses artikli 13 ja järgnevate artiklitega.
32. Mis puudutab arvesse võtmisele kuuluvaid asjaolusid, siis on seisukohad väga erinevad. Mõnedes märkustes on väljendatud arvamust, et määravaks teguriks peaks olema kaupade, mida tegelikult kasutatakse või plaanitakse kasutada, kasutamise eesmärgi protsentuaalne osakaal, samal ajal kui teised toovad välja ainult arvulisele tegurile toetumisega seonduvad probleemid. J. Gruber leiab, et määrav peaks olema tarbija tahe, kuid et kauplus, mille reklaami sihtgrupiks on eramajad, peab igal juhul eeldama, et ta teeb tehingu tarbijaga. Teised leiavad, et arvesse tuleb võtta lepingu enda sõnastust või muid objektiivseid kriteeriume nagu – tarbija poolt ametliku kirjablanketi kasutamine, kaupade või teenuste iseloom ja nende seos tarbija äriga, tellitud kaupade kogus või teadaolev sotsiaalmajanduslik kontekst, mis võivad tõendada seost tarbija majandus- või kutsetegevusega. Itaalia, Portugali ja Rootsi valitsus leiavad, et sellel, mida kauba müüja või teenuse osutaja teab, pole tähtsust, samal ajal kui teised märkusi esitanud isikud peavad seda asjassepuutuvaks.
33. Nagu olen öelnud, on põhiküsimuseks see, kas selline „segaleping”, nagu J. Gruber sõlmis Bay Wa’ga, on käsitatav tarbijalepinguna konventsiooni mõttes. Siinkohal tuleb pidada meeles kolme põhimõttelist asjaolu.
34. Esiteks, kvalifitseerida tuleb lepingut, mitte tarbijat. Ei ole olemas tarbija või mitte-tarbija erilist staatust; loeb see, kellena tarbija konkreetse lepingu sõlmimisel tegutses. See tuleneb artikli 13 sõnastusest ja seda on rõhutanud ka Euroopa Kohus, eriti kohtuasjas Benincasa.
35. Teiseks, kvalifitseerida tuleb lepingut kui tervikut, seda ei tohi jagada osadeks. Praeguses kontekstis ei saa seega olla „segalepingut”, on ainult tarbijalepingud ja teised lepingud. See tuleneb omakorda artikli 13 sõnastusest ja samuti Brüsseli konventsiooni ühest põhilisest eesmärgist: vältida igasugust mitme erineva kohtu pädevust sama kohtuasja üle, eriti kui tegu on ühe ja sama lepinguga.(13) Oleks absurdne ja vastuolus konventsiooni ülima eesmärgiga, kui üks kohus oleks pädev arutama lepingut selle väärtust puudutavas osas ja teine kohus oleks pädev arutama lepingut ülejäänud osas. Selline leping peab kuuluma seega kas artikli 5 lõike 1 kohaldamisalasse või artikli 13 ja järgnevate artiklite kohaldamisalasse.
36. Kolmandaks ja tähtsaimaks asjaoluks on, et artikli 13 ja järgnevate artiklite eesmärk on kergendada hagi esitamist kauba müüja või teenuse osutaja vastu tarbija poolt, kes konkreetse lepingu kontekstis on tavaliselt nõrgemal positsioonil kui kauba müüja või teenuse osutaja, ja seda nii majanduslikult kui ärilise ja juriidilise kogemuse, samuti rahastamise osas. See on selge, tulenevalt nii Giuliano-Lagarde’i raportist kui ka kohtupraktikast artikli 13 ja järgnevate artiklite kohaldamise kohta. Just see kaalutlus näitab minu arvates, milline lähenemine tuleb kõne all olevate lepingute puhul aluseks võtta.
37. Tarbijatele antakse eriline ja erandlik kaitse põhjusel, et kui nad sõlmivad lepingu tarbijana, siis on nad nõrgemal positsioonil, kui oma majandus- või kutsetegevuse raames tegutsev kauba müüja või teenuse osutaja.
38. Kuigi selgelt on lepinguid, kus olukord on teistsugune, ei nõuta konventsioonis, et konkreetse tarbija subjektiivselt nõrgem positsioon tehtaks igal konkreetsel juhul kindlaks, vaid õiguskindluse huvides eeldatakse, et iga isik, kes ostab kaupu või teenuseid väljaspool oma majandus- või kutsetegevust, on nõrgemal positsioonil kui kauba müüja või teenuse osutaja.
39. Seetõttu tuleb vastupidises olukorras eeldada, et isik, kes ostab kaupu või teenuseid oma majandus- või kutsetegevuse raames, on võrdne kauba müüja või teenuse osutajaga ning selline isik ei ole õigustatud saama samasugust erandlikku kaitset.
40. Kui leping rahuldab samaaegselt nii isiklikke kui majandus- või kutsealaseid vajadusi, siis võib olla võimalik kvalifitseerida, mil määral leping puudutab kumbagi sfääri. Sellest hoolimata ei ole võimalik, et tarbija oleks sel määral või mõnel teisel määral ühe lepingu piires ühelt poolt nõrgemal positsioonil ja teiselt poolt müüja või teenuse osutajaga võrdsel positsioonil.
41. Niivõrd, kui leping on sõlmitud tarbija majandus- või kutsetegevuse eesmärgil, tuleb tarbijat lugeda kauba müüja või teenuse osutajaga võrdseks. Seda võrdset positsiooni – tema eeldatavat ärialast ja juriidilist kogemust ning vahendeid, mida tal eeldatakse olevat samamoodi nagu kauba müüjal või teenuse osutajal – ei või kõigutada fakt, et leping teenib ka isiklikke huve. See peab olema nii, sõltumata sellest, milline on kummagi eesmärgi suhteline tähtsus, juhul kui mõlemad eesmärgid on märkimisväärselt olulised.
42. Niisiis, isik, kes sõlmib lepingu, mille eesmärk on osaliselt seotud tema majandus- ja kutsetegevusega ning osaliselt jääb väljapoole seda, ei saa toetuda Brüsseli konventsiooni artiklis 13 ja sellele järgnevates artiklites sätestatud erandlikule kaitsele, välja arvatud juhul, kui majandus- või kutsetegevusega seotud eesmärk on tähtsusetu.
43. Seda järeldust ei toeta mitte ainult Schlosseri ja Giuliano-Lagarde’i raportites toodud seisukohad ja küsimuse all oleva kaitse aluseks olev loogika. See tuleneb samuti Euroopa Kohtu praktikast, mille kohaselt tuleb tõlgendada kitsalt sätteid, mis loovad erandi üldnormist ja eriti erandi, millega antakse pädevus hageja elukohariigi kohtutele, ning mitte kohaldada neid isikutele, kelle kaitse ei ole põhjendatud.
44. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib samuti, kas, ja kui, siis mil määral, peab kauba müüja või teenuse osutaja objektiivselt aru saama sellest, millises ulatuses teenib leping tarbija isiklikke ja millises ulatuses majandus- ja kutsetegevuse vajadusi.
45. Ülaltoodud seisukoha valguses on asja menetleval kohtul kohustus vaidluse korral määrata, kas leping teenib mingilgi märkimisväärsel määral tarbija majandus- või kutsetegevuse eesmärke.
46. See otsus tuleb teha tõendite põhjal ja ma nõustun Euroopa Kohtule esitatud mitmetes märkustes väljendatud seisukohaga, et oluline on lepingu kontekst tervikuna.
47. Kui tõendite põhjal saab otsustada, et leping teenib märkimisväärses osas tarbija majandus- või kutsetegevuse eesmärke, siis artikkel 13 ja järgnevad artiklid ei kohaldu ja ei ole oluline, kas kauba müüja või teenuse osutaja sai lepingu eesmärki objektiivselt kindlaks teha või mitte.
48. Kui leida, et märkimisväärne seos majandus- või kutsetegevusega puudus, siis tuleb leping kvalifitseerida tarbijalepinguks. Sellisel juhul võib probleem tekkida vaid juhul, kui hoolimata eeltoodust oli kauba müüjal või teenuse osutajal asjassepuutuvate asjaolude pinnalt mõistlik alus arvata, et leping sõlmiti tarbija majandus- või kutsetegevuse eesmärgil.
49. Sellises olukorras ei või minu arvates võtta tarbijalt ära artiklis 13 ja järgnevates artiklites ette nähtud kaitset, välja arvatud juhul, kui tarbija on oma käitumisega jätnud üheselt selge mulje, et ta tegutseb oma majandus- või kutsetegevuse eesmärgil ja ta on seega ise väljendanud, et ta tegutseb äritegevuse raames.
50. Kuigi tarbijalepingut puudutavaid sätteid ei tohiks tõlgendada selliselt, et nad annaksid kaitse ka nendele, kelle kaitse ei ole põhjendatud, ei tohi neid sätteid tõlgendada ka nii, et nad välistaksid nende isikute kaitse, keda nende sätetega on soovitud kaitsta. Kaitse on kahtluseta suunatud igale isikule, kes sõlmib lepingu täielikult või peaaegu täielikult eesmärgil, mis jääb väljapoole tema majandus- või kutsetegevuse eesmärki. Kõne all oleva eesmärgi tähtsust on rõhutatud ka EÜ artiklis 153, milles on väljendatud samasugune kõrgetasemelise tarbijakaitse tagamise eesmärk.
51. Kui tarbija siiski käitub nii, nagu ta tegutseks majandus- või kutsetegevuse raamides – näiteks kasutab kirjavahetuseks ametlikku blanketti, laseb kauba toimetada enda majandustegevusega seotud aadressile või mainib käibemaksutagastuse võimalust – ja kauba müüjal või teenuse osutajal ei ole heas usus käitudes põhjust arvata vastupidist, siis võib õigustatult öelda, et tarbija on kaotanud õiguse kaitsele, nagu on soovitatud ka Giuliano-Lagarde’i raportis.
52. Ülatoodud seisukohtadest lähtudes on tõenäoline, et J. Gruberi ja Bay Wa vahel sõlmitud lepingut ei saa konventsiooni mõttes tarbijalepinguks kvalifitseerida ning seega ülejäänud küsimused, mis oleksid asjakohased vaid tarbijalepingu puhul, ei tõusetu. Kuna asjaolusid hindab siiski eelotsusetaotluse esitanud kohus, siis ma analüüsin ka neid küsimusi.
Eelnev reklaam tarbija elukohariigis
53. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu neljas küsimus tuleneb asjaolust, et kuigi J. Gruber sai Bay Wa tegevusest teada talle Austriasse saadetud reklaammaterjali kaudu, puudus brošüüris viide katusekividele, mida ta soovis osta ja hiljem ka ostis. Kas selline olukord kirjeldab lepingut, millele „on eelnenud […] reklaam”?
54. Schlosseri raportis on tehtud viide Giuliano-Lagarde’i raportile selles osas, mida tähendab reklaamimine tarbija elukohariigis.
55. Viimati mainitud raportis on sedastatud, et eeltingimus(14) „[…] puudutab olukordi, kus ettevõtja reklaamib oma kaupu või teenuseid riigis, kus on tarbija elukoht. See katab muu hulgas ka posti teel edastatavaid tellimusi ja koduukselepinguid. Seega peab ettevõtja olema teinud teatud teod, näiteks konkreetsele riigile suunatud ajakirjanduse, raadio, televisiooni, kino või kataloogide vahendusel reklaami edastamine või ta peab olema teinud isikliku pakkumise läbi vahendaja või agendi. […]”(15)
56. Saksa Bundesgerichtshof on kahes kohtuasjas küsinud Euroopa Kohtult, kas säte nõuab reklaamimise ja lepingu sõlmimise vahelist seost(16), kuid Euroopa Kohus otsustas mõlemal juhul, et Brüsseli konventsiooni artikli 13 lõike 3 punkt a ei olnud teistel alustel kohaldatav ning ei analüüsinud seda aspekti.
57. Kohtuasjas Shearson Lehmann Hutton väljendas kohtujurist M. Darmon aga seisukohta, et ei ole vaja tuvastada põhjuslikku seost reklaamimise ja lepingu sõlmimise vahel.(17) Ta märkis, et konventsioonis ei ole nõutud, et tarbija tõendaks, et teda mõjutas lepingut sõlmima just reklaam või et reklaamimise ja lepingu sõlmimise vahel on põhjuslik seos; sellist nõuet oleks igal juhul ka võimatu täita. Veelgi enam, selline lähenemine oleks vastuolus tarbijakaitse eesmärgiga, mille piirangud peavad tulenema konventsiooni sõnastusest. Ainus mõeldav piirang tuleneb tervest mõistusest: reklaami ja lepingu sõlmimise vahele jääv ajavahemik ei või olla liiga pikk ning sellise hinnangu andmine on siseriikliku kohtu otsustada. Seega leidis kohtujurist, et artikli 13 lõike 3 alapunkt a „kehtestab vaidlustamatu eelduse, et reklaami avaldamise ja lepingu sõlmimise vahel on seos, kui reklaami avaldamine eelneb lepingu sõlmimisele”.
58. Selles küsimuses märkusi esitanud pooltest vaid Portugali valitsus oli seisukohal, et müüdavate kaupade või osutatavate teenuste reklaamimise ja ostmise vahel peab tarbijakaitse sätete kohaldamiseks olema tihe seos. Teised on põhimõtteliselt ühisel seisukohal, et piisab sellest, et tarbija on saanud reklaammaterjalid ja on seejärel ostnud kaupu või teenuseid kauba müüjalt või teenuse osutajalt, hoolimata nende täpsest olemusest. Isegi Portugali valitsus on nõus, et täpne samasus reklaamitu ja ostetu vahel ei ole oluline, eeldusel et nad on sarnased või kuuluvad samasse tegevusvaldkonda.
59. Komisjon rõhutab eriti, et lisaks olemuslikele raskustele põhjusliku seose tuvastamisel tekib oht, et kauba müüjad ja teenuse osutajad hakkavad edukalt koostama reklaame sellisel viisil, et konventsiooni artikli 13 ja järgnevate artiklite kohaldamine oleks välistatud, minnes nii mööda konventsiooni eesmärgist.
60. Ma saan ainult nõustuda kohtujurist M. Darmoni poolt kohtuasjas Shearson Lehmann Hutton väljendatud ja enamikes Euroopa Kohtule esitatud märkustes toetatud seisukohaga. Nagu on rõhutatud, räägitakse konventsioonis vaid lepingust, millele „eelne[b]” reklaamimine, mitte lepingust, mis on „põhjustatud” reklaamimisest.
61. Olukord, millele on artikli 13 lõike 3 punktis a viidatud, puudutab põhimõtteliselt teadlikult piiriülest reklaamimist. Osalisriigi ettevõtja, kes reklaamib oma kaupu või teenuseid teises osalisriigis, peab olema teadlik, et reklaami avaldamisele järgnevad lepingud on konventsiooni mõttes tarbijalepingud, kui teised asjassepuutuvad tingimused on täidetud. Lähenemine, mis sõltub reklaamimise ja kaupade või teenuse ostmise vahel põhjusliku seose tõendamisest, ei oleks kooskõlas õiguskindluse põhimõttega.
62. Lisaks on ärilise reklaamimise eesmärk harva või pole mitte kunagi piiratud vaid konkreetsete esemete reklaamimisega, välistades kogu muu äritegevuse. Vastupidi, üldine eesmärk on teavitada reklaamija olemasolust ja tegevusvaldkondadest nii laiaulatuslikult kui võimalik ja kaubelda maksimaalselt ulatuslikult võimalikult paljudel aladel. Tihti on hoopis vastupidi, et reklaammaterjali saanud isik, keda huvitab reklaamija tegevus üldisemalt, uurib asja edasi ja võib osta kaupu või teenuseid, mida konkreetses brošüüris ei olnud märgitud.
63. Seega tuleb järeldada, et lepingu sõlmimisele on tarbija elukohariigis eelnenud reklaam Brüsseli konventsiooni artikli 13 lõike 3 punkt a mõttes, kui kauba müüja või teenuse osutaja reklaamis oma kaupu või teenuseid selles riigis, isegi kui ta ei maininud konkreetseid tarbija poolt omandatud tooteid.
Tarbijale suunatud konkreetne pakkumine
64. Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma viiendas küsimuses juhiseid artikli 13 lõike 3 punktis a sätestatud tingimuse kohta, mis käsitleb olukorda, mille puhul on lepingule eelnenud tarbijale tema elukohariigis tehtud konkreetne pakkumine. Kas see mõiste hõlmab olukorda, kui kauba müüja või teenuse pakkuja teeb telefoni teel pakkumuse tarbijale tema elukohariigis, millele järgneb kirjaliku pakkumise tegemine tarbijale kauba müüja või teenuse osutaja asukohariigis ning tarbija nõustub viimasega?
65. Euroopa Kohtule esitatud märkustes on üldiselt nõustutud, et ülaltoodud asjaoludel on tingimus täidetud, kuid Portugali valitsus rõhutab, et mõlema kahe pakkumuse objektiks peab olema sama toode. Komisjon märgib veelkord, et tingimus on, et lepingule peab eelnema tarbijale tema elukohariigis tehtud konkreetne pakkumus, mitte see, et see peab sellel pakkumusel põhinema.
66. Nõustun jälle esitatud seisukohaga. Käesolevas asjas ei saa J. Gruberile Saksamaal antud kirjalikku pakkumist pidada talle tema elukohariigis Austrias adresseeritud pakkumuseks. Siiski vastab tema poolt Austrias viibides varem saadud suuline pakkumine selgelt artikli 13 lõike 3 punktis a toodud definitsioonile. See pakkumus eelnes lepingu sõlmimisele.
67. Sellegipoolest on ilmselt kasulik teha vahet „konkreetsel pakkumisel” ja „reklaamimisel”. Viimane on oma olemuselt üldisem, esimene sõnasõnalt defineeritud kui konkreetne. Kuna ei ole vaja, et reklaammaterjal puudutaks samu kaupu või teenuseid, mida hiljem omandatakse, siis tundub olevat vajalik, et nende kaupade või teenuste vahel, mida pakutakse konkreetses pakkumuses ja mida omandatakse, oleks põhimõtteline samasus. Seega, kui telefonitsi J. Gruberile edastatud pakkumus oleks puudutanud katusekive ja kirjalik pakkumus ja sellele järgnev ost puudutanuks katusetalasid, siis „konkreetse pakkumise” eeltingimus ei oleks täidetud.
68. Minu seisukoht on, et kui tarbija saab oma elukohariigis talle teises riigis asuva kauba müüja või teenuse pakkuja telefonitsi edastatud konkreetse pakkumuse ja seejärel omandab sellelt müüjalt või teenuse osutajalt kaupu või teenuseid, siis tuleb selliselt sõlmitud lepingut käsitleda nii, et sellele on eelnenud konkreetne pakkumine Brüsseli konventsiooni artikli 13 lõike 3 punkti a mõttes isegi siis, kui lepingu tingimused tulenevad hilisemast pakkumusest, mis ei olnud tarbijale edastatud tema elukohariigis.
Lepingu sõlmimiseks vajalikud toimingud
69. Eelotsustustaotluse esitanud kohtu viimane küsimus on selle kohta, kas tarbija teeb lepingu sõlmimiseks vajalikud toimingud oma elukohariigis artikli 13 lõike 3 punkti b mõttes, kui talle tehakse pakkumus kauba müüja või teenuse osutaja asukohariigis ja ta võtab selle pakkumuse vastu telefoni teel oma elukohariigis.
70. Sätte sõnastuse kohaselt on selge, et sellele küsimusele tuleb vastata jaatavalt – mida ka kõik sellele küsimuse osas märkusi esitanud pooled on toetanud – ja seda seisukohta toetatakse ka Schlosseri ja Guiliano-Lagarde’i raportites.
71. Schlosseri raporti kohaselt „järgivad uued sätted veelkord lepingulistele ja lepinguvälistele kohustustele kohaldatava õiguse konventsiooni algset eelnõu. Mõlemad artikli 13 lõikes 3 viidatud tingimused – pakkumus või reklaam tarbija elukohariigis ja tarbija poolt lepingu sõlmimiseks vajalike toimingute tegemine samas riigis – peavad olema täidetud.”(18)
72. Giuliano-Lagarde’i raportis leitakse, et sõnad „tema poolt vajalikud toimingud” võeti kasutusele „nimelt selle pärast, et vältida klassikalist probleemi, kuidas määrata lepingu sõlmimise kohta. Viidatud asjades on see eriti tundlik küsimus, kuna see puudutab rahvusvahelisi lepinguid, mis tavaliselt sõlmitakse kirjavahetuse teel. Sõna „toimingud” hõlmab muu hulgas kirjutamist või muid tegusid, mis tehakse pakkumuse või reklaami tagajärjel.”(19)
73. Seega pakkumuse tegemise koht on ebaoluline, eeldusel, et tarbija sai pakkumuse (või reklaami) oma elukohariigis. Loeb see, kas tarbija teeb vajalikud toimingud lepingu sõlmimiseks oma elukohariigis. Asjassepuutumatu on ka see, milliseid kommunikatsioonivahendeid lepingu sõlmimiseks kasutatakse.
74. On selge, et kui tarbija helistab pakkumuse vastuvõtmiseks oma kodunt, siis see toiming on lepingu sõlmimise seisukohalt vajalik. Teiselt poolt, isegi kui müüja või teenuse osutaja asukohariigis on eelnevalt toimunud arutelud või läbirääkimised lepingutingimuste üle, siis need toimingud on tõenäoliselt algatatud pigem müüja või teenuse osutaja kui tarbija poolt ja tõenäoliselt need igal juhul eelnevad lepingu sõlmimisele.
75. Järelikult artikli 13 lõike 3 punkt b mõttes on tarbija teinud lepingu sõlmimiseks vajalikud toimingud oma elukohariigis, kui ta edastab oma nõustumuse sellest riigist, hoolimata sellest, kus pakkumus tehti ja milliseid kommunikatsioonivahendeid kasutati.
76. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Oberster Gerichtshofi esitatud küsimustele järgmiselt:
1. Isik, kes sõlmib lepingu, mille eesmärk on osaliselt seotud tema majandus- ja kutsetegevusega ning osaliselt jääb väljapoole seda, ei saa toetuda Brüsseli konventsiooni artiklis 13 ja sellele järgnevates artiklites sätestatud erandlikule kaitsele, välja arvatud juhul, kui majandus- või kutsetegevusega seotud eesmärk on tähtsusetu.
2. Otsustades, kas isik on sõlminud lepingu, mis jääb Brüsseli konventsiooni artikli 13 ja järgnevate artiklite mõttes väljapoole tema majandus- või kutsetegevust, ei ole oluline hinnata asjaolusid, mida teine lepingupool pidi objektiivselt aimama, välja arvatud juhul, kui tarbija ise käitub nii, nagu ta tegutseks majandus- või kutsetegevuses ja teisel poolel ei ole heas usus käitudes põhjust arvata vastupidist.
3. Lepingu sõlmimisele on tarbija elukohariigis eelnenud reklaam Brüsseli konventsiooni artikli 13 lõike 3 punkti a mõttes, kui kauba müüja või teenuse osutaja reklaamis oma kaupu või teenuseid selles riigis, isegi kui ta ei maininud konkreetseid tarbija poolt omandatud tooteid.
4. Kui tarbija saab oma elukohariigis talle teises riigis asuva kauba müüja või teenuse pakkuja telefonitsi edastatud konkreetse pakkumuse ja seejärel omandab sellelt müüjalt või teenuse osutajalt kaupu või teenuseid, siis tuleb selliselt sõlmitud lepingut käsitleda nii, et sellele on eelnenud konkreetne pakkumine Brüsseli konventsiooni artikli 13 lõike 3 punkti a mõttes isegi siis, kui selle tingimused tulenevad hilisemast pakkumusest, mis ei olnud tarbijale edastatud tema elukohariigis.
5. Brüsseli konventsiooni artikli 13 lõike 3 punkt b mõttes on tarbija teinud lepingu sõlmimiseks vajalikud toimingud oma elukohariigis, kui ta edastab oma nõustumuse sellest riigist, hoolimata sellest, kus pakkumus tehti ja milliseid kommunikatsioonivahendeid kasutati.
2 –	27. septembri 1968. aasta konventsioon kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades. Konventsiooni koondversioon, mida on täiendatud nelja liitumislepinguga – mis on käesolevas asjas kohaldatav versioon – on avaldatud EÜT 1998, C 27, lk 1. Alates 1. märtsist 2002 (pärast käesolevas asjas analüüsitavate asjaolude toimumist) on konventsiooni tekst asendatud, välja arvatud Taani ja teiste liikmesriikide teatud ülemere territooriumide suhtes, nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrusega (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42).
3 –	Konventsioon Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemise kohta kohtualluvust ja kohtuotsuste täitmist tsiviil- ja kaubandusasjades käsitleva konventsiooniga ning selle tõlgendamist Euroopa Kohtus käsitleva protokolliga (EÜT 1978, L 304, lk 1).
4 –	EÜT 1979, C 59, lk 71, punktid 153–161, lk 117–120.
5 –	EÜT 1980, L 266, lk 1; vt Schlosseri raport, punkt 155.
6 –	EÜT 1980, C 282, lk 1, 23.
7 –	19. jaanuari 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑89/91 (EKL 1993, lk I‑139).
8 –	3. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑269/95 (EKL 1997, lk I‑3767).
9 –	Kohtuotsuse punkt 18.
10 –	Kohtuotsuse punktid 16, 17 ja 19.
11 –	Kohtuotsuse punkt 22.
12 –	Kohtuotsuse punktid 16 ja 17.
13 –	Vt nt 17. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑96/00: Gabriel (EKL 2002, lk I‑6367, punkt 57); 10. aprilli 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑437/00: Pugliese (EKL 2003, lk I‑3573, punkt 16); ja 5. veebruari 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑18/02: DFDS Torline (EKL 2004, lk I‑1417, punkt 26).
14 –	Rooma konventsiooni kontekstis artikli 5 lõike 2 esimene taane.
15 –	Eespool 6. joonemärkuses viidatud raport, lk 24.
16 –	Eespool 7. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Shearson Lehmann Hutton, 2. küsimus; 15. septembri 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑318/93: Brenner ja Noller (EKL 1994, lk I‑4275), 3. küsimus.
17 –	Vaata eelkõige ettepaneku punkte 81–85 ja pakutud alternatiivse lahenduse punkti 113 alapunkti 2.
18 –	Eespool 4. joonealuses märkuses viidatud raport, lk 118.
19 –	Eespool 6. joonealuses märkuses viidatud raport, lk 24.

matches: kohus kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus kohus kohus kohus Kohus kohus


Eurovoc: 16 MAJANDUS → 1616 piirkonnad ja piirkonnapoliitika → regionaalpoliitika → maaelu areng
Eurovoc: 56 PÕLLUMAJANDUS, METSANDUS JA KALANDUS → 5606 põllumajanduspoliitika → põllumajanduspoliitika → põllumajandustoetus
Eurovoc: 56 PÕLLUMAJANDUS, METSANDUS JA KALANDUS → 5606 põllumajanduspoliitika → ühine põllumajanduspoliitika → ühtne otsemaksete kava [V4.3]
Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seadus (lühend - ELÜPS)
2 Makseasutus ja sertifitseerimisasutus
§ 4 Makseasutus
§ 5 Pädev asutus makseasutuse akrediteerimisel
§ 6 Sertifitseerimisasutus
3 Menetluse üldsätted
§ 7 Taotluse ja teate esitamine
§ 8 Taotluse ja teate muutmine
§ 9 Taotluse ja teate kontrollimine
§ 10 Otsuse tegemine ja selle teatavakstegemine
4 Ühise põllumajanduspoliitika kohased põllumajandustootjate otsetoetused ja üleminekutoetused
1 Otsetoetused
§ 11 Otsetoetus
2 Otsetoetuse saamise nõuded
§ 12 Otsetoetuse saamiseks toetuse taotlejale esitatavad nõuded
§ 13 Otsetoetuse saamise nõuded põllumajandusmaa kohta
§ 14 Otsetoetuse saamise nõuded lühikese raieringiga madalmetsa kohta
§ 15 Ühtne pindalatoetus ning kliima- ja keskkonnatoetus
§ 16 Noore põllumajandustootja toetus
§ 17 Ümberjaotav toetus
§ 18 Looduslikust eripärast tingitud piirangutega ala toetus
§ 19 Tootmiskohustusega seotud toetus
§ 20 Väikepõllumajandustootja toetus
3 Otsetoetuse taotlemine, taotluse menetlemine, toetuse vähendamine ja taotluse rahuldamata jätmine ning ühikumäära kehtestamine
§ 21 Otsetoetuse taotlemine ja taotluse menetlemine
§ 22 Otsetoetuse vähendamine ja taotluse rahuldamata jätmine
§ 23 Otsetoetuse ühikumäär ja toetuse maksmine
2 Üleminekutoetused
§ 24 Üleminekutoetus
§ 25 Üleminekutoetuse saamise nõuded
§ 26 Täiendava otsetoetuse toetusõigus
§ 27 Täiendava otsetoetuse toetusõiguse üleandmine
§ 28 Üleminekutoetuse taotlemine ja taotluse menetlemine
§ 29 Üleminekutoetuse vähendamine
§ 30 Üleminekutoetuse taotluse rahuldamata jätmine
§ 31 Üleminekutoetuse ühikumäär
3 Nõuetele vastavus
§ 32 Nõuetele vastavus
§ 33 Nõuetele vastavuse kontrollimine
§ 34 Toetuse vähendamine ja taotluse rahuldamata jätmine
5 Põllumajandustoodete ühise turukorralduse abinõud
§ 341 Põllumajandustoodete ühise turukorralduse abinõude rakendamisega seotud otsuste tegemine
§ 35 Põllumajandustoodete ühise turukorralduse abinõudes osalemise heakskiitmine
§ 36 Turuinfo esitamine, kogumine ja töötlemine
§ 37 Euroopa Komisjonile turuinfo edastamine
2 Põllumajandustoodete ühise turukorralduse abinõud
1 Tootjaorganisatsiooni, tootjaorganisatsioonide liidu ja tootmisharudevahelise organisatsiooni tunnustamine
§ 38 Tootjaorganisatsiooni, tootjaorganisatsioonide liidu ja tootmisharudevahelise organisatsiooni tunnustamine
§ 40 Sekkumisladu
4 Haridusasutuses puu- ja köögivilja ning piima ja piimatoote pakkumise, sellega kaasnevate haridusmeetmete ja seonduvate kulude toetus
§ 44 Haridusasutuses puu- ja köögivilja ning piima ja piimatoote pakkumise, sellega kaasnevate haridusmeetmete ja seonduvate kulude toetuse andmine
§ 45 Koolikava toetuse andmise korraldamine
§ 451 Koolikava toetuse seire ja hindamine
5 Koolipuuvilja ja -köögivilja toetus
6 Puu- ja köögiviljasektori tootjaorganisatsiooni ning tootjaorganisatsioonide liidu toetus
§ 48 Puu- ja köögiviljasektori tootjaorganisatsiooni ning tootjaorganisatsioonide liidu toetus
7 Mesindussektori toetus
§ 49 Mesindusprogramm
§ 50 Mesindusprogrammi rakendamine
§ 51 Mesindussektori toetuse andmine
8 Kaubavahetus kolmanda riigiga
§ 52 Kontrolliasutus kolmanda riigiga kaubavahetuse korral
§ 53 Impordi- ja ekspordilitsentsi, impordiõiguse, seestöötlemise sertifikaadi ja eksporditoetuse andmine
9 Kasutustoetus
§ 54 Kasutustoetuse andmise korraldamine
10 Tootmiskvoodid ja riiklikud kogused
§ 55 Koostisosade sisalduse määramine
§ 56 Tootmiskvoodi andmise korraldamine
§ 57 Tootmiskvoodi täitmine
§ 58 Tootmiskvoodi ja riikliku koguse ületamine
11 Koostis- ja kvaliteedinõuded, turustusstandardid ning kvaliteedimärki kandvad tooted
§ 59 Koostis- ja kvaliteedinõuded
§ 60 Veise-, sea- ja lambarümpade kvaliteediklassid
§ 61 Puu- ja köögiviljade turustusstandardid ning vastavuskontroll
§ 62 Kodulinnumunade ja kodulinnuliha turustusstandardid
§ 63 Põllumajandustoote, toidu, piiritusjoogi ja veini Euroopa Liidu kvaliteedimärki kandvad tooted
12 Loomahaigustega ja tarbijate usalduse kaotusega seotud meetmed
§ 64 Loomahaigustega ja tarbijate usalduse kaotusega seotud meetmed
6 Ühise põllumajanduspoliitika kohased maaelu arengu toetused
1 Programmiperioodi 2014–2020 maaelu arengu toetused
§ 65 Maaelu arengu toetuste andmise korraldamine
§ 66 Eelarveaastal antavate maaelu arengu toetuste ja toetuste andmiseks ettenähtud vahendite kindlaksmääramine
§ 67 Maaelu arengu toetuse taotlejale esitatavad nõuded ja toetuse andmise tingimused
§ 68 Maaelu arengu toetuse andmine rahastamisvahendi kaudu
§ 69 Kohalik tegevusgrupp ja kohaliku arengu strateegia
§ 70 Kohaliku arengu strateegia rakendamine
§ 71 Nõustamis- ja koolitusteenuse ning muu teadmussiirde ja teavituse osutaja valimine
§ 72 Innovatsiooniklaster ja innovatsiooniklastri tegevuskava
§ 73 Klastri tegevuskava hindamine ja heakskiitmine
§ 731 Põlluraamat
§ 74 Tehniline abi
§ 75 Kulude mõistlikkus
§ 76 Maaelu arengu toetuse taotlemine ja taotluse menetlemine
§ 77 Maaelu arengu toetuse taotluse hindamine
§ 78 Maaelu arengu toetuse vähendamine
§ 79 Maaelu arengu toetuse taotluse rahuldamine ja rahuldamata jätmine
§ 80 Maaelu arengu toetuse taotluse rahuldamise otsuse muutmine ja kehtetuks tunnistamine
§ 81 Maaelu arengu toetuse maksmine
§ 82 Maaelu arengu toetuse väljamaksmine enne kulutuste tegemist
§ 83 Seire ja hindamine
§ 84 Teavitamine, tähistamine ja viitamine
2 Tootjarühm
§ 85 Tootjarühm
§ 86 Põllumajandussektori tunnustamist taotlevale ja tunnustatud tootjarühmale esitatavad nõuded
§ 87 Metsandussektori tunnustamist taotlevale ja tunnustatud tootjarühmale esitatavad nõuded
§ 88 Tootjarühma tunnustamine
§ 89 Tootjarühma tunnustamata jätmine ja tunnustamise otsuse kehtetuks tunnistamine
3 Põllumajandustoodete ja toiduainete kvaliteedikavad
§ 90 Põllumajandustoodete ja toiduainete kvaliteedikavad
§ 91 Tunnustamiseks esitatavale ja tunnustatud toidukvaliteedikavale esitatavad nõuded
§ 92 Toidukvaliteedikava tunnustamine ja tunnustamata jätmine ning tunnustamise otsuse muutmine ja kehtetuks tunnistamine
§ 93 Tunnustatud toidukvaliteedikava kohta andmete avaldamine
7 Teavitamis- ja müügiedendusmeetmed
§ 94 Pädev asutus
8 Tagatised
§ 95 Tagatise esitamine
9 Põllumajandusarvestuse korraldamine
§ 96 Põllumajandusliku raamatupidamise andmebaas
§ 97 Põllumajandusarvestuse korraldamine
10 Põllumajandustoetuste ja põllumassiivide register
§ 98 Põllumajandustoetuste ja põllumassiivide register
§ 99 Registrisse kantavad andmed
§ 100 Andmete esitamine ja registrisse kandmine
§ 101 Registriandmete avaldamine
§ 102 Registriandmete avalikustamine
§ 103 Riikliku ja haldusjärelevalve ulatus
§ 104 Järelkontroll
§ 105 Riikliku järelevalve teostajad
§ 106 Haldusjärelevalve teostajad
§ 107 Haldusjärelevalve erisused kohaliku tegevusgrupi tegevuse nõuetekohasuse kontrollimisel
§ 110 Vaidemenetlus
§ 111 Toetusraha tagasinõudmine
§ 112 Toetusraha tagasimaksmine
§ 113 Toetusraha tagasimaksmise ajatamine
§ 114 Viivis
§ 115 Intress
§ 1151 Tähtajaks tasumata individuaalse piimatootmiskvoodi ületamise eest arvestatud tasu
§ 116 Andmete esitamise nõude rikkumine
§ 117 Turustamine heakskiitmata kokkuostjale
§ 118 Menetlus
§ 119 Makseasutuse akrediteering
§ 120 Seaduse kohaldamine enne käesoleva seaduse jõustumist sõlmitud halduslepingu suhtes
§ 121 Seaduse kohaldamine enne käesoleva seaduse jõustumist sõlmitud muu lepingu ja ühise põllumajanduspoliitika abinõudes osalemise heakskiitmise otsuse suhtes
§ 122 Volitusnormi kehtivus
§ 123 Täiendava otsetoetuse toetusõigused
§ 124 Taotluste menetlemine
§ 125 Puu- ja köögivilja turustavate ettevõtjate andmekogu ning erimärgistuse luba
§ 126 Perioodi 2007–2013 maaelu arengu toetuste andmine
§ 127 Nõuandekeskuste tunnustatuse kehtivus
§ 128 Tootjarühma tunnustatuse kehtivus
§ 129 Toidukvaliteedikava tunnustatuse kehtivus
§ 130 Teavitamis- ja müügiedendusmeetmete rakendamine
§ 131 Enne käesoleva seaduse jõustumist antud toetuse tagasinõudmine
§ 132 Põllumajandustoetuste ja põllumassiivide register
§ 133 Toetuse andmise tingimuste kehtestamine enne arengukava heakskiitmist
§ 1331 Koolipiima toetuse ning koolipuuvilja ja -köögivilja toetuse andmine ning heakskiidu otsus
§ 138 Seaduse jõustumine
RT I, 25.11.2016, 3
1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1306/2013 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise, haldamise ja seire kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 352/78, (EÜ) nr 165/94, (EÜ) nr 2799/98, (EÜ) nr 814/2000, (EÜ) nr 1290/2005 ja (EÜ) nr 485/2008 (ELT L 347, 20.12.2013, lk 549–607) artikli 4 lõike 1 ning artikli 5 alusel ja korras rakendatavad abinõud;
2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1307/2013, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames toetuskavade alusel põllumajandustootjatele makstavate otsetoetuste eeskirjad ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 637/2008 ja (EÜ) nr 73/2009 (ELT L 347, 20.12.2013, lk 608–670), artiklis 37 sätestatud riiklik üleminekutoetus;
3) Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1308/2013, millega kehtestatakse põllumajandustoodete ühine turukorraldus ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 922/72, (EMÜ) nr 234/79, (EÜ) nr 1037/2001 ja (EÜ) nr 1234/2007 (ELT L 347, 20.12.2013, lk 671–854), alusel ja korras rakendatavad turukorraldusabinõud;
4) Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruses (EL) nr 1151/2012 põllumajandustoodete ja toidu kvaliteedikavade kohta (ELT L 343, 14.12.2012, lk 1–29) sätestatud alusel ja korras rakendatavad abinõud.
(2) Käesoleva paragrahvi lõike 1 punktides 1–3 nimetatud toetust võib taotleda nõuetekohase põllumajandusmaa kohta igal aastal.
(3) Valdkonna eest vastutav minister võib määrusega kehtestada need käesoleva paragrahvi lõike 1 punktides 4–7 nimetatud toetused, mida on võimalik eelarveaastal taotleda.
(5) Käesoleva paragrahvi lõike 1 punktides 4–7 nimetatud toetuse taotlemise õigust ei teki ja toetust ei maksta, kui selle toetuse andmist ei ole käesoleva paragrahvi lõike 3 alusel kehtestatud määrusega eelarveaastal ette nähtud.
(1) Otsetoetust võib taotleda füüsiline või juriidiline isik või juriidilise isiku staatuseta isikute ühendus, kes tegeleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1307/2013 artikli 4 lõike 1 punktis c nimetatud põllumajandusliku tegevusega sama artikli punktis b nimetatud põllumajanduslikus majapidamises ja on aktiivne põllumajandustootja sama määruse artikli 9 tähenduses (edaspidi käesolevas jaos taotleja).
(2) Valdkonna eest vastutav minister võib määrusega kehtestada lisaks Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1307/2013 artikli 9 lõikes 2 nimetatule nende tegevusalade loetelu, millega tegelevatele isikutele otsetoetust ei anta.
(3) Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1307/2013 artiklis 9 nimetatud ja käesoleva paragrahvi lõike 2 alusel kehtestatud tegevusalal tegutsev isik peab otsetoetuse saamiseks arvestust ja esitab kontrollitavad tõendid majandustegevuse, sealhulgas põllumajandusliku tegevuse tulude kohta.
(5) Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1307/2013 artikli 9 lõiget 2 ei kohaldata nende põllumajanduslike majapidamiste suhtes, mis said taotluse esitamise aastale eelnenud kalendriaastal põllumajanduslikke otsetoetusi kuni 5000 eurot.
(1) Ühtset pindalatoetust ning kliima- ja keskkonnatoetust võib taotleda isik, kelle puhul on täidetud käesoleva seaduse §-des 12–14 sätestatud nõuded ning kes järgib Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1307/2013 artiklis 43 nimetatud kliimat ja keskkonda säästvaid põllumajandustavasid.
(1) Ühtset pindalatoetust taotlev isik, kelle puhul on täidetud käesoleva seaduse §-des 12–14 sätestatud nõuded, kes järgib Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1307/2013 artiklis 43 nimetatud kliimat ja keskkonda säästvaid põllumajandustavasid ning vastab sama määruse artiklis 50 sätestatud nõuetele, võib taotleda noore põllumajandustootja toetust.
(1) Ühtset pindalatoetust taotlev isik, kelle puhul on täidetud käesoleva seaduse §-des 12–14 sätestatud nõuded ning kes järgib Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1307/2013 artiklis 43 nimetatud kliimat ja keskkonda säästvaid põllumajandustavasid, võib taotleda ümberjaotavat toetust ühtse pindalatoetuse menetluse käigus kindlaksmääratud hektarite arvu alusel sama määruse artikli 41 kohaselt.
(1) Ühtset pindalatoetust taotlev isik, kelle puhul on täidetud käesoleva seaduse §-des 12–14 sätestatud nõuded, kes järgib Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1307/2013 artiklis 43 nimetatud kliimat ja keskkonda säästvaid põllumajandustavasid ning kelle kasutuses olev põllumajandusmaa asub looduslikust eripärast tingitud piirangutega alal, võib taotleda looduslikust eripärast tingitud piirangutega ala toetust ühtse pindalatoetuse menetluse käigus toetusõiguslikuks tunnistatud hektarite arvu alusel.
(5) Kaasnevate haridusmeetmete rakendamiseks antava toetuse määra kogu koolikava toetusest ning kaasnevate haridusmeetmete puhul ühe lapse kohta antava koolikava toetuse suuruse kehtestab valdkonna eest vastutav minister määrusega, lähtudes nõukogu määruse (EL) nr 1370/2013, millega määratakse kindlaks põllumajandustoodete ühise turukorraldusega seotud teatavate toetuste kehtestamise meetmed (ELT L 346, 20.12.2013, lk 12–19), artikli 5 lõikes 1 sätestatud ülemmäärast ning lõike 2 teise alalõigu alusel kehtestatud õigusaktis sätestatud kulude ülemmäärast.
§ 46. – § 47. [Kehtetud - RT I, 25.11.2016, 1 - jõust. 05.12.2016]
§ 48. Puu- ja köögiviljasektori tootjaorganisatsiooni ning tootjaorganisatsioonide liidu toetus
Tootmiskvoodi või riikliku koguse ületamise korral nõukogu määruse (EÜ) nr 1234/2007, millega kehtestatakse põllumajandusturgude ühine korraldus ning mis käsitleb teatavate põllumajandustoodete erisätteid (ühise turukorralduse ühtne määrus) (ELT L 299, 16.11.2007, lk 1–149), artikli 80 lõike 3 ja artikli 83 lõike 1 alusel makstava tasu sissenõudmise, maksmise ning tagasimaksmise täpsema korra kehtestab valdkonna eest vastutav minister määrusega.
(4) Põllumajandustoote vastavust Euroopa Liidu määrustes turukorralduslikul eesmärgil põllumajandustootele kehtestatud koostis- ja kvaliteedinõuetele ning märgistuse, sealhulgas nimetuse nõuetele kontrollivad VTA ja Tarbijakaitseamet toiduseaduses sätestatud pädevuse piires.
2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EÜ) nr 110/2008 piiritusjookide määratlemise, kirjeldamise, esitlemise, märgistamise ja geograafiliste tähiste kaitse kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EMÜ) nr 1576/89 (ELT L 39, 13.12.2008, lk 16–54);
3) Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1308/2013 artiklid 92–123.
1. jagu Programmiperioodi 2014–2020 maaelu arengu toetused
(1) Maaelu arengu toetusi antakse Euroopa Komisjoni otsusega heakskiidetud programmi „Eesti maaelu arengukava 2014–2020” (edaspidi arengukava) alusel ja korras.
(2) Arvestades arengukavas sätestatud tingimusi, antakse maaelu arengu toetust Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1303/2013, millega kehtestatakse ühissätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi, Ühtekuuluvusfondi, Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondi ning Euroopa Merendus- ja Kalandusfondi kohta, nähakse ette üldsätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi, Ühtekuuluvusfondi ja Euroopa Merendus- ja Kalandusfondi kohta ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 1083/2006 (ELT L 347, 20.12.2013, lk 320–469), artikli 35 lõike 1 punktides b ja c nimetatud tegevusteks (edaspidi LEADER-projektitoetus) sama määruse artikli 33 lõikes 1 nimetatud kohaliku arengu strateegiate alusel.
(3) Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1305/2013 Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 1698/2005 (ELT L 347, 20.12.2013, lk 487–548) artikli 65 lõikes 4 nimetatud ülesannete jaotus korraldusasutuse, makseasutuse ja kohaliku tegevusgrupi vahel määratakse kindlaks käesolevas jaos.
(4) Maaelu arengu toetuse andmisele rahastamisvahendi kaudu ei kohaldata käesoleva seaduse §-des 76–82 sätestatut.
(4) Käesoleva paragrahvi lõigetes 1–3 nimetatud toetuste puhul loetakse taotlus maaelu arengu toetuse saamiseks esitatuks riigihangete seaduse kohase pakkumuse või mitmeetapilise riigihankemenetluse puhul hankemenetluses osalemise taotluse esitamisega käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud juhul Maaeluministeeriumile ning lõigetes 2 ja 3 nimetatud juhul PRIA-le.
(5) Toetuse saaja on isik, kellega Maaeluministeerium või PRIA on käesoleva paragrahvi lõigete 1–3 alusel sõlminud riigihangete seaduses sätestatud korras hankelepingu.
(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1305/2013 artiklites 28–30 ja 33 nimetatud toetuste ning käesoleva seaduse § 71 lõigetes 1–3 nimetatud valikumenetluse korras valitavaid taotlusi ei hinnata, kui toetuse andmise tingimustes ei ole sätestatud teisiti.
(3) Nõuetele vastavate taotluste hindamise viib käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud hindamiskriteeriumite alusel läbi toetuse andmise tingimustes ettenähtud tingimustel ja korras Maaeluministeerium, PRIA, maavanem või riigi sihtasutus.
(6) Hindamise tulemuste alusel moodustab PRIA või riigi sihtasutus taotluste paremusjärjestuse. Maaeluministeeriumi, maavanema või kohaliku tegevusgrupi läbiviidud hindamise korral moodustab paremusjärjestuse PRIA, arvestades hindaja esitatud paremusjärjestuse moodustamise ettepanekut.
(3) Kui Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1305/2013 artiklites 28–30 ja 33 nimetatud toetusteks ettenähtud vahenditest lähtudes ei ole võimalik rahuldada kõiki nõuetele vastavaid taotlusi, võib PRIA või riigi sihtasutus teha taotluse osalise rahuldamise otsuse, vähendades toetuse ühikumäära toetuse andmise tingimustes sätestatud alustel ja korras.
(4) Tootjarühma liikmetest vähemalt 80 protsenti on tootjarühma põhitoodet tootvad ja turustavad põllumajandusega tegelevad ettevõtjad või neid koondavad tootjarühmad, välja arvatud põllumajandusloomade aretuse seaduse § 6 lõike 3 kohase aretusühingu puhul, kelle liikmetest vähemalt 10 protsenti peavad tegelema tootjarühma põhitooteks oleva aretuslooma kasvatamise ja müügiga.
(2) Toidukvaliteedikava tunnustamiseks või tunnustamise otsuse muutmiseks esitab toidukvaliteedikava rakendav tootjarühm VTA kohalikule asutusele vormikohase taotluse koos toidukvaliteedikava eeskirja ja toidukvaliteedikavas osalejate nimekirjaga.
(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1144/2014 siseturul ja kolmandates riikides võetavate põllumajandustoodete teavitus- ja müügiedendusmeetmete kohta, millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 3/2008 (ELT L 317, 04.11.2014, lk 56–70), artiklis 14 liikmesriigile pandud lihtprogrammide elluviimise, seire ja kontrolliga seotud ülesandeid ning sama määruse artiklis 25 sätestatud meetme mõju hindamisega seotud ülesandeid täidab PRIA.
(1) Põllumajandustootjate majandustegevuse analüüsimiseks vajalikud andmed kogub põllumajandusliku raamatupidamise andmebaasi valdkonna eest vastutava ministri valitud asutus nõukogu määruse (EÜ) nr 1217/2009, millega luuakse Euroopa Ühenduse põllumajanduslike majapidamiste tulusid ja majandustegevust käsitlevate raamatupidamisandmete kogumise võrk (ELT L 328, 15.12.2009, lk 27–38), kohaselt.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 138/2004 põllumajanduse arvepidamise kohta ühenduses (ELT L 33, 05.02.2004, lk 1–87) II lisas nimetatud põllumajanduse majandusliku arvestuse näitajate kohta koondab Maaeluministeerium jooksva kalendriaasta esialgsed tulemused sama aasta novembriks ja kalendriaasta tulemused järgmise aasta jaanuariks ning Statistikaamet kalendriaasta lõpptulemused järgmise aasta septembriks.
(3) Registri vastutav töötleja on Maaeluministeerium.
(4) Registri volitatud töötlejad on PRIA ja Eesti Taimekasvatuse Instituut.
2) ühise põllumajanduspoliitika abinõudes osalemiseks esitatud taotluse andmed ja taotluse menetlemise käigus saadud andmed, mille töötlemine on ette nähtud Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1305/2013 artiklis 70, Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1306/2013 artiklites 67–73 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1308/2013 artiklis 223 või nende määruste alusel kehtestatud õigusaktides.
(1) Riikliku järelevalve teostajad asjakohastes Euroopa Liidu õigusaktides ning käesolevas seaduses ja selle alusel kehtestatud õigusaktides sätestatud nõuete täitmise üle on PRIA ning oma pädevuse piires Maaeluministeerium, VTA, PMA, Keskkonnainspektsioon, Tarbijakaitseamet, Maksu- ja Tolliamet, Keskkonnaamet ning riigi sihtasutus.
(11) Käesoleva seaduse §-s 59 nimetatud nõuete täitmise üle teostavad riiklikku järelevalvet VTA ja Tarbijakaitseamet toiduseaduses sätestatud alusel ja korras.
(1) Korrakaitseorgan võib käesolevas seaduses sätestatud riikliku järelevalve teostamiseks kohaldada korrakaitseseaduse §-des 30, 32 ja 49–52 sätestatud riikliku järelevalve erimeetmeid korrakaitseseaduses sätestatud alusel ja korras.
(3) Korrakaitseorgan võib ühise põllumajanduspoliitika abinõude rakendamiseks esitatud nõuete täitmise ja toetuse saaja tegevuse nõuetele vastavuse kontrollimiseks kohaldada korrakaitseseaduse §-des 30, 32 ja 49–52 sätestatud riikliku järelevalve erimeetmeid korrakaitseseaduses sätestatud alusel ja korras ka ühise põllumajanduspoliitika abinõudes osaleva isikuga seotud kolmanda isiku juures, kes valdab nimetatud abinõude rakendamisega seotud andmeid või dokumente, ning toetatava tegevuse elluviimise kohas.
(3) Käesoleva seaduse § 82 lõike 1 kohaselt saadud raha nõutakse tagasi käesoleva seaduse §-des 112–115 sätestatud korras, kui toetuse saaja kohta tehakse Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondist toetuse maksmisest keeldumise otsus või kui toetuse saaja on saadud raha kasutanud mitteabikõlblike kulude hüvitamiseks.
(1) Kui toetuse saaja ei ole käesoleva seaduse § 112 lõikes 1 nimetatud tähtaja jooksul toetust tagasi maksnud või toetusraha ei ole käesoleva seaduse § 112 lõike 2 kohaselt tasaarvestatud, peab toetuse saaja maksma viivist 0,1 protsenti iga toetuse tagasimaksmisega viivitatud kalendripäeva eest. Käesolevas lõikes sätestatud viivist kohaldatakse ka toetusraha tagasimaksmise ajatamise korral.
(1) Ebaseadusliku riigiabi korral nõutakse toetus tagasi koos intressiga toetuse väljamaksmisest arvates vastavalt Euroopa Komisjoni määruse (EÜ) nr 794/2004, millega rakendatakse nõukogu määrust (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (ELT L 140, 30.04.2004, lk 1–134), artiklile 9, sama määruse artikli 10 alusel liikmesriikidele teatavaks tehtud intressimäärale ja sama määruse artiklis 11 nimetatud intressi kohaldamise meetodile.
(1) Kui põllumajandustootja jätab individuaalse piimatootmiskvoodi ületamise korral nõukogu määruse (EÜ) nr 1234/2007 artikli 80 lõike 3 kohase tasu maksmise kohustuse ja makstava tasu suuruse kohta tehtud otsuse komisjoni määruse (EÜ) nr 595/2004, milles sätestatakse piima- ja piimatootesektoris makse kehtestamist käsitleva nõukogu määruse (EÜ) nr 1788/2003 rakenduseeskirjad (ELT L 94, 31.03.2004, lk 22–32), artikli 15 lõikes 1 sätestatud tähtpäevaks täitmata, tasaarvestab PRIA tähtpäevaks maksmata tasu individuaalset piimatootmiskvooti ületanud põllumajandustootjale makstavast toetusrahast.
(2) Aastatel 2015–2017 võib valdkonna eest vastutav minister käesoleva paragrahvi lõikes 1 sätestatud õigusakte muuta.
§ 126. Perioodi 2007–2013 maaelu arengu toetuste andmine
(1) Perioodi 2007–2013 osas täidab nõukogu määruse (EÜ) nr 1698/2005 Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta (ELT L 277, 21.10.2005, lk 1–40) artikli 75 lõikes 1 nimetatud korraldusasutuse ülesandeid Maaeluministeerium.
(2) Valdkonna eest vastutav minister võib aastatel 2015–2017 kehtestada määrusega, millist liiki ja millisteks tegevusteks „Eesti maaelu arengukava 2007–2013” alusel antavaid toetusi sellel eelarveaastal antakse, märkides ära ka toetuste liigid ja tegevused, mille kohta on võimalik toetust taotleda komisjoni määruse (EL) nr 65/2011, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1698/2005 rakendamise üksikasjalikud eeskirjad seoses kontrollimenetluse rakendamisega ning nõuetele vastavusega maaelu arengu toetusmeetmete osas (ELT L 25, 28.01.2011, lk 8–23), artikli 3 lõikes 2 nimetatud iga-aastase maksenõude alusel ja üksnes kehtiva kohustuse ulatuses, ning otsustab käskkirjaga maaelu arengu toetusteks ettenähtud vahendite jaotuse.
(4) Käesoleva paragrahvi lõikes 2 sätestatud toetuse saaja esitab toetuse saamise ja kasutamise kohta seireks ja hindamiseks vajaliku teabe enne 2015. aasta 1. jaanuari kehtinud Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse alusel kehtestatud korras. „Eesti maaelu arengukava 2007–2013” seiret või hindamist tegev isik võib toetuse seireks ja hindamiseks vajalikke tegevusi teha toetuse saaja ettevõttes või majapidamises üksnes toetuse saaja nõusolekul.
(6) Käesoleva paragrahvi lõikes 2 sätestatud toetuste puhul teostatakse riiklikku järelevalvet perioodi 2007–2013 kohta asjakohastes õigusaktides sätestatud nõuetele vastavuse kontrollimiseks käesolevas seaduses sätestatud alustel ja korras.
(1) Kuni 2015. aasta 30. novembrini kohaldatakse käesoleva seaduse §-s 94 nimetatud teavitamis- ja müügiedendusmeetmete rakendamise suhtes nõukogu määrust (EÜ) nr 3/2008 põllumajandussaaduste ja -toodete teavitamis- ja müügiedendusmeetmete kohta siseturul ja kolmandates riikides (ELT L 3, 05.01.2008, lk 1–9).
(6) Käesoleva paragrahvi lõiget 5 ei kohaldata Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1305/2013 artiklites 28–30 ja 33 nimetatud toetuste puhul. Nimetatud toetuste puhul tehakse toetuse taotluse rahuldamise või rahuldamata jätmise otsus käesoleva seaduse § 67 lõike 2 alusel kehtestatud õigusaktis sätestatud tähtpäevaks.
§ 134. – § 137. [Käesoleva seadusest välja jäetud.]
(2) Käesoleva seaduse §-d 49–51 jõustuvad 2016. aasta 1. jaanuaril.


Räpina valla omandis olevate eluruumide kasutamise kord – Riigi Teataja
Räpina valla omandis olevate eluruumide kasutamise kord
Räpina valla omandis olevate eluruumide kasutamise kord - sisukord
§ 2 Eluruumi kasutusse andmise otsustamine
§ 4 Lepingu lõppemine
§ 5 Eluruumi kasutamise kord
§ 6 Tasu eluruumi kasutamise eest
RT IV, 27.04.2016, 8
Vastu võetud 20.04.2016 nr 8
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 6 lõike 1 ja lõike 3 punkti 1 ning § 22 lõike 1 punkti 37 ja elamuseaduse § 8 punkti 2 alusel.
(1) Räpina valla omandis olevate eluruumide kasutamise kord (edaspidi kord) sätestab Räpina valla omandis olevate eluruumide kasutamise põhimõtted.
(2) Korras reguleerimata juhtudel juhindutakse võlaõigusseadust, asjaõigusseadusest, elamuseadusest, korteriomandiseadusest ja teistest eluasemesuhteid reguleerivatest õigustloovatest aktidest.
(3) Eluruumiks käesoleva korra mõttes loetakse elamut või korterit, mis on kasutatav alaliseks elamiseks, samuti muud omaette ruumi, mis vastab eluruumile kehtestatud nõuetele.
§ 2. Eluruumi kasutusse andmise otsustamine
(1) Eluruumi üürile andmise otsustab vallavalitsus korraldusega, määrates kindlaks üürilepingu olulised tingimused, sealhulgas:
2) eluruumi suuruse ja tubade arvu;
3) üürilepingu tähtaja;
4) üürimäära;
5) üürnikuga kooselavad isikud.
(2) Vallavalitsus lähtub eluruumi vajavate isikute nimekirja kantud isikute reaalsetest võimalustest ja vajadustest, hinnates eluruumi sobivust konkreetsele eluruumi vajavale isikule.
(1) Üürileping (edaspidi leping) sõlmitakse vallavalitsuse korralduse alusel.
(2) Enne lepingu sõlmimist on eluruumi taotlejal õigustalle määratud eluruum üle vaadata ja saada teavet eluruumi kõrvalkulude kohta.
(3) Leping sõlmitakse 30 päeva jooksul vallavalitsuse korralduse andmisest arvates. Nimetatud tähtaja jooksul mõjuva põhjuseta lepingu sõlmimata jätmisel taotleja poolt, on vallavalitsusel õigus vastav korraldus tühistada.
(4) Lepingu sõlmimisel koostatakse eluruumi üleandmise-vastuvõtmise akt ja lõppemisel koostatakse eluruumi tagastamise akt, milles kajastatakse eluruumi ja selle sisustuse seisukord.
§ 4. Lepingu lõppemine
(1) Leping lõppeb:
2) üürniku surma korral;
3) poolte kokkuleppel;
4) lepingu ülesütlemisel.
(2) Üürnik võib lepingu erakorraliselt üles öelda teatades sellest kirjalikult vallavalitsusele ette vähemalt 30 päeva.
(3) Lepingu võib erakorraliselt üles öelda uut eluruumi vastu andmata või anda üürile senisest vähem heakorrastatud ja väiksemaid kulutusi nõudev eluruum, teatades sellest üürnikule ette vähemalt 30 päeva, kui:
1) üürnik ei täida lepingus sätestatud tingimusi või;
2) eluruumi taotlemise aluseks olnud asjaolude äralangemisel või;
3) muudel objektiivsetel asjaoludel.
(4) Käesoleva paragrahvi lõikes 3 nimetatud ülesütlemistähtaega ei pea järgima, kui üürnik kahjustab tahtlikult eluruumi.
(5) Vallavalitsusega teenistus- või töösuhtes või vallavalitsuse hallatava asutusega töösuhtes oleva isiku teenistus- või töösuhte lõppemisel lõpeb temaga sõlmitud üürileping teenistus- või töösuhte lõppemisest arvates ühe kuu möödumisel.
§ 5. Eluruumi kasutamise kord
(1) Eluruumi kasutamise õigus on lepingus nimetatud isikutel ning üürniku alaealistel lastel.
(2) Eluruumi üürnik on kohustatud:
1) kasutama eluruumi ja selle sisustust heaperemehelikult, lähtudes selle otstarbest ning hoidma seda nii, et selle väärtus ei väheneks, välja arvatud harilik kulumine;
2) arvestama teiste majaelanike ja naabrite huvidega;
3) järgima eluruumis, üldkasutatavates ruumides ja kinnistul sanitaar- ja tuleohutusnõudeid, heakorraeeskirja ning kinni pidama teistest Räpina valla õigusaktidest;
4) hüvitama täielikult eluruumi hävimisest ja kahjustumisest tuleneva sellise kahju, mis tekib ajal, kui eluruum oli üürniku valduses ja kui on tõendatav, et hävimine või kahjustumine toimus asjaoludel, mis tulenesid otseselt üürniku või temaga koos elavate isikute pahatahtlikust tegevusest või hooletusest;
5) rakendama eluruumi avariide ja rikete avastamisel viivitamatult abinõusid avariide ja rikete kõrvaldamiseks ning teatama nende tekkest vastavatele ametiasutustele ja vallavalitsuse esindajale;
6) lubama vallavalitsuse esindajal eluruumi üle vaadata;
7) andma lepingu lõppemisel eluruumi üle vallavalitsuse esindajale mitte halvemas seisukorras kui see oli lepingu sõlmimisel (välja arvatud harilik kulumine);
8) vajadusel sõlmima eraldi lepingud kõrvalkulude tasumiseks teenuse osutajatega;
9) vabastama eluruumi pärast lepingu tähtaja lõppemist või taotlema vähemalt 30 päeva enne lepingu lõppemist selle pikendamist.
(3) Eluruumi üürnikul on keelatud:
1) anda eluruum allkasutusse kolmandatele isikutele;
2) teha eluruumi või selle seadmete ümberehitust või -paigutust ilma vallavalitsuse kirjaliku nõusolekuta;
3) ilma eelneva kokkuleppeta pidada eluruumis lemmikloomi.
§ 6. Tasu eluruumi kasutamise eest
(1) Üüri suuruse eluruumi üldpinna ühe ruutmeetri kohta kuus kehtestab vallavalitsus järgides volikogu poolt kehtestatud eluruumide üüri piirmäära.
(2) Üürilepingus märgitud üüri võib vallavalitsus muuta üks kord aastas volikogu poolt kehtestatud üüri piirmäära ulatuses, teatades üürnikule sellest üks kuu ette.
(3) Üürnik tasub üüri ja kõik eluruumi kasutamisega seotud kõrvalkulud vastavalt esitatud arvetele.
(4) Kui üürnik viivitab lepingu lõppedes eluruumi üleandmisega üle ettenähtud tähtaja, kohustub ta tasuma üüri ja kõrvalkulud aja eest, mil eluruum on tema valduses, samuti hüvitama viivitusega tekitatud kahju.
(5) Kõrvalkulude suurus sõltub eluruumi kasutamisega seotud valla või kolmandate isikute poolt osutatud teenuste tegelikust maksumusest ning vajalikest kuludest elamu hoolduseks ja remondiks.
Järelevalvet eluruumi sihipärase kasutamise ja lepingu täitmise üle teostab haldusspetsialist.
(1) Enne käesoleva määruse jõustumist sõlmitud lepingud kehtivad kuni lepingus märgitud kuupäevani.
(2) Räpina Vallavolikogu 16.06.2010. a määrus nr 14 „Sotsiaalkorteri andmise ja kasutamise kord Räpina vallas” tunnistatakse kehtetuks.
(3) Räpina Vallavolikogu 27. märtsi 2013. a määruse nr 8 „Räpina vallavara valitsemise kord” paragrahvi 1 lõiget 3 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt: „(3) Kord ei reguleeri Räpina vallale kuuluvate eluruumide kasutusse andmist, mis toimub vastavalt Räpina Vallavolikogu (edaspidi vallavolikogu) kehtestatud Räpina valla omandis olevate eluruumide kasutamise korrale.”.
(4) Määrus jõustub kolmandal päeval pärast avalikustamist Riigi Teatajas.