text:
Õiguskaitse kättesaadavus keskkonnaasjades - Soome
Soome põhiseaduses (nr 731/1999), mis võeti praegusel kujul vastu 2000. aastal, on paragrahvis 20 sätestatud põhiõigus keskkonnale. Selles on sätestatud, et:
Looduse ja selle bioloogilise mitmekesisuse, keskkonna ja kultuuripärandi eest vastutavad kõik;
Ametiasutused püüavad tagada kõigile inimestele õiguse tervislikule keskkonnale ja võimaluse mõjutada otsuseid, mis käsitlevad nende elukeskkonda.
Õiguskaitse kättesaadavus on reguleeritud paragrahvis 21, mis kannab pealkirja „Seadusega tagatud kaitse”. Paragrahviga tagatakse kõigile õigus, et seaduse kohaselt pädev kohus või muu ametiasutus menetleb nende juhtumit nõuetekohaselt ja viivitamata ning et kohus või muu sõltumatu õigust mõistev organ vaatab läbi isiku õigusi või kohustusi mõjutava otsuse.
Kuigi järelevalvet põhiseaduslikkuse üle tehakse eelkõige eelnevalt siis, kui parlamendi põhiseaduskomisjon hindab õigusakti ettepanekuid, võib põhiseaduslike õiguste tagamist nõuda ka kohtus. Kui kohtus menetletava juhtumi korral oleks akti kohaldamine ilmselgelt vastuolus põhiseadusega, tunnistab kohus ülimuslikuks põhiseaduse sätte. Kõrgem halduskohus on oma praktikas korduvalt kohaldanud õigust keskkonnale, tehes seda sageli apellatsiooniõigust käsitlevate sätete tõlgendamisel. Rahvusvaheliste kokkulepete kohaldatavus sõltub seevastu nende rakendamisest siseriiklus õiguses. Avaldatud kohtupraktikas, kui on kohaldatud Århusi konventsiooni, et heastada, kaebeõigus valitsusvälistele organisatsioonidele (VVOd) kaudu kohaldatavaid siseriiklikke õigusakte.
Soome kohtusüsteem on jagatud kaheks sõltumatuks haruks: üldkohtuteks ja halduskohtuteks.
Üldkohtud tegutsevad kolmel astmel:
Halduskohtud tegutsevad kahel astmel:
piirkondlikud halduskohtud;
Üldkohtud lahendavad tsiviil- ja kriminaalasju ning halduskohtud menetlevad peamiselt ametiasutuste otsuste peale esitatud kaebusi. Lisaks on olemas mitu erikohut (näiteks turukohus, kindlustuskohus ja töökohus) ja ka vaidluskomisjonid, mis tegutsevad ühes (või mõlemas) kohtusüsteemi harus.
Kuna keskkonnaküsimustes teevad esimeses astmes üldiselt otsuse ametiasutused, arutatakse keskkonnavaidlusi tavaliselt halduskohtutes. On mõned märkimisväärsed erandid — nimelt kinnisvara ja servituutidega seotud juhtumid –, mille puhul esitatakse kaebus spetsialiseerunud maavaidluskohtutele, mis tegutsevad mitme piirkonnakohtu juures. Peale selle menetlevad lepinguvälist keskkonnakahju käsitlevaid ja kriminaalasju üldkohtud.
Halduskohtusüsteemis on suur osa kõikidest keskkonnaasjadest koondatud ühte piirkondlikku halduskohtusse, nimelt Vaasa halduskohtusse. Nimetatud kohus menetleb kõiki keskkonnakaitseseadusega (nr 86/2000) ja veeseadusega (nr 587/2011) hõlmatud juhtumeid, mis moodustavad umbes neljandiku kogu riigis halduskohtutes menetletavatest keskkonnaasjadest. Ülejäänud keskkonnaasju — näiteks neid, mis käsitlevad looduskaitset, pinnase eemaldamist ja pealmaakaevandamist ning samuti maakasutuse planeerimist ja ehitamist — menetleb asjaomase piirkonna pädev halduskohus. Lisaks menetleb maaettevõtluse vaidluskomisjon (maaseutuelinkeinojen valituslautakunta, landsbygdsnäringarnas besvärsnämnd) mõningaid kaebusi, mis käsitlevad põllumajandust, metsandust, jahindust ja kalandust. Üldiselt on pädevate kohtute geograafiline ja sisuline pädevus keskkonnaasjades seadusega üsna selgelt määratletud ning kuigi võib esineda n-ö piiripealseid juhtumeid, on meelepärase kohtualluvuse valimine põhimõtteliselt võimatu.
Üldiselt võib ametiasutuste otsuste vaidlustamiseks esitada halduskaebuse piirkondlikule halduskohtule vastavalt halduskohtumenetluse seadusele (nr 586/1996). Erandina tuleb esitada munitsipaalkaebus selliste otsuste vaidlustamiseks, mille on teinud kohalikud ametiasutused neile omavalitsuse poolt antud pädevuse raames. Nimetatud kaebused moodustavad teise põhilise kaebuste kategooria. Kuigi keskkonnaotsuste peale saab üldjuhul esitada halduskaebuse, on olemas mõned erandid (näiteks kohalikud maakasutusplaanid, ehitusload ja kohalikud keskkonnaeeskirjad ning samuti pinnase eemaldamise ja pealmaakaevandamise load), mis vaadatakse läbi munitsipaalkaebuse alusel.
Otsustuspädevust käsitleva seadusega on kindlaks määratud, millist liiki kaebuse saab otsuse peale esitada. Peamine erinevus kahe apellatsioonimenetluse vahel on see, et munitsipaalkaebuse saavad esitada kõik omavalitsusüksuse kogukonna liikmed, samas kui halduskaebuse saavad üldjuhul esitada vaid need isikud, keda otsus mõjutab vahetumalt. Samas on halduskohtu läbivaatamispädevus halduskaebuste puhul suurem kui munitsipaalkaebuste puhul. Üldiselt on kaebuse esitamiseks aega 30 päeva alates otsusest teadasaamisest. Halduskohtumenetlused toimuvad peamiselt kirjalikult, s.t ametiasutused, hagejad ja muud menetlusosalised esitavad kirjalikke avaldusi. Õigusnõustaja kasutamine ei ole kohustuslik ning halduskohtumenetluse seaduses on sätestatud vaid mõned formaalsed nõuded seoses kaebuse esitamise või menetluse muude etappidega.
Halduskohtu otsuse peale võib omakorda esitada apellatsiooni kõrgemale halduskohtule. Olenevalt menetletavast juhtumist ja samuti ha lduskohtu otsusest võib olla vajalik menetlusluba (keskkonnaasjades, näiteks maakasutus- ja ehituslubade ning detailplaneeringut käsitlevate otsuste puhul), kuid üldiselt kehtib põhimõte, et kõrgem halduskohus teeb otsuse kõikide talle arutamiseks esitatud juhtumite kohta. Ministrite ja valitsuse otsuste (näiteks sundvõõrandamise lubade kohta tehtud otsuste) vaidlustamiseks saab üldjuhul pöörduda kaebusega otse kõrgema halduskohtu poole. Lisaks tavapärastele kaebustele on olemas mitmesuguseid spetsiaalseid õiguskaitsevahendeid — näiteks haldusvaidlus (hallintoriita, förvaltningstvistemål) ja sisuline maksukaebus (perustevalitus, grundbesvär) –, mis ei ole keskkonnaõiguse seisukohast eriti olulised. Lisaks nähakse halduskohtumenetluse seadusega ette kolm erakorralise kaebuse esitamise võimalust:
menetluslik kaebus (kantelu, klagan), mille võib esitada piirkondlikule halduskohtule kuuekuulise apellatsiooniperioodi jooksul;
taastamine (menetetyn määräajan palauttaminen möödunud aega, återställande av försutten fatalietid), mille saab esitada kõrgemale halduskohtule;
tühistamistaotlus (purku, återbrytande), mille saab esitada kõrgemale halduskohtule.
Halduskaebus on muudatuse tegemist võimaldav meede, s.t kohtul on pädevus muuta vaidlustatud otsust. Põhimõtteliselt on kohtu pädevus menetletavas asjas tehtud otsuse muutmisel üsna laialdane, kuid sellega seoses seab kohus endale ise piirangud. Muudatusi tehakse tavaliselt olukorras, kus vaidlustatud otsus oleks iseenesest õigusvastane, kuid haldusmenetluse tulemuse tühistamist ja uue menetluse läbiviimist on võimalik vältida piiratud muudatuse abil, mis tehakse protsessiga seotud majanduslikest kaalutlustest lähtuvalt. Keskkonnaasjades on vaidlustatud loatingimuste läbivaatamine üks tüüpiline näide selle muutmispädevuse kasutamisest. Munitsipaalkaebuse näol on seevastu tegemist kassatsioonkaebusega, mis tähendab, et kohus võib ametiasutuse otsuse üksnes kas jõusse jätta või tühistada. Kuid tavaliselt on õigusaktides seoses keskkonnaasjadega ette nähtud erandid, mis võimaldavad halduskohtul teha piiratud ulatuses muudatusi ka selliste juhtumite puhul (näiteks pinnase eemaldamise lubadega seotud juhtumite puhul).
Halduskohtumenetluse seaduses on ette nähtud, et hageja peab esitama otsuse vaidlustamise alused, kuid halduskohus otsustab selle üle, millise õigusakti alusel otsuse õiguspärasust kontrollitakse. Halduskaebuste menetlemisel on halduskohtu ülesanded üsna ulatuslikud ning läbivaatamise käigus ei piirduta ainult sellega, mida kaebuses on sõnaselgelt väidetud. Samas on kohus munitsipaalkaebuste menetlemisel rangelt seotud hageja väidetega õigusvastasuse kohta. Munitsipaalkaebusega seoses tuleb need kaebuse esitamise alused esitada samuti apellatsiooniperioodi jooksul, samas kui halduskaebuse puhul on kaebuse täiendamiseks menetluse jooksul rohkem aega.
Seoses asjaolude läbivaatamisega on halduskohtumenetluse seaduses sätestatud, et kohus kogub omal algatusel tõendeid sel määral, mil see on vajalik menetluse erapooletuse ja õigluse tagamiseks ning juhtumi laadist tulenevalt. Näiteks võib kohus nõuda menetlusosalistelt konkreetseid tõendeid, küsida eksperdiarvamusi või korraldada suulise istungi või vaatluse juhtumiga seotud asjaolude kindlakstegemiseks.
Üldkohtumenetlustes järgitakse teistsuguseid ja mõningal määral üksikasjalikumaid menetluseeskirju, peamiselt kohtumenetluse seadustikku (nr 4/1734 koos mitme muudatustega) ja kriminaalmenetluse seadust (nr 689/1997). Menetlused on valdavalt suulised ning menetlusosaliste vastutus asjaolude selgitamisel ja tõendamisel on üldiselt suurem kui halduskohtumenetlustes. Piirkonnakohtu otsuse peale võib esitada apellatsiooni apellatsioonikohtule, kuid apellatsiooni täies ulatuses kaalumiseks on vajalik õigustatud huvi olemasolu (piisav tsiviilnõue või kriminaalkaristus) või alternatiivina eraldi luba menetluse jätkamiseks. Apellatsioonikohtu otsuse vaidlustamiseks on vaja menetlusluba ülemkohtult, mis on peamiselt kohtupretsedente loov instants (erinevalt kõrgemast halduskohtust). Teatavatel tingimustel on võimalik taotleda luba esitada apellatsioon piirkonnakohtu otsuse peale otse ülemkohtule ning ka üldkohtute haru puhul on võimalik kasutada teatavaid erakorralisi õiguskaitsevahendeid.
Lisaks eespool kirjeldatule tuleb nimetada ka autonoomset Ahvenamaad. Sellel autonoomsel piirkonnal on õigus võtta paljudes õigusvaldkondades, sealhulgas keskkonnaõiguse vallas, vastu oma õigusakte, nagu on sätestatud Ahvenamaa autonoomiat käsitlevas seaduses (nr 1144/1991). Muud valdkonnad, näiteks kohtusüsteem ja -menetlused, on jätkuvalt reguleeritud peamiselt riiklike õigusaktidega, mis tähendab, et kohtumenetluste suhtes kohaldatakse eespool nimetatud riiklikke õigusakte. Ahvenamaal on üldine piirkonnakohus ja ka halduskohus, mis toimivad vastava riikliku hierarhia raames. Kuid kohaliku omavalitsuse tehtud otsuste peale tuleb kaebus esitada otse kõrgemale halduskohtule. Peale selle ei kohaldata Ahvenamaal keskkonnaasjade suhtes eespool kirjeldatud kohtuliku läbivaatamise tsentraliseerimist, s.t Ahvenamaal aset leidnud juhtumeid menetleb Ahvenamaa halduskohus.
Juurdepääs keskkonnaalasele teabele on peamiselt reguleeritud valitsusasutuste tegevuse läbipaistvust käsitleva seadusega (nr 621/1999), mille kohaselt on ametlikud dokumendid avalikud, välja arvatud juhul, kui sõnaselgelt on sätestatud teisiti.
Juhul kui ametiasutuse ametnik või töötaja keeldub teabenõuet täitmast:
Peab ta keeldumist põhjendama ja esitama isikule ka juhised selle kohta, kuidas edasi toimida;
Pärast sellist keeldumist võib ametiasutus ise uuendada teabele juurdepääsu taotlust, et see haldusotsuse raames uuesti läbi vaadataks;
Seaduses on sätestatud, et teabele juurdepääsu taotlus tuleb läbi vaadata ja juurdepääs tagada viivitamatult ning igal juhul kahe nädala jooksul alates taotluse esitamisest (nelja nädala jooksul eriti keeruliste taotluste korral).
Kui ametiasutuse lõplik otsus on negatiivne, võib selle vaidlustada halduskaebuse esitamisega piirkondlikule halduskohtule vastavalt eespool kirjeldatule. Teatavate ametiasutuste otsuste peale esitatakse kaebus otse kõrgemale halduskohtule. Nagu mis tahes muu ametiasutuse otsus, peab ka teabenõude rahuldamisest keeldumise otsus sisaldama halduskohtumenetluse seaduse kohaselt teavet kaebuse esitamise võimaluste kohta. Otsuses tuleb märkida, kellele on võimalik kaebus esitada ja millise aja jooksul seda teha tuleks, ning samuti esitada muud nõuded otsuse vaidlustamiseks.
Halduskohtul on üldjuhul juurdepääs vaidlustatud otsusega seotud kogu haldustoimikule ning tal on võimalus küsida ametiasutuselt lisateavet. Seega küsib kohus tavaliselt seda teavet, mille avaldamine vaidlustati, et kontrollida, kas põhjendused, mille alusel keelduti andmast juurdepääsu teabele, on õiguspärased. Kui kohus peaks ametiasutuse otsuse läbivaatamise tulemusel jõudma teistsugusele järeldusele, on kohtul õigus ette näha, et hagejale antakse juurdepääs nõutud dokumendile.
Õigusaktides ei ole hetkel ette nähtud täiel määral tõhusaid õiguskaitsevahendeid, mida kasutada juhul, kui taotletud teavet valdav ametiasutus viivitab teabenõude täitmisega; kuigi selliste õigusaktide koostamist kaalutakse. Praegu on kohtusse pöördumiseks vaja keelduvat otsust, mida vaidlustada, sest halduskohtutel puudub pädevus sekkuda pelgalt ametiasutuse tegevusetuse alusel (täiendavad üksikasjad on esitatud XIII osas). Samas on võimalik esitada halduskaebus kõrgema astme ametiasutusele või ombudsmanile, kuid neil ei ole üldjuhul pädevust kohustada passiivset ametiasutust üksikjuhtumite puhul midagi tegema.
Ahvenamaa regionaalse halduskorralduse kohaselt on juurdepääs teabele reguleeritud piirkondliku seadusega (Landskapslagen om allmänna handlingars offentlighet, 1977: 72). Kuigi dokumentide taotlemist käsitlevad sätted ei ole nii üksikasjalikud, vastab piirkondlikus õigusaktis sätestatud asjaomane menetlus eespool kirjeldatud menetlusele. Sama kehtib ka siis, kui keelduv otsus vaidlustatakse kaebuse esitamisega. Erandina on ette nähtud, et teatavatel juhtudel tuleb enne kohtulikku läbivaatamist esitada piirkondlikule omavalitsusele taotlus otsuse läbivaatamiseks halduskorras. Nagu eespool märgitud, esitatakse piirkondliku omavalitsuse otsuste peale kaebus otse kõrgemale halduskohtule.
Üldine haldusmenetlus
Haldusasjade menetlemine on üldjuhul reguleeritud haldusmenetluse seadusega (nr 434/2003), mis sisaldab sätteid hea haldustava aluspõhimõtete ja haldusasjades kohaldatava menetluse kohta. Keskkonnaasjades järgitakse haldusmenetluse seadusega ettenähtud menetlust, välja arvatud juhul, kui kohaldatavates materiaalõiguse aktides on sätestatud teisiti. Isegi sel juhul kohaldatakse täiendavalt haldusmenetluse seaduse sätteid ja põhimõtteid. Teisisõnu on haldusmenetluse seadusega ette nähtud universaalne menetlus, mida siis erinevate muude õigusaktidega konkreetsetes punktides kohandatakse. Paljud erinevad keskkonnaasjad kuuluvad lahendamisele selliste kohandatud menetluste abil. Keskkonnakaitseseaduse kohase keskkonnaloa väljastamise menetlus ning maakasutus- ja ehitusseaduse (nr 132/1999) kohase maakasutusplaani kinnitamise menetlus on näited menetluste kohta, mida on põhjalikult kohandatud haldusmenetluse seadusest kõrvale kaldudes. Lisaks oma piirkondlikele keskkonda käsitlevatele materiaalõiguse aktidele järgivad Ahvenamaa haldusasutused piirkondlikku seadust, millega reguleeritakse haldusmenetlust (Förvaltningslag för landskapet Åland, 2008: 9). Piirkondliku seadusega ettenähtud üldine haldusmenetlus vastab suures osas riiklike õigusaktidega ettenähtud menetlusele.
Haldusmenetlus ei hõlma üldist asutusesisese läbivaatamise etappi, s.t otsuse uuesti kaalumist otsuse tegija või tema üle järelevalvet tegeva haldusorgani poolt. Kuid materiaalõigusega võidakse sellised halduskorras läbivaatamise menetlused ette näha. Kui läbivaatamismenetlus on ette nähtud, ei saa seda etappi vahele jätta ja kaebust otse kohtule esitada. Näiteks sätestatakse maakasutus- ja ehitusseaduses, et enne kohtu poole pöördumist tuleb esitada kohalikule järelevalveasutusele taotlus olukorra heastamiseks, kui asjas on otsuse teinud sellele asutusele alluv ametnik talle delegeeritud pädevuse alusel. Halduskorras läbivaatamise taotluse esitamiseks on tavaliselt aega vähem kui halduskaebuse esitamiseks ning samuti võidakse nõuda, et ametiasutus menetleks taotlust esmajärjekorras. Tavaliselt on õigus vaidlustada läbivaatamisotsus kaebuse esitamisega ainult neil isikutel, kes esitasid taotluse otsuse halduskorras läbivaatamiseks, välja arvatud juhul, kui läbivaatamistaotluse tulemusel muudetakse algset otsust.
Halduskohus on pädev läbi vaatama nii haldusotsuste protseduurilist kui ka sisulist õiguspärasust ning ta ei pea piirduma rangelt kaebuses esitatud väidete läbivaatamisega, välja arvatud munitsipaalkaebuste puhul (vt II osa). Kohus hindab vajaduse korral otsuse aluseks olevate sisuliste ja tehniliste tõendite kehtivust. Kohus on pädev seadma kahtluse alla ametiasutuse esitatud eksperdiarvamuse ja uuesti sõltumatult hindama juhtumi asjaolusid või nende mõju kõnealuse juhtumi puhul. Nagu eespool kirjeldatud, võib kohus oma läbivaatamiskohustuse täitmiseks näiteks korraldada vaatluse, et tutvuda asjaomase kohaga, või kuulata ära asjaga mitteseotud ametiasutuste eksperdiarvamused.
Maakasutuse kavad
Maakasutus- ja ehitusseaduse kohaste kohalike maakasutusplaanide (kohalikud üldplaneeringud või detailplaneeringud) heakskiitmise otsused on võimalik vaidlustada munitsipaalkaebuse esitamisega piirkondlikule halduskohtule. Lisaks otseselt mõjutatud pooltele on kaebeõigus ka kõigil omavalitsusüksuse kogukonna liikmetel. See hõlmab ka omavalitsusüksuses asuvaid registreeritud ühendusi. Lisaks on kaebeõigus kõigil muudel registreeritud kohalikel või piirkondlikel organisatsioonidel, kui juhtum on seotud nende tegevusvaldkonnaga.
Samas tuleb kaebus keskkonnaministeeriumi heakskiidetavate piirkondlike plaanide peale esitada otse kõrgemale halduskohtule. Lisaks eespool märgitule on ka riigis aktiivselt tegutsevatel organisatsioonidel õigus esitada teatavatel seaduses täpsustatud tingimustel kaebus selliste otsuste peale, millega kiidetakse heaks piirkondlikud plaanid. Kuna planeerimisotsused vaadatakse läbi munitsipaalkaebuse alusel, piirdub kohus läbivaatamisel rangelt hageja esitatud väidetega õigusvastasuse kohta. Erandina munitsipaalkaebuse kassatsioonkaebusele omasest laadist sisaldab maakasutus- ja ehitusseadus sätteid, mis lubavad kohtul teha teatavatel tingimustel plaani väikeseid muudatusi. Muudel juhtudel järgitakse halduskohtumenetluse seaduses sätestatud üldmenetlust.
Ahvenamaal on oma piirkondlik seadus, milles käsitletakse plaane ja ehitamist (Plan- och bygglag för landskapet Åland, 2008: 102). Piirkondlikus seaduses nähakse ette kaks planeeringute liiki: kohalikud üldplaneeringud ja detailplaneeringud. Sarnaselt maakasutus- ja ehitusseaduses seoses samalaadsete plaanidega kehtestatule kiidab need plaanid heaks kohalik omavalitsus ning need plaanid on võimalik vaidlustada Ahvenamaa halduskohtule esitatava munitsipaalkaebuse abil. Lisaks otseselt mõjutatud pooltele ja omavalitsusüksuse kogukonna liikmetele on kaebeõigus ka piirkonnas registreeritud organisatsioonidel, kui juhtum on seotud nende tegevusvaldkonnaga.
Õigus väljastada keskkonnakaitseseaduse alusel lubasid tegevuseks, mis võib põhjustada keskkonnareostust (keskkonnaload), on antud neljale piirkondlikule riigi haldusasutusele ( AVI, RFV) ja kohalikele keskkonnaasutusele. Lubade andmise süsteemiga on hõlmatud nii loomade varjupaikade tegevus kui ka suurte saastuse kompleksse vältimise ja kontrolli (IPPC) käitiste tegevus ning lubasid võib ühendada ka veeseaduse kohaste lubadega. Loaotsuseid võib vaidlustada halduskaebuse esitamisega Vaasa halduskohtule, millel on üleriigiline pädevus keskkonnakaitseseaduse alusel esitatud kaebuste korral. Erandiks on autonoomne Ahvenamaa, kus kehtib oma keskkonnakaitseseadus. Selle piirkondliku seaduse alusel teeb loaotsuseid Ahvenamaa keskkonna- ja tervisekaitseasutus (Ålands miljö- och hälsoskyddsmyndighet) ning nende lubade kohta esitatud kaebused vaatab läbi Ahvenamaa halduskohus.
Lisaks lubasid käsitleva haldusmenetluse reguleerimisele sisaldab keskkonnakaitseseadus ka erisätteid kohtumenetluste kohta. Kaebeõigus on mõnevõrra laiem kui halduskohtumenetluse seaduse tavasätetes ette nähtud — nimelt on kaebeõigus isikutel, kelle õigusi või huve võib juhtum mõjutada. Kaebeõigus on ka registreeritud ühendustel või sihtasutustel, kelle eesmärk on edendada keskkonna-, tervise- või looduskaitset või üldist looduskeskkonda ning kelle tegevusvaldkonda asjaomane keskkonnaküsimus mõjutab. Lisaks on keskkonnakaitseseaduse kohaselt teatavatel ametiasutustel õigus otsuseid vaidlustada. Kohtusse pöördumise õiguse saamiseks ei ole kohustuslik osaleda lubade andmist käsitlevas haldusmenetluses, kuid lisaks loa kohta tehtud otsuste kättetoimetamist ja avaldamist käsitlevate muude nõuete täitmisele peab luba väljastav ametiasutus andma eraldi teada oma otsusest ka kõigile nendele isikutele, kes on esitanud menetluse jooksul vastuväiteid või taotlenud sellist teavitamist.
Keskkonnakaitseseaduse kohaseid kaebuseid käsitlevate kohtumenetluste esimesed etapid erinevad üldisest apellatsioonimenetlusest:
Kaebus esitatakse loataotluse kohta otsuse teinud ametiasutusele, mitte aga kohtule;
Seejärel annab see ametiasutus esitatud kaebusest avalikult teada ning teavitab eraldi asjaomaseid pooli ja ametiasutusi, et anda neile võimalus vastuväidete esitamiseks;
Alles seejärel esitatakse terviklik toimik Vaasa halduskohtule.
Teine keskkonnakaitseseaduse alusel algatatud kohtumenetluste iseloomulik joon on see, et kohtule või kohtukoosseisu liikmetele on antud võimalus tutvuda kohapeal olukorraga, s.t tegemist on vaatluse leebema versiooniga.
Kohtu pädevus ja kohustused läbivaatamisel on samad nagu muude halduskaebuste korral. Läbi vaadatakse nii vaidlustatud otsuse protseduuriline kui ka sisuline õiguspärasus, samuti aluseks olevad sisulised ja tehnilised tõendid. Kuid selleks, et tagada kohtule piisavad eksperditeadmised, määratakse Vaasa halduskohtu täieõiguslikeks liikmeteks erikohtunikud, kes on saanud koolituse õigusteaduse asemel tehnika või loodusteaduste valdkonnas. Keskkonnakaitseseaduse või veeseadusega hõlmatud juhtumeid lahendades kasutatakse õigushariduse saanud kolmest kohtunikust koosneva tavapärase kohtukoosseisu asemel kohtukoosseisu, kuhu lisaks kahele õigusharidusega liikmele kuulub ka üks spetsialiseerunud erikohtunik. Kuna Ahvenamaal ei kohaldata riiklikku keskkonnakaitseseadust ega kohtute spetsialiseerumise nõuet, menetleb vastavaid lubasid käsitlevaid kaebusi Ahvenamaa halduskohus tavapärase halduskohtumenetluse raames.
Vaasa halduskohtu otsuse peale võib omakorda esitada tavakorras apellatsiooni kõrgemale halduskohtule. Tehnika ja loodusteaduste valdkonnas koolituse saanud kohtunikke kasutatakse ka kõrgemas instantsis osaajalise määramise alusel. Need spetsialiseerunud erikohtunikud osalevad ka siis, kui menetletakse apellatsioone, mis on esitatud Ahvenamaa halduskohtu otsuste peale seoses keskkonnakaitse ja veega seotud juhtumitega. Tuleb märkida, et vastavad spetsialiseerunud osaajaga tegutsevad kohtu liikmed võivad osaleda ka teatavate muud liiki kaebuste menetlemisel, näiteks lastekaitset, tahtest olenematut ravi ja patente käsitlevate juhtumite menetlemisel.
Kõikide halduskohtumenetluste puhul — sealhulgas keskkonnalubasid käsitlevate juhtumite puhul — kohaldatakse üldreeglit, mille kohaselt võib haldusotsused ellu viia ainult pärast seda, kui on kasutatud ära kõik võimalused otsuse vaidlustamiseks ja kui on möödunud kõik tähtajad kaebuse esitamiseks. Seega peatab keskkonnaluba käsitleva otsuse vaidlustamine üldjuhul loaga hõlmatud tegevuse alustamise seniks, kuni kaebust menetlev kohus on teinud asjas otsuse. Erandina sellest peatavat toimet käsitlevast põhimõttest võib haldusasutus teatavatel tingimustel väljastada ajutise korralduse loaotsuse täitmisele pööramiseks olenemata otsuse, kas koos või peagi pärast loaotsuse tegemist eraldiseisva otsusega. Kohus on pädev sellist korraldust läbi vaatama ja sellest olenemata peatama otsuse täitmise. Seda esialgse õiguskaitse süsteemi on üksikasjalikumalt kirjeldatud allpool (X osa).
Keskkonnamõju hindamise menetlus
Keskkonnamõju hindamise (KMH) menetlus on reguleeritud keskkonnamõju hindamise menetlust käsitleva seadusega (KMH seadus, nr 468/1994), mida on täiendatud valitsuse dekreediga (nr 713/2006). Dekreedis on loetletud tegevused (künnised), mille korral KMH on alati nõutav. Peale selle on ametiasutus pädev otsustama, kas KMH on nõutav ka muude tegevuste korral (keskkonnamõju eelhindamine). Enamikul juhtudel on selleks ametiasutuseks majandusarengu piirkondlik keskus, transport ja keskkond (ETE-keskusele; ELY-keskus, NTM-central).
Kui keskkonnamõju eelhindamist käsitlev otsus on positiivne, s.t KMH on nõutav,
Võib arendaja/käitaja otsuse vaidlustada halduskaebuse esitamisega piirkondlikule halduskohtule;
Järgitakse otsuse läbivaatamise menetluse korral halduskohtumenetluse seaduse kohast tavapärast halduskaebuste menetlemise korda, mida on kirjeldatud eespool.
Kui keskkonnamõju eelhindamist käsitlev otsus on negatiivne,
On võimalik otsust vaidlustada ainult hilisemas etapis seoses lõpliku loa või asjas tehtava muu loaotsuse vaidlustamisega;
Määratakse menetlustingimused, sealhulgas kaebeõigus, kindlaks selle põhjal, kuidas seda nõusolekut käsitlevat otsust saab vaidlustada.
Näiteks ei nõuta KMH otsuse võtta vastu maakasutuskava võib vaidlustada siis ja juhul, kui plaan heaks kiidetakse, kasutades selleks munitsipaalkaebuse piirkondlikule halduskohtule, kui samasugune negatiivne otsus tehakse enne keskkonnaloa koos loa vaidlustada halduskaebuse esitamisega Vaasa halduskohtule.
Selles etapis võib läbi vaadata nii KMH eelhindamist käsitleva otsuse sisulise kui ka protseduurilise õiguspärasuse ning kohtul on samasugune läbivaatamispädevus nagu nõusolekut käsitleva otsuse läbivaatamisel. Koordineeriva asutuse poolt hindamismenetluse KMH ulatuse määramise etapis või KMH läbiviimise etapis esitatud esialgseid aruandeid ei ole võimalik eraldi vaidlustada. Selle asemel nähakse KMHd käsitleva seadusega ette, et lõplikku nõusolekut käsitleva otsuse võib vaidlustada, tuginedes hindamisel esinenud olulistele vajakajäämistele, mis hõlmavad nii sisulisi kui ka protseduurilisi vajakajäämisi. Kohus võib vajaduse korral kontrollida KMH vaidlustatud järelduste kehtivust. KMH menetluses osalemine ei ole ametlik eeltingimus nõusolekut käsitleva otsuse või sellele eelneva KMH vaidlustamiseks. Asjaolu, et hindamisest üldse on võimalik tugineda samal viisil, mis on kooskõlas väljakujunenud kohtupraktikaga, et halduskohus on pädev KMH vajalikkuse läbi vaatama olenemata sellest, kas keskkonnamõju eelhindamist käsitlev otsus on tehtud või mitte, tingimusel et ta on tuvastanud vajalikke asjaolusid, et lahendada kõnealune küsimus.
Täitmisele pööratavuse ja esialgse õiguskaitse suhtes kohaldatakse menetlust, mida järgitakse nõusolekut käsitleva otsuse tegemisel. Lisaks nähakse KMHd käsitleva seadusega ette, et kui projekti rakendamiseks ei ole vaja luba või muud nõusolekut käsitlevat otsust ning rakendamist alustatakse ilma nõutava KMHta, võib pädev piirkondlik ametiasutus nõuda sellise rakendamise peatamist, kuni keskkonnamõju hindamine on läbi viidud.
KMH menetluse suhtes kohaldatakse Ahvenamaa piirkondlik seadus (landskapslag om miljökonsekvensbedömning, 2006: 82) om landskapsförordning miljökonsekvensbedömning ja dekreedi (2006: 86). Erinevalt riiklikust menetlusest puudub seal eraldiseisev asutus, kes vastutaks keskkonnamõju eelhindamise eest. Haldusorgan, kes on pädev väljastama põhiluba või nõusolekut, otsustab selle üle, kas KMH on vajalik, kui seda seadusega otseselt ei nõuta. KMH otsuste tegemise protsessi vaidlustamine ja vigu sisaldavale keskkonnamõjuhinnangule tuginemine toimub sarnaselt eespool kirjeldatule. Kaebused esitatakse Ahvenamaa halduskohtule või kõrgemale halduskohtule olenevalt sellest, millise haldusasutuse nõusolekut käsitlev otsus vaidlustatakse.
Kõige lihtsam viis, kuidas üksikisik saab sundida eraõiguslikke ettevõtjaid täitma oma keskkonnaalaseid kohustusi, on pöörduda pädeva kohaliku omavalitsuse või riigi amet iasutuse poole taotlusega täitemeetmete võtmiseks. Avaliku võimu eraõiguslik jõustamine ei ole võimalik, s.t eraisikud ei saa esitada kohtule hagi teiste eraõiguslike isikute vastu üldsuse ees võetud keskkonnaalaste kohustuste rikkumise eest.
Eraõigusliku keskkonnavastutuse jõustamine on võimalik. Keskkonnahäiringust tuleneva kahju — näiteks varalise kahju, tervisekahju või rahalise kahju — hüvitamist võib nõuda üldkohtus. On olemas konkreetne õigusakt, millega reguleeritakse seda liiki eraõiguslikku kahju, nimelt keskkonnakahju hüvitamise seadus (nr 737/1994), mida on täiendatud üldise seadusega, mis käsitleb vastutust lepinguvälise kahju tekitamise eest (nr 412/1974). Esimesena nimetatud seadusega reguleeritakse ka kulusid, mis kaasnevad selliste meetmetega, mille eesmärk on ennetada meetmeid võtta soovivat isikut ohustavat keskkonnakahju, ja meetmetega, mille eesmärk on taastada kahjustatud keskkonna varasem olukord. See tähendab, et isikul on võimalik taotleda kohtuotsust otse vastutava poole kohta seoses kuludega, mis on seotud isiku vara taastamisega, ilma et taotletakse määrust keskkonna puhastamiseks või määrust ametiasutustelt. Kui mõned üksikud erandid välja arvata, ei saa üksikisikud nõuda hüvitist keskkonnaga seotud avalike huvide kahjustamise eest. Teatavate tegevuste ja olukordade korral — näiteks kui häiring on tekkinud pinnas eemaldamise või lubatud veereostuse tõttu — kohaldatakse spetsiaalseid hüvitamismenetlusi, milles kaldutakse kõrvale üldistest vastutust käsitlevatest õigusaktidest. Käitajate vastu suunatud esialgset õiguskaitset käsitleva määruse saamiseks ei ole tavaliselt võimalik otse kohtu poole pöörduda. Sellise õiguskaitsevahendi kasutamiseks tuleb pöörduda järelevalvet tegeva pädeva haldusasutuse poole.
Põhimõtteliselt on samasugused võimalused ka ametiasutuste vastu esitatavate hagide korral. Selleks et saada kohtumäärust, millega kohustatakse ametiasutust meetmeid võtma, on üldjuhul vaja asutuse enda esimese astme otsust. Alles selle otsuse läbivaatamisel on halduskohus pädev ette nägema soovitud täitemeetmeid. Ka siin kehtivad samad eeskirjad, mida on kirjeldatud eespool seoses meetmetega ametiasutuse tegevusetuse vastu (vt XIII osa). Järelevalvet tegevatele ametiasutustele esitatavaid kaebusi käsitletakse üksikasjalikumalt allpool (vt VI osa). Samas on avaliku võimu teostamisega tekitatud kahju hüvitamist teatavatel tingimustel võimalik taotleda otse üldkohtus, tuginedes seadusele, mis käsitleb vastutust lepinguvälise kahju tekitamise eest. Kui hagi on suunatud näiteks riigi või kohaliku omavalitsuse kui käitaja vastu, kohaldatakse loomulikult samu vastutusega seotud menetlusi, nagu eraõiguslike käitajate suhtes.
Kui jõustamiseks soovitakse esitada taotlus pädevale järelevalveasutusele, siis asjakohane ametiasutus, kelle poole pöörduda, on üldjuhul kindlaks määratud kohaldatavates materiaalõiguse aktides või kohalike omavalitsuste puhul kohaliku omavalitsuse eeskirjades, mis on välja antud nende materiaalõiguse aktide alusel. Sellest tulenevalt on pädev riiklik järelevalveasutus näiteks kindlaks määratud keskkonnakaitseseaduses ja selle seadusega nõutakse, et kohalik omavalitsus määraks kohalikuks järelevalveasutuseks ühe oma komiteedest. Riigi tasandil on keskkonnaküsimustes tavaliselt pädev järelevalveasutus ETE-keskus.
Materiaalõiguse aktides määratakse kindlaks järelevalveasutuse täitevvolitused, s.t asutuse pädevus kasutada seadust rikkuva isiku vastu haldussundi. Olenevalt juhtumist võib see hõlmata näiteks määruseid loatingimuste täitmiseks, keskkonnakahju ennetamiseks või heastamiseks või loa tühistamiseks. Põhimõtteliselt võib igaüks pöörduda ametiasutuse poole taotlusega, et järelevalveasutus võtaks sellised täitemeetmed, kuigi mõned keskkonnaalased õigusaktid sisaldavad erisätteid selle kohta, kellel selline õigus on. Muudest kohaldatavatest haldussunnivormidest kohaldatakse siin kirjeldatud menetlust sisuliselt selliste kohustuste jõustamise korral, mis tulenevad keskkonnavastutuse direktiivist, mis on siseriiklikku õigusesse osaliselt üle võetud teatava keskkonnakahju heastamist käsitleva seadusega (nr 383/2009).
Olenemata sellest, kas avaliku vastutusega seotud küsimus või mõni muu järelevalve või jõustamisega seotud küsimus on tõstatatud eraõigusliku taotluse alusel või asutuse omal algatusel, on lõplikku otsust selles küsimuses võimalik tavaliselt vaidlustada kaebuse esitamisega tavapärasel viisil. See tähendab, et käitaja saab vaidlustada otsuse, millega teda näiteks kohustatakse heastama olukorda, millega ta rikub oma loatingimusi; samas saab otsuse, milles otsustatakse mitte nõuda käitajalt meetmete võtmist, vaidlustada huvitatud kolmas isik (näiteks valitsusväline organisatsioon, kes nõudis täitemeetmete võtmist). Nagu ikka, on kaebeõigus reguleeritud kohaldatavate materiaalõiguse aktidega. Üldjuhul on õigus esitada kaebus jõustamist käsitlevate otsuste peale piiratum kui vastavate lubasid käsitlevate juhtumite puhul, kuid see ei ole siiski alati nii. Enamikul juhtudel on kaebeõigus vähemalt naabritel ja valitsusvälistel organisatsioonidel. Tasub rõhutada, et asjaolu, et järelevalveasutus on teinud otsuse jõustamist käsitleva taotluse kohta, ei anna asja algatanud isikule, s.t taotluse esitanud isikule automaatselt õigust otsus kohtus vaidlustada.
Riiklikku seadust vastutuse kohta lepinguvälise kahju tekitamise korral kohaldatakse ka autonoomses Ahvenamaa piirkonnas. Samuti on põhimõtted, mille alusel taotletakse ametiasutustelt täitemeetmete võtmist, kooskõlas eespool kirjeldatud põhimõtetega. Ahvenamaa peamised järelevalveasutused on Ahvenamaa keskkonna- ja tervisekaitseamet, piirkondlik omavalitsus ja kohalikud ehitusjärelevalve asutused.
Nagu eespool märgitud, on lisaks haldusotsuste otse vaidlustamisele olemas ka võimalus esitada halduskaebus. Kaebuse võib esitada vastavalt vajadusele kohalikule või riiklikule järelevalveasutusele või kahele kõrgemale järelevalveorganile.
Parlamentaarne ombudsman ja valitsuse juures tegutsev õiguskantsler on kaks kõrgemat järelevalveorganit, kes kontrollivad, et ametiasutused ja ametnikud järgivad õigusnorme ja head haldustava, pöörates eelkõige rõhku põhi- ja inimõigustele. Kui mõned üksikud erandid välja arvata, on kõrgemate järelevalveorganite pädevus suuresti sama ja nende pädevus laieneb ka autonoomse Ahvenamaa ametiasutustele. Järelevalveorganid esitavad oma arvamuse neile esitatud kaebuste kohta ning samuti on nad pädevad väljastama ametlikke noomitusi ja algatama kriminaalmenetlust seoses ametikoha kuritarvitamisega. Järelevalveorganid võivad algatada uurimisi ka omal algatusel. Tuleb märkida, et õiguspärasuse üle järelevalvet tegevad kõrgeimad organid on pädevad uurima kohtute ja kohtuametnike tegevust, mille käigus võetakse loomulikult hoolikalt arvesse võimude lahususe põhimõtet ja kohtuorganite sõltumatust. Järelevalveorganitel puudub pädevus sundida ametiasutusi või ametnikke tegutsema üksikutes küsimustes või tühistada või muuta otsuseid või esitada apellatsioone omal algatusel.
On olemas ka mitu üleriigilise pädevusega spetsialiseerunud järelevalveorganit, näiteks andmekaitseombudsman, tarbijate ombudsman ja vähemuste ombudsman, kuid ükski selline järelevalveorgan ei ole konkreetselt spetsialiseerunud keskkonnaküsimustele. Selle asemel saab halduskaebused esitada kohalikele või piirkondlikele järelevalvet tegevatele haldusasutustele, näiteks kõrgemale kohalikule ametiasutusele, eespool nimetatud ETE-keskusele või piirkondlikule riigi haldusasutusele.
Peale selle on järelevalveasutustel ja muudel ametiasutustel sageli sarnaselt eraõiguslikele isikutele õigus vaidlustada keskkonnaalaste otsuste tegemine. Üldjuhul on selline ametiasutuse kaebeõigus antud keskkonnaküsimustes ETE-keskusele. Kui sellisele ametiasutusele anda teada vaidlustatavast otsusest, võib see suurendada tõenäosust, et amet kasutab oma õigust see otsus vaidlustada, kuid puuduvad vahendid, mille abil sundida asutust kasutama oma kaebeõigust.
Kriminaalmenetluse raames on prokurör taotluse korral kohustatud esitama eraõigusliku kahjunõude kahju kannatanud poole nimel. Sellist abi pakutakse tasuta ning prokuröril on õigus taotlus tagasi lükata ainult juhul, kui nõue on ilmselgelt põhjendamatu või selle esitamine kahjustaks olulisel määral asjas süüdistuse esitamist. Kannatanul on ka teisene süüdistuse esitamise õigus. See tähendab, et kui prokurör on otsustanud kriminaalsüüdistuse esitamata jätta, on kannatanul õigus esitada kriminaalsüüdistus kuriteo eest ja anda asi kohtule otsustada.
Riigis on mitu keskkonnaasjadele spetsialiseerunud prokuröri, kelle võib erimäärusega määrata menetlema juhtumeid, mis on väljaspool nende tavapärast pädevust.
Kohustus kuulata pooled ära haldusmenetluse käigus on tavaliselt reguleeritud kohaldatavate materiaalõiguse aktidega (muul juhul haldusmenetluse seadusega); teised isikud võivad osaleda avalike konsultatsioonide raames.
Kaebeõigus on otseselt mõjutatud isikutel ja ka teistel isikutel, kui see on nii ette nähtud kohaldatavate materiaalõiguse aktidega; kõigil omavalitsusüksuse kogukonna liikmetel asjades, millega seoses on võimalik esitada munitsipaalkaebus.
Kui mõned üksikud erandid välja arvata, siis puuduvad erisätted kaebeõiguse kohta haldusmenetlustes, s.t valitsusvälistel organisatsioonidel on üldjuhul võimalik osaleda avalike konsultatsioonide raames.
Kaebeõigus on enamikus olulistes keskkonnaasjades ette nähtud materiaalõiguse aktidega ning teataval määral ka kohtupraktikaga. Valitsusvälised organisatsioonid peavad olema registreeritud ja tavaliselt on ette nähtud teatavad nõuded organisatsiooni tegevuse suhtes (geograafiline/sisuline).
Muudel eraõiguslikel juriidilistel isikutel on tavaliselt samasugune osalusõigus nagu eraisikutel.
Muudel eraõiguslikel juriidilistel isikutel on tavaliselt samasugune kaebeõigus nagu eraisikutel.
Osalemine toimub avalike konsultatsioonide kaudu; muul juhul on õigus osaleda rühma liikmeteks olevatel üksikisikutel.
Kaebeõigus puudub, s.t kaebeõigus on ainult rühma liikmeteks olevatel üksikisikutel.
Neil on õigus osaleda piiriülestes KMH menetlustes; piirilepingute ja muude kokkulepetega võidakse ette näha muudes menetlustes osalemise õigused.
Kaebeõigus vastavalt tavapärastele sätetele, s.t kaebeõigus põhineb tavaliselt tegevusvaldkonnal, võttes arvesse võimalikke kohustusi, mis tulenevad piirilepingutest või muudest lepingutest.
Kohaldatavate materiaalõiguse aktidega võidakse ette näha, et enne otsuse tegemist tuleb konsulteerida riigi ametiasutuste, kohalike omavalitsuste ja/või kohaliku omavalitsuse asutustega.
Riigi ametiasutustel, kohalikel omavalitsustel ja ka kohaliku omavalitsuse asutustel võib olla kaebeõigus kohaldatavate materiaalõiguse aktide või halduskohtumenetluse seaduse alusel.
Tabelis esitatud andmed on üldistatud. Nii haldusmenetluse kui ka apellatsioonimenetlusega seotud osalus- ja kaebeõigust käsitlevad sätted varieeruvad vastavalt kohaldatavatele materiaalõiguse ja/või menetlusõiguse sätetele.
Tavaliselt nähakse materiaalõiguse aktidega ette, keda tuleb konkreetselt teavitada ja/või ära kuulata haldusmenetluse käigus, ning ka see, kas enne otsuse tegemist tuleb korraldada teatavat liiki laiem avalik konsultatsioon. Kui menetlust ei ole konkreetselt reguleeritud, kohaldatakse haldusmenetluse seaduse üldsätteid. Haldusmenetluse seadusega antakse isikule kui menetlusosalisele kaebeõigus sellises asjas, mis mõjutab tema õigusi, huve või kohustusi, ning nõutakse, et selline isik tuleb enne asjas otsuse tegemist ära kuulata. Peale selle nõutakse haldusmenetluse seadusega, et ametiasutus annaks osalemisõiguse ka teistele isikutele seoses juhtumitega, millel võib olla märkimisväärne mõju ka teiste isikute (peale menetlusosaliste) elu- või töötingimustele. Enamikul juhtudel nähakse keskkonnaalaste materiaalõiguse aktidega ette laiem kaebeõigus ja/või laiemad konsultatsioonid. Näiteks nähakse keskkonnalubasid käsitlevate juhtumite korral keskkonnakaitseseadusega ette kaebeõigus (õigus olla spetsiaalselt ära kuulatud) kõigile, kelle õigusi, huve või kohustusi võib juhtum mõjutada, ning teistele isikutele antakse võimalus avaldada oma arvamust üldise avaliku konsultatsiooni käigus (kirjalikult). Valitsusvälistele organisatsioonidele ei ole tavaliselt ette nähtud kaebeõigust seoses haldusmenetlustega, mis tähendab, et neil on üldjuhul võimalik osaleda avalikes konsultatsioonides, kui see on menetluses ette nähtud.
Nagu eespool kirjeldatud, nähakse halduskohtumenetluse seadusega ette üldine õigus esitada kaebus haldusotsuse peale. Selline õigus on igal isikul, kellele otsus on adresseeritud või kelle õigusi, kohustusi või huve otsus otseselt mõjutab. Kuid keskkonnaalased materiaalõiguse aktid sisaldavad sageli ülimuslikumaid sätteid, millega tavaliselt nähakse ette laiem kaebeõigus. Seega on näiteks keskkonnakaitseseaduse kohaselt üldine kaebeõigus kõigil isikutel, kelle õigusi või huve juhtum võib mõjutada, samas kui maakasutus- ja ehitusseadusega kehtestatakse üksikasjalikum raamistik seoses õigusega esitada kaebus nimetatud seaduse kohaste eri liiki ehitus- ja maakasutuslubade peale. Peale selle võib iga omavalitsusüksuse kogukonna liige — s.t mis tahes üksikisik, ettevõtja jne, kes elab või asub omavalitsusüksuses, ning samuti mis tahes isik, kellel on omavalitsusüksuses kinnisvara või kes kasutab seal kinnisvara — vaidlustada otsused (näiteks maakasutusplaane käsitlevad otsused), mille peale võib esitada munitsipaalkaebuse.
Valitsusvälistele organisatsioonidele on antud kaebeõigus enamiku, kuid mitte igat liiki otsuste suhtes. Lisaks on kohtupraktikaga antud täiendav kaebeõigus ka teatavates sellistes küsimustes, millega seoses seaduses kaebeõigust ette nähtud ei ole. Kaebeõiguse saamiseks peab valitsusväline organisatsioon olema registreeritud. Peale selle sisaldavad kohaldatavad materiaalõiguse aktid tavaliselt nõudeid organisatsiooni geograafilise tegevuskoha ja/või sisulise tegevusvaldkonna suhtes. Sellest tulenevalt on näiteks keskkonnakaitseseadusega antud kaebeõigus ka registreeritud ühendustele või sihtasutustele, kelle eesmärk on edendada keskkonna-, tervise- või looduskaitset või üldist looduskeskkonda ning kelle tegevusvaldkonda asjaomane keskkonnaküsimus mõjutab. Juhul kui valitsusvälise organisatsiooni — näiteks erinevate elanike või külade ühenduste — eesmärgi ja vaidlustatud otsuse vaheline seos ei ole ilmselge, tutvutakse kaebeõiguse tuvastamiseks tavaliselt organisatsiooni põhikirjaga. Puuduvad nõuded tegevuse kestuse või liikmete arvu suhtes.
Kui kaebeõigus on kindlaks tehtud, ei pea hagejad — olenemata sellest, kas nad on valitsusvälised organisatsioonid või üksikisikud — üldjuhul pelgalt väitma, et nende õigusi või huve on kahjustatud, vaid neil on võimalik vaidlustada otsus ka avalikule huvile tuginedes. Seega võib mõjutatud eraõiguslik isik vaidlustada kaevandusloa selle alusel, et selle loaga seatakse näiteks ohtu kaitsealuste liikide elupaik.
Nagu eespool kirjeldatud, nähakse keskkonnakaitseseadusega ette avalik teavitamine/konsulteerimine ka kohtuliku apellatsioonimenetluse raames (vt IV osa). Muudes keskkonnaküsimustes toimetatavates kohtumenetlustes selline etapp puudub ning sellest tulenevalt kuulatakse ära vaid otseselt mõjutatud pooled. Seega on nende valitsusväliste organisatsioonide ja üldsuse liikmete osalemine, kes ei ole asjaomast otsust vaidlustanud, väga piiratud. On siiski olemas kohtupraktika, mis seostab selliste otsust mittevaidlustanud füüsiliste ja juriidiliste isikute kaebeõiguse nende osalemisega haldusmenetluses.
Kui munitsipaalkaebus välja arvata, siis puudub võimalus pöörduda kohtu poole avalike huvide kaitseks hagi (actio popularis) esitamisega. Samas on siiski võimalik taotleda meetmete võtmist järelevalvet tegevalt ametiasutuselt (vt V osa). Kaebeõigus IPPC küsimustes tuleneb keskkonnakaitseseadusest, samas kui KMH küsimustes tuleneb kaebeõigus kas halduskohtumenetluse seadusest või on seotud lõplikku nõusolekut käsitlevate menetlustega (vt IV osa).
Allpool on kirjeldatud osalemist selliste projektidega seotud KMH menetluses, mis võivad avaldada märkimisväärset piiriülest mõju (vt XVI osa). Muudes menetlustes on teise riigi kodanike ja ka välisriigi valitsusväliste organisatsioonide kaebeõigus ja osalemine põhimõtteliselt reguleeritud piiriüleste kokkulepete ning muude kahe- või mitmepoolsete kokkulepetega ning nende ülevõtmiseks vastu võetud õigusaktidega. Eelkõige tuleb nimetada Taani, Soome, Norra ja Rootsi vahelist keskkonnakaitse konventsiooni (Põhjamaade keskkonnakaitseleping, nr 75/1976). Üldjuhul on neil isikutel samasugune kaebeõigus nagu Soome siseriiklikel menetlusosalistel ning eriti kehtib see eespool nimetatud Põhjamaade kodanike suhtes. Mõned kokkulepped sisaldavad ka samalaadseid sätteid kaebeõigusega seotud võrdse kohtlemise kohta. Igal juhul on näiteks veeseadusega seotud kohtupraktika kohaselt välisriigi valitsusvälistele organisatsioonidele antud kaebeõigus lähtuvalt samadest kriteeriumidest, mida kohaldatakse siseriiklike valitsusväliste organisatsioonide suhtes, s.t tuginetakse tegevusvaldkonnale. Seega menetleti näiteks Eesti valitsusväliste organisatsioonide poolt ettevõtjale Nord Stream seoses torujuhtmega antud loa peale esitatud kaebust analoogselt siseriiklike kaebustega.
Kuna kaebeõigus on üks osa kohtumõistmisest, mis kuulub riigi pädevusse, on ka Ahvenamaal kaebeõigus reguleeritud riiklike õigusaktidega. Seega määratakse kaebeõigus keskkonnaküsimustes tavaliselt kindlaks vastavalt riiklikele õigusaktidele, mis on kooskõlas kohaldatavate piirkondlike õigusaktidega.
Riigi ja kohaliku omavalitsuse ametiasutustel ja ka omavalitsustel endil võivad olla menetlusõigused haldusasjades, milles nad ei ole pädevad otsust tegema. Keskkonnaalastes menetlustes on üsna tavaline, et pädev haldusasutus peab enne otsuse tegemist konsulteerima teiste avalik-õiguslike üksustega. Sellist konsulteerimiskohustust tuleb kas täita tingimusteta või see võib oleneda juhtumi asjaoludest. Samuti antakse keskkonnaalaste materiaalõiguse aktidega sageli teatavatele ametiasutustele õigus vaidlustada pädeva ametiasutuse otsused. Kui sellise ametiasutuse kaebeõigus ei ole sätestatud sõnaselgelt, võib ametiasutus sellise õiguse saada ka halduskohtumenetluse seaduse üldsätete alusel, mille kohaselt antakse kaebeõigus juhul, kui on oluline kaitsta avalikke huve, mille järele ametiasutus valvab. Üldjuhul on kaebeõigus määratud piirkondlikule ETE-keskusele küsimustes, mille üle langetavad otsuseid kohaliku omavalitsuse ametiasutused või muud riigi ametiasutused. Kohalikud keskkonna- või tervisekaitseasutused, piirkondlikud või riiklikud muuseumid ja ka omavalitsused ise on näited muudest ametiasutustest, kellel võib olla kaebeõigus. Kui keskkonnakaitseseaduse kohase apellatsioonimenetluse raames toimuv erikonsultatsioonimenetlus välja arvata, on nendel n-ö täiendavatel ametiasutustel kohtus kaebeõigus ainult hagejana.
Õiguspärasuse kõrgeima järelevalve tegijatel ei ole kaebeõigust või apellatsiooniõigust haldusasjades. Samuti puudub ka muudel ombudsmanidel tavaliselt kaebeõigus keskkonnaasjades. Kui kahju hüvitamiseks esitatud tsiviilhagisid käsitlev eespool nimetatud erand välja arvata, on prokuröridel kaebeõigus ainult kriminaalmenetlustes. neil ei ole kaebeõigust keskkonnaalastes haldusmenetlustes. Nagu eespool märgitud (vt V osa), ei saa üldkohtutele üldjuhul esitada avalikule huvile tuginevat tsiviilhagi. Samuti on sekundaarne süüdistuse esitamise õigus ainult kannatanud poolel.
Keskkonnaasjades ei ole võimalik esitada kollektiivhagi.
Lihtne ja odav kohtusse pöördumise võimalus on üks halduskohtumenetluse alustalasid ning sellest tulenevalt ei ole keskkonnalastes halduskohtumenetlustes õigusnõustaja kasutamine kohustuslik. Samuti ei ole praktikas väga tavapärane, et kaebuse esitanud üksikisikud või valitsusvälised organisatsioonid kasutaksid õigusnõustajat. Kui hagejaks või muuks mõjutatud pooleks on äriühing, on õigusnõustaja kasutamine tavapärasem. Halduskohtumenetluse seadusega ei nõuta, et kasutataval õigusnõustajal oleks kraad õigusteaduses või ta oleks läbinud muud liiki õigusalase koolituse. Vajalik on vaid üldine sobivus.
Õigusnõustajat ei pea kasutama ka üldkohtumenetlustes, kuigi sellistes menetlustes kasutatakse õigusnõustajat siiski sagedamini. Vastupidiselt halduskohtumenetluse seadusele nõutakse kohtumenetluse seadustikus, et nõustaja või kaitsjana tegutseval isikul peab olema õigusalane haridus, välja arvatud teatavat liiki juhtumite korral (nende hulka kuuluvad ka maavaidluskohtutes menetletavad juhtumid).
Puudub konkreetselt keskkonnaküsimustele spetsialiseerunud advokaatide ametlik sertifitseerimise süsteem, kui välja arvata esimese ja teise astme kõrgharidus. Sellest olenemata on olemas advokaate ja erineva suurusega advokaadibüroosid, kes pakuvad õigusnõustamist keskkonnaküsimustes. Enamik suuri advokaadibüroosid pakuvad teenuseid keskkonnaõiguse valdkonnas, ehkki tavaliselt äriõiguse kontekstis. Puudub põhjalik register, mis sisaldaks keskkonnaküsimustele spetsialiseerunud advokaadibüroode või advokaatide andmeid. Soome Advokatuur pakub otsingumootorit, mis võimaldab vastavalt asukohale ja spetsialiseerumisvaldkonnale — sealhulgas keskkonnaõiguse valdkondadele — otsida liikmeid ja büroosid ning mis hõlmab ka Ahvenamaa büroosid (link on esitatud dokumendi lõpus). Valitsusvälised organisatsioonid ei kuuluta tavaliselt avalikult, et nad osutavad õigusteenuseid.
Kui halduskohus vaatab kaebust läbi, on tal tavaliselt juurdepääs kogu haldustoimikule (selle taotlemine ametiasutuselt koos avaldusega on tavaliselt kaebuse menetlemise esimene etapp). Nagu eespool märgitud, on halduskohtumenetluse näeb ette üldise kohustuse täiendavalt uurima asja Euroopa Kohtule.
Eesmärk on kindlaks teha juhtumi objektiivsed asjaolud.
Kohus täidab oma kohustust, nõudes tõendeid, mida ta peab lisaks haldustoimikule vajalikuks või kasulikuks.
Tavaliselt esitatakse sellised taotlused ametiasutusele, ent menetlusosalistele antakse võimalus esitada tõendeid ka omalt poolt.
Sellest kohtuliku uurimise põhimõttest lähtuvalt puuduvad sõnaselged üldeeskirjad apellatsioonimenetluse poolte tõendamiskohustuse kohta. Eri liiki juhtumite ja olukordade jaoks on arenenud välja teatavad vaikivad põhimõtted, mis mõnikord põhinevad ka Euroopa Kohtu praktikal. Samas tuleb siiski rõhutada, et tõenditega seotud küsimused lahendab tavaliselt esimeses astmes haldusasutus ning seega ei ole kohtu ülesanne mitte niivõrd kaaluda uusi tõendeid, kuivõrd vaadata läbi varem ametiasutusele esitatud tõendid ja ka ametiasutuse poolt neile tõenditele antud hinnang. Lisaks dokumentide või arvamuste küsimisele esimese astme ametiasutuselt ja menetlusosalistelt võib kohus oma läbivaatamistegevust hõlbustada ka muul viisil:
Kohus võib konsulteerida muude ametiasutustega või korraldada vaatluse või suulise istungi;
Pooled võivad esitada omal algatusel tõendeid oma nõuete ja väidete tõendamiseks;
Samuti võivad pooled nõuda, et kohus kasutaks tema käsutuses olevaid mis tahes uurimismeetodeid.
Kohtul on kaalutlusõigus selle üle otsustamisel, kas nõustuda menetlusosaliste nõuetega või mitte. Diskretsiooni kasutamine sõltub nõude liigist ja ka asjaomasest juhtumist, ning kui kohus keeldub asja edasi uurimast, võib sellise lõpliku kohtuotsuse peale esitada võimaluse korral apellatsiooni.
Halduskohtul on õigus sõltumatult hinnata ja uuesti hinnata juhtumiga seotud asjaolusid. Sellega seoses ei ole kohus seotud menetlusosaliste väidetega; Seega ei lahendata kohtuasja asjaolude suhtes. Loomulikult suunavad tõenditega seotud väited kohtu tähelepanu konkreetses asjas. Nagu eespool öeldud, on kohtul pädevus läbi vaadata ka vaidlustatud otsuse tehnilised või muud teaduslikud alused. Sellest tulenevalt võib kohus kahtluse alla seada teadusuuringud või eksperdiarvamused olenemata sellest, kes need uuringud või arvamused on esitanud või kelle nõudmisel seda on tehtud. Tuleb veel kord märkida, et Vaasa halduskohus, kellel on üleriigiline pädevus keskkonnakaitseseaduse ja veeseaduse kohaste kaebuste menetlemisel, kasutab loodusteaduste ja tehnika valdkonnas koolitatud kohtunikke eesmärgiga tagada, et tal on tõendite kaalumiseks piisavad eksperditeadmised (vt IV osa).
Seoses apellatsioonimenetluse ajal esitatavate uute tõendite kaaluga või sellega, millised on uute tõendite esitamise tagajärjed, ei ole võimalik esitada mingit üldist reeglit. Näiteks kui hagejad esitavad uue eksperdiarvamuse seoses loa väljastamist käsitleva otsusega, võib selle eksperdiarvamuse alusel selguda, et loaotsus on õigusvastane, või võib kohus pidada vajalikuks suunata asja tagasi loa algselt väljastanud ametiasutusele, et uued tõendid vaadataks (uuesti) läbi. Vaasa halduskohus oma mittejuristidest kohtunikega on loomulikult paremini ette valmistatud, et otseselt hinnata teaduslikke tõendeid ja teha sisuline otsus ka uute tõendite põhjal, kuid kohus peab ilmselgelt olema ettevaatlik, et ta ei sekkuks ülemäära esimese astme haldusasutuste kaalutlusõigusesse. Sellest tulenevalt ei tohiks pooled oodata asjas oluliste tõendite esitamisega apellatsioonietapini, kui neil on võimalik esitada need tõendid juba haldusmenetluse jooksul.
Üldkohtutel on samasugune põhimõtteline pädevus hinnata tõendeid, kuid tuleb rõhutada, et tsiviilvaidluste korral piirdub kohtu läbivaatamisõigus tavaliselt vaid poolte esitatud väidete ja tõenditega. Sellest tulenevalt on menetlusosaliste roll ka teaduslike eksperdiarvamuste esitamisel märkimisväärselt suurem.
Vastavalt halduskohtumenetluse seaduse kohastele täitmisele pööramist käsitlevatele üldsätetele ei tohi haldusotsust, mille peale võib esitada kaebuse, täitmisele pöörata enne, kui on ära kasutatud kõik (tavapärased) vaidlustamisvõimalused, s.t otsus on saavutanud õigusjõu (saanut lainvoiman, vunnit laga kraft). See tähendab, et kaebuse esitamine otsuse peale peatab tavaliselt automaatselt selle otsuse täitmise.
Keskkonnalubasid ja muid lubasid käsitlevate kordadega on sageli ette nähtud võimalus nõuda õigust alustada tööd/tegevust vastavalt luba käsitlevale otsusele olenemata selle otsuse vaidlustamisest. Kuna sellise töö/tegevuse alustamise õiguse andmise tingimused on sätestatud kohaldatavates materiaalõiguse aktides, võivad need tingimused olla erinevad, kuid tavaliselt on nõudmised järgmised:
põhjendatud alus otsuse viivitamatuks täitmiseks;
otsuse täitmine ei ole vastuolus otsuse peale esitatud kaebuste eesmärgiga;
Taotleja peab esitama vastuvõetava tagatise.
Töö/tegevuse alustamise õiguse võib anda kas koos asjaomase loaga või eraldiseisva taotluse alusel, mis on esitatud teatava aja jooksul pärast seda, kui apellatsiooniperiood on möödunud (tavaliselt 14 päeva). Enamikul juhtudel esitatakse taotlus töö/tegevuse alustamise õiguse saamiseks loa väljastanud ametiasutusele, kes teeb siis otsuse selle taotluse rahuldamise või rahuldamata jätmise kohta.
Halduskohus, kus loaotsus vaidlustati, on pädev läbi vaatama hageja taotlusel või omal algatusel ka korraldust, millega antakse töö/tegevuse alustamise õigus. Esialgse õiguskaitse menetluse raames on kaebeõigus samasugune nagu põhimenetluse puhul. Kohus võib tühistada korralduse või muuta seda või näha ette esialgse õiguskaitse. Üldjuhul peatatakse iga sellise meetme täitmisele pööramine, millega tekitatakse või ähvardatakse tekitada keskkonnale pöördumatut kahju. Kohtu esialgset otsust — olgu see siis positiivne või negatiivne — ei saa tavaliselt eraldi vaidlustada, kuid esialgse õiguskaitse küsimuse võib taas tõstatada, kui lõplik kohtuotsus vaidlustatakse kõrgemas halduskohtus. Samas on siiski võimalik esitada samale kohtule uus taotlus kohtumääruse saamiseks, tuginedes näiteks sellele, et asjaolud on muutunud. On olemas ka eeskirjad, mille kohaselt töö/tegevuse alustamise õiguse üle otsustab esimese astme instantsina pädev apellatsioonikohus (näiteks veeseaduse alusel) või mille kohaselt on apellatsioonikohtul võimalik väljastada selline korraldus ja jätta samas rahuldamata loaotsuse peale esitatud kaebused (näiteks keskkonnakaitseseaduse alusel).
On olemas ka sellist liiki otsused, mida on võimalik täitmisele pöörata otse enne seda, kui nad saavutavad õigusjõu, s.t olenemata kaebustest, välja arvatud juhul, kui apellatsioonikohus otsustab teisiti. Nendeks on näiteks otsused, millega soovitakse kaitsta elupaiku või tugevdada kaitset looduskaitseseaduse alusel. Juhul kui täitmisele pööramise kohta puuduvad erisätted, nähakse halduskohtumenetluse seaduses ette üldine võimalus täitmisele pööramiseks enne õigusjõu saavutamist. Selline täitmisele pööramist käsitlev korraldus on lubatud, kui otsuse laadist tulenevalt on vajalik otsuse viivitamatu täitmine või kui otsuse täitmist ei ole avalikes huvides võimalik edasi lükata. Ka sellise korralduse võib uuesti läbi vaadata halduskohus.
Kohtumääruse taotlejalt ei nõuta tagatist olenemata sellest, kas otsuse täitmisele pööramine põhineb töö/tegevuse alustamiseks antud õigusel või muul otsuse täitmist käsitleval korraldusel.
Veel üks esialgse kohtuliku kaitse vorm on kohtu õigus anda korraldus haldusotsuse jõusse jätmiseks kuni uue otsuse tegemiseni olukorras, kus kohus otsustab selle otsuse tühistada. Seda võimalust kasutatakse näiteks juhul, kui looduskaitset käsitlev otsus tühistatakse ja saadetakse tagasi osaliselt uuesti üle vaatamiseks või nõuetevastase menetluse uuesti läbi viimiseks.
Halduskohtumenetluste raames nõutakse hagejalt järgmiste kohtukulude tasumist vastavalt kaebuse menetlemise etapile (alates 2011. aasta algusest):
Halduskohus: 90 eurot
Kõrgem halduskohus: 226 eurot
Teatavat liiki juhtumite menetlemise eest tasu maksma ei pea, kuigi nende puhul ei ole tavaliselt tegemist keskkonnajuhtumitega. Samuti võib konkreetse hageja teatavatel tingimustel tasude maksmisest vabastada. Erandi võimaldamiseks on oluline tingimus, et hageja kaebus oleks edukas (see ei kehti kõrgema halduskohtu puhul). Tasu ei nõuta selliste kaebuste korral, mida keeldutakse menetlusse võtmast asjaolusid kaalumata, näiteks kui kaebust ei esitata õigeaegselt või kui puudub kaebeõigus või kui kaebus võetakse tagasi. Kui tagasi lükatakse erakorraline kaebus või kui kõrgem halduskohus keeldub andmast apellatsiooni esitamise luba, tuleb maksta pool summast.
Mis tahes täiendavate menetlusetappide korral puuduvad täiendavad kohtukulud, näiteks kui taotletakse esialgset õiguskaitset või korraldatakse suuline istung või vaatlus. Samuti ei pea menetlusosalised kandma kulusid, mis kaasnevad muude asja uurimise käigus tehtavate kohtutoimingutega, näiteks kui küsitakse valdkonnas eksperditeadmisi omava asutuse seisukohta.
Kui kaebuse esitavad koos mitu isikut, tuleb tasu maksta vaid üks kord.
Seoses poolte enda kuludega on halduskohtumenetluse seaduses sätestatud põhireegel, mille kohaselt pooled kannavad oma menetluskulud ise, välja arvatud juhul, kui see ei oleks asjaolusid silmas pidades mõistlik. Need kulud hõlmavad õigusnõustajale makstavaid tasusid ning samuti võimalikke kulusid, mis kaasnevad eksperdiavalduste või muude tõendite esitamisega omal algatusel. Kui korraldatakse suuline istung, vastutab riik hüvitise maksmise eest neile tunnistajatele ja ekspertidele, kelle kohus kutsus omal algatusel. Samas peavad pooled tavaliselt maksma hüvitist neile tunnistajatele, kelle nemad on kutsunud.
Seoses isiku vabastamisega oma kulude kandmisest, s.t seoses vastaspoole või vaidlustatud otsuse teinud ametiasutuse kohustusega kanda need kulud osaliselt või täielikult, teeb kohus asjaoludest lähtuva otsuse üksikjuhtumipõhiselt. Halduskohtumenetluse seaduses on sätestatud, et arvesse võetakse eelkõige kohtuasja tulemust. Peale selle võetakse ametiasutuse vastutuse hindamisel arvesse eelkõige seda, kas menetlus on algatatud ametiasutuse tehtud vea tõttu. Lisaks nähakse halduskohtumenetluse seadusega ette, et eraisikutelt võib nõuda ametiasutuse kulude kandmist ainult juhul, kui nad on esitanud ilmselgelt põhjendamatu nõude. Praktikas on samuti harukordne, kui eraisikuid kohustatakse tasuma teise eraisiku kantud kulusid. See tähendab, et kuludega seotud küsimused keerlevad tavaliselt selle ümber, kas ametiasutus peaks kandma eduka hageja kulud. Tuleb siiski korrata, et halduskohtumenetlusega kaasnevad kulud on tavaliselt väga väikesed ning eraõiguslikud isikud ei nõua kohtus enamasti kulude hüvitamist.
Üldkohtumenetluse raames peavad hagejad tasuma järgmised kohtukulud (alates 2011. aasta algusest), kusjuures kohaldatakse samu või samalaadseid erandeid nagu halduskohtumenetluse raames:
Piirkonnakohus (sealhulgas maavaidluskohus): 60-180
Apellatsioonikohtud: 182 eurot (90 eurot kriminaalasjades)
Ülemkohus: 226 eurot (113 eurot kriminaalasjades)
Erinevalt halduskohtumenetlustest kohaldatakse üldkohtutes menetletavate tsiviilvaidluste korral põhimõtet, et kulud tasub kaotaja. See tähendab, et vaidluse kaotanud pool peab katma vastaspoole vajalike meetmetega kaasnenud mõistlikud kulud. Kohtumenetluse seadustikuga nähakse ette ka mõned spetsiifilisemad alused sellest kulude kandmise kohustusest vabastamiseks või selle kohustuse vähendamiseks. Nende hulka kuuluvad põhjendamatud kohtuasjad, põhjendatud alus hagi esitamiseks kaotatud kohtuasjas või tingimused, mille tõttu oleks kohustuse täitmine äärmiselt ebamõistlik. Kui kulude aluse või mõistlikkuse vaidlustab isik, kes need kulud kandma peaks, teeb kohus kulude kohta otsuse üksikjuhtumipõhiselt.
Vastavalt õiguspoliitika riikliku uurimisinstituudi (Oikeuspoliittinen tutkimuslaitos) tellitud uuringule olid keskmised kohtukulud 2008. aastal tsiviilkohtumenetluste raames piirkonnakohtutes hageja jaoks 6 543 eurot ja kostja jaoks 5 554 eurot. Kaotanud pool pidi keskmiselt hüvitama 5 277 eurot. Õigusnõustaja keskmine (mediaan-) tunnitasu oli 160 eurot, mis on suurel määral kooskõlas õigusnõustajate tasusid käsitlevate üldiste uuringute andmetega.
Lisaks eespool nimetatud täielikule vabastamisele kohtukulude tasumisest võib tasu määrav raportöör sellise vabastuse anda ka üksikjuhtumipõhiselt seetõttu, et tasu maksmine ei ole mõistlik. Kuigi kohtukulud nõutakse sisse koos otsusega, on neid kulusid võimalik eraldi vaidlustada, ametnik, kes on määratud tasu. Ametniku otsust on võimalik vaidlustada halduskaebuse esitamisega.
Riigi õigusabi on kättesaadav neile isikutele, kes vajavad eksperdi abi õigusküsimustes. Õigusabi pakutakse Soome või mõne muu ELi liikmesriigi või EMP riigi elanikele. Sellist abi pakutakse ka olenemata kodakondsusest, kui abi saaja juhtumit arutatakse Soome kohtus või kui selleks on konkreetne põhjus.
Õigusabi ei anta valitsusvälistele organisatsioonidele ega äriühingutele.
Õigusabi antakse taotleja olemasolevatest vahenditest lähtuvalt. Seda abi antakse tasuta isikutele, kellel puuduvad vahendid, samas kui muud isikud, kellel on samuti õigus seda abi saada, peavad tasuma osa summast ise.
Abi hõlmab õigusnõustamist ning samuti vajalike meetmete võtmist ja esindamist kohtus või mõnes muus ametiasutuses. Kohtumenetluste korral võib abi taotleja valida, kas ta soovib enda esindajaks riiklikku kaitsjat või eraõiguslikku kaitsjat. Muudes küsimustes pakuvad õigusabi ainult riiklikud kaitsjad. Isik, kellele antakse õigusabi, on vabastatud ka kohtukulude tasumisest. On olemas mõningad erandlikud olukorrad, mille puhul õigusabi ei anta: näiteks juhtumid, mida peetakse õiguslikust seisukohast lihtsateks või taotleja jaoks vähetähtsateks, samuti juhtumid, mille puhul kaebeõigus põhineb näiteks omavalitsusüksuse kogukonna liikmeks olemisel.
Lisaks eespool kirjeldatule võib õigusabi andmine olla kas täies mahus või osaliselt piiratud, kui taotlejal on õigusabikindlustus, mis hõlmab asjaomast juhtumit. See on üsna tavapärane, sest seda liiki kindlustus on hõlmatud paljude erinevate kindlustuspoliisidega, näiteks kodukindlustusega, autokindlustusega ja ka ametiühingukindlustusega. Rahaline abi, mida pakutakse õigusabikindlustuse kaudu, on erinev sõltuvalt asjaomasest poliisist, milles määratakse kindlaks kindlustuskaitse ulatus ning samuti kohaldatav omavastutus ja hüvitise maksimumsumma. Kindlustustingimustes on tavaliselt määratud omavastutuseks 15 % ja hüvitise maksimumsummaks 8 500 eurot.
Õigusabi andmist korraldab riik ning seega on see samadel tingimustel kättesaadav ka Ahvenamaal.
Lisaks õigusabile võib kriminaalmenetluse või eeluurimise raames olla kahtlustataval või süüdistataval õigus kasutada riikliku kaitsja abi olenemata talle kättesaadavatest vahenditest.
Paljud advokaadibürood — eelkõige suuremad neist — pakuvad ka pro bono abi, tehes seda sageli nende endi kehtestatud pro bono programmide kaudu. Sellist pro bono õigusalast nõu võivad saada ka avalik-õiguslikud ühendused, sealhulgas valitsusvälised keskkonnaorganisatsioonid. Puuduvad sellised laialt reklaamitud pro bono programmid, mille kaudu pakutaks üksikisikutele õigusalast abi konkreetselt keskkonnaküsimustes. Pro bono abi ei moodusta tervikuna olulist osa keskkonnaalastes kohtumenetlustes.
Haldusmenetluse seaduses on üldiselt sätestatud, et haldusasja tuleb menetleda põhjendamatu viivituseta. Keskkonnaküsimustes on konkreetsed tähtajad kehtestatud tavaliselt pigem menetlusosaliste, mitte ametiasutuse jaoks, kuigi on ka mõningad erandid, näiteks KMH menetlus, mille korral on tähtajad ette nähtud ka ametiasutuse jaoks. Kuna keskkonnaotsuseid teevad väga erinevad haldusasutused, ei ole võimalik anda põhjalikku ülevaadet keskmise menetlusaja kohta. Ametiasutused võivad esitada keskmisel põhinevad hinnangud oma veebisaitidel ning haldusmenetluse seaduse kohaselt peavad nad ka esitama taotluse korral konkreetse juhtumi menetlemise aja prognoosi ja vastama järelepärimistele juhtumi menetlemise seisu kohta. Piirkondlikes riigi haldusasutustes, mis menetlevad enamikku keskkonnalubadega seotud küsimusi, on keskmine menetlusaeg varieerunud viimastel aastatel 11 kuust 16 kuuni.
Ahvenamaa haldusmenetlust reguleeriv piirkondlik seadus (vt IV osa) sarnaneb haldusmenetluse seadusele, sisaldades samalaadseid nõudeid seoses tähtaegadega ja prognooside esitamisega menetlusaja kohta. Nimetatud seadus sisaldab siiski ka üldist kohustust teha asjas otsus võimaluse korral kolme kuu jooksul alates menetluse algatamisest ning samuti nähakse seadusega ette, et vastutavad ametnikud peavad koostama aastaaruande nende juhtumite kohta, mille puhul seda tähtaega ei järgitud, tuues välja viivitamise põhjused. Loomulikult võib keskkonnaasjade menetlemiseks kuluda ettenähtust rohkem aega. Nende juhtumite korral, milles teeb otsuse peamine piirkondlik keskkonnaasutus (Ålands miljö- och hälsoskyddsmyndighet), tehakse otsus väiksemate tegevustega seotud lubade kohta (miljögranskning) on korrapäraselt otsus 6 kuu jooksul, samas kui menetlusaeg suuremate tegevustega seotud lubade korral (näiteks IPPC) on keskmiselt 15 kuud.
Pragu puudub tõhus õiguskaitsevahend haldusasutuse viivituste või tegevusetuse vastu. Halduskohtul puudub pädevus sekkuda haldusmenetlustesse enne seda, kui ametiasutus on teinud lõpliku otsuse. Tegevusetust ei tohiks selles kontekstis siiski segamini ajada jõustamismeetmete võtmisest loobumise otsusega, mille võib tavakorras vaidlustada kaebuse esitamisega (vt V osa). Samuti on kaalumisel viivitamist käsitleva seaduse vastuvõtmine. Ühtlasi puudub üldine kord karistuste määramiseks viivituse korral. Vastavalt eespool kirjeldatule (VI osa) on järelevalveasutused pädevad väljastama ametlikke noomitusi ja ka algatama kriminaalmenetlust raskete juhtumite korral. Teatavatel juhtudel võib riiklikul järelevalveasutusel olla õigus kohustada omavalitsust täitma oma kohustusi konkreetse aja jooksul. Ametiasutused vastutavad ka lepinguvälise kahju tekitamise korral, kuid viivituse eest ei määrata hüvitist just sageli.
Enamiku halduskohtutes menetletavate kaebuste puhul puuduvad kindlaksmääratud tähtajad. Põhiseadusega on kõigile tagatud õigus, et kohus menetleb nende juhtumit põhjendamatu viivituseta. Peale selle on seadusega ette nähtud, et teatavat liiki apellatsioonijuhtumid on kiireloomulised, mis praktikas tähendab seda, et need lahendatakse eelisjärjekorras. Selliste seaduse kohaselt kiireloomuliste keskkonnaasjade näited on maakasutuse detailplaneeringud ja avalikult kasutatavate teede plaanid, kui neid peetakse kogukonna vaatenurgast oluliseks. Kuigi puuduvad erisätted esialgse õiguskaitse taotlemise kohta, menetletakse selliseid taotlusi tavaliselt kiiresti, ja äärmuslikel juhtudel võidakse vastav otsus teha mõne päevaga või isegi kiiremini. Puudub mehhanism karistuste määramiseks põhjendamatute viivituste korral, kuid õiguspärasust kontrollivad kõrgemad järelevalveasutused teevad kohtute üle samasugust järelevalvet nagu haldusasutuste üle. Samuti kohaldatakse kohtute suhtes võimalikku kriminaalvastutust ja vastutust lepinguvälise kahju tekitamise eest.
Apellatsioonimenetluste kestvus piirkondlikes halduskohtutes on viimastel aastatel (2009-2011) olnud keskmiselt 10 kuud maakasutuse ja ehitusküsimustes ning natuke üle 12 kuu muudes keskkonnaküsimustes. Kõrgemas halduskohtus olid need menetlusajad vastavalt ligikaudu 12 ja 13 kuud.
Üldkohtute menetlusi reguleerivad menetluseeskirjad sisaldavad üksikasjalikumaid sätteid menetluse konkreetsete etappide tähtaegade kohta. Keskmine menetlusaeg (2009-2010) piirkonnakohtutes oli natuke üle 8 kuu täiemahuliste tsiviilvaidluste korral ja umbes 3,5 kuud kriminaalasjade korral. Apellatsioonikohtutes oli apellatsioonimenetluste keskmine kestus umbes 6,5 kuud. Ülemkohtus kestsid menetlused keskmiselt umbes 4,5 kuud apellatsiooni esitamise loast keeldumisega seotud juhtumite korral ja 16 kuud sisuliste otsuste korral.
Üldkohtutega seoses on kehtestatud ka põhjendamatu viivituse korral hüvitise maksmise kord, mis on reguleeritud kohtumenetluse ülemäärase kestuse eest hüvitise maksmise seadusega (nr 362/2009). Seaduses on sätestatud, et hüvitise saamiseks võib esitada taotluse samale kohtule, arvestades põhikohtuasja, ning loob eelduse väärtust 1 500/year hl hüvitist hilinemise. Halduskohtumenetluste korral on hetkel viivitusi sama moodi võimalik arvesse võtta ainult juhul, kui tegemist on rahaliste halduskaristustega, kuid üldine halduskohtumenetluste raames kohaldatav hüvitise maksmise kord on väljatöötamisel.
Kuigi osalemine keskkonnaküsimusi käsitlevates haldusmenetlustes võib olla võimalik suhteliselt varajases etapis, on kohtulikku läbivaatamist võimalik tavaliselt taotleda alles pärast seda, kui asjas on võetud vastu lõplik haldusotsus. Lõplikku otsust on tavaliselt võimalik vaidlustada ka selle alusel, et otsustusprotsessi ettevalmistavates etappides on tehtud menetlusvigu. Teatavad keskkonnamenetlused võivad hõlmata sellise „lõplikud otsused” on võimalik see otsus tavaliselt vaidlustada kohtus. Erineva tasandi maakasutusplaanid ja nende alusel antavad ehitus- ja/või tegevusload on näide selle kohta. Mõnikord võidakse õigusaktidega ette näha piirangud seoses järgneva kohtuliku läbivaatamisega, näiteks avalikult kasutatavate teede planeerimisel vastavalt teeseadusele (nr 503/2005).
Halduskohtumenetluse seaduse kohaselt peavad kõik otsused, mille peale on võimalik esitada kaebus, sisaldama kaebuse esitamise kohta juhiseid, millega antakse pooltele teada, kus, kuidas ja millise aja jooksul on otsust võimalik vaidlustada. Teise võimalusena võib olla ära märgitud õiguslik alus, mille kohaselt ei ole kaebuse esitamine võimalik. Samuti sätestatakse halduskohtumenetluse seaduses, et kaebust ei tohi jätta läbi vaatamata seetõttu, et see on esitatud nõuetevastaselt, kuna puudusid juhised kaebuse esitamiseks või need juhised olid puudulikud. Seega, kui hageja on toiminud kaebuse esitamist käsitlevate juhiste järgi, milles on märgitud näiteks vale tähtaeg kaebuse esitamiseks, ei saa jätta tema kaebust läbi vaatamata sellepärast, et tähtaeg on möödunud.
Puudub põhjalik teave õiguskaitse kättesaadavuse kohta konkreetselt keskkonnaküsimustes. Üldteave halduskohtumenetluste (ja üldkohtumenetluste) kohta on kättesaadav Soome kohtusüsteemi veebisaidil (link on esitatud dokumendi lõpus) ning õigusaktid on kättesaadavad andmebaasi FINLEX vahendusel (link on esitatud dokumendi lõpus). Keskkonnahaldust käsitleval üldisel veebisaidil on esitatud teave erinevate keskkonnamenetluste kohta, sealhulgas mõningane teave kohtu poole pöördumise kohta (link on esitatud dokumendi lõpus). Keskkonna- ja veelubadega seotud küsimustes pädeva nelja piirkondliku riigi haldusasutuse veebisaidid sisaldavad registreid pooleliolevate loamenetluste ja loaotsuste kohta (lingid on esitatud dokumendi lõpus). Täiendavat teavet konkreetsete keskkonnamenetluste ja õiguskaitse kättesaadavuse kohta võib leida näiteks kohalike omavalitsuste veebisaitidelt.
Tavaliselt ei ole halduskohtus menetletavate kaebuste korral ametlikult võimalik sõlmida kokkuleppeid ning vahenduse või vaidluste alternatiivse lahendamise muude meetodite kasutamine ei ole seega keskkonnaküsimustega seotud haldusasjades võimalik. Tsiviilasjades on võimalik kasutada erinevaid vaidluse lahendamise meetodeid. Kohtulikku vahendust pakuvad üldkohtud ning samuti on võimalik sõlmida kohtuväline kokkulepe. Võimalik on taotleda ka õigusabi.
Isikute õigus kasutada kahte riigikeelt — soome ja rootsi keelt, nagu on sätestatud põhiseaduse paragrahvis 17 — on ette nähtud keeleseadusega (nr 423/2003). Täiendavad keeleõigused on ette nähtud eelkõige saami põlisrahvuse esindajatele ja ka muudele rühmadele. Seoses välismaalastega on põhiseaduse paragrahvis 6 sätestatud, et kõik on seaduse ees võrdsed ning et kedagi ei tohi ilma mõjuva põhjuseta kohelda teistest erinevalt, muu hulgas päritolu või keele tõttu. Vähemuste ombudsman valvab etnilise diskrimineerimise keelu järgimise järele ning teeb tööd selle nimel, et parandada etniliste vähemuste ja välismaalaste staatust ja õiguskaitset.
Haldus- ja kohtumenetlusi käsitlevad õigusaktid (haldusmenetluse seadus, halduskohtumenetluse seadus, kohtumenetluse seadustik ja kriminaalmenetluse seadus) sisaldavad täiendavaid sätteid keeleõiguste kohta. Täiendavad sätted on lisatud ka teatavate konkreetsete menetluste jaoks, kuid tavaliselt ei ole need seotud keskkonnamenetlustega. Haldusasjades võib pooltele võimaldada teatavatel tingimustel kirjalikku ja suulist tõlget — peamiselt ametiasutuse algatatud juhtumite korral –, kuid seda võib võimaldada ka muude juhtumite korral, et tagada pooltele nende õigused. Halduskohtumenetlustes on üldised keeleõigused samalaadsed eespool kirjeldatutega, kuid sisaldavad tingimusteta õigust suulisele tõlkele, kui isik kuulatakse ära suuliselt. Kriminaalasjades on keeleõigused loomulikult üksikasjalikumad. Tsiviilvaidluste korral vastutab isik, kes ei räägi soome, rootsi või saami keelt, tõlke korraldamise eest oma kuludega, välja arvatud juhul, kui kohus otsustab juhtumi laadist tulenevalt teisiti. Lisaks eespool kirjeldatule peavad nii haldusasutused kui ka kohtud tagama, et teiste Põhjamaade kodanikud saavad neile vajalikku keeleabi.
See tähendab, et isik, kelle keeleks ei ole mõni Põhjamaade keel ja kes soovib osaleda keskkonnaasja menetlemises, peab tavaliselt ise katma oma tõlkekulud. Kuid kui pakutakse õigusabi (vt XII osa), hõlmab see ka vajalikke kirjaliku ja suulise tõlke kulusid. Tõlketeenuseid piiriülestes keskkonnaasjades käsitletakse allpool (XVI osa).
Erinevalt ülejäänud Soomest on autonoomsel Ahvenamaal üks ametlik keel, nimelt rootsi keel. See kehtib nii Ahvenamaa piirkondlike, kohalike kui ka riiklike ametiasutuste, sealhulgas kohtute suhtes. Ahvenamaa autonoomiat käsitlev seadus sisaldab sätteid seoses õigusega kasutada soome keelt piirkondlikes riigiasutustes ja kohtutes ning piirkondlik haldusmenetluse seadus (Förvaltningslag för landskapet Åland) sisaldab riiklike õigusaktide sätetega samalaadseid sätteid suulise ja kirjaliku tõlke osutamise kohta piirkondlikes ja kohalikes ametiasutustes.
Selleks et võtta üle keskkonnamõju hindamist käsitlev Espoo konventsioon ja muud rahvusvahelised kohustused, sisaldab Soome KMHd käsitlev seadus sätteid selliste projektide kohta, millel on tõenäoliselt oluline keskkonnamõju teise riigi territooriumile. Seaduse kohaselt peab pädev KMH asutus teavitama keskkonnaministeeriumi, kes vastutab koordineerimise eest teiste asjaomaste riikidega.
Asjaomaseid riike teavitatakse menetletavast projektist ning neile antakse teavet piiriülese mõju ning samuti hindamis- ja nõusolekumenetluse kohta. See hõlmab üldjuhul tõlkimist vähemalt sel määral, mis on vajalik asjaomase juhtumi mõistmiseks, ning teabe edastamist võimalike avalike arutelude kohta sihtriigis või Soomes. Ametiasutustele ja üldsusele määratakse tähtaeg, mille jooksul teavitada ministeeriumi oma soovist osaleda hindamismenetluses. Seejärel korraldatakse naaberriigis siseriikliku KMH menetluse kohane avalik arutelu. Tavaliselt teeb seda asjaomase riigi kontaktasutus. Seaduses ei ole täpsustatud konsultatsioonist teavitamise geograafilist ulatust, kuid ei piirata ka märkuste esitamise õigust. Arendaja vastutab vajalike tõlgete kulude katmise eest. Keskkonnaministeerium vastutab ka avaliku arutelu koordineerimise eest ja Soome-poolsete osalejate seisukohtade edastamise eest olukordades, kus välisriigi projekt mõjutab tõenäoliselt Soomet.
Teatavate plaanide ja programmidega kaasneva keskkonnamõju hindamise seadus (nr 2005/200) sisaldab samalaadseid sätteid seoses plaanide ja programmide keskkonnamõju strateegilise hindamisega.
Piiriüleste kokkulepete või muud riikidevahelised kokkulepped ja vastavad õigusaktid võivad sisaldada üksikasjalikumaid sätteid piiriülese hindamismenetluse kohta (näiteks Eesti ja Soome vaheline piiriülese keskkonnamõju hindamise kohta) ning sätteid kaebeõiguse ja osalemise kohta keskkonnaalastes küsimustes, mis ei eelda keskkonnamõju hindamist (näiteks Põhjamaade keskkonnakaitse konventsioon või Soome ja Rootsi vaheline piir).
Ahvenamaa autonoomiat käsitleva seaduse kohaselt on riigil peamine seadusandlik võim välisasjades. Kuigi KMHd käsitlev piirkondlik seadus sisaldab teatavaid sätteid teabe edastamise kohta piiriülese mõju korral, toimub rahvusvaheliste arutelude korraldamine keskkonnaministeeriumi kaudu.
Nagu eespool öeldud (VII osa), on välisriigi valitsusvälistele organisatsioonidele antud kohtupraktikaga siseriiklike valitsusväliste organisatsioonidega samasugune kaebeõigus. Kui kaebeõigus kohtus on kindaks tehtud, kehtivad olenemata asukohariigist samasugused peamised menetlusõigused (näiteks õigus taotleda kohtumäärust). Õigusabi ja keeltega seoses vt eespool esitatud teavet (vastavalt XII ja XV osa).
Kui projekti jaoks on nõutav kahe (või enama) riigi väljastatud luba, võib juhtuda, et üksikisikud või valitsusvälised organisatsioonid peavad osalema menetlustes mõlemas riigis. Seoses loatingimuste ja muude avalik-õiguslike kohustustega on meelepärase kohtualluvuse valimine tavaliselt üsna piiratud. Samas on piiriülesed tsiviilõiguslikud kohustused tavaliselt reguleeritud kahe- või mitmepoolsete kokkulepetega ning nende ülevõtmiseks vastu võetud riiklike ja ELi õigusaktidega. Näiteks konventsiooni keskkonna kaitsmise kohta Taani, Soome, Norra ja Rootsi näeb ette, et kahju hüvitamise nõuded võib esitada selle riigi pädevale kohtule, kus potentsiaalselt kahjustav tegevus aset leidis.
Lingid [2]#_ftn2
Andmebaas FINLEX (õigusaktid, teisese õiguse aktid, tõlked, kohtupraktika jne):
Soome: http://www.finlex.fi/fi/
Rootsi: http://www.finlex.fi/sv/
Inglise: http://www.finlex.fi/en/
Valitud õigusaktid (rootsikeelne versioon on kättesaadav veebisaidil esitatud lingi kaudu; Pidage meeles, et tõlge inglise keelde on mitteametlik ja ei pruugi sisaldada viimaseid muudatusi).
Soome — constitution (731/1999)
Soome: http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/1999/19990731
Inglise: http://www.finlex.fi/en/laki/kaannokset/1999/en19990731
— Haldusmenetlus seadus (nr 434/2003)
Soome: http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/2003/20030434
Inglise: http://www.finlex.fi/en/laki/kaannokset/2003/en20030434
— Kohalikud omavalitsuse seadus (ehk omavalitsuste seadus; 365/1995
Soome: http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/1995/19950365
Inglise keeles (tõlkinud Soome kohalike ja piirkondlike ametiasutuste ühendus): http://www.localfinland.fi/en/authorities/local-self-government/Documents/Finnish%20Local%20Government%20Act.pdf
— act valitsuse tegevuse avatuse kohta (621/1999)
Soome: http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/1999/19990621
Inglise: http://www.finlex.fi/en/laki/kaannokset/1999/en19990621
Kohtumenetlus — Kaubanduse seadus (nr 586/1996)
Soome: http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/1996/19960586
Inglise: http://www.finlex.fi/en/laki/kaannokset/1996/en19960586
— Code (4/1734)
Soome: http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/1734/17340004000
Inglise: http://www.finlex.fi/en/laki/kaannokset/1734/en17340004
— criminal menetluse seadus (nr 689/1997)
Soome: http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/1997/19970689
Inglise: http://www.finlex.fi/en/laki/kaannokset/1997/en19970689
Abi — õigusabi seadus (nr 257/2002)
Soome: http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/2002/20020257
Inglise: http://www.finlex.fi/en/laki/kaannokset/2002/en20020257
— act kohta kohtumenetluse ülemäärase kestuse eest hüvitise maksmise kohta (362/2009)
Soome keeles (algtekst): http://www.finlex.fi/fi/laki/alkup/2009/20090362
Inglise: http://www.finlex.fi/en/laki/kaannokset/2009/en20090362
— keskkonna kaitse seadus (86/2000)
Soome: http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/2000/20000086
Inglise: http://www.finlex.fi/en/laki/kaannokset/2000/en20000086
— vesi (587/2011)
Soome keeles (algtekst): http://www.finlex.fi/fi/laki/alkup/2011/20110587
Inglise keeles: ei ole veel kättesaadav
— land ja ehitusseaduse (132/1999)
Soome: http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/1999/19990132
Inglise: http://www.finlex.fi/en/laki/kaannokset/1999/en19990132
— nature kaitse seadus (1096/1996)
Soome: http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/1996/19961096
Inglise: http://www.finlex.fi/en/laki/kaannokset/1996/en19961096
— land eemaldamise seadus (nr 555/1981)
Soome: http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/1981/19810555
Inglise: http://www.finlex.fi/en/laki/kaannokset/1981/en19810555
— mining seadus (nr 621/2011)
Soome: http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/2011/20110621
Inglise: ei ole veel kättesaadav
— act keskkonnamõju hindamise menetluse kohta (468/1994)
Soome: http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/1994/19940468
Inglise keeles (tõlkinud keskkonnaministeerium): http://www.ymparisto.fi/default.asp?node=17876&lan=en
act kohta — teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju (200/2005):
Soome: http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/2005/20050200
— act teatava keskkonnakahju heastamist käsitleva (383/2009)
Soome: http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/2009/20090383
Inglise: http://www.finlex.fi/en/laki/kaannokset/2009/en20090383
— act keskkonnakahju hüvitamise kohta (737/1994)
Soome: http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/1994/19940737
Inglise: http://www.finlex.fi/en/laki/kaannokset/1994/en19940737
— tort keskkonnavastutuse seaduse (412/1974)
Soome: http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/1974/19740412
Inglise: http://www.finlex.fi/en/laki/kaannokset/1974/en19740412
— nordic keskkonnakaitse konventsioon (nr 75/1976)
Soome: http://www.finlex.fi/fi/sopimukset/sopsteksti/1976/19760075/19760075_2
— Soome kohtusüsteem (sealhulgas teave kohtumenetluste ja õigusabi kohta ning konkreetsete kohtute ja muude ametiasutuste veebisaitide aadressid):
— Siseturu justitieombudsman päätös:
— Siseturu õiguskantsleri:
ombudsman vähemuste —
— Soome keskkonnahaldust käsitlev veebisait (sisaldab teavet keskkonnaalaste õigusaktide ja keskkonnamenetluste kohta):
— ece-centers, keskkond ja loodusvarad:
— rsa-authority (ingliskeelne veebisait on väljatöötamisel):
— baar (i) assotsiatsiooni otsingumootor advokaatide leidmiseks:
— finnish looduskaitseliit:
— wwf Soome (soome keeles):
— finnish loodus- ja keskkonnaühendus:
— birdlife Soome:
— Ahvenamaa autonoomiat käsitlev act (1144/1991):
Rootsi: http://www.finlex.fi/sv/laki/ajantasa/1991/19911144
Inglise: http://www.finlex.fi/en/laki/kaannokset/1991/en19911144
— Piirkondlikud õigusaktide Ahvenamaa (ainult rootsi keeles):
— pigem Ahvenamaa ja tervisekaitseasutus (ainult rootsi keeles):
Büroo — pigem Ahvenamaa piirkondliku valitsuse (ainult rootsi keeles):
— ålands Natur och Miljö (valitsusväline organisatsioon, veebisait rootsi keeles):
#_ftnref1[1] See kategooria peaks hõlmama kõiki neid potentsiaalseid sidusrühmi, kes ei ole hõlmatud eelnevate kategooriatega, näiteks kas pädevatel asutustel on õigus esitada kaebus teise pädeva asutuse otsuste peale jne.
#_ftnref2[2] Palun esitage lingid, kust oleks võimalik leida järgnevat teavet:
siseriiklikud õigusaktid õiguskaitse kättesaadavuse kohta keskkonnaküsimustes (kas riigi ametlikus keeles / ametlikes keeltes või inglise keeles, kuid soovitavalt nii ametlikes keeltes kui ka inglise keeles);
avalikult kättesaadavad nimekirjad ja registrid, mis sisaldavad keskkonnaekspertide andmeid;
avalikult kättesaadavad nimekirjad ja registrid, mis sisaldavad keskkonnajuristide andmeid;
Advokatuurid
pro bono teenuseid osutavad keskkonnaõigusele spetsialiseerunud advokaadibürood;
nende riigis töötavate siseriiklike ja rahvusvaheliste valitsusväliste organisatsioonide nimekiri, kelle tegevus on seotud õiguskaitse kättesaadavusega keskkonnaasjades;
ombudsmani bürood, prokuratuurid;
keskkonnaasjades õiguskaitse kättesaadavust käsitlev teave, mida jagatakse üldsusele struktureeritud ja kättesaadaval viisil.

matches: kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus Kohus kohus kohus kohus Kohus Kohus Kohus kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus


text:
Mida teada elatise nõudmisel?
Autor: Kaido Künnapas 27.04.2016 kell 00:00
Üheks asjaks, millega Eesti on maailmas esirinnas, on teatavasti üksikvanememate osakaal. Selle loomulikuks tulemuseks on see, et paljude Eesti laste toimetulek on purunenud pere ja ühise rahakoti tõttu raske ning ühe vanema moraalse toe puudumine ei pruugigi olla lapsele kõige hullem probleem.
Selle probleemiga tegelemiseks on Eesti kohaldamas üpriski ranget elatise poliitikat, kus vanema enda kehv rahaline seis ei ole pahatihti põhjuseks, et sellelt vanemalt elatist alla miinimummäära välja mõista. Kohtupraktikas juurdunud arusaam on, et kui lapsevanem ei teeni piisavalt sissetulekut, siis peab ta lihtsalt rohkem pingutama või leppima sundtäitemenetluse-rattasse sattumisega. Samas on olemas ka teise suunaga kohtulahendeid, mis sellisele jäigale positsioonile veidi kergendust pakuvad.
Elatise määr: miinimummäär, üle miinimummäära, alla miinimummäära
Elatist võib kohus välja mõista põhimõtteliselt kolmel erineval tasemel:
Miinimummääras: 2014. aastal on elatise miinimummääraks 177.50 eurot kalendrikuus. See on elatise suurus, mille vajalikkust ei pea lapsevanem põhjedama hakkama. Õiguspoliitiliselt on paika pandud, et seadusega ettenähtud minimaalne elatis on ligilähedane lapse minimaalsete vajaduste osas tegelikkuse statistilise uurimuse tulemusega. See ei ole ülemäära suur ja arvestab lapse huvisid saada ülalpidamist piisavas ulatuses ka siis, kui vanemad elavad lahus.
Üle miinimummäära: kui lapsel on suuremad vajadused (nt tervislikel põhjustel, eriliste isikuomaduste tõttu kallim huvitegevus), siis on võimalik elatise väljamõistmine ka üle miinimummäära, kuid sellisel juhul peab lapsevanem suutma lapse vajadused ära tõendada. Lisaks peab teise vanema rahaline võimekus võimaldama suuremat elatist maksta.
Alla miinimummäära: alla miinimummäära on elatist võimalik maksta erandlikel juhtudel. Nende erandlike asjaolude väljaselgitamine põhjustabki autori hinnangul ligi 90% elatisevaidlustest.
Alla miinimummäära elatise väljamõistmine: poolt ja vastu
Alla miinimummäära võib elatist välja mõista, kui vanema rahaline võimekus ei võimalda tal vähemalt miinimumääras elatist maksta ning ta on valmis langetama ka enda elustandardit alla enese tavalise ülalpidamise piiri.
Vanema rahalise võimekuse hindamisel on praktika liikunud aga suunas, kus kohus mitte ei lähtu vanema teenitavast sissetulekust, vaid hoopiski vanema tulevikku jäävast võimalusest ja (reeglina määramatul viisil hinnatavast) võimekusest teenida sissetulekut. Nii võib kohus põhjendada otsust näiteks sellega, et „kostja on noor ja töövõimeline ning ei esine mistahes takistusi teenida sissetulekut, millest piisaks tema lastele elatise tasumiseks vähemalt miinimummääras”. Sealjuures võib tegemist olla kolme lapse isa või emaga, kes töötab täiskohaga ning paraku mitte just tasuval töökohal.
Riigikohus on alla miinimummäära väljamõistmise kohta öelnud järgmist:
Vanemal on kohustus hankida nii enda kui ka oma laste vajaduste rahuldamiseks vajalikud vahendid. Eelkõige peab vanem täitma lapse ülalpidamise kohustust oma sissetulekute arvel, piisava sissetuleku puudumisel aga ka muu vara arvel. Vanemal on lapse ülapidamise kohustusest tulenevalt kohustus teenida sissetulekut ning vanem ei vabane lapse ülalpidamise kohustusest üksnes selle tõttu, et tal ei ole sissetulekut või et tema sissetulek on liiga väike.
Eelöeldut tuleb arvestada ka PKS § 105 lg 3 kohaldamisel. See tähendab, et vanema osa arvestamisel lapsele elatise andmisel tuleb muu hulgas hinnata selle vanema võimalusi sissetulekut saada, mitte aga vähendada tema osa üksnes selle tõttu, et tal ei ole sissetulekut või et see on väike.
Kui kahele-kolmele lapsele elatise maksmisega kurja vaeva nägev isa või ema tahaks olla seadusekuulekas, peaks ta hankika omale tasuvama töö ning rohkem pingutama. Kelle unistus see ei oleks ! Kuid kas see on ka reaalsus – on selliseid töökohti niisama lihtsalt võtta ning kuivõrd saab inimesele ette heita, et ta ei ole omale sellist hankinud? Etteheide ei ole sealjuures moraalne, vaid avaldub reaalsel kujul hiljem täitemenetluse käigus arestitud pangakontos, kust on võlgnikul võimalik kätte saada reeglina pool miinimumtöötasumäärast ehk 177.50.
Siinkohal võib abi saada Riigikohtu lahendist, millel peatusime juba eelmises alapunktis. Nimelt selle kohaselt juhul kui vanema sissetulek ja varaline seisund ei võimalda pidada last ülal ilma vanema enda tavapäraste vajaduste rahuldamist kahjustamata, peab vanem oma vajadusi piirama ning kasutama PKS § 102 lg 2 teise lause järgi tema käsutada olevaid vahendeid enda ja lapse ülalpidamiseks ühetaoliselt.
Seega kehtib põhimõte, et kui eraldielaval lapsevanemal ei ole võimalik lapsele seadusjärgset miinimumelatist maksta, siis see tähendab see, et lapsevanem peab langetama oma elustandardit ning maksma lapsele elatist selliselt, et oleks tagatud lapse ning lapsevanema võrdsel tasemel äraelamine.
Teiseks võib sellises olukorras alati viidata Riigikohtu ühele varasemale lahendile asjas 3-2-1-127-09, kus kohus on märkinud, et elatise suuruse määramisel tuleb muuhulgas arvestada asjaoluga, et vanem oleks suuteline kohtuotsust täitma. Perekonnaseaduse mõtte kohaselt on vanem kohustatud hankima endale sissetuleku, mis lisaks tema enda vajadustele tagaks ka laste vajaduste rahuldamise, kuid see ei tähenda, et elatise suuruse määramisel ei tuleks arvestada elatist maksma kohustatud vanema objektiivset varalist seisundit.
Vanem on kohustatud tegema lapse ülalpidamiseks vajalike vahendite saamiseks kõik endast oleneva, kuid väljamõistetud elatis ei või olla elatist maksma kohustatud vanemale ebamõistlikult koormav ega panna vanemat olukorda, kus tal ei ole võimalik säilitada enda minimaalselt vajalikku elustandardit ega tulla ise toime ilma riigi abita.
Lühidalt öeldes ütleb kohus antud lahendis, et kuigi vanem on kohustatud hankima perekonna ülalpidamiseks vajaliku sissetuleku, siis vanema objektiivset varalist seisundit peaks siiski arvestama. Seega rakendatakse Riigikohtu juhiseid uues perekonnaseaduses mõnes mõttes poolikult, kus vanema objektiivne varaline seis jääb pahatihti tahaplaanile. Seda tehes on paratamatu, et tekivad makseraskused ning tabavad ebameeldivad üllatused seoses registrisse sattumisega ning tulevikus võib-olla ka juhiloa äravõtmisega.
2016 aastal muutusid mõningad asjaolud elatise nõudmisel. Võta ühendust vandeadvokaat Kaido Künnapas'ga. KLIKI avaneb nende koduleht. Küsi nõu!
Televisioonis C-Komandos olete kindlasti näinud kuidas LMP vandeadvokaat Keijo Lindeberg kaitseb hättasattunud inimeste huve.

matches:
kohus
kohus
kohus
Riigikohus
§ 105
§ 102
kohus
kohus