text:
kohtulahendi tunnustamine ja täidetavaks tunnistamine tsiviilasjades (Euroopa täitekorraldus)
2-19-5903/67 Riigikohtu tsiviilkolleegium 18.12.2019
TsMS § 390
Brüsseli II bis määruse art 19 lg 2 reguleerib olukorda, mil erinevate liikmesriikide kohtutes on algatatud ühel ajal menetlus samal alusel ja sama lapse kohta. (p 16)
Kui Eesti kohus rakendab kaitsemeetmeid, mis on ette nähtud Eesti õigusaktidega Brüsseli II bis määruse art 20 lg 1 mõttes, saab esialgse õiguskaitse korras rakendada vaidlusalusesse õigussuhtesse puutuvaid lubatavaid ja vajalikke abinõusid (vt ka viidatud Euroopa Kohta praktikat). (p 18-21)
Kui Eesti kohus rakendab kaitsemeetmeid, mis on ette nähtud Eesti õigusaktidega Brüsseli II bis määruse art 20 lg 1 mõttes, saab esialgse õiguskaitse korras rakendada vaidlusalusesse õigussuhtesse puutuvaid lubatavaid ja vajalikke abinõusid (vt ka viidatud Euroopa Kohta praktikat).
Euroopa Kohus on selgitanud, et Brüsseli II bis määruse art 20 alusel saab rakendada selliseid esialgse õiguskaitse meetmeid, mille puhul on ühel ajal täidetud kolm tingimust. Esialgse õiguskaitse meetmed on ajutist laadi ja edasilükkamatud ning need on võetud selles liikmesriigis viibivate isikute suhtes. Kui kas või üks neist tingimustest ei ole täidetud, ei kuulu meede art 20 lg 1 kohaldamisalasse. Lisaks, kuna tegemist on erandiga kohtualluvuse reeglitest, tuleb Brüsseli II bis määruse art-t 20 tõlgendada kitsalt (vt Euroopa Kohtu 2. aprilli 2009. a otsus kohtuasjas nr C-523/07, p-d 47, 65; 23. detsembri 2009. a otsus kohtuasjas nr C-403/09, p-d 38-39; 15. juuli 2010. a otsus kohtuasjas nr C-256/09, p 77).
Kohus ei saa üldjuhul lahendada asja esialgse õiguskaitse korras sisuliselt. Esialgse õiguskaitse korras ei ole vanemate ühise hooldusõiguse osaline või täielik lõpetamine ning ühele vanematest ainuhooldusõiguse andmine põhjendatud, kui see pole vajalik lapse heaolu ohustamise tõttu. Eelnev ei tähenda aga, et kohus ei saaks menetluse ajaks kohaldada abinõusid, millega reguleeritakse vanema ja lapse õigussuhet ning mis on asjakohased lapse parimaid huve arvestades või lapse heaolu ohustamise tõttu (vt Riigikohtu 10. aprilli 2019. a määrus tsiviilasjas nr 2-18-16690/41, p-d 13 ja 14). (p 18-21)
2-19-4463/10 Riigikohtu tsiviilkolleegium 10.12.2019
VÕS § 152
TsMS § 104 lg 3 p 2
Hageja on esitanud VÕS § 152 alusel tagasinõude kostja (hageja märgib kostja elukohaks Suurbritannias asuva aadressi) vastu tulenevalt sellest, et ta on käendajana täitnud selles ulatuses kostja kui põhivõlgniku kohustuse krediidiandjale. VÕS § 152 järgi asub käendaja oma nõudes põhivõlgniku vastu uueks võlausaldajaks endise võlausaldaja asemele ning see ei muuda vaidlusaluse nõude olemust, kuid eeltoodust ei tulene järeldust, et käendaja omandab uue võlausaldajana põhivõlgniku (praegusel juhul tarbija) suhtes ühtlasi endise võlausaldaja (praegusel juhul äri- ja kutsetegevuses tegutseva ettevõtja (s.o tugevama lepingupoole)) positsiooni. Praegusel juhul kasutas hageja kui uus võlausaldaja põhivõlgniku (kostja) vastu nõuet esitades oma õigusi iseenda positsioonis (st isiku positsioonis, kes ei ole äri- ja kutsetegevuses tegutsev ettevõtja). Seega tuli kohtutel määrata hagi kohtualluvus, arvestades, et uus võlausaldaja (hageja) on esitanud nõude põhivõlgniku (kostja) vastu, kes on temaga võrdses positsioonis (nii hageja kui ka kostja on tarbijad). Eeltoodut arvestades ei kohaldu asja kohtualluvuse kindlaksmääramisel Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määruse 4. jao sätted (kohtualluvus tarbijalepingute puhul), mis on kehtestatud tarbija kui nõrgema poole kaitseks.
Hagi kohtualluvuse saab kindlaks määrata Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määruse 2. jao (valikuline kohtualluvus) art 7 järgi, sest hageja soovib kostja vastu maksma panna talle üle läinud krediidiandja nõuet tulenevalt kostja ja krediidiandja sõlmitud laenulepingust (tarbijakrediidilepingust), st hageja nõude alus on otseselt seotud kostja ja krediidiandja vahelise lepinguga. Laenuleping on sõlmitud krediidiandjaga, kes on Eestis registreeritud ja tegutsev äriühing, ning hagi allub Brüsseli I (uuesti sõnastatud) art 7 p 1 alap b teise taande järgi Eesti kohtutele. (p-d 9-12)
Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määruse sätete sisustamisel on asjakohane Euroopa Kohtu praktika sellele määrusele eelnenud sarnaste sätete kohta 27. septembri 1968. a Brüsseli konventsioonis (kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades) ja Brüsseli I määruses (vt Riigikohtu 19. aprilli 2017. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-7-17, 17.3; vt ka 23. märtsi 2016. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-2-16, p 11). (p 13)
Asjas, kus pooled vaidlevad selle üle, kas hageja oli sõlminud lepingu kostja või kolmanda isikuga, saab hageja Brüsseli konventsiooni art 5 lg-st 1 tulenevale kohtualluvusele lepinguid puudutavates asjades tugineda isegi siis, kui lepingu, millel nõue põhineb, olemasolu on poolte vahel vaidluse all. Kohtualluvuse üle otsustamiseks on hädavajalik, et kohus, kellele on hagi esitatud, saaks hinnata lepingu sõlmimiseks vajalike elementide olemasolu. Konventsiooni eesmärkidega ei oleks kooskõlas, kui lepinguid puudutavate asjade kohtualluvuse reeglite vältimiseks piisaks vaid poole vastuväitest, et temal vastaspoolega lepingulisi suhteid ei ole (vt nr C-38/81 (Effer), p 7; vt ka viidatud nr C-73/77 (Sanders), p-d 21 ja 22). (p 14)
Kui pooled vaidlevad selle üle, kas nende vahel on sõlmitud müügileping, saab kohtualluvuse määramisel lähtuda ka Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määruse art-st 7. (p 16)
Kuivõrd Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määruse art 7 lg 1 kohaselt on kohtualluvuse üle otsustamisel määrav koht, kus tuli täita asjaomane kohustus, sõltub riik, kuhu hagi esitada tuleb, sellest, mida pidada asjaomase kohustuse täitmise kohaks. Müügilepingu puhul saab selleks olla teistsuguse kokkuleppe puudumisel koht, kus lepingu kohaselt kaubad üle anti või kus need oleks tulnud üle anda, samas kui käsunduslepingu puhul saab lähtuda teenuse osutamise kohast. Kui kaupade üleandmise koht ja teenuse osutamise koht ei lange kokku, ei pruugi nõuded alluda sama riigi kohtule. (p 19)
2-16-4631/22 Riigikohtu tsiviilkolleegium 21.12.2017
Eesti kohus ei ole pädev lahendama nõudeid ebaõigete andmete ümberlükkamise ja hageja õigusi rikkuvate kommentaaride eemaldamiseks ainuüksi seetõttu, et vastav teave oli või on Eestis interneti kaudu kättesaadav. (p 14)
Brüsseli I (uuesti sõnastatud) määruse art 7 p 2 tuleb tõlgendada selliselt, et juriidiline isik, kelle õigusi on väidetavalt rikutud internetis ebaõigete andmete avaldamisega ning tema kohta käivate kommentaaride eemaldamata jätmisega, võib andmete ümberlükkamise, kommentaare eemaldama kohustamise ning internetis ebaõigete andmete avaldamise tõttu tekkinud varalise kahju hüvitamise nõuetega pöörduda kogu temale tekitatud kahju osas selle riigi kohtute poole, kus on tema huvide kese. (p 16)
Juriidilise isiku huvide keskme kindlaksmääramisel on määrava tähendusega, kus isik teeb kogu või suurema osa oma majandustegevusest ning kus tal on seetõttu kõige tugevam maine äritegevuses. Kui juriidiline isik teeb suurema osa oma tegevusest muus liikmesriigis, kui on tema registrijärgse asukoha liikmesriik, tuleb eeldada, et selle juriidilise isiku maine äritegevuses on teiste liikmesriikidega võrreldes kõige tugevam just selles liikmesriigis. (p 18)
3-2-1-179-14 Riigikohus 31.03.2015
TsMS § 423
TsMS § 75 lg 1 esimese lause alusel tuleb rahvusvahelist kohtualluvust kontrollida ka menetluse kestel, kui selgub, et kostja ei pruugi elada Eestis. TsMS § 423 lg 1 p 13 võimaldab jätta hagi läbi vaatamata, kui asi ei allu rahvusvahelise kohtualluvuse sätete kohaselt Eesti kohtule. (p 10)
TsMS § 423 lg 1 p 8 kohaldamise põhiline juhtum on see, kui kohus keeldub TsMS § 317 lg 6 alusel menetlusdokumenti väljaandes Ametlikud Teadaanded avaldamast. (p 11)
Kui tarbijast kostja elukohta üheski liikmesriigis ei suudeta tuvastada, võib kohtualluvuse kontrollimisel lähtuda ka tarbija viimasest teadaolevast elukohast, kui hageja loobus oma alalisest elukohast enne tema vastu hagi esitamist (Euroopa Kohtu 17. novembri 2011. aasta otsus C-327/10, Hypoteční banka a.s. versus Udo Mike Lindner). (p 13)
Hagejal ja kohtul tuleb hinnata Eestis tehtava tagaseljaotsuse tunnustamise ja täidetavuse tõenäosust teises liikmesriigis. Kui TsMS-s sätestatud eeldused dokumendi väljaandes Ametlikud Teadaanded avaldamisega kättetoimetamise kohta ei ole Brüsseli I määruse mõttes piisavad, tuleks eelistada hagi läbi vaatamata jätmist. (p 15)
Hagejale tuleb selgitada riski, et tema kasuks tehtavat tagaseljaotsust ei pruugi olla võimalik teises Euroopa Liidu liikmesriigis tunnustada ega täita. Kui hageja soovib siiski tagaseljaotsuse tegemist, tuleb sellest soovist üldjuhul lähtuda. (p 16)
3-2-1-84-13 Riigikohus 25.09.2013
TsMS § 664 lg 1
Maakohtul oli TsMS § 663 lg 3 järgi kohustus küsida kostjalt määruskaebusele vastus. Ringkonnakohus peab TsMS § 664 lg 1 kohaselt kontrollima, kas maakohus on määruskaebuse menetlusse võtmisel vajalikud toimingud teinud ja need vajadusel ise tegema. (p 13)
Olukorras, kus tegemist on lepinguga seotud vaidlusega, tuleb Brüsseli I määruse art 5 p 1 a kohaselt kohtualluvuse määramiseks tuvastada asjaomase kohustuse täitmise koht. Teenuse osutamise lepingute puhul on art 5 p 1 b kohaselt asjaomase kohustuse täitmise kohaks koht liikmesriigis, kus lepingu kohaselt teenuseid osutati või kus neid oleks tulnud osutada. Kui lepingust seda selgelt ei nähtu, tuleb hinnata poolte käitumist.
Euroopa Kohus on 11. märtsi 2010. a otsuses C-19/09 Wood Floor Solutions Andreas Domberger GmbH v Silva Trade SA leidnud, et Brüsseli I määruse art 5 p 1 b on kohaldatav ka olukorras, kus teenust osutatakse mitmes liikmesriigis. Kui teenuseid osutatakse mitmes liikmesriigis, saab kõikide lepingust tulenevate nõuete üle otsustada see kohus, kelle piirkonnas asub peamine teenuste osutamise koht. Kaubandusagendi lepingu osas on see koht agendi peamine teenuste osutamise koht, nagu see tuleneb lepingu tingimustest, selliste tingimuste puudumisel selle lepingu tegelik täitmise koht, ning kui sellel alusel ei ole kohta võimalik kindlaks teha, siis on selleks agendi elukoht. (p 12)
Frantsiisileping on Brüsseli I määruse mõttes teenuse osutamise leping.
Euroopa Kohus on 4. märtsi 1982. a otsuses kohtuasjas C-38/81 Effer SpA v Hans-Joachim Kantner leidnud, et hageja saab Brüsseli konventsiooni art 5 p-s 1 toodud kohtualluvust kasutada ka juhul, kui pooled lepingu olemasolu üle vaidlevad. Viidatud otsuse p 7 kohaselt saab kohus kohtualluvuse määramisel hinnata ka lepingu olemasolu eelduseks olevate asjaolude esinemist. (p 11)
3-2-1-123-12 Riigikohus 21.11.2012
Kohus saab hagi menetlusse võtmisest keelduda, kui kostja elukoht on teises liikmesriigis ning ta vaidleb kohtualluvusele Eestis vastu või ei vasta kohtule. Juhul kui kostja ilmub kohtusse ja kohtualluvusele vastu ei vaidle, allub hagi Brüsseli I määruse art 24 järgi Eesti kohtule ning hagi menetlemata jätmiseks ei ole alust.
Kostjale tuleb kätte toimetada hageja esitatud määruskaebus maakohtu määruse peale, kui määruskaebuse lahendamine puudutab otseselt kostja huve. Kostjale tuleb tagada võimalus võtta määruskaebuse kohta seisukoht (vt Riigikohtu 1. juuni 2010. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-46-10, p 33).
Kui hagi menetlusse võtmisel tekib küsimus, kas hagi allub Brüsseli I määruse järgi Eesti kohtule, oleks üldjuhul vajalik küsida selle kohta ka kostja seisukohta. Sellisel juhul on võimalik ka kostjal avaldada seisukoht enda elukoha ja kohtualluvuse kohta ning kohtul on hagi menetlusse võtmise otsustamiseks ka rohkem informatsiooni. Brüsseli I määruse art 26 lg 1 tulenevalt on kohtu omal algatusel hagi menetlemisest keeldumise eelduseks kostja kohtusse mitteilmumine. Igal juhul tuleb kostjale kätte toimetada hageja esitatud määruskaebus maakohtu määruse peale, kui määruskaebuse lahendamine puudutab otseselt kostja huve ning kostjale tuleb tagada võimalus võtta selle kohta seisukoht (vt Riigikohtu 1. juuni 2010. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-46-10, p 33).
Euroopa Kohus on 20. mai 2010. a otsuse C-111/09 (Okresní soud v Chebu (Tšehhi Vabariik) eelotsusetaotlus) - Česká podnikatelská pojišťovna as, Vienna Insurance Group versus Michal Bilas p-des 21-24 leidnud, et Brüsseli I määruse art 24 esimene lause kehtestab kohtualluvuse eeskirja, mis rajaneb kostja kohtusse ilmumisel kõigis kohtuasjades, mille puhul asja allumine menetlevale kohtule ei tulene selle määruse teistest sätetest. Sealhulgas kohaldatakse seda eeskirja juhtudel, kui kohtule on esitatud hagi selle määruse sätteid eirates. Kostja kohtusse ilmumist võib pidada vaikivaks nõustumiseks asja allumisega sellele kohtule, kus asi algatati, ning seega vaikivaks kokkuleppeks kohtualluvuse kohta. Art 24 teine lause näeb ette erandid sellest üldeeskirjast. Nimetatud sätte kohaselt ei peeta vaikivaks kohtualluvuse kokkuleppeks seda, kui kostja vaidlustab kohtualluvuse, väljendades nii oma tahet mitte nõustuda asja allumisega sellele kohtule, või kui on tegemist juhtudega, mille puhul nimetatud määruse art 22 näeb ette erandliku kohtualluvuse eeskirjad. Tegemist on erandiga, ning seda tuleb tõlgendada kitsalt. Sellest järeldub, et art 24 teist lauset ei tohi mõista nii, et see võimaldab jätta kohaldamata sama artikli esimeses lauses väljendatud üldeeskirja muude kohtuvaidluste puhul kui need, millele see sõnaselgelt viitab.
Seega saab kohus hagi menetlusse võtmisest keelduda, kui kostja elukoht on teises liikmesriigis ning ta vaidleb kohtualluvusele Eestis vastu või ei vasta kohtule. Juhul kui kostja ilmub kohtusse ja kohtualluvusele vastu ei vaidle allub hagi Brüsseli I määruse art 24 järgi Eesti kohtule ning hagi menetlemata jätmiseks ei ole alust. Juhul kui peaks selguma, et kostja elukoht ei ole siiski teises liikmesriigis, võib kohtualluvus tuleneda ka Brüsseli I määruse art 16 lg-st 2 ( Vt Euroopa Kohtu 17. novembri 2011. aasta otsus C-327/10 (Okresní soud v Chebu (Tšehhi Vabariik) eelotsusetaotlus) - Hypoteční banka a.s. versus Udo Mike Lindner, p 47). Brüsseli I määruse art 59 lg 2 kohaselt tuleb selle hindamisel, kas kostja elukoht on teises liikmesriigis, lähtuda selle liikmesriigi õigusest (vt Euroopa Kohtu 17. novembri 2011. aasta otsus C-327/10 (Okresní soud v Chebu (Tšehhi Vabariik) eelotsusetaotlus) - Hypoteční banka a.s. versus Udo Mike Lindner, p 41).
3-2-1-66-10 Riigikohus 28.09.2010
Kui kohtule esitatakse avaldus, tuleb kohtul TsMS § 75 lg 1 järgi kontrollida nii seda, kas Eesti kohus on rahvusvahelise kohtualluvuse sätete järgi pädev õigust mõistma, kui ka seda, kas just see Eesti kohus, kuhu avaldus esitati, on riigisisese kohtualluvuse sätete järgi pädev asja lahendama.
Kui kohtule esitatakse avaldus lapse elukoha määramiseks, tuleb rahvusvahelise kohtualluvuse määramisel lähtuda EL määruse nr 2201/2003 sätetest. Nimetatud määruse art 8 lg 1, art 16 ja TsMS § 362 lg-te 1 ja 2 alusel peab kohus lapse suhtes vanema õiguste määramiseks avalduse saamisel kontrollima, millises liikmesriigis on lapse harilik viibimiskoht ajal, mil avaldus jõudis Eesti kohtusse.
Euroopa Kohtu 2. aprilli 2009. a otsuse kohtuasjas nr C-523/07 (ELT C 141/22, 20. juuni 2009, lk 14) kohaselt tuleb lapse harilik viibimiskoht määrata kindlaks riigi, mitte linna või muu koha täpsusega, ning seda tehes tuleb arvestada kõiki asjaolusid, mille alusel saab tuvastada, millise riigiga on laps kõige tihedamini seotud. Nimetatud Euroopa Kohtu lahendi järgi on oluline mh tuvastada, millises liikmesriigis on laps sotsiaalsesse ja perekondlikku keskkonda paremini integreerunud.
EL määruse nr 2201/2003 art 8 ja art 9 lg 1 järgi läheb lapse hariliku viibimiskoha õiguspärase muutumise korral vanemliku vastutuse asjade lahendamise pädevus üle lapse uue hariliku viibimiskoha riigi kohtule, v.a suhtlusõiguse määramine. Lapse ebaseadusliku äraviimise või kinnipidamise korral (Haagi 1980. a konventsiooni mõttes) säilib EL määruse nr 2201/2003 art 10 järgi pädevus selle liikmesriigi kohtul, kus oli lapse harilik viibimiskoht vahetult enne tema äraviimist või kinnipidamist. Viidatud sätetest tuleneb, et lapse ühest liikmesriigist teise asumise korral peab kohus vanemliku vastutuse asjades rahvusvahelise kohtualluvuse kontrollimisel lisaks lapse hariliku viibimiskoha tuvastamisele selgitama ka seda, kas laps asus hariliku viibimiskoha riigist teise liikmesriiki elama õiguspäraselt. Kui laps viidi ära ilma teise hooldusõigust omava vanema nõusolekuta, säilib üldjuhul lapse harilikuks viibimiskohaks olnud liikmesriigi kohtul pädevus sõltumata sellest, et laps viibib teises liikmesriigis.

matches:
§ 390
kohus
kohus
Kohus
Kohus
kohus
§ 152
§ 104
§ 152
§ 152
kohus
Riigikohus
§ 423
§ 75
§ 423
§ 423
kohus
§ 317
Riigikohus
§ 664
§ 663
§ 664
Kohus
Kohus
kohus
Riigikohus
Kohus
Kohus
kohus
Riigikohus
§ 75
kohus
§ 362
kohus
kohus


text:
Eelotsusetaotlus – Intellektuaalomand – Kaubamärgid – Määrus (EÜ) nr 207/2009 – artikli 9 lõige 1 – Direktiiv 2008/95/EÜ – Artikli 5 lõiked 1 ja 2 – Kaubamärgiga antavad õigused – Kvaliteedimärgises seisnev üksikkaubamärk
Kohtuasjas C‑690/17,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Oberlandesgericht Düsseldorfi (Saksamaa kõrgeim piirkondlik kohus Düsseldorfis, Saksamaa) 30. novembri 2017. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 8. detsembril 2017, menetluses
koosseisus: koja president E. Regan, kohtunikud C. Lycourgos, E. Juhász, M. Ilešič (ettekandja) ja I. Jarukaitis,
arvestades kirjalikku menetlust ja 7. novembri 2018. aasta kohtuistungil esitatut,
– ÖKO‑Test Verlag GmbH, esindaja: Rechtsanwältin N. Dinig,
– Dr. Rudolf Liebe Nachf. GmbH & Co. KG, esindaja Rechtsanwalt M. Wiume,
– Saksamaa valitsus, esindajad: T. Henze, M. Hellmann, J. Techert ja U. Bartl,
– Euroopa Komisjon, esindajad: É. Gippini Fournier, W. Mölls ja G. Braun,
olles 17. jaanuari 2019. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1 Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 [Euroopa Liidu] kaubamärgi kohta (ELT 2009, L 78, lk 1) artiklit 9 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/95/EÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 2008, L 299, lk 25) artiklit 5.
2 Eelotsusetaotlus on esitatud ÖKO‑Test Verlag GmbH ja Dr. Rudolf Liebe Nachf. GmbH & Co. KG (edaspidi „Dr. Liebe“) vahelises kohtuvaidluses, mis käsitleb kvaliteedimärgises seisneva üksikkaubamärgi kasutamist.
Määrus nr 207/2009
3 Määrust nr 207/2009 muudeti Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2015. aasta määrusega (EL) 2015/2424 (ELT 2015, L 341, lk 21), mis jõustus 23. märtsil 2016. Hiljem tunnistati see määrus kehtetuks ja asendati alates 1. oktoobrist 2017 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta määrusega (EL) 2017/1001 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (ELT 2017, L 154, lk 1). Arvestades põhikohtuasja asjaolude asetleidmise aega, tuleb käesolevat eelotsusetaotlust analüüsida siiski määruse nr 207/2009 alusel selle esialgses redaktsioonis.
4 Määruse nr 207/2009 põhjenduses 8 oli märgitud:
„[ELi] kaubamärgi eesmärk on eelkõige tagada kaubamärk kui päritolutähis ning sellega antav kaitse peaks olema absoluutne, kui märk ja tähis ning kaubad või teenused on identsed. Kaitse peaks kehtima ka siis, kui märk ja tähis ja kaubad või teenused on sarnased. […]“.
5 Kõnealuse määruse artikli 9 lõiked 1 ja 2 sätestasid:
„1. [ELi] kaubamärk annab omanikule selle kasutamise ainuõiguse. Omanikul on õigus takistada kõikidel kolmandatel isikutel kasutada kaubandustegevuse käigus ilma tema loata:
a) kõiki tähiseid, mis on identsed [ELi] kaubamärgiga, kaupade või teenuste puhul, mis on identsed nendega, mille jaoks on registreeritud [ELi] kaubamärk;
b) kõiki tähiseid, kui identsuse või sarnasuse tõttu [ELi] kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu [ELi] kaubamärgi ja tähisega kaitstud kaupade või teenustega on tõenäoline, et avalikkus võib need omavahel segi ajada; segiajamise tõenäosus hõlmab ka tõenäosust, et tähist seostatakse kaubamärgiga;
c) kõiki tähiseid, mis on identsed või sarnased [ELi] kaubamärgiga, seoses kaupade või teenustega, mis ei ole sarnased nende kaupade ja teenustega, mille jaoks ühenduse kaubamärk on registreeritud, kui [ELi] kaubamärgil on liidus maine ja kui kõnealuse tähise kasutamine ilma tungiva põhjuseta tähendaks [ELi] kaubamärgi eristusvõime või maine ärakasutamist või kahjustamist.
a) kõnealuse tähise kandmine kaupadele või nende pakendile;
6 Direktiiv 2008/95, millega tunnistati kehtetuks ja asendati 21. detsembri 1988. aasta esimene nõukogu direktiiv 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1989, L 40, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 92), on omakorda kehtetuks tunnistatud ja asendatud alates 15. jaanuarist 2019 jõustunud 16. detsembri 2015. aasta Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga (EL) 2015/2436 kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 2015, L 336, lk 1). Arvestades põhikohtuasja asjaolude asetleidmise aega, tuleb käesolevat eelotsusetaotlust analüüsida siiski määruse nr 2008/95 alusel.
7 Direktiivi 2008/95 põhjenduses 11 oli märgitud:
„Registreeritud kaubamärgi eesmärk on eelkõige tagada kaubamärk kui päritolutähis ning sellega antav kaitse peaks olema absoluutne, kui märk ja tähis ning kaubad või teenused on identsed. Kaitse peaks kehtima ka siis, kui märk ja tähis ja kaubad või teenused on sarnased. […]“.
8 Direktiivi 2008/95 artikli 5 lõiked 1–3 sätestasid:
b) kõiki tähiseid, mille identsuse või sarnasuse tõttu kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu kaubamärgiga ja tähisega kaitstud kaupade või teenustega esineb risk, et üldsus võib need omavahel segi ajada; esineb risk, et see võib tekitada seoseid kaubamärgi ja tähise vahel.
9 Saksamaa Liitvabariik kasutas direktiivi 2008/95 artikli 5 lõikes 2 ette nähtud võimalust, kehtestades seaduse kaubamärkide ja muude eristavate tähiste õiguskaitse kohta (Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen) § 14 lõike 2 punkti 3.
10 Öko‑Test Verlag on ettevõtja, kes testide abil hindab toodete sooritusvõimet ja nõuetele vastavust eesmärgiga teavitada seejärel avalikkust hindamise tulemustest. Ta müüb Saksamaal ajakirja, mis sisaldab lisaks tarbijatele suunatud üldisele teabele nimetatud testide tulemusi.
11 Alates 2012. aastast kuulub ÖKO‑Test Verlagile ELi kaubamärk, mis koosneb tähisest, milleks on silt kauba testimise tulemuste esitamiseks, (edaspidi „kvaliteedimärgis“) ja mis on kujutatud järgmiselt:
12 Samuti kuulub talle riigisisene kaubamärk, milleks on see sama kvaliteedimärgis.
13 Need kaubamärgid (edaspidi koos „ÖKO‑TEST kaubamärgid“) on registreeritud muu hulgas trükitoodete ning testimis‑, tarbijateavitus‑ ja ‑nõustamisteenuse jaoks.
14 Öko‑Test Verlag valib välja kaubad, mida ta soovib testida, ja hindab neid enda valitud teaduslikest hindamisalustest lähtudes, ilma et tootjatelt nõusolekut küsitaks. Seejärel avaldab ta nende testide tulemused oma ajakirjas.
15 Juhtumipõhiselt pakub ÖKO‑Test Verlag testitud kauba tootjale võimalust sõlmida temaga litsentsileping. Litsentsilepingu alusel on tootjal lubatud teatava rahasumma tasumise korral tähistada oma kaup kvaliteedimärgisega, millele on märgitud testi tulemus (mis on kirjas lahtris, mille piirjooned on osa sellest märgisest). Selline litsents kehtib seni, kuni ÖKO‑Test Verlag korraldab asjaomase kauba uue testimise.
16 Dr. Liebe on ettevõtja, kes toodab ja turustab tootesarja „Aminomed“ hambapastat. 2005. aastal testis ÖKO‑Test Verlag selle tootesarja hambapastade hulka kuuluvat toodet „Aminomed Fluorid‑Kamillen‑Zahncreme“, millele anti hinnang „sehr gut“ („väga hea“). Samal aastal sõlmis Dr. Liebe ÖKO‑Test Verlagiga litsentsilepingu.
17 ÖKO‑Test Verlag sai 2014. aastal teada, et Dr. Liebe turustab üht oma toodet järgmises pakendis:
18 Öko‑Test Verlag esitas Dr. Liebe vastu kaubamärgi rikkumise hagi Landgericht Düsseldorfile (Düsseldorfi piirkondlik kohus, Saksamaa), väites, et Dr. Liebel ei olnud õigust kasutada 2014. aastal kaubamärke ÖKO‑TEST litsentsilepingu alusel, mis sõlmiti 2005. aastal, eeskätt kuna 2008. aastal avaldati hambapastade uutel hindamisalustel põhinev uus test ja pealegi ei vastanud Dr. Liebe toode enam 2005. aastal testitud tootele, sest selle nime, kirjeldust ja pakendit oli muudetud.
19 Dr. Liebe väitis selles kohtus, et litsentsileping, mida on mainitud eespool punktis 16, püsis kehtivana. Lisaks vaidlustas ta selle, et ta olevat kasutanud kvaliteedimärgist kaubamärgina.
20 Nimetatud kohus tegi otsuse Dr. Liebe kahjuks, kohustades teda lõpetama kvaliteedimärgise kasutamise tootesarja „Aminomed“ kuuluvate toodete jaoks, kõrvaldama asjaomased tooted käibest ja need hävitama. Kohus otsustas, et Dr. Liebe on rikkunud kaubamärkidest ÖKO‑TEST tulenevaid õigusi, kui ta kasutas kvaliteedimärgist tarbijateavitus‑ ja ‑nõustamisteenuse jaoks, mis on teenused, mille jaoks need kaubamärgid on registreeritud.
21 Dr. Liebe esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Oberlandesgericht Düsseldorfile (Düsseldorfi kõrgeim piirkondlik kohus, Saksamaa). Öko‑Test Verlag esitas omakorda vastuapellatsioonkaebuse, paludes laiendada Üldkohtu otsust nii, et see hõlmaks ka Dr. Liebe poolt selliste sõna‑ ja kujutismärkide kasutamist, mis ei ole küll kaubamärgina registreeritud, kuid on identsed kaubamärkidega ÖKO‑TEST.
22 Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul otsustas Üldkohus õiguspäraselt, et litsentsileping, millele viidatakse käesoleva kohtuotsuse punktis 16, oli enne 2014. aastat lõppenud. Nimetatud kohus järeldab sellest, et Dr. Liebe kasutas kaubandustegevuses ilma ÖKO‑Test Verlagi nõusolekuta kaubamärkidega ÖKO‑TEST identset või sarnast tähist.
23 Seevastu ei ole see kohus kindel, kas ÖKO‑Test Verlag saab Dr Liebe vastu tugineda oma ainuõigusele, mis tuleneb määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punktidest a või b ning direktiivi 2008/95 artikli 5 lõikest 1. Nimelt tähistas Dr. Liebe tõepoolest kaubamärkidega ÖKO‑TEST identse või sarnase tähisega kaupa, mis ei ole identne ega sarnane kaubaga, mille jaoks kaubamärgid ÖKO‑TEST on registreeritud. Samuti võib väita, et seda tähist ei ole kasutatud „kaubamärgina“.
24 Seega on sellel kohtul kahtlused seoses Üldkohtu kasutatud lähenemisega, mille kohaselt samastatakse Dr. Liebe poolt kaubamärkidega ÖKO‑TEST identse või sarnase tähise kasutamine kasutamisega teenuste puhul, mille jaoks see kaubamärk on registreeritud.
25 Lisaks soovib see kohus selgitust määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punkti c ja direktiivi 2008/95 artikli 5 lõike 2 reguleerimisala kohta. Tema sõnul on tõepoolest tuvastatud, et kvaliteedimärgis, mis on registreeritud kaubamärgina, omab mainet kõikjal Saksamaa territooriumil. Siiski on see maine seotud kvaliteedimärgisega ja mitte selle märgise kui registreeritud kaubamärgiga sellisena. Vaja on välja selgitada, kas neil asjaoludel on kaubamärgi omanikul õigus nendest sätetest tulenevale kaitsele.
26 Nendel asjaoludel otsustas Oberlandesgericht Düsseldorf (Düsseldorfi kõrgeim piirkondlik kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas õigusi rikkuv üksikkaubamärgi kasutamine [määruse nr 207/2009] artikli 9 lõike 1 teise lause punkti b või [direktiivi 2008/95] artikli 5 lõike 1 teise lause punkti a tähenduses esineb juhul, kui
– üksikkaubamärk on kantud kaubale, mille jaoks üksikkaubamärk ei ole registreeritud,
– avalikkuse arvates on kolmanda isiku poolt kaubale kantud üksikkaubamärk „kvaliteedimärgis“ selles tähenduses, et kuigi kaupa toodab ja turustab kolmas isik, keda kaubamärgi omanik ei kontrolli, on kaubamärgi omanik selle kauba teatavaid omadusi testinud ja andnud neile „kvaliteedimärgisel“ märgitud hinnangu, ning
– üksikkaubamärk on muu hulgas registreeritud „tarbijate teavitamiseks ja nõustamiseks kaupade ja teenuste valimisel, eelkõige testide ja analüüside tulemuste alusel ning kvaliteedikontrolli abil“?
2. Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis
kas õigusi rikkuv üksikkaubamärgi kasutamine [määruse nr 207/2009] artikli 9 lõike 1 teise lause punkti c ja [direktiivi 2008/95] artikli 5 lõike 2 tähenduses esineb juhul, kui
– üksikkaubamärk on tuntud ainult (esimeses küsimuses täpsustatud) „kvaliteedimärgisena“ ja
– kolmas isik kasutab üksikkaubamärki kvaliteedimärgisena?“
27 Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punkte a ja b ning direktiivi 2008/95 artikli 5 lõike 1 punkte a ja b tuleb tõlgendada nii, et need lubavad kvaliteedimärgises seisneva üksikkaubamärgi omanikul keelata kolmandal isikul tähistamast selle kaubamärgiga identse või sarnase tähisega oma kaupa, mis ei ole identne ega sarnane kaupade või teenustega, mille jaoks kõnealune kaubamärk on registreeritud.
28 Kõigepealt tuleb määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punkti a ja direktiivi 2008/95 artikli 5 lõike 1 punkti a kohta märkida, et nimetatud sätted käsitlevad „topeltidentsust“, st seda, kui kolmas isik kasutab kaubamärgiga identset tähist kaupade või teenuste puhul, mis on identsed nendega, mille jaoks kaubamärk on registreeritud (22. septembri 2011. aasta kohtuotsus Interflora ja Interflora British Unit, C‑323/09, EU:C:2011:604, punkt 33).
29 Neis sätetes kasutatud väljend „kaupade või teenuste puhul“ hõlmab üldjuhul sellise kolmanda isiku kaupu või teenuseid, kes kasutab kaubamärgiga identset tähist. Vastavalt olukorrale võib see hõlmata ka sellise muu isiku kaupu või teenuseid, kelle nimel kolmas isik tegutseb (23. märtsi 2010. aasta kohtuotsus Google France ja Google, C‑236/08–C‑238/08, EU:C:2010:159, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).
30 Seevastu ei hõlma see mõiste üldjuhul kaubamärgi omaniku kaupu või teenuseid, mille kohta määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punktis a ja direktiivi 2008/95 artikli 5 lõike 1 punktis a kasutatakse väljendit „ne[ed], mille jaoks on registreeritud [ELi] kaubamärk“. Määruse nr 207/2009 põhjenduses 8 ja direktiivi 2008/95 põhjenduses 11 mainitud ning selle määruse artikli 9 lõike 1 punktis a ning kõnealuse direktiivi artikli 5 lõike 1 punktis a ette nähtud nõude, et tegemist peab olema „kaupade või teenuste“ identsusega, eesmärk on piirata juhud, mil üksikkaubamärgi omanikul on neist sätetest tulenev keeluõigus, lisaks kaubamärgi ja kolmanda isiku poolt kasutatava tähise ja kaubamärgi identsuse nõudele ka nõudega, et kolmanda isiku poolt või siis isiku poolt, kelle nimel see kolmas isik tegutseb, turustatavad kaubad või osutatavad teenused on identsed nendega, mille jaoks omanik on kaubamärgi registreerinud.
31 Nagu Euroopa Kohus on juba märkinud, võib erandjuhul kõnealuste sätete kohaldamisalasse kuuluda olukord, kus kolmas isik kasutab tähist kaubamärgi omaniku kaupade identifitseerimiseks juhul, kui kõnealuste kaupade puhul on tegemist selle kolmanda isiku osutatava teenuse esemega. Nimelt on sellisel juhul tegemist tähise kasutamisega teenuse esemeks olevate kaupade päritolu identifitseerimiseks ning kaubamärki kandev kaup ja asjaomane teenus on omavahel erilisel viisil ja lahutamatult seotud. Muul kui sellisel erijuhul tuleb määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punkti a ja direktiivi 2008/95 artikli 5 lõike 1 punkti a tõlgendada siiski nii, et need käsitlevad kaubamärgiga identse tähise kasutamist selliste kolmanda isiku turustatavate kaupade või osutatavate teenuste jaoks, mis on identsed nendega, mille jaoks kaubamärk on registreeritud (vt selle kohta 25. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus Adam Opel, C‑48/05, EU:C:2007:55, punktid 27 ja 28).
32 Eelmises punktis mainitud erijuhuga on tegemist just nimelt siis, kus teenuse pakkuja kasutab ilma nõusolekuta tähist, mis on identne kauba tootja kaubamärgiga, eesmärgiga teavitada avalikkust sellest, et ta on sellele kaubale spetsialiseerunud või selle alal asjatundja (vt selle kohta 3. märtsi 2016. aasta kohtuotsus Daimler, C‑179/15, EU:C:2016:134, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
33 Käesoleva asja puhul on siiski ilmne, et kui Dr. Liebe tähistas kaupa kaubamärkidega ÖKO‑TEST väidetavalt identse tähisega, ei olnud tema eesmärk – ega tema toimingute tagajärg – tegeleda sama moodi ÖKO‑Test Verlagiga või tema nimel majandustegevusega, mis seisneb tarbijateavitus‑ ja ‑nõustamisteenuse osutamises, millist asjaolu peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus. Samuti näivad puuduvat kaudsed tõendid, mille põhjal saaks asuda seisukohale, et Dr. Liebe eesmärk on tutvustada end avalikkusele toodete testimise valdkonna asjatundjana või et esineb eriline ja lahutamatu seos tema majandustegevuse, milleks on hambapasta tootmine ja turustamine, ning ÖKO‑Test Verlagi majandustegevuse vahel. Ilmsiks on tulnud hoopis see, et Dr. Liebe turustatava hambapasta pakendile on kaubamärkidega identne või sarnane tähis kantud üksnes eesmärgiga suunata tarbijate tähelepanu selle hambapasta kvaliteedile ja edendada nõnda Dr. Liebe kauba müüki. Järelikult eristub põhikohtuasjas käsitletav olukord eriolukorrast, mida on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktides 31 ja 32.
34 Mis järgmiseks puudutab määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punkti b ja direktiivi 2008/95 artikli 5 lõike 1 punkti b, mis annavad kaubamärgi omanikule erikaitse avalikkuse jaoks segiajamise tõenäosust põhjustava kolmandate isikute poolt kaubamärgiga identse või sarnase tähise kasutamise vastu, siis tuleneb nende sätete sõnastusest koostoimes viidatud määruse põhjendusega 8 ja viidatud direktiivi põhjendusega 11, et asjaomase kaubamärgi omanikule antud kaitse piirdub üksnes juhtumiga, mil identsus või sarnasus esineb mitte ainult kolmanda isiku poolt kasutatava tähise ja kaubamärgi vahel, vaid ka selle tähisega hõlmatud kaupade või teenuste ning kaubamärgiga hõlmatud kaupade vahel.
35 Sama moodi määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punktis a ja direktiivi 2008/95 artikli 5 lõike 1punktis a oleva väljendiga „kaupade või teenuste puhul“ käib mainitud artiklite lõike 1 punktis b olev väljend „tähisega kaitstud kau[bad] või teenus[ed]“ põhimõtteliselt nende kaupade või teenuste kohta, mida turustab või osutab kolmas isik (12. juuni 2008. aasta kohtuotsus O2 Holdings ja O2 (UK), C‑533/06, EU:C:2008:339, punkt 34). Kui kolmanda isiku kaubad või teenused ei ole sarnased nendega, mille jaoks on registreeritud kaubamärk, siis neis sätetes ette nähtud kaitset ei kohaldata (vt eeskätt 15. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Frisdranken Winters, C‑119/10, EU:C:2011:837, punktid 31–33).
36 Määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punkt b ja direktiivi 2008/95 artikli 5 lõike 1 punkt b sisaldavad seega sama moodi nende artiklite lõike 1 punktiga a nõuet, et kolmanda isiku kaubad või teenused peavad olema sarnased kaubamärgi omaniku kaupade või teenustega. Selles suhtes erinevad nimetatud punktid a ja b põhimõtteliselt selle määruse artikli 9 lõike 1 punktist c ja selle direktiivi artikli 5 lõikest 2, milles on sõnaselgelt sätestatud, et selline sarnasus ei ole vajalik siis, kui kaubamärk on omandanud maine.
37 Liidu seadusandja on sõnaselgelt ette näinud teha vahet kaitsel, mis on igal üksikkaubamärgi omanikul, ja täiendaval kaitsel, mis kaubamärgi omanikul on siis, kui kaubamärk on lisaks omandanud maine, on liidu kaubamärgiõiguse järjestikustes muudatustes säilinud. Nõnda on väljendid „kaupade või teenuste puhul, mis on identsed nendega, mille suhtes ELi kaubamärk on registreeritud“ ja „kaupade või teenuste puhul, mis on identsed või sarnased selliste kaupade või teenustega, mille suhtes ELi kaubamärk on registreeritud“ sisalduvad nüüd määruse 2017/1001 artikli 9 lõike 1 punktides a ja b ning direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 2 punktides a ja b, eristades seega kõigile üksikkaubamärkidele antud kaitset sellest kaitsest, mis on ette nähtud selle määruse artikli 9 lõike 2 punktis c ja asjaomase direktiivi artikli 10 lõike 2 punktis c ning mida kohaldatakse juhul, kui kaubamärk on omandanud maine ja kui kolmas isik kasutab tähist, mis „on identne või sarnane [ELi] kaubamärgiga, sõltumata sellest, kas seda kasutatakse seoses kaupade või teenustega, mis on identsed, sarnased või ei ole sarnased nendega, mille suhtes [ELi] kaubamärk on registreeritud“.
38 Kõigist eeltoodud asjaoludest tuleneb, et sellise üksikkaubamärgi omanik, mis on registreeritud trükitoodete ning testimis‑, tarbijateavitus‑ ja ‑nõustamisteenuse jaoks, võib juhul, kui kõik tingimused on täidetud, tugineda määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punktides a ja b ning direktiivi 2008/95 artikli 5 lõike 1 punktides a ja b sätestatud keeluõigusele iga kolmanda isiku – näiteks võimaliku konkurendi – vastu, kes kasutab kõnealuse kaubamärgiga identset või sarnast tähist trükitoodete ning testimis‑, tarbijateavitus‑ ja ‑nõustamisteenuse jaoks või sarnaste kaupade või teenuste jaoks, ent ei saa sellele õigusele tugineda testitud tarbekaupade tootja vastu, kui viimane kannab kaubamärgiga identse või sarnase tähise oma tarbekaupadele.
39 Mis puutub ÖKO‑Test Verlagi ja Saksamaa valitsuse poolt kirjalikes märkustes esitatud väitesse, et selline tõlgendus – kuigi see põhineb määruse nr 207/2009 ja direktiivi 2008/95 sõnastusel ja ülesehitusel – vähendab põhjendamatult sellise kvaliteedimärgises seisneva üksikkaubamärgi, nagu on kõne all põhikohtuasjas, omaniku kaitset, siis tuleb Euroopa Komisjoni kirjalikes seisukohtades tõdetu eeskujul märkida, et kaubamärgist tulenev ainuõigus ei ole absoluutne, sest liidu seadusandja on hoopiski piiritlenud täpselt selle õiguse ulatuse.
40 Lisaks ei võimalda ükski liidu kaubamärgiõiguse eesmärk, näiteks moonutamata konkurentsi süsteemi panustamine (vt selle kohta eelkõige 4. oktoobri 2001. aasta kohtuotsus Merz & Krell, C‑517/99, EU:C:2001:510, punktid 21 ja 22, ning 14. septembri 2010. aasta kohtuotsus Lego Juris vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑48/09 P, EU:C:2010:516, punkt 38), teha järeldust, et kaubamärgiõiguse lõppeesmärgist tuleneb nõue, et kvaliteedimärgises seisneva üksikkaubamärgi omanikul peab määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punktide a ja b ning direktiivi 2008/95 artikli 5 lõike 1 punktide a ja b alusel olema võimalus keelata kauba tootjal kasutada selle kauba tähistamiseks märgist, millel on kirjas selle kauba testimise tulemus.
41 See järeldus peab paika seda enam, et liidu seadusandja on täiendanud Euroopa Liidu kaubamärgikorda, nähes määruse nr 207/2009 artikliga 74a ja järmiste artiklitega, mis nüüd on määruse 2017/1001 artikkel 83 ja järgmised artiklid, ette võimaluse registreerida Euroopa Liidu sertifitseerimismärgina teatavaid tähiseid, mille hulka kuuluvad sellised tähised, mille abil on võimalik eristada neid kaupu või teenuseid, mille kvaliteeti võrreldes selliselt sertifitseerimata kaupade või teenustega tõendab kaubamärgi omanik. Erinevalt üksikkaubamärgist võimaldab selline sertifitseerimismärk omanikul näha kaubamärgi põhikirjas ette, millised isikud võivad seda kaubamärki kasutada.
42 Kuna ÖKO‑Test Verlag väidab, et eelnevalt sõlmitud litsentsileping ei hõlmanud Dr. Liebe poolt kvaliteedimärgise kasutamist kauba tähistamiseks, siis tuleb lõpetuseks lisada, et asjaolu, et selline kaubamärgi omanik nagu ÖKO‑Test Verlag ei saa tootja vastu, kelle kaupa ta on testinud, tulemuslikult tugineda määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punktidele a ja b ning direktiivi 2008/95 artikli 5 lõike 1 punktidele a ja b, ei tähenda, et tal puudub õiguskaitse nende tootjate vastu, vaid ainult seda, et vaidlusi sellise tootjaga tuleb lahendada teiste õigusnormide alusel. Sellisteks õigusnormideks võivad olla lepingulist või lepinguvälist vastutust reguleerivad normid ning samuti teises küsimuses viidatud õigusnormid, mis on sätestatud määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punktis c ja direktiivi 2008/95 artikli 5 lõikes 2.
43 Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punkte a ja b ning direktiivi 2008/95 artikli 5 lõike 1 punkte a ja b tuleb tõlgendada nii, et need ei võimalda kvaliteedimärgises seisneva üksikkaubamärgi omanikul keelata kolmandal isikul tähistamast selle kaubamärgiga identse või sarnase tähisega oma kaupa, mis ei ole identne ega sarnane kaupade või teenustega, mille jaoks kõnealune kaubamärk on registreeritud.
44 Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punkti c ning direktiivi 2008/95 artikli 5 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et need lubavad kvaliteedimärgises seisneva maineka üksikkaubamärgi omanikul keelata kolmandal isikul tähistamast selle kaubamärgiga identse või sarnase tähisega oma kaupa, mis ei ole identne ega sarnane kaupade või teenustega, mille jaoks kõnealune kaubamärk on registreeritud.
45 Eelmises punktis viidatud sätted määravad mainekate kaubamärkide omanikele antud kaitse ulatuse. Need võimaldavad nende kaubamärkide omanikel keelata igal kolmandal isikul kasutada kaubandustegevuse käigus kaubamärgiomaniku nõusolekuta selle kaubamärgiga identset või sarnast tähist, kui selleks puudub tungiv põhjus – sõltumata sellest, kas tähist kasutatakse kaubamärgi registreeringuga hõlmatutega sarnaste või erinevate kaupade või teenuste suhtes –, kasutades nõnda alusetult ära selle kaubamärgi eristusvõimet või mainet. Selle õiguse teostamise eelduseks ei ole, et asjaomase avalikkuse seisukohalt esineb segiajamise tõenäosus (vt selle kohta 22. septembri 2011. aasta kohtuotsus Interflora ja Interflora British Unit (C‑323/09, EU:C:2011:604, punktid 68, 70 ja 71, ning 20. juuli 2017. aasta kohtuotsus Ornua, C‑93/16, EU:C:2017:571, punkt 50).
46 Nagu nähtub eelotsusetaotlusest, on eelotsusetaotluse esitanud kohus seisukohal, et Dr. Liebe tähistas oma kaupa tähisega, mis on identne või sarnane kaubamärkidega ÖKO‑TEST, ilma et tal oleks olnud selleks ÖKO‑Test Verlagi luba. See kohus kahtleb siiski, kas kõnealustest kaubamärkidest tuleneb ÖKO‑Test Verlagile nendes sätetes ette nähtud kaitse. Ta juhib tähelepanu asjaolule, et saksa keelt kõneleva avalikkuse jaoks on mainekas kõnealune märgis, mitte asjaolu, et see on registreeritud kaubamärgina. Nimetatud avalikkus tajub Dr Liebe poolt asjaomase märgisega tähistamist kui kvaliteedimärgise esitamist, mitte kui selle märgise kasutamist kaubamärgina.
47 Sellega seoses tuleb meenutada, et mõiste „maine“ määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punkti c ja direktiivi 2008/95 artikli 5 lõike 2 tähenduses eeldab teatavat tuntuse taset asjaomase avalikkuse hulgas. Asjaomane avalikkus tuleb määratleda kaubamärgi all turustatavast kaubast või teenusest lähtudes ning nõutav tuntuse tase tuleb lugeda saavutatuks, kui asjaomast kaubamärki tunneb märkimisväärne osa avalikkusest (vt selle kohta 6. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus PAGO International, C‑301/07, EU:C:2009:611, punktid 21–24, ja 3. septembri 2015. aasta kohtuotsus Iron & Smith, C‑125/14, EU:C:2015:539, punkt 17).
48 Nendest põhimõtetest tuleneb, et kaubamärkide ÖKO‑TEST „maine“ viidatud sätete tähenduses sõltub sellest, kas oluline osa avalikkusest, kellele Öko‑Test Verlag oma tarbijateavitus‑ ja ‑nõustamisteenuse ning ajakirja suunab, tunneb asjaomast kaubamärgiks olevat tähist, käesoleval juhul testimärgist.
49 Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 79 märkis, ei saa seda nõuet tõlgendada nii, et avalikkus peab olema teadlik asjaolust, et kvaliteedimärgis on registreeritud kaubamärgina. Piisab sellest, et oluline osa asjaomasest avalikkusest tunneb seda tähist.
50 Mis puudutab eelkõige kõnealuse artikli 9 lõike 1 punkti c, siis tuleb lisaks märkida, et ELi kaubamärgi omanikule sellest sättest tuleneva kaitse tagamiseks piisab sellest, et kaubamärk on omandanud maine Euroopa Liidu territooriumi olulises osas, milleks olukorrast sõltuvalt võib olla eeskätt üheainsa liikmesriigi territoorium. Kui see tingimus on täidetud, tuleb lugeda, et asjaomane ELi kaubamärk on kogu liidus mainekas (vt selle kohta 6. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus PAGO International, C‑301/07, EU:C:2009:611, punktid 27, 29 ja 30, ning 20. juuli 2017. aasta kohtuotsus Ornua, C‑93/16, EU:C:2017:571, punkt 51).
51 Eelotsusetaotlusest nähtub, et kaubamärkides ÖKO-TEST olevat tähist, nimelt käesoleva kohtuotsuse punktis 11 esitatud kvaliteedimärgist, tunneb oluline osa asjaomasest avalikkusest kõikjal Saksamaa territooriumil. Järelikult on kaubamärgid ÖKO‑TEST omandanud maine määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punkti c ja direktiivi 2008/95 artikli 5 lõike 2 tähenduses, mistõttu ÖKO‑Test Verlagil on kõnealustest sätetest tulenev kaitse.
52 Seega peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, kas kaubamärkidega ÖKO‑TEST identse või sarnase tähisega oma kaupa tähistades sai Dr. Liebe kasutada ära või kahjustada nende kaubamärkide eristusvõimet ja mainet. Kui see kohus peaks tuvastama, et see on nii, siis peab ta lisaks kontrollima, kas Dr. Liebel oli määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punkti c ja direktiivi 2008/95 artikli 5 lõike 2 tähenduses tungiv põhjus selle kauba asjaomase tähisega tähistamiseks. Nimelt tuleb viimasena mainitud juhul teha järeldus, et ÖKO‑Test Verlagil ei ole nende sätete alusel õigust keelata sellist kasutamist (vt analoogia alusel 6. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Leidseplein Beheer ja de Vries, C‑65/12, EU:C:2014:49, punktid 43 ja 44).
53 Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punkti c ja direktiivi 2008/95 artikli 5 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et need lubavad kontrollimärgises seisneva maineka üksikkaubamärgi omanikul keelata kolmandal isikul tähistamast selle kaubamärgiga identse või sarnase tähisega oma kaupa, mis ei ole identne ega sarnane kaupade või teenustega, mille jaoks kõnealune kaubamärk on registreeritud, tingimusel et on tõendatud, et nii toimides kasutab kolmas isik ära või kahjustab selle sama kaubamärgi eristusvõimet või mainet ning kõnealune kolmas isik ei ole sellisel juhul tõendanud, et tal on nende sätete tähenduses selleks „mõjuv põhjus“.
54 Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
1. Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 [Euroopa Liidu] kaubamärgi kohta artikli 9 lõike 1 punkte a ja b ning nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/95/EÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 5 lõike 1 punkte a ja b tuleb tõlgendada nii, et need ei võimalda kvaliteedimärgises seisneva üksikkaubamärgi omanikul keelata kolmandal isikul tähistamast selle kaubamärgiga identse või sarnase tähisega oma kaupa, mis ei ole identne ega sarnane kaupade või teenustega, mille jaoks kõnealune kaubamärk on registreeritud.
2. Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 punkti c ja direktiivi 2008/95 artikli 5 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et need lubavad kontrollimärgises seisneva maineka üksikkaubamärgi omanikul keelata kolmandal isikul tähistamast selle kaubamärgiga identse või sarnase tähisega oma kaupa, mis ei ole identne ega sarnane kaupade või teenustega, mille jaoks kõnealune kaubamärk on registreeritud, tingimusel et on tõendatud, et nii toimides kasutab kolmas isik ära või kahjustab selle sama kaubamärgi eristusvõimet või mainet ning kõnealune kolmas isik ei ole sellisel juhul tõendanud, et tal on nende sätete tähenduses selleks „mõjuv põhjus“.
*Kohtumenetluse keel: saksa

matches:
kohus
§ 14
kohus
Kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
Kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus


Õigusaktid | Eesti.ee
Kust leida õigusakte
Õigusnormid vormistatakse kirjalikult ja nende süsteemne kogum koondatakse kindlatele nõuetele vastavasse dokumenti ehk õigusakti. Riik annab läbi õigusaktide kindlatele käitumisreeglitele üldkohustusliku jõu. Õigusaktide abil määratakse kindlaks riigi ja kodanike omavahelised suhted ning korraldatakse kodanike ühiselu.
Eristatakse kahte tüüpi õigusakte:
õigusloovad aktid ehk õiguse üldaktid - õigusaktid, mis sisaldavad õigusnorme (pädeva institutsiooni poolt kindlas korras loodud üldise iseloomuga, üldkohustuslik ja formaalselt määratletud käitumisreegel, mis tagatakse riigi sunniga).
õiguse üksikaktid - õigusaktid, mis ei sisalda õigusnormi. Õiguse üksikaktideks on näiteks otsused, korraldused ja käskkirjad. Need õigusaktid ei sisalda õigusnorme ning on mõeldud kindlate üksikjuhtude reguleerimiseks.
Põhiseaduse § 3 lg 2 sätestab, et täitmiseks saavad kohustuslikud olla üksnes avaldatud seadused.
Õigusaktidega on võimalik tutvuda internetis elektroonilise Riigi Teataja leheküljel. Eesti Vabariigi ametliku võrguväljaande elektroonilise Riigi Teataja kaudu on võimalik otsida erinevaid õigusakte ning näha kõiki hetkel kehtivaid terviktekste. Andmebaasi kasutamine on tasuta. Registreeritud kasutaja saab tellida akte, kohtukokkuvõtteid ja õigusuudiseid oma e-postile.
Kirjastused on välja andnud õigusaktide kogumikke, mida on võimalik osta raamatupoodidest ja laenutada raamatukogudest. Riigi Teataja terviktekstidest koosnevat kogumikku antakse välja paberil eriväljaandena tellija soovil ja kulul.
Kontinentaalses õigussüsteemis on õigusaktide süsteem hierarhiliselt ühtsustatud. Kaasaegse riigi õigusaktide süsteemi vundamendiks on konstitutsioonid või konstitutsioonilised seadused. Neile järgnevad õigusjõult seadused ning seejärel haldusaktid. Ülevaade õigusaktidest Eesti õiguskorras:
põhiseadus (põhiseadus § 3 lg 1; § 102). Kõige üldisemalt võibki konstitutsiooni defineerida kui õigusnormide süsteemi, mille normidel on teiste õigusnormide suhtes kõrgem juriidiline jõud ning millega määratakse kindlaks kõige fundamentaalsemad suhted inimeste ja riigi vahel ning riigikorralduse põhialused.
põhiseaduslikud seadused (põhiseadus § 104 lg 2). Põhiseaduslikud seadused on põhiseaduse § 104 lg 2 loetletud seadused. Need erinevad teistest seadustest sellepoolest, et neid saab vastu võtta ja muuta ainult riigikogu koosseisu häälteenamusega (st minimaalselt 51 häälega) ning neid ei saa president muuta oma seadlustega. Sellisteks seadusteks on näiteks kodakondsuse seadus, rahvahääletuse seadus, Vabariigi Presidendi valimise seadus jm § 104 lg 2 loetletud seadused.
seadused (põhiseadus § 65; § 105). Demokraatlikes riikides käsitletakse seadustena formaalses mõttes kas parlamendi poolt seaduse nime all vastu võetud õigusakte või rahva poolt rahvahääletusel vastu võetud õigusakte. Peale selle kõneldakse ka seadustest materiaalses mõttes. Need on sellised õigusnorme või üldisi käitumiseeskirju sisaldavad aktid, mille on vastu võtnud parlament, rahvas või täitevvõim. Õigustloovad aktid on sellised riigi või kohaliku omavalitsuse kehtestatud aktid, mis sisaldavad õigusnorme - määratlemata isikute ringile suunatud üldkohustuslikke käitumiseeskirju. Seadus on seaduse vormis kas riigikogu poolt riigikogu kodukorraga või rahvahääletusel seadusega kindlaks määratud korras vastu võetud õigusakt, millel on kõrgeim õigusjõud.
Seadlused (põhiseadus § 109). Põhiseaduse § 109 alusel võib president anda seadlusi, millel on seaduse jõud. President võib seadlusi anda, kui on edasilükkamatu riiklik vajadus, riigikogu ei saa kokku tulla.
Määrused (põhiseadus § 87). Põhiseaduse § 87 p 6 sätestab, et valitsus annab seaduse alusel ja täitmiseks määrusi ja korraldusi ning § 94 lg 2 sätestab, et minister annab seaduse alusel ning täitmiseks määrusi ja käskkirju.
Kohaliku omavalitsuse õigusaktid (põhiseadus § 139). Põhiseaduse § 139 sätestab, et õiguskantsler on oma tegevuses sõltumatu ametiisik, kes teostab järelvalvet seadusandliku ja täidesaatva riigivõimu ning kohaliku omavalitsuse õigustloovate aktide põhiseadusele ja seadustele vastavuse üle. Kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 4 sätestab, et omavalitsusorganid on:
volikogu - kohaliku omavalitsusüksuse esinduskogu, mis valitakse valla või linna hääleõiguslike elanike poolt kohaliku omavalitsuse volikogu valimise seaduse alusel
valitsus - volikogu moodustatav täitevorgan.
Kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 7 sätestab volikogu ja valitsuse õigusaktid:


Põllumajandustoodete ühise turustamise ja töötlemise ning piimandussektori ja mahepõllumajandustootmise uute väljakutsetega kohandumise investeeringutoetuse saamise nõuded, toetuse taotlemise ja taotluse menetlemise täpsem kord – Riigi Teataja
Põllumajandustoodete ühise turustamise ja töötlemise ning piimandussektori ja mahepõllumajandustootmise uute väljakutsetega kohandumise investeeringutoetuse saamise nõuded, toetuse taotlemise ja taotluse menetlemise täpsem kord
Põllumajandustoodete ühise turustamise ja töötlemise ning piimandussektori ja mahepõllumajandustootmise uute väljakutsetega kohandumise investeeringutoetuse saamise nõuded, toetuse taotlemise ja taotluse menetlemise täpsem kord - sisukord
2 Toetuse saamiseks esitatavad nõuded ning toetuse määr ja suurus
§ 3 Nõuded toetuse taotlejale
§ 5 Nõuded toetatavate tegevuste kohta
§ 6 Abikõlblikud ja mitteabikõlblikud kulud
§ 7 Nõuded investeeringuobjekti hinnapakkumuse kohta
§ 8 Toetuse määr ja suurus
§ 9 Taotluse esitamine ja taotluse esitamise tähtaeg
§ 10 Nõuded taotluse kohta
§ 11 Taotluse vastuvõtmine
§ 12 Taotleja ja taotluse nõuetele vastavuse kontrollimine
§ 13 Taotluste hindamine ja taotluste paremusjärjestuse koostamine
§ 15 Muudatustest teavitamine
§ 16 Nõuded toetuse saajale
§ 17 Investeeringu tegemist tõendavate dokumentide esitamine
§ 18 Toetuse maksmine ja toetuse maksmisest keeldumine
§ 19 Tegevuse rahastamine enne kulutuste tegemist
§ 21 Rakendussätted
RT I, 12.03.2013, 4
Vastu võetud 08.06.2011 nr 53
RT I, 10.06.2011, 12
jõustumine 13.06.2011
26.07.2012 RT I, 27.07.2012, 9 30.07.2012
05.03.2013 RT I, 12.03.2013, 2 15.03.2013
Määrus kehtestatakse „Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse” § 58 lõike 5, § 59 lõike 5 ja § 60 lõike 4 ja § 621 lõike 2 alusel.
[RT I, 27.07.2012, 9 - jõust. 30.07.2012]
Määrusega kehtestatakse põllumajandustoodete ühise turustamise ja töötlemise ning piimandussektori ja mahepõllumajandustootmise uute väljakutsetega kohandumise investeeringutoetuse (edaspidi toetus) saamise täpsemad nõuded taotleja, kavandatava tegevuse ja taotluse kohta, abikõlblikud ja mitteabikõlblikud kulud, toetuse määr ja suurus, sealhulgas toetuse maksimaalne suurus, toetuse taotlemise ja taotluse menetlemise täpsem kord, taotluse vorm, taotluse hindamise kriteeriumid ja taotluse hindamise kord, nõuded toetuse saajale, toetuse väljamaksmise kord ning taotluse rahuldamise otsuse muutmise ja kehtetuks tunnistamise kord ning enne töö, teenuse või vara soetamise eest tasumist toetatava tegevuse elluviimise riigieelarvelistest vahenditest rahastamise taotlemise ja taotluse menetlemise kord ning taotluse vorm kooskõlas nõukogu määruse (EÜ) nr 1698/2005 Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta (ELT L 277, 21.10.2005, lk 1–40) artikli 18 lõike 4 alusel heaks kiidetud „Eesti maaelu arengukavaga 2007–2013” (edaspidi arengukava).
2. peatükk Toetuse saamiseks esitatavad nõuded ning toetuse määr ja suurus
(1) Toetust võib taotleda Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse § 79 alusel ja korras tootjarühmana tunnustatud tulundusühistu, kes on komisjoni määruse (EÜ) nr 800/2008, EÜ asutamislepingu artiklite 87 ja 88 kohaldamise kohta, millega teatavat liiki abi tunnistatakse ühisturuga kokkusobivaks (üldine grupierandi määrus) (ELT L 214, 09.08.2008, lk 3–47), artikli 2 punkti 7 tähenduses mikro-, väikese või keskmise suurusega ettevõtja (edaspidi taotleja).
(2) Mittepuiduliste metsasaaduste töötlemise korral võib toetust taotleda üksnes mikroettevõtja.
(3) Sama tegevuse kohta võivad toetust taotleda ka kaks või enam taotlejat ühiselt.
§ 3. Nõuded toetuse taotlejale
(1) Taotleja peab vastama järgmistele nõuetele:
1) taotleja on kantud äriregistrisse;
2) taotleja võlakordaja ehk võõrkapitali osakaalu näitaja, mille arvutamisel jagatakse kohustuste summa omakapitali summaga, oli taotluse esitamise aastale vahetult eelnenud kahe majandusaasta keskmisena väiksem kui 2 või võrdne 2-ga;
3) taotleja maksevõime näitaja, mille arvutamisel jagatakse käibevara summa lühiajaliste kohustuste summaga, oli taotluse esitamise aastale vahetult eelnenud kahe majandusaasta keskmisena suurem kui 1 või võrdne 1-ga;
4) taotlejal ei ole riikliku maksu maksuvõlga või riikliku maksu maksuvõla tasumine on ajatatud. Maksuvõla tasumise ajatamise korral on maksuvõlg tasutud ajakava kohaselt;
5) taotleja kohta ei ole taotluse esitamise tähtpäevale järgneva päeva seisuga karistusregistrisse kantud karistusandmeid turuinfo esitamise, toidu- ja söödaohutuse, looma- ja taimetervise, loomade heaolu, tarbijakaitse ning keskkonnanõuete rikkumise eest;
6) taotleja ei ole saanud ega taotle samal ajal sama investeeringuobjekti kohta toetust riigieelarvelistest või muudest Euroopa Liidu või välisvahenditest või muud tagastamatut riigiabi või vähese tähtsusega abi;
7) kui taotleja on saanud varem toetust riigieelarvelistest või muudest Euroopa Liidu või välisvahenditest või muud tagastamatut riigiabi või vähese tähtsusega abi, mis on kuulunud tagasimaksmisele, on tagasimaksmisele kuulunud summa tähtajal tagasi makstud või toetuse tagasimaksmise ajatamise korral on tagasimaksed tasutud ettenähtud tähtajal ja summas;
8) taotleja suhtes ei toimu likvideerimismenetlust ega ole tehtud pankrotiotsust.
(2) Lõike 1 punktis 2 sätestatud võlakordaja võib olla suurem kui 2 ja sama lõike punktis 3 sätestatud maksevõime näitaja väiksem kui 1, kui see on tingitud tavapäraselt suurtest lühiajalistest kohustustest, mis tulenevad taotleja liikmete toodetud põllumajandustoodete kokkuostust.
(3) Lõikes 2 sätestatud lühiajalised kohustused on taotleja puhul tavapäraselt suured, kui seda kinnitavad tema taotluse esitamise majandusaastale vahetult eelnenud kolme järjestikuse majandusaasta aruanded.
(4) Lõike 1 punktides 2 ja 3 sätestatud näitajate arvutamisel ümardatakse näitaja väärtus täpsuseni kaks kohta pärast koma.
(5) Kui toetust taotlevad kaks või enam taotlejat ühiselt, peavad kõik taotlejad vastama toetuse saamise nõuetele.
(1) Toetust võib taotleda järgmiste tegevuste kohta, kui investeeringuobjekt asub Eestis:
1) toiduainete ja sööda töötlemiseks ja turustamiseks vajaliku seadme ja tehnoloogia ostmine, paigaldamine ja rakendamine;
2) toiduainete ja sööda töötlemiseks ja turustamiseks vajaliku lao- või tootmishoone laiendamine ja rekonstrueerimine „Ehitusseaduses” sätestatud tingimustel ja korras;
3) toiduainete ja sööda töötlemiseks ja turustamiseks vajaliku lao- või tootmishoone ning rajatise püstitamine „Ehitusseaduses” sätestatud tingimustel ja korras;
4) toiduainete ja sööda töötlemiseks ja turustamiseks vajaliku tarkvara ning info- ja sidetehnoloogilise seadme ostmine, paigaldamine ja rakendamine;
5) toiduainete ja sööda või toiduks ja söödaks mittekasutatavate põllumajandustoodete töötlemiseks ja turustamiseks vajaliku puhastusseadme osaks oleva seadme ostmine, paigaldamine ja rakendamine ning puhastusseadme osaks oleva rajatise püstitamine, laiendamine ja rekonstrueerimine „Ehitusseaduses” sätestatud tingimustel ja korras;
6) toiduks või söödaks mittekasutatavate põllumajandustoodete töötlemiseks ja turustamiseks vajaliku seadme ja tehnoloogia ostmine, paigaldamine ja rakendamine.
(2) Lõikes 1 nimetatud tegevusi ei toetata tubakatoodete töötlemise ja turustamise korral.
(3) Lõikes 1 nimetatud tegevusi toetatakse alkoholi töötlemise korral üksnes puuvilja- ja marjaveini ning piirituse puhul.
(4) Lõikes 1 nimetatud tegevuste elluviimiseks antav toetus on regionaalabi komisjoni määruse (EÜ) nr 800/2008 artikli 13 tähenduses.
§ 5. Nõuded toetatavate tegevuste kohta
(1) Kavandatav investeeringuobjekt ja selle alune maa on taotleja omandis või on selle alusele maale taotleja kasuks seatud hoonestusõigus vähemalt viieks aastaks arvates Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Ameti (edaspidi PRIA) poolt viimase toetusosa väljamaksmisest. Ehitis, kuhu seade paigaldatakse või kus seda kasutatakse, kuulub taotleja omandisse või on antud taotlejale õiguslikul alusel kasutamiseks vähemalt viieks aastaks arvates PRIA poolt viimase toetusosa väljamaksmisest.
(2) Kui kaks või enam taotlejat taotlevad ühiselt toetust, on kavandatav investeeringuobjekt ja selle alune maa nende kaasomandis või on selle alusele maale nende kasuks seatud hoonestusõigus vähemalt viieks aastaks arvates PRIA poolt viimase toetusosa väljamaksmisest. Ehitis, kuhu seade paigaldatakse või kus seda kasutatakse, kuulub toetust ühiselt taotlevate taotlejate kaasomandisse või on antud neile õiguslikul alusel kasutamiseks vähemalt viieks aastaks arvates PRIA poolt viimase toetusosa väljamaksmisest.
(3) Kavandatava investeeringu tegemist ei või alustada varem ja investeeringu tegemist tõendavad dokumendid ei või olla väljastatud varem, kui taotluse esitamise päevale järgneval päeval.
§ 6. Abikõlblikud ja mitteabikõlblikud kulud
(1) Paragrahvis 4 nimetatud toetatava tegevuse abikõlbliku kulu moodustab investeeringuobjekti maksumus, mis koosneb investeeringuobjekti väljavalitud hinnapakkumuse maksumusest, abikõlbliku investeeringuobjekti tähistamiseks vajaliku sümboolika maksumusest ja nendega kaasnevast tagastamatust käibemaksust.
(2) Tootmishoone püstitamiseks toetuse taotlemise korral peavad toetatava tegevuse abikõlbliku kulu maksumusest vähemalt 40% moodustama seadme ja tehnoloogia ostmise, paigaldamise ja rakendamise kulud.
(3) Abikõlblik kulu peab olema põhjendatud, selged ja üksikasjalikult kirjeldatud, majanduslikult otstarbekad ja vajalikud tegevuse eesmärgi saavutamiseks. Taotleja tagab kasutatava toetusraha otstarbeka ja säästliku kasutamise.
(4) Abikõlblikud ei ole järgmised kulud:
1) jaekaubandust edendava tegevuse elluviimiseks tehtavad kulud;
2) tasu taotleja enda või tema töötaja tehtud töö eest;
3) veovahendi ja selle haagise ostmise kulud, välja arvatud toiduainete ja sööda või toiduks ja söödaks mittekasutatavate põllumajandustoodete veoks vajaliku sellise veovahendi ja selle haagise, põllumajandustoodete töötlemisel ja turustamisel tootmis- ja laohoones kasutatava veovahendi ning veovahendile paigaldatava seadme, mille eripära tuleneb taotleja töödeldavatest ja turustatavatest toodetest, ostmise kulud;
4) sellise seadme ja tehnoloogilise liini ostmise kulud, mida kasutatakse toetusega hõlmamata toodete töötlemiseks ja turustamiseks;
5) kulutused selliste toodete töötlemisvõimsuse suurendamisse, mille normaalse turuväljundi olemasolu ei ole võimalik tõendada;
6) standardtarkvara, -arvutustehnika ja -sidevahendi, sealhulgas mobiiltelefoni ostmise kulud;
7) kasutatud seadme ostmise kulud juhul, kui nimetatud seade on toodetud rohkem kui kolm aastat tagasi, selle ostmiseks on saadud varem toetust riigieelarvelistest või muudest Euroopa Liidu või välisvahenditest või muud tagastamatut riigiabi või vähese tähtsusega abi ning nimetatud seadme hind ületab selle turuväärtust ja on uue samaväärse seadme hinnast kõrgem;
8) lihtsa asendusinvesteeringu tegemise kulud pärast samalaadse põhivara kasuliku eluea lõppemist;
9) lepingu sõlmimise, intressi, kindlustuse jms kulud;
10) liisingumakse, kui asja omandiõigus ei ole hiljemalt viie aasta möödudes arvates PRIA poolt viimase toetusosa väljamaksmisest läinud üle toetuse saajale;
11) tolli-, sisseveo- ja muu maks, mida hüvitatakse, tasaarveldatakse või kustutatakse mingil muul moel ning mis ei moodusta osa Eesti maksusüsteemist või mis on ebaproportsionaalselt suur kulutus tegevuse mis tahes osale;
12) käibemaks juhul, kui taotlejal on võimalik taotleda selle tagastamist „Käibemaksuseaduse” alusel;
13) rendi-, kütuse-, koolitus-, side- ja veo- või sõidukulud, muud üldkulud ning töötasu;
14) sularahamakse, teenustasu pangatoimingu eest, intress, tagatismakse ja finantsteenusega seotud muu kulu;
15) maa ja olemasoleva hoone ostmise ja rentimise kulud;
16) õigusteenuse ja raamatupidamisteenuse ning teostatavusuuringu kulud;
17) reklaamikulud;
18) notaritasu;
19) riigilõiv, trahv, finantskaristus ja kohtumenetluse korral menetluskulud;
20) toreduslikud kulutused „Tsiviilseadustiku üldosa seaduse” § 63 tähenduses ja muud majanduslikult ebaotstarbekad kulud;
21) keskkonnamõju hindamise ja detailplaneeringu koostamise kulud;
22) hoone lammutamise kulud, kui need ei ole kajastatud hinnapakkumuses ja hoone lammutamine ei ole osa ehitusprojektis ettenähtud ehitustöödest;
23) piima ja piimatooteid jäljendavate või asendavate toodete töötlemise ja turustamise kulud;
24) muud kulud, mis ei ole tegevuse elluviimise või investeeringuobjektiga otseselt seotud;
25) muud kulud, mis on vastuolus nõukogu määruse (EÜ) nr 1698/2005 artikliga 71 ja komisjoni määruse (EÜ) nr 1974/2006, milles sätestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1698/2005 (Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta) kohaldamise üksikasjalikud eeskirjad (ELT L 368, 23.12.2006, lk 15–73), artiklis 55 kehtestatud abikõlblikkuse kriteeriumidega.
(5) Lõike 4 punktis 1 sätestatud kulud on abikõlblikud jaekaubanduseks kasutatava seadme ostmise korral, kui kavandatava investeeringu tulemusena hakatakse turustama taotleja liikmete toodetud jaekaubanduses turustatavat põllumajandustoodet.
(6) Lõike 4 punktis 8 nimetatud lihtsaks asendusinvesteeringuks loetakse investeering, mille abil asendatakse olemasolev ehitis või selle osa või seade või tehnoloogia uue ajakohastatud ehitise või selle osa või seadme või tehnoloogiaga ilma tootmisvõimsust 25% võrra suurendamata või tootmise laadi või kasutatavat tehnoloogiat põhjalikult muutmata. Asendusinvesteeringuks ei loeta vähemalt 30 aasta vanuse ehitise täielikku lammutamist ja asendamist ajakohastatud ehitisega ega ehitise rekonstrueerimist, kui tegevuse kulud moodustavad vähemalt 50% uue samaväärse ehitise väärtusest. Asendusinvesteeringuks ei loeta ka üle kümne aasta vanuse seadme ja tehnoloogia asendamist uue seadme ja tehnoloogiaga.
(7) Lõikes 6 nimetatud tootmisvõimsuseks loetakse taotlejale kuuluvate sama liiki seadmete tootmisvõimsus kokku.
§ 7. Nõuded investeeringuobjekti hinnapakkumuse kohta
(1) Kui investeeringuobjekti käibemaksuta maksumus ületab 30 000 eurot, on taotleja investeeringuobjekti kohta saanud vähemalt kolm võrreldavat hinnapakkumust koos tehniliste tingimuste loeteluga, mis osutavad tehnilisele spetsifikatsioonile (edaspidi investeeringuobjekti hinnapakkumus).
(2) Kui investeeringuobjekti käibemaksuta maksumus ei ületa 30 000 eurot või kui asjaomases valdkonnas on ainult üks teenuse pakkuja, on taotleja investeeringuobjekti kohta saanud vähemalt ühe investeeringuobjekti hinnapakkumuse.
(3) Kui taotleja taotleb toetust ehitise rekonstrueerimiseks, sisaldab investeeringuobjekti hinnapakkumus ka uue samaväärse ehitise püstitamise hinda.
(4) Kui taotleja taotleb toetust kasutatud seadme ostmiseks, sisaldab investeeringuobjekti hinnapakkumus ka uue samaväärse seadme hinda.
(5) Väljavalitud investeeringuobjekti hinnapakkumus ei tohi olla põhjendamatult kõrge võrreldes tavaliselt sarnase tegevuse ja investeeringuobjekti eest tasutava hinnaga. Kui taotleja ei ole valinud odavaimat hinnapakkumust, põhjendab ta tehtud valikut.
(6) Investeeringuobjekti hinnapakkumusel on iga tegevuse ja investeeringuobjekti hind eraldi välja toodud.
(7) Kui taotleja ei ole saanud nõutud arvu investeeringuobjekti hinnapakkumusi, põhjendab ta seda.
(8) Hinnapakkuja ning tema osanik, aktsionär või liige ei tohi olla taotleja liige ega kuuluda taotleja juhatusse ega olla taotleja liikme osanik, aktsionär või liige ega kuuluda selle juhatusse või nõukokku, välja arvatud juhul, kui ostetavat teenust või tööd pakub või kaupa müüb ainult üks isik. Taotleja ja tema liige ei tohi olla hinnapakkuja osanik, aktsionär või liige ega kuuluda selle juhatusse või nõukokku, välja arvatud juhul, kui ostetavat teenust või tööd pakub või kaupa müüb ainult üks isik.
§ 8. Toetuse määr ja suurus
(1) Toetust antakse kuni 50% toetatava tegevuse abikõlbliku kulu maksumusest.
(2) Kui taotleja on saanud sama investeeringuobjekti kohta tagastatavat riigiabi või vähese tähtsusega abi, ei tohi mikro- ja väikese suurusega ettevõtja puhul toetuse suurus koos tagastatava riigiabi või vähese tähtsusega abiga ületada 70% toetatava tegevuse abikõlbliku kulu maksumusest ning keskmise suurusega ettevõtja puhul 60% toetatava tegevuse abikõlbliku kulu maksumusest. Kui taotleja on saanud Tallinnas ja Harjumaal asuva sama investeeringuobjekti kohta tagastatavat riigiabi või vähese tähtsusega abi, ei tohi mikro- ja väikese suurusega ettevõtja puhul toetuse suurus koos tagastatava riigiabi või vähese tähtsusega abiga ületada 60% toetatava tegevuse abikõlbliku kulu maksumusest ning keskmise suurusega ettevõtja puhul 50% toetatava tegevuse abikõlbliku kulu maksumusest.
(3) Toetuse maksimaalne suurus ühe taotleja kohta arengukava programmiperioodi jooksul on 1 920 000 eurot.
(4) Tootmishoone püstitamiseks toetuse taotlemise korral on toetuse maksimaalne suurus ühe taotleja kohta kogu arengukava programmiperioodi jooksul 640 000 eurot.
(5) Kui toetust taotlevad kaks või enam taotlejat ühiselt, võib iga taotleja taotleda toetust lõikes 1 sätestatud määral.
§ 9. Taotluse esitamine ja taotluse esitamise tähtaeg
(1) Taotleja esitab toetuse taotlemiseks selleks ettenähtud tähtajal PRIAle lisas 1 toodud vormi kohase avalduse ja lisas 2 toodud vormi kohase äriplaani ning neis esitatud andmeid tõendavad dokumendid (edaspidi taotlus). Lisaks esitab taotleja PRIAle lisas 1 toodud vormi kohase avalduse ja lisas 2 toodud vormi kohase äriplaani elektroonselt Microsoft Exceli tarkvaraga töödeldavas vormingus.
(2) PRIA teatab taotluse esitamise tähtaja väljaandes Ametlikud Teadaanded.
§ 10. Nõuded taotluse kohta
(1) Taotleja esitab toetuse taotlemiseks PRIAle avalduse ja äriplaani ning neis esitatud andmeid tõendavad dokumendid, mis on loetletud lõigetes 2–4.
(2) Taotleja esitab oma nõuetekohasust ning raamatupidamise andmeid ja maksukohustuslasele esitatud nõuete täitmist tõendavad järgmised dokumendid:
1) kui taotleja ettevõte on tunnustatud „Toiduseaduse” alusel või tunnustatud või registreeritud „Söödaseaduse” alusel, siis Veterinaar- ja Toiduameti (edaspidi VTA) õiend, milles antakse hinnang kavandatava investeeringuobjekti investeeringujärgse nõuetekohasuse kohta;
2) taotluse esitamise aastale vahetult eelnenud majandusaasta kinnitatud majandusaasta aruande ärakiri, mis kajastab tema vähemalt kuue kuu tegevust, kui majandusaasta aruanne ei ole esitatud äriregistrisse;
3) kui taotleja kuulub kontserni, siis taotluse esitamise aastale vahetult eelnenud majandusaasta kinnitatud majandusaasta konsolideeritud aruande ärakiri.
(3) Lõike 2 punktides 2 ja 3 nimetatud dokumente ei pea esitama taotleja, kelle majandusaasta lõppeb vähem kui 60 tööpäeva enne § 9 lõike 2 kohaselt teatatud taotluse esitamise tähtaja viimast päeva.
(4) Taotleja esitab kavandatava investeeringuobjekti nõuetekohasust tõendavad järgmised dokumendid:
1) kasutatud seadme ostmise korral seadme hinnapakkuja kinnitus selle kohta, et ostetav seade ei ole toodetud rohkem kui kolm aastat tagasi, selle ostmiseks ei ole saadud varem toetust riigieelarvelistest või muudest Euroopa Liidu või välisvahenditest või muud tagastamatut riigiabi või vähese tähtsusega abi ning nimetud seadme hind ei ületa selle turuväärtust ja on uue samaväärse seadme hinnast madalam;
2) paragrahvi 7 lõikes 1 nimetatud juhul vähemalt kolme hinnapakkuja investeeringuobjekti hinnapakkumuse ärakiri ning § 7 lõikes 2 nimetatud juhul vähemalt ühe hinnapakkuja investeeringuobjekti hinnapakkumuse ärakiri;
3) paragrahvi 7 lõikes 1 nimetatud juhul lisas 3 toodud vormi kohane hinnavõrdlustabel, kusjuures väljavalitud investeeringuobjekti hinnapakkumus peab olema objektiivselt põhjendatud;
4) paragrahvi 4 lõike 1 punktis 2 nimetatud hoone, punktis 3 nimetatud hoone ja rajatise ning punktis 5 nimetatud puhastusseadme puhul ehitusloa ärakiri, kui ehitusluba on nõutav „Ehitusseaduse” kohaselt;
5) paragrahvi 4 lõike 1 punktis 2 nimetatud hoone, punktis 3 nimetatud hoone ja rajatise ning punktis 5 nimetatud puhastusseadme puhul ärakiri ehitusprojekti joonistest ehitise üldvaadete kohta koos ehitusprojekti seletuskirjaga, kui see on nõutav ehitusloa saamiseks;
6) ärakiri dokumendist, mis tõendab, et ehitis, mida kavandatakse ehitada, ja selle alune maa kuuluvad taotleja omandisse või on nimetatud maale taotleja kasuks seatud hoonestusõigus vähemalt viieks aastaks arvates PRIA poolt viimase toetusosa väljamaksmisest, ning ehitis, kuhu toetuse abil ostetav seade paigaldatakse või kus seda kasutatakse, kuulub taotleja omandisse või on antud taotlejale õiguslikul alusel kasutamiseks vähemalt viieks aastaks arvates PRIA poolt viimase toetusosa väljamaksmisest;
7) paragrahvi 4 lõike 1 punktides 2, 3 ja 5 nimetatud tegevuste puhul kaasomaniku kirjalik nõusolek investeeringu tegemiseks, kui investeeringuobjekt, mille kohta toetust taotletakse, asub kaasomandis oleval maal;
8) keskkonnamõju hindamise aruanne, kui see on nõutav „Keskkonnamõju hindamise ja keskkonnajuhtimissüsteemi seaduse” kohaselt.
(5) Taotleja võib ettenähtud tähtajal esitada vaid ühe taotluse.
(6) Kui toetust taotlevad kaks või enam taotlejat ühiselt, esitavad taotlejad ühise taotluse ning lõikes 4 nimetatud dokumendid, kuid avalduse ja äriplaani ning lõikes 2 nimetatud dokumendid esitab iga taotleja taotluse juurde eraldi.
§ 11. Taotluse vastuvõtmine
PRIA kontrollib taotluse esitamisel nõutavate dokumentide olemasolu ja taotluse tähtaegset esitamist.
§ 12. Taotleja ja taotluse nõuetele vastavuse kontrollimine
(1) PRIA kontrollib taotluse nõuetele vastavust ja selles esitatud andmete õigsust ning taotleja, kavandatava tegevuse ja investeeringuobjekti vastavust määruses sätestatud nõuetele.
(2) Äriplaanis esitatud kavandatavate majandusaastate kohta käivate prognooside täitmise võimalikkuse hindamiseks on PRIAl õigus kasutada eksperti.
(3) Taotleja ja taotlus vastavad toetuse saamiseks esitatud nõuetele, kui:
2) ei esine „Euroopa liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse” § 62 lõikes 2 nimetatud asjaolusid;
(4) Kui taotleja majandusaasta lõppeb vähem kui 60 tööpäeva enne § 9 lõike 2 kohaselt teatatud taotluse esitamise tähtaja viimast päeva, siis loetakse, et taotleja vastab nõuetele, mille täitmist kontrollitakse tema majandusaasta aruande alusel, kui nimetatud nõuded on täidetud taotluse esitamise aastale vahetult eelnenud teise majandusaasta kinnitatud majandusaasta aruande kohaselt.
(5) Kui taotleja ja taotluse nõuetele vastavuse kontrollimise käigus tehakse kindlaks, et taotleja või taotlus ei vasta nõuetele, teeb PRIA „Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse” § 62 lõike 2 kohaselt taotluse rahuldamata jätmise otsuse.
§ 13. Taotluste hindamine ja taotluste paremusjärjestuse koostamine
(1) Kui kõigi nõuetele vastavate taotluste rahastamise summa ületab toetatava tegevuse rahastamise eelarve, hindab PRIA nõuetele vastavaid taotlusi lisas 4 sätestatud hindamiskriteeriumide põhjal, andes taotlusele hindepunkte lisa 4 kohaselt.
(2) Esmalt hindab PRIA nende taotlejate taotlusi, kes on tunnustatud piimaveiste, lehmapiima ja selle töötlemisel saadud toote või mahepõllumajandusliku tootmisviisi kohta ja taotlevad toetust toiduainete ja sööda töötlemiseks. Kui pärast nimetatud nõuetele vastavate taotluste rahuldamist jääb toetatava tegevuse rahastamise eelarvest vahendeid üle, hindab PRIA muude taotlejate taotlusi.
(3) Lõikes 2 nimetatud taotlejate kohta koostatakse hindamistulemuste alusel eraldi taotluste paremusjärjestus.
(4) Taotluste paremusjärjestuse koostamisel loetakse paremaks suurema hindepunktide summa saanud taotlus.
(5) Võrdsete näitajatega taotluste puhul eelistatakse „Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse” § 60 lõike 3 alusel taotlust, milles taotletav toetuse summa on väiksem.
(6) Kui toetust taotlevad kaks või enam taotlejat ühiselt, siis hinnatakse iga hindamiskriteeriumi alusel kõiki taotlejaid eraldi ja taotluse hindepunktide summa saamiseks arvutatakse taotlejate hindepunktide aritmeetiline keskmine.
(1) Kui kõigi nõuetele vastavate taotluste rahastamise summa ei ületa toetatava tegevuse rahastamise eelarvet, rahuldatakse kõik nõuetele vastavad taotlused „Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse” § 62 lõike 1 alusel.
(2) Kui kõigi nõuetele vastavate taotluste rahastamise summa ületab toetatava tegevuse rahastamise eelarve, rahuldatakse taotluste hindamise tulemusel koostatud taotluste paremusjärjestuste alusel parimad taotlused „Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse” § 60 lõike 5 punkti 2 alusel.
(3) Kui taotluse täies ulatuses rahuldamine ei ole võimalik või põhjendatud, võib PRIA teha taotluse osalise rahuldamise otsuse „Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse” § 62 lõike 4 alusel.
(4) PRIA teeb lõigetes 1 ja 2 nimetatud taotluse rahuldamise otsuse, lõikes 3 nimetatud taotluse osalise rahuldamise otsuse või „Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse” § 62 lõike 2 või 4 alusel taotluse rahuldamata jätmise otsuse 100 tööpäeva jooksul alates taotluse esitamise tähtaja viimasest päevast.
§ 15. Muudatustest teavitamine
(1) Taotleja või toetuse saaja teavitab alates taotluse esitamisest kuni viie aasta möödumiseni arvates PRIA poolt viimase toetusosa väljamaksmisest viivitamata PRIAt kirjalikult:
2) ettevõtja ühinemisest, jagunemisest ja lõpetamisest ning ettevõtte või selle osa üleminekust.
(2) Taotleja või toetuse saaja teavitab alates taotluse esitamisest kuni viie aasta möödumiseni arvates PRIA poolt viimase toetusosa väljamaksmisest viivitamata PRIAt kirjalikult nõusoleku saamiseks:
1) tegevuse või investeeringuobjektiga seotud muudatusest;
2) toetuse saamise või kasutamisega seotud muust asjaolust, mille tõttu taotluses esitatud andmed ei ole enam täielikud või õiged.
§ 16. Nõuded toetuse saajale
(1) Toetuse saaja teeb investeeringu ja esitab investeeringu tegemist tõendavad dokumendid kuni kaheksas osas ühe taotluse kohta kahe aasta jooksul arvates PRIA poolt taotluse rahuldamise otsuse tegemisest, kuid hiljemalt 31. detsembril 2014. aastal.
(2) Toetuse saaja teeb kavandatavast investeeringust osa, mille maksumus moodustab vähemalt 25% kogu investeeringu abikõlblikust maksumusest, ja esitab selle tegemist tõendavad dokumendid kuue kuu jooksul arvates PRIA poolt taotluse rahuldamise otsuse tegemisest.
(3) Kui toetuse saaja on investeeringu tegemist alustanud, kuid lõikes 2 nimetatud mahus investeeringu tegemist takistab toetuse saaja tahtest sõltumatu asjaolu, millest on PRIAt viivitamata teavitatud, esitab ta lõikes 2 nimetatud tähtajal koos investeeringu tegemist tõendavate dokumentidega tõendid toetuse saaja tahtest sõltumatu asjaolu esinemise ja lõikes 1 nimetatud tähtajal kogu investeeringu tegemise võimalikkuse kohta.
(4) Kui investeeringu senise tegemise asjaolusid ja toetuse saaja olukorda hinnates on PRIA veendunud, et kogu investeeringu tegemine lõikes 1 nimetatud tähtajal ei ole võimalik, muudab PRIA Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse § 62 lõike 4 kohaselt taotluse rahuldamise otsust või jätab sama seaduse § 62 lõike 5 alusel toetuse välja maksmata ja tunnistab taotluse rahuldamise otsuse kehtetuks.
(5) Toetuse saaja on kohustatud:
1) investeeringuobjekti säilitama ja sihipäraselt kasutama vähemalt viie aasta jooksul arvates PRIA poolt viimase toetusosa väljamaksmisest;
2) saadud toetusraha mittesihipärase kasutamise korral PRIA nõudmisel tagasi maksma;
3) võimaldama teostada toetuse sihipärase ja tähtaegse kasutamise üle järelevalvet;
4) eristama selgelt oma raamatupidamises toetuse kasutamisega seotud kulud ning neid kajastavad kulu- ja maksedokumendid muudest kulu- ja maksedokumentidest.
(6) Kui toetuse saaja korraldab oma majandustegevuse ümber selliselt, et lõpetab põllumajandustoodete töötlemise ja annab toetuse abil soetatud investeeringuobjekti üle ettevõtjale, kelle üle ta omab valitsevat mõju, või ettevõtjale, kes omab tema üle valitsevat mõju (edaspidi ülevõtja) ning üleandmine ei kahjusta Euroopa Liidu õigusaktides, määruses ja arengukavas sätestatud toetuse andmise eesmärki ja ülevõtjale määratud toetus kokku ei ületa §-s 8 taotleja kohta sätestatud toetuse määra ja suurust, loetakse lõike 5 punktis 1 nimetatud investeeringuobjekti säilitamise ja sihipärase kasutamise kohustus täidetuks, kui seda kohustust täidab ülevõtja.
(7) Lõikes 6 nimetatud toetuse saaja ja ülevõtja esitavad investeeringuobjekti säilitamise ja sihipärase kasutamise kohustuse üleandmise kohta nõusoleku saamiseks PRIAle avalduse koos järgmiste dokumentidega:
1) kokkulepe investeeringuobjekti üleandmise kohta ning toetuse saaja kinnitus majandustegevuse ümberkorraldamise kohta;
2) allkirjastatud kinnitus investeeringuobjekti säilitamise ja sihipärase kasutamise kohustuse ülevõtmise kohta, millest nähtub ülevõetav investeeringuobjekt ja selle sihipärase kasutamise lõpptähtaeg.
(8) PRIA otsustab nõusoleku andmise 20 tööpäeva jooksul lõikes 7 nimetatud nõuetekohaste dokumentide saamisest arvates. Kui PRIA annab nõusoleku investeeringuobjekti säilitamise ja sihipärase kasutamise kohustuse üleandmiseks, loetakse investeeringuobjekti ülevõtmisest alates toetuse saajaks investeeringuobjekti üle võtnud isik.
§ 17. Investeeringu tegemist tõendavate dokumentide esitamine
(1) PRIA poolt toetuse väljamaksmiseks esitab toetuse saaja pärast investeeringu täielikku või osaliselt tegemist ja selle eest täielikult või osaliselt tasumist PRIAle lisas 5 toodud vormi kohase kuludeklaratsiooni koos järgmiste dokumentidega:
1) selle isiku, kellelt toetuse saaja tellis teenuse või töö või ostis kaupa, väljastatud arve-saatelehe või arve ärakiri;
2) punktis 1 nimetatud arve-saatelehe või arve ärakirjal märgitud rahalise kohustuse tasumist tõendav maksekorralduse ärakiri või väljatrükk või arvelduskonto väljavõte;
3) selle isiku, kellelt toetuse saaja tellis teenuse või töö, väljastatud osutatud teenuse või tehtud töö üleandmist-vastuvõtmist tõendava dokumendi ärakiri, kui investeeringuobjektiks on ehitis.
(2) PRIA poolt toetuse väljamaksmiseks esitab toetuse saaja kapitalirendi (liisingu) puhul PRIAle pärast investeeringu täielikku või osaliselt tegemist ja selle eest täielikult või osaliselt tasumist kapitalirendi lepingus ettenähtud korras kuludeklaratsiooni koos järgmiste dokumentidega:
1) selle isiku, kellelt kapitalirendile andja tellis teenuse või töö või ostis kaupa, väljastatud arve-saatelehe või arve ärakiri;
2) kapitalirendile andja ja toetuse saaja vahel sõlmitud kapitalirendi lepingu ja maksegraafiku ärakiri;
3) punktis 1 nimetatud arve-saatelehe või arve ärakirjal märgitud rahalise kohustuse tasumist tõendava maksekorralduse ärakiri või väljatrükk või arvelduskonto väljavõte.
(3) Kapitalirendile andja on „Krediidiasutuste seaduse” alusel ja korras tegutsev krediidiasutus või tema konsolideerimisgruppi kuuluv finantseerimisasutus.
(4) Lõike 1 punktis 1 ja lõike 2 punktis 1 nimetatud arve-saatelehe või arve ärakirjal ning lõike 1 punktis 3 nimetatud üleandmist-vastuvõtmist tõendava dokumendi ärakirjal näidatud tehingu sisu peab vastama arve väljastanud isiku hinnapakkumusele.
§ 18. Toetuse maksmine ja toetuse maksmisest keeldumine
(1) PRIA otsustab toetuse maksmise sellise aja jooksul, et toetusraha oleks võimalik kanda toetuse saaja arvelduskontole või kapitalirendi puhul toetuse saaja nimetatud kapitalirendile andja arvelduskontole kolme kuu jooksul arvates § 16 lõigetes 1 ja 2 nimetatud nõuetekohaste dokumentide saamisest.
(2) PRIA jätab toetuse maksmata „Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse” § 62 lõike 5 teises lauses sätestatud juhtudel.
§ 19. Tegevuse rahastamine enne kulutuste tegemist
(1) Toetatava tegevuse elluviimist võib Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse § 621 kohaselt riigieelarvelistest vahenditest rahastada pärast taotluse rahuldamise otsuse tegemist enne töö, teenuse või vara soetamise eest tasumist tagatist nõudmata, kui töö või teenus on lõpetatud või vara on üle antud ning toetuse saaja on need vastu võtnud ja nende eest tasunud vähemalt omafinantseeringuga võrdse summa ning kui toetuse saaja on piisavalt usaldusväärne. Nimetatud rahastamisviisi ei kohaldata kapitalirendi puhul.
(2) Lõike 1 kohaselt tegevuse elluviimise rahastamist sooviv toetuse saaja esitab pärast investeeringu täielikku või osaliselt tegemist PRIAle lisas 5 toodud vormi kohase kuludeklaratsiooni koos § 17 lõikes 1 nimetatud dokumentidega.
(3) PRIA teeb toetuse saaja tegevuse elluviimise rahastamise otsuse sellise aja jooksul, et nimetatud otsuse alusel makstav raha oleks võimalik kanda toetuse saaja arvelduskontole kolme kuu jooksul arvates lõikes 2 nimetatud nõuetekohaste dokumentide saamisest, arvestades seejuures toetuse saaja usaldusväärsust.
(4) [Kehtetu - RT I, 27.07.2012, 9 - jõust. 30.07.2012]
(5) Paragrahvi 17 lõike 1 punktis 1 nimetatud arve-saatelehel või arvel märgitud toetatava tegevuse abikõlblike kulude eest peab olema tasutud ning lisas 5 toodud vormi kohane kuludeklaratsioon koos § 17 lõike 1 punktis 2 nimetatud dokumendiga peab olema esitatud PRIAle seitsme tööpäeva jooksul tegevuse elluviimise rahastamise otsuse alusel makstud raha laekumisest arvates.
(6) PRIA teeb toetuse maksmise otsuse 25 tööpäeva jooksul lõikes 5 nimetatud nõuetekohaste dokumentide saamisest arvates.
(7) [Kehtetu - RT I, 27.07.2012, 9 - jõust. 30.07.2012]
Määruse alusel esitatud dokumente taotlejale ei tagastata. Toetuse taotlemisega ja investeeringu tegemisega seotud dokumente säilitatakse PRIAs kuni 2025. aasta 31. detsembrini.
§ 21. Rakendussätted
(1) Paragrahvi 6 lõiget 5 kohaldatakse üksnes 2011. aastal taotluse esitamise tähtajal toetuse taotlemise korral.
(2) Kuni 31. detsembrini 2011 esitab PRIA Tarbijakaitseametile pärast taotluse esitamise tähtaja viimast päeva nimekirja kõikide taotlejate kohta. Tarbijakaitseamet teavitab PRIAt tarbijakaitsenõudeid rikkunud taotlejatest, kelle süüteo toimepanemise eest mõistetud või määratud karistuse andmed ei ole taotluse esitamise tähtpäevale järgneva päeva seisuga karistusregistrist kustutatud.
(3) Kuni 31. detsembrini 2011 esitab PRIA Keskkonnainspektsioonile pärast taotluse esitamise tähtaja viimast päeva nimekirja kõikide taotlejate kohta. Keskkonnainspektsioon teavitab PRIAt keskkonnanõudeid rikkunud taotlejatest, kelle süüteo toimepanemise eest mõistetud või määratud karistuse andmed ei ole taotluse esitamise tähtpäevale järgneva päeva seisuga karistusregistrist kustutatud.
(4) Kuni 31. detsembrini 2011 esitab PRIA VTAle pärast taotluse esitamise tähtaja viimast päeva nimekirja kõikide taotlejate kohta. VTA teavitab PRIAt toidu- ja söödaohutuse, looma- ja taimetervise ning loomade heaolu nõudeid rikkunud taotlejatest, kelle süüteo toimepanemise eest mõistetud või määratud karistuse andmed ei ole taotluse esitamise tähtpäevale järgneva päeva seisuga karistusregistrist kustutatud.
(5) Paragrahvi 16 lõikeid 2–4 ei kohaldata enne 2012. aastat toetust taotlenud toetuse saaja suhtes.
(6) 2013. aastal võib toetust taotleda taotleja, kes on tootjarühmana tunnustatud piimaveiste, lehmapiima ja selle töötlemisel saadud toote või mahepõllumajandusliku tootmisviisi kohta.
[RT I, 12.03.2013, 2 - jõust. 15.03.2013]
(7) 2013. aastal toetatakse piimandussektori ja mahepõllumajandustootmise kohandumist uute väljakutsetega ning toetust ei saa taotleda turustamiseks vajaliku investeeringu tegemiseks.
Lisa 1 Investeeringutoetuse avaldus
Lisa 2 Investeeringutoetuse äriplaan
Lisa 3 Hinnapakkumuste võrdlustabel parima pakkumuse valimiseks
Lisa 4 Taotluse hindamise kriteeriumid
Lisa 5 Kuludeklaratsioon investeeringuks tehtud kulutuste deklareerimiseks