text:
Kokku: 37| Näitan: 1 - 20
2-17-16878/97 Riigikohtu tsiviilkolleegium 08.05.2019
TsMS § 186 lg 1
TsMS § 182 lg 2 p 3
Kui ei ole TsMS § 182 lg 2 p-des 1, 2 või 3 sätestatud menetlusabi andmist välistavat alust, siis on TsMS § 181 lg 1 p-s 1 sätestatud menetlusabi andmise eelduste kontrollimisel võimalik TsMS 186 lg 1 järgi menetlusabi taotleja perekonnaliikmete sissetulekut ja muid sättes loetletud asjaolusid arvestades otsustada, kas vabastada taotleja täielikult või osaliselt menetluskulude kandmisest, määrata menetluskulude tasumine osamaksetena või jätta taotlus rahuldamata. (p 10) TsMS § 186 võimaldab arvestada taotleja majandusliku seisundi hindamisel arvestada ka taotleja abikaasa sissetulekut ning eeldada, et osa pere igakuistest kuludest kaetakse abikaasa sissetuleku arvel. TsMS § 186 lg 1 põhjal ei saa teha järeldust, et taotlejaga koos elav perekonnaliige peaks oma pere kulutuste kandmisest üle jääva sissetulekuga lisaks vastutama taotlejaga seotud õigusvaidluse kulude katmise eest. Abikaasa sissetuleku või selle osa arvestamist tuleb põhjendada. (p 11)
Riigikohus on tunnistanud põhiseadusega vastuolus olevaks ja kehtetuks TsMS § 183 lg 1 esimese lause osas, milles see välistab menetlusabi andmise tsiviilkohtumenetluses apellatsioonkaebuselt riigilõivu tasumisest täielikult või osaliselt vabastamiseks sättes nimetatud kriteeriumitele mittevastavale Eesti eraõiguslikule juriidilisele isikule (vt ka Riigikohtu 12. aprilli 2011. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-62-10, p 58). Seega on eraõiguslikul juriidilisel isikul võimalik taotleda menetlusabi apellatsioonkaebuselt riigilõivu tasumisest vabastamiseks. (p 10) TsMS § 181 lg 1 ja § 183 lg 1 kohaselt võib juriidilisele isikule anda apellatsioonkaebuselt riigilõivu tasumisest täielikult või osaliselt vabastamiseks menetlusabi, kui taotleja ei suuda eeldatavasti menetluskulusid oma vara arvel katta või suudab neid tasuda üksnes osaliselt või osamaksetena ning on piisav alus eeldada, et kavandatav menetluses osalemine on edukas. Eraõigusliku juriidilise isiku puhul on menetlusabi andmisest keeldumise alus mh TsMS § 182 lg 2 p-s 2 sätestatu, mille järgi ei anta menetlusabi, kui taotleja saab menetluskulud kanda oma olemasoleva ja suuremate raskusteta müüdava vara arvel, millele saab seaduse kohaselt pöörata sissenõude (vt ka Riigikohtu 12. aprilli 2011. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-62-10). Menetlusabi võib taotleda vaid juhul, kui ei saa eeldada, et riigilõivu kannaks asja suhtes varalist huvi omavad isikud, nagu juriidilise isiku liikmed, osanikud või aktsionärid (vt ka Riigikohtu 12. aprilli 2011. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-62-10, p 62.2; Riigikohtu 15. märtsi 2017. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-95-16, p 8). (p 11)
TsMS § 191 lg 1 esimene lause on kohaldatav ka eraõigusliku juriidilise isiku menetlusabi taotluse lahendamisel (vt ka Riigikohtu 12. aprilli 2011. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-62-10, p 62.4). (p 9) Riigikohus on tunnistanud põhiseadusega vastuolus olevaks ja kehtetuks TsMS § 183 lg 1 esimese lause osas, milles see välistab menetlusabi andmise tsiviilkohtumenetluses apellatsioonkaebuselt riigilõivu tasumisest täielikult või osaliselt vabastamiseks sättes nimetatud kriteeriumitele mittevastavale Eesti eraõiguslikule juriidilisele isikule (vt ka Riigikohtu 12. aprilli 2011. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-62-10, p 58). Seega on eraõiguslikul juriidilisel isikul võimalik taotleda menetlusabi apellatsioonkaebuselt riigilõivu tasumisest vabastamiseks. (p 10) TsMS § 181 lg 1 ja § 183 lg 1 kohaselt võib juriidilisele isikule anda apellatsioonkaebuselt riigilõivu tasumisest täielikult või osaliselt vabastamiseks menetlusabi, kui taotleja ei suuda eeldatavasti menetluskulusid oma vara arvel katta või suudab neid tasuda üksnes osaliselt või osamaksetena ning on piisav alus eeldada, et kavandatav menetluses osalemine on edukas. Eraõigusliku juriidilise isiku puhul on menetlusabi andmisest keeldumise alus mh TsMS § 182 lg 2 p-s 2 sätestatu, mille järgi ei anta menetlusabi, kui taotleja saab menetluskulud kanda oma olemasoleva ja suuremate raskusteta müüdava vara arvel, millele saab seaduse kohaselt pöörata sissenõude (vt ka Riigikohtu 12. aprilli 2011. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-62-10). Menetlusabi võib taotleda vaid juhul, kui ei saa eeldada, et riigilõivu kannaks asja suhtes varalist huvi omavad isikud, nagu juriidilise isiku liikmed, osanikud või aktsionärid (vt ka Riigikohtu 12. aprilli 2011. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-62-10, p 62.2; Riigikohtu 15. märtsi 2017. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-95-16, p 8). (p 11)
5-18-1/8 Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium 12.04.2018
TsMS § 181 lg 3 1
TsMS § 182 lg 2 p 1, mis ei võimalda menetlusabi andmise otsustamisel sissetulekutest maha arvata seaduses nimetamata vältimatuid kulutusi, riivab PS § 15 lg-st 1 tulenevat õigust pöörduda kohtusse (sarnaselt halduskohtumenetluses kehtinud ning põhiseadusega vastuolus olevaks ja kehtetuks tunnistatud piiranguga, vt RKÜK otsus asjas nr 3-3-1-35-15). Samas on tsiviilkohtumenetluse ja halduskohtumenetluse vahel olulised erinevused, mille tõttu on TsMS § 182 lg 2 p-s 1 sisalduvast piirangust tingitud kohtusse pöördumise põhiõiguse riive tsiviilkohtumenetluse kontekstis mõõdukas ja seega põhiseaduspärane. Piirang, mis välistab selles sättes nimetamata vältimatute kulutuste arvesse võtmise menetlusabi andmise üle otsustamisel, ei riku PS § 15 lg-s 1 sätestatud õigust pöörduda kohtusse. (p-d 14, 15 ja 17; vt ka p 16)
Sarnaselt halduskohtumenetluses kehtinud ning põhiseadusega vastuolus olevaks ja kehtetuks tunnistatud piiranguga (HKMS § 112 lg 1 p 1, vt RKÜK otsus asjas nr 3-3-1-35-15) riivab ka TsMS § 182 lg 2 p 1, mis ei võimalda menetlusabi andmise otsustamisel sissetulekutest maha arvata seaduses nimetamata vältimatuid kulutusi, PS § 15 lg-st 1 tulenevat õigust pöörduda kohtusse. Samas on tsiviilkohtumenetluse ja halduskohtumenetluse vahel olulised erinevused, mille tõttu on TsMS § 182 lg 2 p-s 1 sisalduvast piirangust tingitud kohtusse pöördumise põhiõiguse riive tsiviilkohtumenetluse kontekstis mõõdukas ja seega põhiseaduspärane. Piirang, mis välistab selles sättes nimetamata vältimatute kulutuste arvesse võtmise menetlusabi andmise üle otsustamisel, ei riku PS § 15 lg-s 1 sätestatud õigust pöörduda kohtusse. (p-d 14, 15 ja 17) Lisaks menetlusökonoomiale on praegu PS § 15 lg 1 riive teiseks eesmärgiks menetlusosaliste õigusemõistmise kulutuste kandmisest osavõtu tagamine (vt RKÜK otsus asjas nr 3-2-1-62-10, p 45), samas kui halduskohtumenetluse puhul oli selleks eesmärgiks jätta menetluskulud vaid osaliselt menetlusosaliste kanda (RKÜK otsus asjas nr 3-3-1-35-15, p-d 32, 35 ja 45). Samuti tuleb riive mõõdukuse hindamisel pidada menetlusosaliste õigusemõistmise kulutuste kandmisest osavõtu põhimõtet halduskohtumenetlusega võrreldes kaalukamaks (vrd otsused asjas nr 3-3-1-35-15, p-d 35 ja 45, ning asjas nr 3-2-1-62-10, p 45). Lisaks puudus halduskohtumenetluses võimalus määrata riigilõivu tasumine osamaksetena ka juhul, kui menetlusabi taotleja majandusliku seisundi tõttu ei olnud alust talle menetlusabi anda (vt RKHK määrus asjas nr 3-3-1-35-15, p 11.3). TsMS § 181 lg-s 3^1 kohtutele antud avar otsustusvabadus osamaksete suuruse ja tasumise tähtaegade määramisel koos selle üle toimuva kohtuliku kontrolliga (vt TsMS § 191 lg 1) vähendab arvestatavalt kohtusse pöördumise õiguse riive intensiivsust. Riigilõivu osamaksetena tasumise korral peab kohus avalduse menetlusse võtma pärast esimese osamakse tasumist (vt RKTK määrus asjas nr 3-2-1-67-16, p-d 14 ja 15). Kui isik on esimese osamakse tasunud ja kohus on tema avalduse menetlusse võtnud, siis on ta saanud ka kasutada PS § 15 lg-s 1 antud õigust pöörduda kohtusse. Selles regulatsioonis seisneb ka olulisim erinevus Riigikohtu üldkogu otsuse ajal kehtinud halduskohtumenetluse sätetest. (p 16)
3-2-1-5-17 Riigikohus 29.03.2017
TsMS § 182 lg 2
Vt otsuse p 8 (vt ka RKTKm nr 3-2-1-164-12, p 15; RKTKm nr 3-2-1-146-12, p 8; RKTKm nr 3-2-1-159-10, p 9; RKTKm nr 3-2-1-106-06, p 12) Üksnes sellest, et menetlusabi taotleja on erinevates äriühingutes juhatuse liige, ei saa järeldada, et tal on võimalik riigilõivu tasuda, sest ÄS-i sätetest ei tulene, et osaühingu juhatuse liikmel on alati õigus saada tasu. (p 11) Menetlusabi andmisel taotleja majandusliku seisundi hindamisel ei saa taotleja abikaasa varana arvesse võtta äriühingu jaotamata kasumit, kus taotleja abikaasa on ainuosanik, sest see ei ole taotleja abikaasa likviidne vara, mida tuleb TsMS § 186 lg 1 mõttes arvesse võtta. Sellel ei ole tegelikku mõju taotleja majanduslikule seisundile ja võimele menetluskulusid tasuda. (p 12)
Üksnes asjaolust, et TsMS § 183 lg 1 esimene lause on varasemalt tunnistatud põhiseadusega vastuolus olevaks ja kehtetuks osas, mis välistab menetlusabi andmise selles sättes märgitud kriteeriumitele mittevastavatele eraõiguslikele juriidilistele isikutele apellatsioonkaebuselt riigilõivu tasumisest täielikult või osaliselt vabastamiseks, ei saa järeldada, et RÕS § 6 lg-s 3 sisalduv sarnane juriidilistele isikutele riigi õigusabi andmist piirav regulatsioon on põhiseadusega vastuolus. TsMS § 183 lg 1 esimeses lauses sisalduv regulatsioon tunnistati osaliselt põhiseaduse vastaseks kehtetuks, kuna see rikkus kõrgete riigilõivumäärade kontekstis eraõiguslike juriidiliste isikute edasikaebeõigust. (p 12) Riigi õigusabi taotlemise võimaluse puudumine ei piira põhiseadusvastaselt edasikaebeõiguse teostamist. Apellatsioonkaebuselt riigilõivu tasumata jätmisel ei võta kohus TsMS § 637 lg 1 p 3 järgi apellatsioonkaebust menetlusse, st riigilõivu tasumiseks menetlusabi taotlemise võimaluse puudumine võib tähendada, et isik ei suuda riigilõivu tasuda ning talle ei ole tagatud edasikaebeõigust. Riigi õigusabi taotlemise võimaluse puudumine ei riku hageja edasikaebeõigust, kuivõrd tal on võimalik ringkonnakohtu menetluses osaleda oma seadusliku esindaja kaudu, mh esitada apellatsioonkaebus (TsMS § 217 lg 3, TsÜS § 34 lg 1). (p 13)
Vt otsuse p 8 (vt ka RKÜKo nr 3-2-1-62-10, p 62.2.) Eraõigusliku juriidilise isiku puhul on analoogia alusel võimalik kohaldada osaliselt ka TsMS § 183 lg-t 2 ning juriidiline isik saab menetlusabi taotleda vaid juhul, kui ei saa eeldada, et riigilõivu kannaksid asja suhtes varalist huvi omavad isikud, nagu juriidilise isiku osanikud ja aktsionärid (Riigikohtu 12. aprilli 2011. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-62-10, p 62.2). (p 8) Jättes taotlejale menetlusabi andmata põhjusel, et saab eeldada, et menetluskulud kannab asjas ilmselget varalist huvi omav hageja ainuosanik talle kuuluvate sõidukite arvel, tuleb kohtul hinnata, kas konkreetne vara on menetluse seisu arvestades menetluskulude kandmiseks võõrandatav mõistliku aja jooksul ning kas vara müügist saadud tulemi arvel on võimalik ka vajalikud menetluskulud kanda. Menetlusabi andmise eelduste kindlakstegemiseks saab analoogia korras kohaldada TsMS § 186 lg-t 5 ning varalist huvi omava isiku vara väärtuse ja võõrandatavuse hindamiseks küsida varalist huvi omavalt isikult lisaandmeid ja selgitusi. Samuti on analoogia korras kohaldatav ka TsMS § 186 lg 2. Hinnates varalist huvi omava isiku võimet menetluskulusid kanda, ei arvestata varalist huvi omavale isikule kuuluvaid ning tema ja temaga koos elavate perekonnaliikmete jaoks vajalikke sõiduvahendeid, kui nende arv ja väärtus on õiglases suhtes perekonna suuruse, sõiduvajaduse ja sissetulekuga (vt ka RKTKm nr 3-2-1-41-16, p 10). (p 9)
Selgelt menetlusabi taotluses taotleja majanduslikku seisu oluliselt moonutavate valeandmete esitamisel või oluliste andmete teadval esitamatajätmisel on kohtul õigus keelduda menetlusabi andmisest. (p 7) TsMS § 185 lg-st 2 tuleneb, et eelkõige tuleb taotlejal endal esitada andmed ning tõendada enda vastavust menetlusabi andmise kriteeriumitele. Kohus saab lähtuda esitatud andmete õigsusest ega pea neid alati üle kontrollima. TsMS § 189 lg 1 p 1 kohaselt võib kohus menetlusabi andmise tühistada, kui menetlusabi saaja on menetlusabi taotledes esitanud valeandmeid. See on kohtu kaalutlusotsus. TsMS § 185 lg-t 2, § 186 lg-t 6 ja § 189 lg 1 p-i 1 tuleb koosmõjus tõlgendada nii, et kohus võib menetlusabi andmisest keelduda, kui ta juba enne menetlusabi andmist on tuvastanud, et menetlusabi taotleja on teadvalt esitanud olulisi valeandmeid, mh jätnud kohtu olulistest andmetest teavitamata. Sealjuures tuleb kohtul siiski arvestada, kas valeandmeid, sh ebaõigeid või ebatäielikke andmeid, on esitatud tahtlikult või hooletusest ning kas need andmed puudutavad taotleja menetlusabi andmise tingimuste täitmist (eelkõige majanduslikku seisundit) olulisel määral. (p 8) Kui kohus loetleb menetlusabi andmata jätmisel taotleja raha või sissetulekut, tuleb võtta ka selge seisukoht, kas ja millises ulatuses saab selle raha arvel menetluskulusid kanda, arvestades mh TsMS § 182 lg 2 p 1 kriteeriumeid arvesse võetava sissetuleku kohta. Samuti tuleb selgitada, kas ja millises ulatuses saab ebareeglipäraseid (ja eeldatavasti mitte töise sissetulekuna mõeldud) ülekandeid kolmandatelt isikutelt pidada üldse arvesse võetavaks sissetulekuks. Kinnipeetava vabanemisfondis olevat summat ei saa pidada selliseks sissetulekuks TsMS § 182 lg 2 p 1 mõttes, mida taotleja saaks kasutada vähemasti kinnipidamise ajal menetluskulude kandmiseks, sest kinnipeetaval puudub selle käsutamisõigus. (p 9) Jättes taotlejale menetlusabi andmata põhjusel, et tal on vara, mille arvel saaks menetluskulud kanda (TsMS § 182 lg 2 p 2), tuleb kohtul hinnata, kas konkreetne vara on menetluse seisu arvestades menetluskulude kandmiseks realiseeritav mõistiku aja jooksul ning kas realiseerimisest saadud tulemi arvel on võimalik ka vajalikud menetluskulud kanda. Mõnel juhul võib olla võõrandamise asemel mõistlik vara välja üürida või selle tagatisel menetluskulude tasumiseks laenu võtta, kuid seda tuleb sel juhul ka sisuliselt hinnata, arvestamata ei saa jätta vara eeldatavat väärtust. Taotlejal peab menetlusabi andmisest keeldumise korral olema selge, millise vara arvel peab kohus mõistlikult võimalikuks ja asjakohaseks menetluskulude kandmist. TsMS § 182 lg 2 p 2 alusel ei saa nt eeldada menetlusabi taotlejalt tema ja temaga koos elavate perekonnaliikmete igapäevakasutuses oleva eluaseme võõrandamist, kui see on õiglases suhtes perekonna suuruse ning sissetulekuga (vt TsMS § 186 lg 2). (p 10) TsMS § 181 lg 1 p 1, § 182 lg 2 p 2 ning § 186 lg 1 kohaldamisel tuleb arvestada menetlusabi taotleja (majanduslikku) seisundit. Kinnipeetava puhul tuleb arvestada, millised on tema võimalused varaga tehinguid teha, mh selle tagatisel laenu saada. (p 11) Tehes taotluse läbivaatamisel selgeks, millise vara ja millisel viisil peab taotleja realiseerima, peab kohus sellest lähtudes andma riigilõivu tasumiseks ka mõistliku tähtaja või tähtajad, kui määrab riigilõivu osamaksetena tasumiseks. (p 12)
3-2-1-106-15 Riigikohus 23.05.2016
Sarnaselt TsMS § 696 lg-ga 3 on riigi õigusabi osutanud advokaadile tema avalduse alusel määratud esindajatasu määrus TsMS § 660 lg 3 mõttes menetlust lõpetavaks määruseks. Kuivõrd ringkonnakohus jättis advokaadile riigi õigusabi osutamise eest tasu kindlaks määramata, siis on advokaadi õigusi määrusega kitsendatud. Seega on advokaadil õigus esitada ringkonnakohtu määruse peale määruskaebus Riigikohtule. (p 7)
Advokatuuri korra järgi on selgelt eristatud kohtulikuks menetluseks ettevalmistumise tasu ning kohtulikus menetluses osalemise tasu. Ringkonnakohtul ei olnud alust jätta kohtulikus menetluses osalemise eest tasu kindlaks määramata seetõttu, et maakohus oli juba varem kohtulikuks menetluseks ettevalmistamise eest mõistnud välja piirmäära ületava tasu. Sellega ringkonnakohus sisuliselt vähendas maakohtu jõustunud kohtumäärusega kindlaks määratud tasu. (p 10)
3-2-1-150-13 Riigikohus 09.12.2013
TsMS § 181
Riigilõivu tasumisest vabastamise taotluse rahuldamata jätmisel peab kohus kooskõlas TsMS § 3401 lg-ga 1 andma taotlejale tähtaja riigilõivu tasumiseks. (p 15)
3-2-1-76-13 Riigikohus 12.06.2013
TsMS § 637 lg 1 p 6
Apellatsioonkaebuse menetlusse võtmise otsustamisel peab ringkonnakohus kontrollima, kas on täidetud kaebuse menetlusse võtmise eeldused, mh kas on tasutud riigilõiv. Kui apellatsioonkaebus on esitatud puudusega, nt riigilõivu ei ole makstud, peab ringkonnakohus andma kostjale TsMS § 340.1 lg 1 alusel tähtaja puuduse kõrvaldamiseks, jättes kaebuse seniks käiguta. (p 13)
Apellatsioonkaebuse õiguslik perspektiivitus tähendab seda, et apellatsioonkaebus tuleks jätta rahuldamata juhul, kui faktilised asjaolud, millele apellatsioonkaebuses tuginetakse, osutuksid tõendatuks. See tähendab, et apellatsioonkaebuse menetlusse võtmisel peab kohus apellatsioonkaebuses esitatud faktiliste asjaolude õigsust eeldades analüüsima, kas on olemas sellele faktikogumile vastavat õigusnormi, mis võiks anda aluse kaebuse rahuldamiseks. (p 12)
TsMS § 190 lg-s 7 sätestatu võimaldab kohtul esitatud asjaolude alusel otsustada isiku menetluskulude riigituludesse tasumise kohustusest vabastamise üle omal algatusel. (p 14)
3-2-1-49-13 Riigikohus 08.05.2013
Liisinguvõtja ja käendajate kohustuste suuruse hindamisel tuleb lähtuda liisinguesemete turuväärtusest tagastamise hetkel, mitte sõidukite müügihinnast (vt nt Riigikohtu 29. aprilli 2008. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-33-08, p-d 16 ja 17; 17. juuni 2008. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-56-08, p 14; 8. oktoobri 2008. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-77-08, p 13).
Kohus hindab menetlusabi taotluse lahendamisel TsMS § 181 lg 1 p 2 alusel ka menetluses osalemise perspektiivikust.
Kolleegium määrab RÕS § 8 p 1 alusel kostjale riigi õigusabi kohustuseta hüvitada riigi õigusabi tasu ja kulud. Kostjal ei ole menetluse kestel ega ka pärast võimalikku apellatsioonkaebuse rahuldamata jätmist ei riigi õigusabi korras määratud advokaadi tasu ega kulutuste hüvitamise kohustust TsMS § 190 lg 2 ja lg 5 esimese lause alusel. Selliselt muudab kolleegium oma varasemat teistsugust seisukohta (vt Riigikohtu 1. veebruari 2010. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-2-8-09, p 19). Riigi õigusabi seaduses sisaldub erikord riigi õigusabi korras kantud kulude riigi õigusabi saajalt väljamõistmiseks. RÕS § 15 lg 5 ja § 16 lg 1 järgi tuleb juba riigi õigusabi määramisel vastavalt RÕS §-le 8 kindlaks määrata, kas riigi õigusabi saaja peab saadud õigusabi eest ka midagi edaspidi riigile maksma. Seega peab riigi õigusabi saajale juba riigi õigusabi saamisel olema selge, mis tingimustel ta seda kokkuvõttes saab. Kui riigi õigusabi antakse hüvitamiskohustuseta, tähendab see, et hüvitamiskohutust ei tulene ka juhul, kui menetluses tehakse lahend tema kahjuks. Kui kohus soovib jätta võimaluse, et kaotuse korral mõistetakse riigi õigusabi saajalt kulud riigi kasuks välja, tuleb riigi õigusabi anda hüvitamiskohustusega ja täpsustada, et hüvitamiskohustus on üksnes juhul, kui lahend kohtumenetluses tehakse riigi õigusabi saaja kahjuks. Hüvitamiskohustusega riigi õigusabi andmisel on kohtul TsMS § 190 lg-t 7 kohaldades võimalik isikut ka hüvitamiskohustusest vabastada või seda kohustust leevendada. (p 23) Eelnev ei mõjuta vastaspoole kohustust hüvitada riigi õigusabi kulud riigile TsMS § 190 lg 3 või lg 5 teise lause alusel, kui riigi õigusabi saaja esitatud hagi rahuldatakse või tema vastu esitatud hagi jäetakse rahuldamata, st kui lahend tehakse tema kasuks. Seda küsimust riigi õigusabi seadus ei reguleeri. Samuti ei mõjutaeelnevalt väljendatud seisukoht TsMS § 190 kohaldamist muu menetlusabi andmisel, mh isiku täielikul või osalisel vabastamisel riigilõivu või kautsjoni tasumisest. (p 24)
RÕS § 14 lg 2 esimese lause ja TsMS § 186 lg 2 esimese lause tähenduses on menetlusabi määramisel varaks, millele ei saa pöörata sissenõuet, eelkõige TMS §-s 66 nimetatud vallasasjad. Sissetulekule need sätted ei kohaldu.Sissetuleku arvestamine riigi õigusabi andmise otsustamisel ja sellest tehtavad mahaarvamised on sätestatud RÕS § 7 lg 1 p-s 4 ja § 14 lg-s 1. Sarnaselt on sissetuleku arvestamine ette nähtud ka muu menetlusabi andmise otsustamisel tsiviilkohtumenetluses TsMS § 182 lg 2 p-s 1 ja § 186 lg-s 1. (p 13) Isiku kontol olev raha on tema vara, mida võetakse menetlusabi taotluse lahendamisel tema majandusliku seisundi määramisel. Seda siiski üksnes juhul, kui igakuiste jooksvate kulude katteks sissetulekuna kontole laekunud raha ei ole juba arvestatud sissetulekuna RÕS § 7 lg 1 p 4 või TsMS § 182 lg 2 p 1 alusel. (p 15) Kolleegium määrab RÕS § 8 p 1 alusel kostjale riigi õigusabi kohustuseta hüvitada riigi õigusabi tasu ja kulud. Kostjal ei ole menetluse kestel ega ka pärast võimalikku apellatsioonkaebuse rahuldamata jätmist ei riigi õigusabi korras määratud advokaadi tasu ega kulutuste hüvitamise kohustust TsMS § 190 lg 2 ja lg 5 esimese lause alusel. Selliselt muudab kolleegium oma varasemat teistsugust seisukohta (vt Riigikohtu 1. veebruari 2010. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-2-8-09, p 19). Riigi õigusabi seaduses sisaldub erikord riigi õigusabi korras kantud kulude riigi õigusabi saajalt väljamõistmiseks. RÕS § 15 lg 5 ja § 16 lg 1 järgi tuleb juba riigi õigusabi määramisel vastavalt RÕS §-le 8 kindlaks määrata, kas riigi õigusabi saaja peab saadud õigusabi eest ka midagi edaspidi riigile maksma. Seega peab riigi õigusabi saajale juba riigi õigusabi saamisel olema selge, mis tingimustel ta seda kokkuvõttes saab. Kui riigi õigusabi antakse hüvitamiskohustuseta, tähendab see, et hüvitamiskohutust ei tulene ka juhul, kui menetluses tehakse lahend tema kahjuks. Kui kohus soovib jätta võimaluse, et kaotuse korral mõistetakse riigi õigusabi saajalt kulud riigi kasuks välja, tuleb riigi õigusabi anda hüvitamiskohustusega ja täpsustada, et hüvitamiskohustus on üksnes juhul, kui lahend kohtumenetluses tehakse riigi õigusabi saaja kahjuks. Hüvitamiskohustusega riigi õigusabi andmisel on kohtul TsMS § 190 lg-t 7 kohaldades võimalik isikut ka hüvitamiskohustusest vabastada või seda kohustust leevendada. (p 23) Eelnev ei mõjuta vastaspoole kohustust hüvitada riigi õigusabi kulud riigile TsMS § 190 lg 3 või lg 5 teise lause alusel, kui riigi õigusabi saaja esitatud hagi rahuldatakse või tema vastu esitatud hagi jäetakse rahuldamata, st kui lahend tehakse tema kasuks. Seda küsimust riigi õigusabi seadus ei reguleeri. Samuti ei mõjutaeelnevalt väljendatud seisukoht TsMS § 190 kohaldamist muu menetlusabi andmisel, mh isiku täielikul või osalisel vabastamisel riigilõivu või kautsjoni tasumisest. (p 24)
3-2-1-164-12 Riigikohus 19.12.2012
Menetlusabi taotluse lahendamisel analüüsitakse esmalt taotleja enda sissetulekuid ja muid asjaolusid TsMS § 182 lg 2 p-de 1, 2 ja 3 järgi ning seejärel arvestatakse TsMS § 186, sh lg 1 asjaolusid. Menetlusabi andmisest keeldumisel tuleb TsMS § 182 lg 2 p 1 tähenduses arvestada üksnes taotleja enda sissetulekut, mitte aga taotleja abikaasa või teiste taotlejaga koos elavate perekonnaliikmete sissetulekut. TsMS § 186 lg-s 1 nimetatud perekonnaliikmete sissetulekut ja muid asjaolusid tuleb kontrollida üksnes siis, kui ei ole alust keelduda menetlusabi andmisest TsMS § 182 lg 2 p-de 1, 2 ja 3 alusel. (p 15)
3-2-1-146-12 Riigikohus 17.12.2012
TsMS § 182 lg 2 p 1 kohaldamisel tuleb hinnata vaid taotleja enda sissetulekuid, tehes neist samas sättes lubatud mahaarvamised. Nimetatud sätet kohaldades ei saa arvestada taotleja perekonnaliikmete sissetulekuid. Taotlejaga koos elavate perekonnaliikmete sissetulekuid ja vara tuleb arvestada taotleja majandusliku seisundi hindamisel TsMS § 186 lg 1 kohaselt. Menetlusabi asjaolusid kontrollitakse kahes osas. Esmalt analüüsitakse taotleja enda sissetulekuid ja muid asjaolusid TsMS § 182 lg 2 p-de 1, 2 ja 3 järgi ning seejärel arvestatakse TsMS §-s 186, sh lg-s 1 sätestatud asjaolusid. Kui pole TsMS § 182 lg 2 p-des 1, 2, 3 sätestatud alust menetlusabi andmisest keeldumiseks, siis on TsMS § 186 lg 1 järgi võimalik menetlusabi taotleja perekonnaliikmete sissetulekut ja muid asjaolusid arvestada selleks, et otsustada, kas vabastada taotleja täielikult või osaliselt menetluskulude kandmisest või määrata menetluskulude tasumine osamaksetena (vt Riigikohtu 13. novembri 2006 määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-106-06, p 12). TsMS § 186 lg 1 järgi taotlejaga koos elavate perekonnaliikmete sissetulekut kontrollides tuvastatud sissetulekut ei tule automaatselt liita taotleja sissetulekutega või lugeda see automaatselt taotleja sissetulekuks. See võimaldaks kohtutel TsMS § 182 lg 2 p-le 1 viidates leida, et taotleja ja temaga koos elavate perekonnaliikmete sissetulek ületab määra, mil ei ole taotlejale menetlusabi andmiseks alust. See ei ole aga TsMS § 182 lg 2 p 1 ega TsMS § 186 lg 1 eesmärk. TsMS § 186 lg 1 põhjal ei saa teha järeldust, et taotlejaga koos elav perekonnaliige peaks oma pere kulutuste kandmisest ülejääva sissetulekuga lisaks vastutama taotlejaga seotud õigusvaidluse kulude katmise eest.
3-2-1-58-12 Riigikohus 29.06.2012
Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium on 28. juunil 2012 kohtuasjas nr 3-4-1-12-12 tehtud otsusega tunnistanud RLS § 57 lg-d 1 ja 22 koostoimes RLS lisa 1 viimase lausega (alates 24. märtsist 2011 kehtiv redaktsioon) põhiseadusega vastuolus olevaks ja kehtetuks osas, milles tsiviilasjas hinnaga üle 639 116 euro 48 sendi tuleb apellatsioonkaebuselt tasuda riigilõivu 3% tsiviilasja hinnast, kuid mitte rohkem kui 95 867 eurot 47 senti. Kui tasutava lõivu suuruse määramise aluseks olnud regulatsioon on põhiseadusega vastuolus olevaks tunnistatud, saab kohus ka väljaspool põhiseaduslikkuse järelevalve menetlust määrata põhiseaduspärase riigilõivu (vt Riigikohtu 12. aprilli 2012 määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-37-12, p 12). Riigilõivu suuruse määramisel saab lähtuda Riigikohtu üldkogu otsusest tsiviilasjas nr 3-2-1-62-10 p 51, kus lõivu määrates lähtuti RLS lisaks 1 oleva tabeli viimasest reast, st tabelijärgsest maksimumlõivust.
Kui menetlusabi taotleja ei esita ka pärast kohtu sellekohast nõudmist oma sissetulekute kohta täpseid andmeid (tuginedes nt üldsõnalisele väitele, et osa sissetulekust moodustab laen vms) ja ka kohtul ei õnnestu TsMS § 186 lg 5 järgi leida täpseid andmeid taotleja majandusliku seisundi kohta, jääb sellest tulenev menetlusabi andmata jäämise risk taotleja kanda.
3-2-1-62-11 Riigikohus 21.09.2011
Taotlust ei saa jätta rahuldamata põhjendusega, et see on sisuliselt põhjendamatu, kui seadus üldse ei võimalda seda rahuldada.
Menetluse peatamine teise menetluse tõttu TsMS § 356 alusel on kohtu diskretsiooniotsustus, mitte kohustus. Menetluse peatamine võib põhjustada selle tarbetut venimist, mistõttu peab kohus menetlust peatades olema veendunud, et teine menetlus tõepoolest võib lahendamisel olevat asja mõjutada. Seadus (mh TsMS § 360) ei näe ette kaebeõigust määruse peale, millega kohus keeldub menetlust peatamast.
Vt Riigikohtu 19. oktoobri 2010. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-62-10, p 16; Riigikohtu 31. mai 2011. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-42-11, p 11. Seadus (mh TsMS § 360) ei näe ette kaebeõigust määruse peale, millega kohus keeldub menetlust peatamast.
Et hagi esitamise aeg oleks üheselt kindlaks tehtav, peab ka toimikust selgelt nähtuma hagiavalduse salvestamise aeg kohtu andmebaasi. See kehtib ka juhul, kui pärast tööpäeva lõppu laekunud avaldus registreeritakse kantseleis järgmisel tööpäeval.
Puuduste kõrvaldamise määrus TsMS § 147 lg 1 kolmanda lause ja § 3401 lg 1 mõttes ei ole vaidlustatav, mistõttu on lubamatu ka määruskaebuse esitamine TsMS § 696 lg 1 esimese lause mõttes (vt ka nt Riigikohtu 19. oktoobri 2010. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-62-10, p 17 ja Riigikohtu üldkogu 12. aprilli 2011. a otsus samas tsiviilasjas, p-d 27-29). Puuduse kohtu määratud tähtpäevaks kõrvaldamata jätmisel jäetakse apellatsioonkaebus menetlusse võtmata ja selle kohta tehtud määruse peale saab TsMS § 3401 lg 2 teise lause ja § 638 lg 9 järgi esitada määruskaebuse.
Vt Riigikohtu üldkogu 12. aprilli 2011. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-62-10, p 62; Riigikohtu 31. mai 2011. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-42-11, p-d 8, 9.
3-2-1-60-10 Riigikohus 14.04.2011
TsMS § 137 lõiget 4 ei saa kohaldada hagide suhtes, mis on esitatud enne nimetatud sätte jõustumist ehk enne 1. jaanuari 2009. See tuleneb TsMS §-st 123, mille järgi võetakse tsiviilasja hinna arvestamisel aluseks hagi või muu avalduse esitamise aeg (vt nt Riigikohtu 29. septembri 2009. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-82-09, punkt 10).
TsMS § 182 lõike 2 punkti 3 menetlusabi andmist välistav piirang ei tohi kahjustada põhiseaduslikku edasikaebeõigust rohkem, kui see on eesmärgiga põhjendatav. Olukorras, kus üldine riigilõivude tase on kõrge ning riigilõivu tuleb apellatsioonkaebuselt tasuda samas summas kui hagiavalduselt (TsMS § 137 lõige 1), tuleb vältimatult võimaldada menetlusabi andmist ka apellatsioonimenetluse riigilõivude tasumisest vabastamiseks ainult enda majandus- või kutsetegevuse tõttu menetluses osalevatele füüsilistele isikutele. Riigikohtu üldkogu tunnistab TsMS § 182 lõike 2 punkti 3 põhiseadusega vastuolus olevaks ja kehtetuks osas, milles see välistab apellatsioonkaebuselt riigilõivu tasumisest täielikult või osaliselt vabastamiseks menetlusabi andmise füüsilisele isikule, kui menetlus on seotud menetlusabi taotleja majandus- või kutsetegevusega ega puuduta tema majandus- või kutsetegevusega mitteseotud õigusi.
3-2-1-159-10 Riigikohus 31.01.2011
Kohtul ei ole menetlusosalisele menetlusabi andmisel õigus arvestada taotleja majandusliku seisundi hindamisel taotleja sotsiaaltoetuse, vanemahüvitise ega lapsetoetusega (vt Riigikohtu 13. novembri 2006. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-106-06, p 15; 14. oktoobri 2009. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-111-09, p 9; 1. veebruari 2010. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-163-09, p 7). TsMS § 182 lg 2 kohaldamisel peab kohus omal algatusel kontrollima selle lõike kõigis kolmes punktis nimetatud kriteeriume. TsMS § 186 lg-s 1 nimetatud perekonnaliikmete sissetulekut ja muid asjaolusid tuleb kontrollida üksnes siis, kui ei ole alust keelduda menetlusabi andmisest TsMS § 182 lg 2 p-de 1, 2 ja 3 alusel (vt Riigikohtu 13. novembri 2006. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-106-06, p 12).
3-2-1-147-10 Riigikohus 21.12.2010
TsMS § 183
TsMS § 183 ei kohaldu juhul, kui isik taotleb menetlusabi korras TsMS § 180 lg 1 p 2 alusel riigilõivu tasumist kuumaksetena kohtu määratud tähtaja jooksul (vt Riigikohtu 9. novembri 2010 määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-95-10, p 9). TsMS § 180 lg 1 p 2 sätestab riigilõivu ajatamise võimaluse ja seda sõltumatult TsMS §-s 183 kehtestatud juriidilisele isikule ja pankrotivõlgnikule menetlusabi andmise piirangutest. TsMS § 181 lg 31 võimaldab kohtul riigilõivu ajatada juhul, kui riigilõivu korraga tasumine takistaks kohtuasja asjaolusid arvestades ebamõistlikult isiku õigust pöörduda kohtusse oma eeldatava ja seadusega kaitstud õiguse või huvi kaitseks. TsMS § 183 ei kohaldu juhul, kui kohus kaalub menetluskulude (riigilõivu) ajatamist TsMS § 181 lg 31 alusel (vt viidatud tsiviilasja nr 3-2-1-95-10 põhjendused riigilõivu eesmärgi kohta). Küll aga tuleb kohtul hinnata kohtuasja tähtsust taotlejale ja menetlusabi taotleja menetluses osalemise eduvõimalust TsMS § 181 lg 1 p 2 järgi.
3-2-1-95-10 Riigikohus 09.11.2010
TsMS § 191 lg 1 esimese lause alusel saab ringkonnakohtu määruse peale esitada määruskaebuse osas, milles jäeti rahuldamata menetlusabi taotlus. Samuti on TsMS § 136 lg 5 järgi vaidlustatav ringkonnakohtu määrus tsiviilasja hinna määramise kohta apellatsiooniastmes (vt Riigikohtu 14. aprilli 2010. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-22-10, p 8 ja 22. detsembri 2009. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-147-09, p 14). Osas, milles ringkonnakohus kohustas tasuma apellatsioonkaebuselt suuremat riigilõivu, on tegemist TsMS § 3401 lg 1 järgi määrusega, millega jäeti apellatsioonkaebus käiguta ja anti tähtaeg puuduse kõrvaldamiseks. See määrus ei ole tsiviilkohtumenetluse seadustiku sätete kohaselt vaidlustatav (vt Riigikohtu määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-22-10, p 8).
TsMS § 183 ei kohaldu juhul, kui isik taotleb menetlusabi korras TsMS § 180 lg 1 p 2 alusel riigilõivu tasumist igakuiste osamaksetena kohtu määratud tähtaja jooksul. Riigilõivu osamaksetena tasumise korral riigilõivu eesmärki (vt ka Riigikohtu üldkogu 22. detsembri 2000. a otsus asjas nr 3-4-1-10-00, p 24) ei kahjustata.

matches:
§ 186
§ 182
§ 182
§ 181
§ 186
§ 186
Riigikohus
§ 183
§ 181
§ 183
§ 182
§ 191
Riigikohus
§ 183
§ 181
§ 183
§ 182
§ 181
§ 182
§ 15
§ 182
§ 15
§ 112
§ 182
§ 15
§ 182
§ 15
§ 15
§ 181
§ 191
kohus
kohus
§ 15
Riigikohus
§ 182
§ 186
§ 183
§ 6
§ 183
kohus
§ 637
§ 217
§ 34
§ 183
§ 186
§ 186
§ 185
Kohus
§ 189
kohus
§ 185
§ 186
§ 189
kohus
kohus
§ 182
§ 182
§ 182
kohus
§ 182
§ 186
§ 181
§ 182
§ 186
kohus
Riigikohus
§ 696
§ 660
Riigikohus
§ 181
kohus
§ 3401
Riigikohus
§ 637
§ 340
kohus
§ 190
Riigikohus
Kohus
§ 181
§ 8
§ 190
§ 15
§ 16
kohus
§ 190
§ 190
§ 190
§ 14
§ 186
§ 7
§ 14
§ 182
§ 186
§ 7
§ 182
§ 8
§ 190
§ 15
§ 16
kohus
§ 190
§ 190
§ 190
Riigikohus
§ 182
§ 186
§ 182
§ 186
§ 182
Riigikohus
§ 182
§ 186
§ 182
§ 182
§ 186
§ 186
§ 182
§ 182
§ 186
§ 186
Riigikohus
§ 57
kohus
§ 186
Riigikohus
§ 356
kohus
§ 360
kohus
§ 360
kohus
§ 147
§ 3401
§ 696
§ 3401
§ 638
Riigikohus
§ 137
§ 182
§ 137
§ 182
Riigikohus
§ 182
kohus
§ 186
§ 182
Riigikohus
§ 183
§ 183
§ 180
§ 180
§ 181
§ 183
kohus
§ 181
§ 181
Riigikohus
§ 191
§ 136
§ 3401
§ 183
§ 180


lisa 927066
Tasumisele kuuluv tulumaks: rida 26 x 24/76 + rida 8 – rida 9 > 0
Tagastamisele kuuluv tulumaks: rida 26 x 24/76 + rida 8 - rida 9 < 0 (negatiivne tulem plussmärgiga)
9. Real 5 näitab püsiv tegevuskoht tabeli 4 alusel residendist äriühingult alates 1. jaanuarist 2003. a kuni 31. detsembrini 2004. a saadud dividendilt arvutatud maksukohustust vähendava tulumaksu summa juhul, kui dividendi saaja osalus dividendi maksvas äriühingus oli dividendi saamise ajal vähemalt 20% (“Tulumaksuseaduse” § 61 lõige 27). Arvutatud summa suurus maksukohustuse tekkimise ajal ei või ületada 24/76 residendist äriühingult saadud dividendist (“Tulumaksuseaduse” § 61 lõige 25). Igalt residendist äriühingult saadud dividendi kohta peetakse eraldi arvestust ja tabel 4 täidetakse juhul, kui püsiv tegevuskoht on täitnud vormi TSD lisa 6 rea 4.
11. Ridadel 52-54 näidatakse välisriigis saadud tulult kinnipeetud või tasutud tulumaks. Rea 52 täidab püsiv tegevuskoht tabeli 6 alusel, kui maksukohustuse vähendamiseks võetakse arvesse Kreeka, Hispaania, Portugali, Leedu, Läti, Poola, Slovakkia või Tšehhi residendist äriühingult või Euroopa Liidu liikmesriigi residendist äriühingult tema eelnimetatud riikides registreeritud püsiva tegevuskoha kaudu või arvel saadud litsentsitasult kinnipeetud tulumaks.
18. Read 20-23 täidetakse vastavalt “Tulumaksuseaduse” § 52 lõike 2 punktidele 2-5.
Tabelis 4 (vormi TSD lisa 6 rida 5) näitab püsiv tegevuskoht residendist äriühingult alates 1. jaanuarist 2003. a kuni 31. detsembrini 2004. a saadud dividendi arvel tehtud väljamakselt arvutatud maksukohustust vähendava tulumaksu summa juhul, kui dividendi saaja osalus dividendi maksvas äriühingus on vähemalt 20% (“Tulumaksuseaduse” § 61 lg 27) ja kui püsiv tegevuskoht ei ole enne 31. detsembrit 2003. a nimetatud dividendi käesolevas tabelis näidanud. Arvutatud summa suurus maksukohustuse tekkimise ajal võrdub 24/76-ga residendist äriühingult saadud dividendist (“Tulumaksuseaduse” § 61 lg 25). Igalt residendist äriühingult saadud dividendi kohta peetakse eraldi arvestust ja alljärgnev tabel täidetakse juhul, kui püsiv tegevuskoht on täitnud vormi TSD lisa 6 rea 4.
19. Veerg 10. “Tulumaksuseaduse” § 53 lõike 4 alusel tasumisele kuuluvast tulumaksust saab maha arvata ainult selle osa välisriigis saadud dividendilt kinnipeetud või saadud dividendi aluseks olevalt kasumiosalt välisriigis tasutud tulumaksust, mis ei ületa 24/76 mitteresidendi poolt makstud dividendi summast:
Tabeli 61 (vormi TSD lisa 6 rida 53) täidab püsiv tegevuskoht, kes on alates 1. jaanuarist 2005. a saanud teiselt mitteresidendilt dividende ning osalus dividendi maksjas on alla 20% vastavalt
36. Veerg 9. “Tulumaksuseaduse” § 53 lõike 4 alusel tasumisele kuuluvast tulumaksust saab maha arvata ainult selle osa välisriigis saadud dividendilt kinnipeetud tulumaksust, mis ei ületa 24/76 mitteresidendi poolt makstud dividendi summast vastavalt “Tulumaksuseaduse” § 61 lõikele 25:
kui veerg 7 x 24/76 > kui veerg 8, siis veerg 9 = veerg 8
Tabelis 62 näidatakse püsiva tegevuskoha maksulepingu alusel Eestis arvesse võetav välisriigis saadud tulult kinnipeetud või tasutud tulumaks, välja arvatud tabelites 4-61 arvesse võetud tulumaks. Saadud tulu näidatakse koos kinnipeetud tulumaksuga.
kui veerg 8 x 24/100 ≤ kui veerg 10, siis veerg 11 = veerg 8 x 24/100;
kui veerg 8 x 24/100 > kui veerg 10, siis veerg 11 = veerg 10.
(rida 1+rida 2+rida3)x24/76<0


7 küsimust ja vastust töölepingu kohta
Personaliuudised.ee • 22 mai 2019
Tuleb ette olukordi, kus töötaja ja tööandja omavaheliste suhete reguleerimise kohta tekib küsimusi. Kui ei oska ise päris täpselt olukorda lahendada, tasub küsida spetsialisti käest.
Tööõiguse teabevara koostööpartner ja õigusbüroo LEXTAL vandeadvokaat Kristi Sild
Tööõiguse teabevara koostööpartner Kristi Sild õigusbüroost LEXTAL vastab teabevara tellijate küsimustele. Esitame siinkohal mõned küsimused ja nende vastused.
Lõpetasime töötajaga töösuhte TLS-i § 88 lg 1 p 5 alusel, kuna ostuspetsialistina omas ta kliendibaasi, kontakte ja käitus üleolevalt klientidega, kustutas kõik kontaktid postkastist, valetas tippjuhile oma tegevuste ja asukoha kohta jms. Aimates ohtu, võttis ta töövõimetuslehe, kuid teatas sellest kaks päeva hiljem, kui sai töölepingu lõpetamise kohta teatise. Kas töövõimetuslehel viibimise ajal (eriti kui tööandja seda ei tea) saab usalduse kaotuse tõttu töösuhte lõpetada?
Vastus: Töövõimetusleht ei takista töösuhte lõpetamist ja usalduse kaotuse tõttu töölepingu ülesütlemisest saab töötajat teavitada ka töövõimetuslehel viibimise ajal.
Õpetaja oli haige 2018. aasta novembris üks kuu. Ta oli haige ka 2019. aastal kolme kuu jooksul. Kas tööandjal on õigus teda vallandada TLS-i § 88 lg 1 p 1 alusel (terviseseisund ei võimalda tööülesandeid täita nelja kuu jooksul)?
Vastus: Kuna kirjeldatud haigusperioodid jäävad lühikese perioodi ja ühe kooliaasta sisse, siis minu hinnangul on TLS-i § 88 lg 1 p 1 rakendamiseks eeldused täidetud.
Töötaja töötab tähtajalise töölepinguga ja tema töösuhe lõpeb 30. aprillil (küsimus esitatud 2.04). Nüüd töötaja haigestus ja on ette näha, et see haigus kestab mitu kuud. Kas töötaja töösuhe lõpeb ettenähtud ajal või haiguse tõttu pikeneb?
Vastus: Tähtajaline tööleping lõpeb tähtaja möödumisel ega sõltu töötaja haigestumisest. Tööandja peab tegema viimasel tööpäeval kõik töölepingu lõppemisega seotud toimingud (sh lõpparve, kanne TÖR-is).
Töötaja töötab ettevõttes töölepingu alusel, töölepingu lisaks on ka ametijuhend, mille on allkirjastanud nii ettevõte kui töötaja. Aasta alguses viibis töötaja umbes kaks kuud haiguslehel, pärast seda on olnud pidevalt probleeme sellega, et töötaja keeldub teatud töökohustusi täitmast. Põhjenduseks toob ta selle, et tema tervis ei võimalda kõiki asju teha. Arstitõendit, et ta vajaks kergemat tööd, pole ta ettevõttele esitanud. Pärast seda, kui tootmisjuht temaga rääkis, et tema kohustus on oma tööülesandeid täita, keeldub ta söömast ega tee puhkepause. Tööülesandeid täidab ikkagi valikuliselt ja tihti passib niisama, mille kohta on tulnud korduvaid signaale teistelt töötajatelt ning otsene ülemus on teda samuti korrale kutsunud.
Selline käitumine tundub täiesti ebaadekvaatne, aga mida sellise töötajaga ette võtta? Kas ainus võimalus on teha korduvad hoiatusi ja seejärel töölt vabastada? Nõuda arstitõendit ja kuna meil pole talle kergemat tööd anda, siis vabastada ta tervislikel põhjustel?
Vastus: Teil on õigus. Tööandjal on kirjeldatud juhul võimalik tööleping üles öelda üksnes TLS-i § 88 lg 1 p 3 alusel (töötaja on hoiatusest hoolimata eiranud tööandja mõistlikke korraldusi või rikkunud töökohustusi) ja töölepingu lõpetamisele peab eelnema tööandja hoiatus (puudub kohustus teha korduvaid hoiatusi). Hoiatuse soovitan teha kirjalikult ja selles ühtlasi märkida, et töövõime vähenemise tõendamiseks tuleb töötajal esitada arstitõend. Kui töötaja esitab arstitõendi, millest nähtuvalt töötaja tõesti teatud ülesandeid täita ei saa ja tööandjal ei ole võimalik töötajale teist tööd pakkuda või tööd ümber korraldada, siis on tööandjal võimalik tööleping üles öelda TLS-i § 88 lg 1 p 1 alusel (töövõime vähenemine terviseseisundi tõttu).
Kas käsunduslepingu tasust peetakse kinni töötuskindlustusmaksed 0,8% ja 1,6%?
Vastus: Jah, ka võlaõigusliku lepingu alusel töötavale füüsilisele isikule makstavast tasust tuleb kinni pidada ja tasuda töötuskindlustusmakse.
Ettevõtel on kaks lähestikku asuvat restorani samas linnas. Olukord nõuab ühe restorani sulgemist, kus ettevõte tooks selle töötajad üle oma teise restorani, mis asub teisel aadressil, kui inimeste töölepingutes kirjas on. Ametikohad, koormused, töötasud ja tööülesanded jääksid samaks, küll aga muutub töölepingus töökoha aadress, kuna asutakse tööle sama ettevõtte teise restorani. Kas sellisel juhul peab töötajatega saavutama kokkuleppe sama tööandja teise restorani tööle asumiseks ja kui nad seda teha ei soovi, siis koondama, või on tööandjal õigus nad sinna üle viia?
Vastus: TLS-i § 5 lg 1 p 8 kohaselt peab töölepingu kirjalik dokument sisaldama töö tegemise kohta. Töölepingus näidatud töötamise koha muutmiseks on soovitatav vormistada lepingu muudatus. Kui töötaja selleks nõusolekut ei anna, peab analüüsima, millised on tema vastuväite põhjused. Kui leiab tõendamist, et töötamise koha väga täpne määratlemine oli töölepingu sõlmimise oluliseks tingimuseks ja et muudatus mõjutab töötaja elukorraldust palju, siis võib koondamine vajalikuks osutuda. Kui aga restoranid asuvad lähestikku ja eluline muudatus on väga väike, siis võib töötaja keeldumist pidada alusetuks ja pahatahtlikuks, mis pärast hoiatuse tegemist võib anda tööandjale aluse töölepingu lõpetamiseks. Peab arvestama, et mõlemad pooled peavad teineteise suhtes käituma heas usus.
Töötaja asub tööle ajakirjaniku ametikohale. Töö iseloom on selline, et lepingus ei ole võimalik määrata, mis kell algab tööaeg ja mis kell lõpeb. Kas on korrektne kirjutada lepingus, et tööpäevad, tööaja alguse ja lõpu ning tööpäevasisesed vaheajad määrab juhataja?
Vastus: Kui tööaeg jaguneb ebaühtlaselt, on tegu summeeritud tööaja arvestusega ja TLS-i § 6 lg 6 kohustab tööandjat tegema teatavaks tööajakava teatavaks tegemise tingimused. Seega võib lepingus kokku leppida, et töö tegemise aja määrab juhataja, kuid näidatud peaks olema ka see, kui pikalt ette töötaja oma tööajast teada saab.
Kui sul on töölepingut puudutavaid küsimusi, siis on abiks tööõiguse teabevara!
TöölepingTöölepingu seadusTöösuhtedTöösuhte alustamineTöösuhte lõpetamineTööõigusTöötuskindlustusmaksTööaegSummeeritud tööaeg


Narva Linnavolikogu 23.12.2004 määruse nr 61/47 „Narva linna omandis olevate eluruumide valdamise, kasutamise ja käsutamise kord“, Narva Linnavolikogu 21.06.2005 määruse nr 20/57 „Linnavara eeskiri“, Narva Linnavolikogu 17.03.2005 määruse nr 14/52 „Linnavara kasutusse andmise kord“, Narva Linnavolikogu 27.01.1999 määruse nr 80/39 „Narva linnas peremeheta ehitise hõivamise kord“, Narva Linnavolikogu 09.06.2005 määruse 18/56 „Linnavara võõrandamise kord“, Narva Linnavolikogu 17.03.2005 määruse 13/52 “Narva linna munitsipaalomandis oleva hoonestamata maa hoonestusõiguse seadmise kord”, Narva Linnavolikogu 16.01.2003 määruse nr 1/7 „Pärandi vastuvõtmise kord“, Narva Linnavolikogu 15.05.2008 määruse nr 30 „Aiandusühistute toetamise kord“, Narva Linnavolikogu 06.05.2010 määruse nr 19 „Narva linnavararegistri pidamise kord“ muutmine – Riigi Teataja
Narva Linnavolikogu 23.12.2004 määruse nr 61/47 „Narva linna omandis olevate eluruumide valdamise, kasutamise ja käsutamise kord“, Narva Linnavolikogu 21.06.2005 määruse nr 20/57 „Linnavara eeskiri“, Narva Linnavolikogu 17.03.2005 määruse nr 14/52 „Linnavara kasutusse andmise kord“, Narva Linnavolikogu 27.01.1999 määruse nr 80/39 „Narva linnas peremeheta ehitise hõivamise kord“, Narva Linnavolikogu 09.06.2005 määruse 18/56 „Linnavara võõrandamise kord“, Narva Linnavolikogu 17.03.2005 määruse 13/52 “Narva linna munitsipaalomandis oleva hoonestamata maa hoonestusõiguse seadmise kord”, Narva Linnavolikogu 16.01.2003 määruse nr 1/7 „Pärandi vastuvõtmise kord“, Narva Linnavolikogu 15.05.2008 määruse nr 30 „Aiandusühistute toetamise kord“, Narva Linnavolikogu 06.05.2010 määruse nr 19 „Narva linnavararegistri pidamise kord“ muutmine
RT IV, 02.05.2015, 1
Vastu võetud 23.04.2015 nr 16
Määrus kehtestatakse vastavalt haldusmenetluse seaduse § 64 lõikele 1 ja § 68 lõikele 2.
§ 1. Muuta Narva Linnavolikogu 23.12.2004 määrust nr 61/47 „Narva linna omandis olevate eluruumide valdamise, kasutamise ja käsutamise kord“ alljärgnevalt:
Asendada §-des 5, 18, 19, 59 ja 112 sõnad „Narva Linna Arenduse ja Ökonoomika Amet“ sõnadega „Arhitektuuri– ja Linnaplaneerimise Amet“ vastavas käändes.
§ 2. Muuta Narva Linnavolikogu 21.06.2005 määrust nr 20/57 „Linnavara eeskiri“ alljärgnevalt:
(1) Asendada §-is 25 sõnad „Narva Linna Arenduse ja Ökonoomika Amet (edaspidi Arenduse ja Ökonoomika Amet)“ sõnadega „Narva Linnavalitsuse Arhitektuuri- ja Linnaplaneerimise Amet (edaspidi Arhitektuuri-ja Linnaplaneerimise Amet)” vastavas käändes.
(2) Asendada §-des 30, 35, 54, 55, 61, 71, 72, 72 lg 1, 73, 76 ja 77 sõnad „Narva Linna Arenduse ja Ökonoomika Amet“ sõnadega „Narva Linnavalitsuse Arhitektuuri- ja Linnaplaneerimise Amet” vastavas käändes.
§ 3. Muuta 17.03.2005 Narva Linnavolikogu määrust nr 14/52 „Linnavara kasutusse andmise kord“ alljärgnevalt:
Asendada §-des 10, 48, 70 ja 71 sõnad „Narva Linna Arenduse ja Ökonoomika Amet“ sõnadega „ Narva Linnavalitsuse Arhitektuuri- ja Linnaplaneerimise Amet“ vastavas käändes.
§ 4. Muuta Narva Linnavolikogu 27.01.1999 määrust nr 80/39 „Peremeheta ehitise hõivamise kord Narva linnas“ kinnitamine“ alljärgnevalt:
Asendada §-des 8, 9 ja 11 sõnad „Narva Linna Arenduse ja Ökonoomika Amet “ sõnadega „Narva Linnavalitsuse Arhitektuuri- ja Linnaplaneerimise Amet“ vastavas käändes.
§ 5. Muuta Narva Linnavolikogu 09.06.2005 määrust nr 18/56 „Linnavara võõrandamise kord“ alljärgnevalt:
Asendada §-is 11 sõnad „Narva Linna Arenduse ja Ökonoomika Amet“ sõnadega „ Narva Linnavalitsuse Arhitektuuri- ja Linnaplaneerimise Amet“ vastavas käändes.
§ 6. Muuta Narva Linnavolikogu 17.03.2005 määrust nr 13/52 “Narva linna munitsipaalomandis oleva hoonestamata maa hoonestusõiguse seadmise kord”, alljärgnevalt:
Asendada §-des 4, 58, ja 60 sõnad „Narva Linna Arenduse ja Ökonoomika Amet“ sõnadega „Narva Linnavalitsuse Arhitektuuri- ja Linnaplaneerimise Amet“ vastavas käändes.
§ 7. Muuta Narva Linnavolikogu 16.01.2003 määrust nr 1/7 „Pärandi vastuvõtmise kord“ alljärgnevalt:
Asendada §-des 1.3, 4.1., 5.1. ja 5.2 sõnad „Narva Linna Arenduse ja Ökonoomika Amet“ sõnadega „ Narva Linnavalitsuse Arhitektuuri- ja Linnaplaneerimise Amet“ vastavas käändes.
§ 8. Muuta Narva Linnavolikogu 15.05.2008 määrust nr 30 „Aiandusühistute toetamise kord“ alljärgnevalt:
Asendada §-is 7 sõnad „Narva Linna Arenduse ja Ökonoomika Amet“ sõnadega „Narva Linnavalitsuse Arhitektuuri- ja Linnaplaneerimise Amet“ vastavas käändes.
§ 9. Muuta Narva Linnavolikogu 06.05.2010 määrust nr 19 „Narva linnavararegistri pidamise kord“ alljärgnevalt:
Asendada § 6 sõnad „Narva Linna Arenduse ja Ökonoomika Amet“ sõnadega „Narva Linnavalitsuse Arhitektuuri- ja Linnaplaneerimise Amet“ vastavas käändes.
§ 10. Määrus jõustub seadusega ettenähtud korras.


text:
esitatud 9. juunil 2016(1)
Kohtuasi C‑42/15
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Okresný súd Dunajská Streda (Dunajská Streda esimese astme kohus, Slovakkia))
Tarbijakaitse – Tarbijakrediidilepingud – Direktiiv 2008/48/EÜ – Väljendi „koostatakse paberil või mõnel muul püsival andmekandjal“ tähendus – Liikmesriigi nõue, et dokument peab olema koostatud „kirjalikus vormis“ ja olema allkirjastatud – Tarbijakrediidilepingu kehtivus – Kohustuslik teave vastavalt direktiivi 2008/48/EÜ artikli 10 lõikele 2 – Krediidileping, mis ei sisalda kohustuslikku teavet, vaid milles viidatakse eraldi dokumendile – Riigisisesed karistused kohustusliku teabe esitamata jätmise eest – Proportsionaalsus
1. Käesolevas eelotsusetaotluses palub selle esitanud Okresný súd Dunajská Streda (Dunajská Streda esimese astme kohus, Slovakkia) juhtnööre tarbijakrediidilepinguid reguleeriva direktiivi 2008/48/EÜ(2) tõlgendamiseks. Ta esitab mitu omavahel seotud küsimust selle direktiivi kohase ühtlustamise ulatuse kohta ja selle kohta, mil määral on liikmesriikidel keelatud eelkõige kehtestada või säilitada krediidilepingu sõlmimise vorminõudeid puudutavaid õigusnorme. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada järgmist: i) kas nõue, et krediidileping tuleb koostada „paberil või mõnel muul püsival andmekandjal“, on liidu õiguse autonoomne põhimõte; ii) kas see kohustus tähendab, et pooled peavad lepingu ka allkirjastama, ja kas kohustuslik teave, mida laenuandja peab laenuvõtjale esitama, tuleb esitada krediidilepinguga samas dokumendis; iii) kas laenuandja peab esitama lepingust tulenevate maksete täpsed tähtpäevad ja esitama tabeli, mis kajastab põhisumma vähenemist vastavalt maksete tegemisele laenulepingu kestuse jooksul, ja iv) kas teatavad karistused, mida kohaldatakse riigisisese õiguse kohaselt juhul, kui laenuandja ei ole esitanud kohustuslikku teavet, on proportsionaalsed.
Direktiiv 2008/48
2. Direktiivi 2008/48 kaks peamist eesmärki on tagada tarbijate usalduse võitmiseks tarbijate võrdselt kõrgetasemeline kaitse ning luua tõeline siseturg. Nende eesmärkide saavutamiseks on mitmes põhivaldkonnas kehtestatud täielikult ühtlustatud ELi raamistik.(3) Tarbijad peaksid saama enne krediidilepingu sõlmimist adekvaatset teavet, mis võimaldab neil teha kaalutletud otsuse kõikide faktide alusel.(4) Liikmesriigid võivad lepinguõiguse krediidilepingute kehtivuse valdkonnas säilitada või kehtestada riigisiseseid norme, mis on kooskõlas liidu õigusega.(5) Kogu vajalik teave peaks olema krediidilepingus esitatud selgel ja arusaadaval viisil, et tarbija oleks teadlik oma õigustest ja kohustustest.(6) Liikmesriigid peaksid kehtestama eeskirjad karistuste kohta, mida kohaldatakse selle direktiivi alusel vastu võetud riigisiseste õigusaktide rikkumise korral, ja tagama nende eeskirjade rakendamise. Karistused peaksid olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.(7)
3. Direktiivi 2008/48 artikkel 1 sätestab, et selle eesmärk on ühtlustada tarbijakrediiti käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide teatavaid aspekte.
4. Vastavalt direktiivi 2008/48 artiklile 2 kohaldatakse seda krediidilepingute suhtes, välja arvatud juhul, kui need on direktiivi kohaldamisalast sõnaselgelt välja jäetud.
5. Asjakohased on järgmised artiklis 3 sätestatud määratlused:
„a) „tarbija“ – füüsiline isik, kes käesoleva direktiiviga hõlmatud tehingutes tegutseb eesmärkidel, mis ei seondu tema kaubandus-, äri- või kutsetegevusega;
b) „krediidiandja“ – füüsiline või juriidiline isik, kes annab või lubab anda krediiti oma kaubandus-, äri- või kutsetegevuse raames;
c) „krediidileping“ – leping, millega krediidiandja annab või lubab anda tarbijale krediiti tasumise edasilükkamise, laenu või muu samalaadse finantstehingu vormis, välja arvatud teenuste pideva osutamise lepingud või samalaadsete kaupade tarnimise lepingud, mille kohaselt tarbija tasub selliste kaupade või teenuste eest osamaksetega kogu lepingu kehtivuse aja jooksul;
m) „püsiv andmekandja“ – vahend, mis võimaldab tarbijal säilitada isiklikult talle suunatud teavet nii, et sellele on võimalik hilisemaks kasutamiseks ligi pääseda teabe eesmärgiga vastavuses oleva aja jooksul, ja mis võimaldab säilitatud teavet muutmata kujul taasesitada;
6. Krediidilepingu sõlmimisele eelnev teave ja toimingud on sätestatud II peatükis. Selles peatükis sisalduva artikli 5 lõige 1 sätestab, et lepingu sõlmimisele eelnev teave tuleb esitada paberil või mõnel muul püsival andmekandjal.(8)
7. Kohustust anda tarbijatele teavet paberil või mõnel muul püsival andmekandjal korratakse ka mitmes muus direktiivi 2008/48 sättes.(9)
8. Artikli 10 lõige 1 sätestab:
„Krediidileping koostatakse paberil või mõnel muul püsival andmekandjal.
Kõik lepingupooled saavad krediidilepingu koopia. Käesoleva artikli kohaldamine ei piira krediidilepingu sõlmimise õiguspärasust käsitlevate liikmesriikide õigusnormide kohaldamist, kui need on kooskõlas ühenduse õigusega.“
9. Artikli 10 lõige 2 sisaldab loetelu 22 teabeelemendist, mis tuleb krediidilepingus selgelt ja kokkuvõtlikult täpsustada (edaspidi „kohustuslik teave“). See loetelu sisaldab muu hulgas järgmist:
„h) tarbija poolt tehtavate maksete summa, arv ja sagedus ning vajaduse korral tagasimaksete sooritamise järjekord erineva laenuintressiga laenujääkide puhul;
10. Artikli 10 lõige 3 sätestab: „[l]õike 2 punkt i kohaldamisel teeb krediidiandja tarbijale tasuta mis tahes hetkel kogu krediidilepingu kestuse jooksul kättesaadavaks tagasimaksetabeli kujul esitatava loetelu“.
11. Artikkel 22 näeb ette, et kuna see direktiiv sisaldab ühtlustatud sätteid, ei või liikmesriigid oma riigisiseses õiguses säilitada või vastu võtta selles direktiivis sätestatust erinevaid sätteid.
12. Vastavalt artiklile 23 peavad liikmesriigid kehtestama tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad karistused, mida kohaldatakse selle direktiivi alusel vastu võetud riigisiseste õigusnormide rikkumise korral.
13. Direktiiv 97/7/EÜ(10) sisaldab sätteid, mille eesmärk on kaitsta kauglepinguid sõlmivaid tarbijaid. Vastavalt selle artiklile 4 tuleb enne sidevahendi abil lepingu sõlmimist anda tarbijale teatavat teavet.(11) Selle direktiivi artikli 5 kannab pealkirja „Teavet kinnitav kiri“. Selle lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Tarbija peab saama artikli 4 lõike 1 punktides a–f nimetatud teabe kohta kinnituse kas kirjalikult või mõne muu talle kättesaadava ja tema poolt kasutatava püsiva andmekandja kaudu aegsasti lepingu täitmise ajal ning hiljemalt tarnimise ajal, kui kaup ei ole mõeldud tarnimiseks kolmandatele isikutele, juhul kui tarbija ei ole enne lepingu sõlmimist juba saanud teavet kirjalikult või mõne muu talle kättesaadava ja tema poolt kasutatava püsiva andmekandja kaudu.“(12)
14. Slovakkia tsiviilseadustiku(13) kohaselt on kirjalikus vormis koostatud tehing kehtiv, kui pool(ed) on selle allkirjastanud.(14) Tehing on kehtetu, kui see pole koostatud seaduses ette nähtud (või poolte kokkulepitud) vormis.
15. Slovakkia äriseadustiku(15) kohaselt võib osa krediidilepingu sisust olla väljendatud ka viitena organisatsiooni tehingu üldtingimustele.
16. Tarbijakrediidileping koostatakse kirjalikus vormis ja kumbki lepingupool peab saama vähemalt ühe eksemplari paberil või muul püsival andmekandjal.(16) Tarbijakrediidileping peab sisaldama muu hulgas selliseid andmeid nagu põhisumma, intressi ja lisatasude suurus, arv ja maksetähtajad ning vajaduse korral tagasimaksete sooritamise järjekord erineva laenuintressiga tarbijakrediidi jääkide puhul.(17) Tarbijal on õigus küsida krediidilepingu kestuse ajal mis tahes hetkel väljavõtet tagasimaksetabelist (põhisumma tagasimaksete(18) korral).(19)
17. Kui tarbijakrediidileping ei ole koostatud kirjalikus vormis ega sisalda tarbijakrediidi seaduse kohaselt nõutavat teavet, loetakse tarbijakrediit antuks ilma intressi ja lisatasudeta.(20)
18. Põhikohtuasja hageja, Home Credit Slovakia a.s (edaspidi „laenuandja“) ja kostja Klára Bíróová (edaspidi „laenuvõtja“) sõlmisid 29. juunil 2011 tarbijakrediidilepingu tüüplepinguvormil, mida tuli kirjalikult täiendada. Laenuvõtja sai 700 eurot krediiti. Ta nõustus maksma tagasi kokku 1087,56 eurot 32,5‑euroste kuumaksetega. Laen tuli tagasi maksta 36 kuu jooksul selle andmisest.
19. Laenuvõtja allkirjastas krediidilepingu, kinnitades, et talle on krediiditingimused teatavaks tehtud ning ta on nendega nõus ja peab neid tingimusi siduvaks. Krediidilepingule lisati tehingutingimused „Äriühingu Home Credit Slovakia, a.s. krediidilepingute tingimused – laen“ (edaspidi „tehingu üldtingimused“), mis tähistati iga lehekülje ülanurgas koodiga ISH111. Laenuvõtja kinnitas krediidilepingut allkirjades, et talle on tehingu üldtingimused teatavaks tehtud, et ta on neist teadlik ja saab kõigist neist tingimustest aru, ning väljendas nende tingimuste siduvuse suhtes oma tahet. Tehingu üldtingimusi ei allkirjastanud ei laenuandja ega laenuvõtja. Nendes tingimustes on muu hulgas märgitud, et laenuvõtja on kohustatud maksma võetud krediidisumma tagasi nõuetekohaselt ja tähtajaks, perioodiliste kuumaksetena, mille arv, suurus ja maksetähtaeg täpsustatakse lepingus. Laenuvõtjal on õigus küsida igal ajal lepingu kehtivuse jooksul tasuta väljavõtet tagasimaksetabelist, milles on märgitud osamaksete määrad, maksetähtajad ja tingimused, sealhulgas iga osamakse jaotus, mis hõlmab krediidi põhiosa tagasimakset, tavaintressi ja (võimalikke) lisatasusid.
20. Krediiditingimustes ei ole täpsustatud krediidiintressi arvutamist ega ole täpselt kindlaks määratud kuumakse (32,50 eurot) intressi ja lisatasude osa ega krediidi põhiosa tagasimakse osa.
21. Laenuvõtja tegi lepingu alusel ainult kaks tagasimakset. 26. aprillil 2012 esitas laenuandja kogu antud krediidisumma tagasimaksmise nõude. Ta taotles järgmiste summade maksmist: i) krediidi põhiosa, ii) intress, iii) viivis ja iv) leppetrahv. Laenuvõtja ei maksnud midagi. Laenuandja esitas seejärel kohtule hagi ja nõudis 1155,52 euro tasumist koos viivisega, mis tuli arvutada 0,024% suuruse päevamääraga 778,34 euro suuruselt summalt alates 11. veebruarist 2014 kuni lõpliku maksmise kuupäevani.
22. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgituse kohaselt peab tarbijakrediidileping olema vastavalt riigisisestele õigusnormidele kirjalikus vormis ning sisaldama teatavat teavet, sealhulgas tagasimakstava krediidisumma, intressi ja lisatasude suurus, arv ja maksetähtajad ning vajaduse korral tagasimakseteave.(21) Poolte allkirjastamata krediidileping ei vasta riigisisestele õigusnormidele ja on seega kehtetu.(22) Põhikohtuasjas on see teave (kohustusliku teabe osa) esitatud allkirjastamata tehingu üldtingimuste all. Seega kerkib küsimus, kas 29. juunil 2011 sõlmitud tarbijakrediidileping on kehtiv? Eelöeldut arvestades taotleb eelotsusetaotluse esitanud kohus eelotsust seitsme küsimuse kohta, mis on vahest lihtsamini mõistetavad kokkuvõtlikul kujul esitatuna.
– Mida tähendab direktiivi 2008/48 artikli 10 lõikes 1 kasutatud väljend „paberil või mõnel muul püsival andmekandjal“ koosmõjus artikli 3 punktiga m? – Kas see väljend hõlmab ainult krediidilepingu poolte allkirjastatud füüsilist dokumenti? – Kas see dokument peab sisaldama artikli 10 lõikes 2 sätestatud kohustuslikku teavet? – Kas direktiivi 2008/48 artikli 10 lõikes 1 sätestatud nõuetega on kooskõlas, kui kohustuslik teave on eraldi dokumendis, nagu tehingu üldtingimustes, mis ei ole krediidilepingu poolte allkirjastatud, ja kui krediidilepingus viidatakse sellele dokumendile?
– Mil määral ühtlustab direktiiv 2008/48 selle artikli 10 lõigete 1 ja 2 kohaldamiseks täielikult õigusnormid krediidilepingusse lisatava teabe kohta, nii et riigisisesed õigusnormid on vastuolus nende sätetega, kuna need: i) nõuavad, et kohustuslik teave oleks esitatud ühes dokumendis, mille krediidilepingu pooled on allkirjastanud, või ii) tähendavad, et krediidilepingul ei saa olla täit õigusjõudu, sest osa kohustuslikust teabest on eraldi dokumendis, nagu tehingu üldtingimustes?
– Kas direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punktis h kasutatud väljendit „maksete sagedus“ tuleb tõlgendada nii, et laenuandja on kohustatud täpsustama krediidilepingus iga makse täpse tähtpäeva, või piisab, kui leping sisaldab iga makse tähtpäevale osutamiseks viidet objektiivselt kindlaksmääratavatele kriteeriumidele? – Kas viimasel juhul võib selle teabe esitada eraldi dokumendis, millele krediidilepingus viidatakse, näiteks „tehingu üldtingimustes“, mida pooled ei ole allkirjastanud?
– Kas direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punkti h koosmõjus punktiga i tuleb tõlgendada nii, et tähtajaline krediidileping, mille puhul toimub krediidi põhiosa tagasimaksmine üksikute osamaksetena, ei pea sisaldama tagasimaksetabelit ning laenuandja võib selle asemel esitada asjaomase teabe laenuvõtjale viimase taotlusel? Või on laenuandja kohustatud esitama tagasimaksetabeli krediidilepingus lepingu kehtivuse alguskuupäevast alates ja kas laenuvõtjal on ka õigus taotleda krediidilepingu kehtivusajal tagasimaksetabelit, mis sisaldab maksegraafikut alates selle taotluse esitamise kuupäevast? Kas direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punktis h sätestatud teabenõuded on täielikult ühtlustatud kooskõlas selle direktiivi artikli 22 lõikega 1, nii et liikmesriikidel on keelatud nõuda tagasimaksetabeli lisamist krediidilepingusse?
– Kas juhul, kui laenuandja jätab esitamata enamiku direktiivi 2008/48 artikli 10 lõikes 2 ette nähtud teabest, on karistus, mis määratakse riigisisese õigusnormi kohaselt, mille alusel leitakse, et krediidileping on sõlmitud ilma intressi ja lisatasudeta (st et laenuvõtja on kohustatud tagasi maksma üksnes krediidi põhisumma), proportsionaalne selle direktiivi artiklite 1 ja 23 eesmärgiga?
23. Kirjalikke seisukohti esitasid Saksamaa valitsus ja Slovakkia valitsus, samuti Euroopa Komisjon. Kohtuistungil, mis peeti 24. veebruaril 2016, kuulati ära Slovaki Vabariigi ja komisjoni suulised seisukohad.
Esimene ja teine küsimus: tarbijakrediidilepingu sõlmimisega seotud vorminõuete ühtlustamise ulatus
24. Tarbijatele teabe esitamise regulatiivse meetodi aluseks on põhimõte, et teadlik tarbija oskab paremini valida kõige kasulikuma krediidipakkumise ja püüab ühtlasi tagada, et on teadlik tarbijakrediidilepingust tulenevatest õigustest ja kohustustest. Et saavutada need eesmärgid, ei tohi teavitamine olla lühiajaline – pigem peab teave olema tarbijale püsivalt kättesaadav.
25. Seda arvesse võttes määratletakse direktiivi 2008/48 artikli 3 punktis m mõiste „püsiv andmekandja“ järgmiselt: „vahend, mis võimaldab tarbijal säilitada isiklikult talle suunatud teavet nii, et sellele on võimalik hilisemaks kasutamiseks ligi pääseda teabe eesmärgiga vastavuses oleva aja jooksul, ja mis võimaldab säilitatud teavet muutmata kujul taasesitada“. Väljendil „paberil“ tähendust ei ole siiski määratletud. Seda väljendit tuleb seega tõlgendada võttes arvesse nii selle tähendust tavakeeles kui ka õiguslikku konteksti ja direktiivi 2008/48 eesmärki.(23)
26. Artikli 10 lõike 1 kontekstis viitab väljend „paberil“ andmekandjale, millel krediidileping koostatakse ja tarbijale edastatakse. Väljendist „või mõnel muul püsival andmekandjal“ võib välja lugeda, et paberit käsitatakse konkreetse püsiva andmekandjana või vahendina, mille abil edastatakse tarbijale krediidileping vastavalt direktiivile 2008/48. Artikli 10 lõike 1 teises lõigus märgitakse, et kõik lepingupooled peavad saama krediidilepingu koopia. Ka see viitab sellele, et artikli 10 lõige 1 puudutab andmekandjat, millel asjaomane leping tehakse tarbijale kättesaadavaks.
27. Paberil krediidilepingul on järgmised omadused, mis vastavad direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti m (mõiste „püsiv andmekandja“ määratlus) nõuetele: see võimaldab tarbijal säilitada isiklikult talle suunatud teavet ja tagada, et krediidilepingu sisu ei muudeta ja et teave on piisava aja jooksul kättesaadav. See on kooskõlas tarbijate kõrgetasemelise kaitse saavutamise nõudega, tagades eelkõige, et tarbija on teadlik oma krediidilepingust tulenevatest õigustest ja kohustustest.
28. Sama käsitlusviisi kajastavad direktiivi 2008/48 teised sätted, mis puudutavad tarbijate õigust saada krediidilepinguga seotud teavet.(24)
29. Seega viitab nõue, et krediidileping peab olema koostatud paberil, ühtlasi sellele, et leping peab olema kirjalik – see on kooskõlas artikli 10 lõikes 1 sätestatud krediidilepingu paberil koostamise nõude igapäevase tähendusega.
30. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib oma eelotsusetaotluses (ja seda kinnitasid nii Slovakkia valitsus kui ka komisjon), et artikli 10 lõike 1 slovakikeelses versioonis on väljend „paberil“ tõlgitud sõnaga „písomne“, mis vastab täpselt ingliskeelsele väljendile „in writing“ („kirjalikult“). Ometigi tundub, et valitud sõna võib pigem kajastada riigisiseses õiguses sätestatud nõuet, mille kohaselt peab dokument olema lepingupoolte allkirjastatud, kui olla täpselt samaväärne väljendiga „paberil“, mida kasutatakse teatavates teistes direktiivi 2008/48 keeleversioonides.(25)
31. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kui liidu õiguse sätte keeleversioonides on erinevusi, tuleb sätet tõlgendada, lähtudes selle õigusakti eesmärgist ja üldisest ülesehitusest, mille osa see säte on.(26)
32. Artikli 10 lõike 1 kontekstis on väljend „paberil või mõnel muul püsival andmekandjal“ liidu õiguse mõiste ja sellel peab seega olema kõikides liikmesriikides sama tähendus. Eespool esitatud punktidest 24 ja 26 ilmneb, et see väljend viitab vahendile, mille abil krediidileping tarbijale antakse.
33. Lisaks on väljendit „kirjalikult“ kaugmüügidirektiivi artikli 5 lõikes 1 kasutatud väljendi „paberil“ sünonüümina.(27) Kohtuotsuses Content Services kaalus Euroopa Kohus, kas järgides kaubandustava, mis teeb tarbijale selle direktiivi artikli 4 lõikes 1 ette nähtud teabe kättesaadavaks üksnes veebisaidil asuva hüperlingi kaudu, täidab asjaomane ettevõtja nõuet, mille kohaselt tuleb tagada, et tarbija saab kirjaliku kinnituse kohustusliku teabe kohta. Euroopa Kohus leidis, et väljend „kirjalikult“ kujutab endast alternatiivi väljendile „muu püsiva andmekandja kaudu“.(28)
34. Seega, isegi kui direktiivi slovakikeelses versioonis kasutatakse artikli 10 lõikes 1 sätestatud krediidilepingu koostamise kohustusele viidates väljendit „kirjalikult“, mitte väljendit „paberil“, on minu arvates nendel kahel väljendil selle sätte kohaldamisel sama tähendus.
35. Mõiste „krediidileping“ on määratletud direktiivi 2008/48 artikli 3 punktis c. Artikli 10 lõike 2 sõnastusest tulenevalt tuleb selles ette nähtud teave esitada kõikides krediidilepingutes. See teave ja krediidileping ei pea küll tingimata olema ühes dokumendis, kuid artikli 10 lõike 1 nõuetele vastamiseks peab siiski iga leping olema koostatud paberil või mõnel muul püsival andmekandjal.
36. Seda seisukohta kinnitab direktiivis 2008/48 sätestatud kord. Artiklis 5 sätestatud lepingueelset teavet ei tule esitada pakkumisega samas dokumendis (artikli 5 lõige 1). See teave esitatakse eraldi dokumendis „Euroopa tarbijakrediidi standardinfo teabeleht“.(29) Kohustusliku teabe esitamine krediidilepingust erinevas dokumendis ei ole seega direktiivi 2008/48 korraga vastuolus.
37. Miski artiklis 10 ei viita sellele, et krediidileping peab olema poolte allkirjastatud või koosnema ühest dokumendist.(30) Sõnastus, mille kohaselt artikli 10 kohaldamine „ei piira krediidilepingu sõlmimise õiguspärasust käsitlevate liikmesriikide õigusnormide kohaldamist“, koosmõjus põhjendusega 30, milles märgitakse, et direktiiviga 2008/48 ei reguleerita lepinguõiguse kohaldamist krediidilepingute kehtivuse valdkonnas, viitab sellele, et kõnealune säte ei reguleeri lepingu sõlmimise vorminõuetega seotud küsimusi.
38. Kuivõrd suur kaalutlusruum tarbijakrediidilepingutega seotud riigisiseste õigusnormide säilitamisel või kehtestamisel liikmesriikidele jääb, on vaidlusküsimus. Keeruline on kindlaks teha, millal täpselt välistavad ühtlustatud õigusnormid sellise kaalutlusruumi – ometigi palub eelotsusetaotluse esitanud kohus juhtnööre just selles küsimuses.
39. Direktiivi 2008/48 artikli 22 lõikest 1, mida tuleb tõlgendada lähtuvalt selle direktiivi põhjendustest 9 ja 10, tuleneb, et see direktiiv näeb seoses selle kohaldamisalasse kuuluvate krediidilepingutega ette täieliku ühtlustamise. Liikmesriigid ei või seega ühtlustamisega hõlmatud valdkonnas oma riigisiseses õiguses säilitada või vastu võtta kõnealuses direktiivis sätestatust erinevaid sätteid.(31)
40. Artiklist 1 nähtub siiski selgelt, et direktiiviga 2008/48 ühtlustatakse ainult tarbijakrediidilepinguid puudutavate liikmesriikide eeskirjade teatavad aspektid. Ühtlustamisega hõlmamata valdkondades võivad liikmesriigid vabalt säilitada või vastu võtta riigisiseseid eeskirju.
41. Käesolevas asjas ei ole vaidluse all põhikohtuasjas arutusel oleva krediidilepingu kuulumine direktiivi 2008/48 kohaldamisalasse. Seepärast on vaja kindlaks teha liidu õigusnormidega teostatud ühtlustamise ulatus.
42. Direktiivi 2008/48 artikli 10 lõigete 1 ja 2 sõnastusest ilmneb, et direktiiviga ühtlustatakse teabe liigid, mis tuleb krediidilepingutes esitada; kõik lõikes 2 loetletud 22 teabeelementi tuleb tarbijale krediidilepingus esitada. Direktiiv 2008/48 reguleerib ka seda, kuidas artikli 10 lõikes 2 sätestatud teave tuleb esitada (paberil või mõnel muul püsival andmekandjal), ja näeb ette, et see tuleb esitada „[…] selgelt ja kokkuvõtlikult […]“.
43. Kuigi on tõsi, et liidu õigus näeb ette ametlikud nõuded teistes valdkondades, nagu Euroopa maksekäsu puhul,(32) ei kuulu sellised lepingute sõlmimise vormiküsimused direktiivi 2008/48 kohaldamisalasse. Direktiiviga 2008/48 ei ühtlustata seega seda, kas krediidileping peab olema allkirjastatud või kas kohustuslik teave ja krediidi andmise tingimused tuleb esitada ühes dokumendis.
44. Slovakkia õigusnormid ei ole täiesti selged. Ühest küljest on Slovakkia tsiviilseadustikus sätestatud, et kirjalikus vormis koostatud tehing on kehtiv ainult siis, kui pool(ed) on selle allkirjastanud.(33) Teisest küljest võib Slovakkia äriseadustiku kohaselt osa krediidilepingu sisust olla väljendatud ka viitena organisatsiooni tehingu üldtingimustele.(34) Tarbijakrediidi seadus näeb ette tarbijakrediidilepingu sisu.(35) Ometigi ei tea Euroopa Kohus, kuidas need eri riigisisesed õigusnormid täpselt vastastikku toimivad.
45. Eelotsusetaotluses esitatud faktid viitavad sellele, et krediidileping (mille laenuvõtja allkirjastas) sisaldas direktiivi 2008/48 artikli 10 lõikes 2 sätestatud kohustusliku teabe mõningaid elemente. Laenuandja tehingu üldtingimusi, milles esitati mõni (võib-olla mitte kõik) muu kohustusliku teabe element, ei allkirjastanud ei laenuvõtja ega laenuandja. Jääb selgusetuks, kas – ja kui jah, siis kuivõrd – allkirjastatud krediidilepingus juhiti laenuvõtja tähelepanu sellele, kus tehingu üldtingimustes täpselt on esitatud need kohustusliku teabe elemendid, mida allkirjastatud krediidileping ei sisalda.
46. Püüdes aidata Euroopa Kohtul anda liikmesriigi kohtule juhtnööre, käsitlen seetõttu seda probleemi järgmiselt.
47. Esiteks on küsimus selles, kas direktiiviga 2008/48 on vastuolus riigisisene õigusnorm, mille kohaselt tuleb kogu kohustuslik teave esitada kirjalikult ühes allkirjastatud dokumendis.
48. Minu arvates tuleb sellele küsimusele vastata eitavalt. Kohustuslik teave esitataks paberil ja kogu see teave esitataks tarbijale, vastates seega artikli 10 lõigetes 1 ja 2 sätestatud nõuetele. Tarbija tähelepanu juhitaks kergesti kogu teabele, mis on talle vajalik teadliku valiku tegemiseks, sest kõnealune teave sisalduks ühes dokumendis. Selline riigisiseses õiguses sätestatud nõue edendaks seega direktiivi eesmärki tagada tarbijate kõrgetasemeline kaitse ega takistaks minu hinnangul direktiivi teise, nimelt siseturu edendamise eesmärgi saavutamist.(36) Kuigi direktiiv 2008/48 ei sisalda nõuet, et kogu kohustuslik teave peaks olema ühes allkirjastatud dokumendis, ei takista see ka selle kehtestamist.
49. See ei tähenda, et liikmesriikidel on täielik vabadus kehtestada tarbijakrediidilepingu sõlmimisega seotud täiendavaid vorminõudeid. Näiteks küsis Euroopa Kohus kohtuistungil, kas oleks vastuvõetav nõuda, et iga tarbijakrediidileping peaks olema mõlema poole poolt allkirjastatud notari juuresolekul. Selline kord võib tõepoolest parandada tarbijate kaitset. Ometigi muudaks see oluliselt direktiiviga saavutatud tasakaalu kahe eesmärgi – tarbijate kõrgetasemeline kaitse ja siseturu toimimise edendamine – vahel, ilmselgelt viimase eesmärgi kahjuks. See kohustaks mõlemaid pooli (kuid koormus lasuks tõenäoliselt peamiselt laenuandjatel) järgima vorminõudeid, millega kaasnevad palju suuremad kulud; see võib väga hästi toimida ka tarbijast erinevas liikmesriigis asuvate laenuandjate kahjuks. Sel põhjusel leian, et selline nõue jääb väljapoole kaalutlusruumi, mida liikmesriigid endiselt omavad selliste lepingute sõlmimist puudutavate riigisiseste õigusnõuete kehtestamisel.
50. Teiseks on küsimus selles, kas direktiiviga 2008/48 on vastuolus riigisisene õigusnorm, mille kohaselt võib kohustusliku teabe elemendid esitada paberil laenuandja tehingu üldtingimustes, mitte (allkirjastatud) tarbijakrediidilepingus.
51. Minu arvates tuleb sellele küsimusele taas vastata eitavalt, kuid teatavatel lisatingimustel. Nagu varemgi esitataks kohustuslik teave paberil ja kõik see teave esitataks tarbijale (kuigi see on jaotatud kahe dokumendi vahel), vastates seega endiselt artikli 10 lõigetes 1 ja 2 sätestatud nõuetele. Sellega on kõik korras. Ometigi, kui teave on jaotatud kahe dokumendi vahel, on ilmne oht, et tarbija asetatakse olukorda, kus ta ei saa teha talle pakutud tehingu täielikku, teadlikku ja õigeaegset hindamist, nagu on direktiiviga 2008/48 ette nähtud.
52. Seetõttu pean sellise korra vastuvõetavuse eesmärgil vajalikuks riigisiseses õiguses järgmiste täiendavate miinimumtingimuste kehtestamist: i) eraldi dokumendid, mis koos sisaldavad kogu kohustuslikku teavet, tuleb esitada tarbijale ühel ja samal ajal ja enne lepingu sõlmimist (et tarbijal oleks võimalik hinnata pakutud tehingut enne, kui ta nõustub end sellega siduma); ii) krediidileping peab sisaldama selgeid ja täpseid viiteid laenuandja tehingu üldtingimuste konkreetsetele osadele, võimaldades seega tarbijal täpselt tuvastada, kust leida kohustusliku teabe iga element, mis ei ole krediidilepingus esitatud;(37) iii) peab olema selgelt tõendatud, et tarbijale esitati tõepoolest õigel ajal (ja igal juhul enne tarbijakrediidilepingu sõlmimist) kogu kohustuslik teave.
53. Seda, kas riigisisesed õigusnormid järgivad neid tingimusi ja kas need on seetõttu direktiiviga 2008/48 vastuolus või mitte, peab otsustama liikmesriigi kohus, kelle ainupädevuses on faktiliste asjaolude hindamine ja riigisisese õiguse toimimise tõlgendamine.
54. Seetõttu leian, et direktiivi 2008/48 artiklis 10 kasutatud väljend „paberil või mõnel muul püsival andmekandjal“ hõlmab nii poolte sõlmitud krediidilepingu tingimusi kui ka direktiivi 2008/48 artikli 10 lõikes 2 loetletud teabeelemente, mis moodustavad krediidilepingu osa. Artiklis 10 ei ole sätestatud nõuet, et krediidileping peab olema poolte poolt allkirjastatud või et artikli 10 lõikes 2 loetletud teave tuleb esitada ühes dokumendis. Direktiiviga 2008/48 ei ole vastuolus riigisisene õigusnorm, mis nõuab kogu kohustusliku teabe esitamist kirjalikult ühes allkirjastatud dokumendis. Samuti ei ole direktiiviga 2008/48 vastuolus riigisisene õigusnorm, mille kohaselt võib kohustusliku teabe elemendid esitada paberil või mõnel muul püsival andmekandjal laenuandja tehingu üldtingimustes, mitte (allkirjastatud) tarbijakrediidilepingus, tingimusel et on täidetud vähemalt üks järgmistest tingimustest: i) kohustuslikku teavet sisaldavad eraldi dokumendid tuleks esitada tarbijale ühel ja samal ajal ja enne lepingu sõlmimist; ii) krediidileping peaks sisaldama selgeid ja täpseid viiteid kohustuslikule teabele ning näitama, kust seda võib laenuandja tehingu üldtingimustes leida, ja iii) laenuandja peaks suutma tõendada, et ta on esitanud tarbijale kohustusliku teabe enne lepingu sõlmimist. Liikmesriigi kohus peab hindama, kas riigisisesed õigusnormid on nende tingimustega kooskõlas ja kas need on seega direktiiviga 2008/48 vastuolus või mitte.
Kolmas ja neljas küsimus: kohustuslik teave maksete sageduse kohta (artikli 10 lõike 2 punkt h)
55. Direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punktis h sätestatakse, et tarbijale tuleb kohustusliku teabena esitada „tarbija poolt tehtavate maksete summa, arv ja sagedus“. Selles ei märgita, et krediidilepingus tuleb täpsustada iga makse tähtpäev. Tarbijatele esitatav lepingueelne teave (artikkel 5) ja lepingu sõlmimise ajal esitatav teave (artikkel 10) kattuvad teataval määral.(38) See on kooskõlas direktiivi 2008/48 tarbijakaitse eesmärgiga. Tarbija peab teadma, millal on krediidi tagasimakse tähtajad. See eesmärk siiski saavutatakse, tingimusel et laenuandja kasutab objektiivselt kindlaksmääratavaid kriteeriume. Kõige ilmsem meetod on esitada vastav kalenderplaan või kasutada eelotsusetaotluse esitanud kohtu soovitatud sõnastust, näiteks „kuumaksed tuleb tasuda kalendrikuu 15. kuupäevaks“.
56. Asjaomaste õigusnormide kujunemislugu näitab, et kohustus märkida maksete summa, arv ja sagedus või tähtpäevad kehtestati esimest korda direktiiviga 90/88/EMÜ,(39) mis lisas selle nõude direktiivi 87/102/EMÜ(40) artikli 4 lõike 2 punkti c. Võlausaldajatele anti sõnaselgelt valikuvõimalus: täpsustada kas maksete arv ja sagedus või tähtpäevad. Ma ei käsita praegust sõnastust (uue) kehtestatud nõudena, millega tehakse kohustuslikuks maksetähtpäevade täpsustamine.
57. Seetõttu leian, et direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punktis h kasutatud väljend „maksete sagedus“ ei nõua laenuandjalt iga krediidilepingu alusel tehtava makse täpse tähtpäeva märkimist.
Viies ja kuues küsimus: kohustuslik teave tagasimaksetabeli kohta (artikli 10 lõike 2 punkt i)
58. Kui tegemist on tähtajalise krediidilepingu põhiosa tagasimaksmisega, siis on tarbijal õigus küsida igal ajal kogu krediidilepingu kehtivuse jooksul tasuta väljavõtet tagasimaksetabelist. Eelotsusetaotluse esitanud kohus tahab teada, kas selline tabel tuleb esitada ka poolte sõlmitud krediidilepingus.
59. Minu arvates ei tule.
60. Artikli 10 lõike 2 punkt i ühtlustab tagasimaksetabeli esitamise nõuet ja selle tabeli sisu käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide teatavad aspektid. Õigusnormid selle kohta, millal võib tabelit taotleda ja millist teavet peab tabel sisaldama, on seega täielikult ühtlustatud.
61. Artikli 10 lõike 2 punkti i sõnastusest ilmneb, et tarbijal on õigus küsida tagasimaksetabelit igal ajal kogu krediidilepingu kehtivuse jooksul. Kui laenuandjad on kohustatud esitama tabeli ainult krediidilepingu allkirjastamisel, oleks väljend „[…] tarbija õigus saada taotluse korral ja tasuta mis tahes hetkel kogu krediidilepingu kestuse jooksul tagasimaksetabeli kujul esitatav loetelu“ mittevajalik ja tarbijatele sellest tulenev õigus oleks palju vähem kasulik. Krediidilepingu kehtivuse alguses esitatud tagasimaksetabel oleks praktiliselt sama mis tahteavaldus eelseisva kohta. See ei võimalda tarbijal näha, kuidas kulgeb krediidi tagasimaksmine. Selleks peab ta küsima ajakohastatud tabelit.
62. Niisugust tõlgendust kinnitab artikli 10 lõige 3, mis koostoimes artikli 10 lõike 2 punktiga i viitab sellele, et laenuandja peab esitama laenuvõtjale viimase taotlusel ajakohastatud tagasimaksetabeli.
63. Seepärast leian, et direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punkti i tuleks tõlgendada nii, et tagasimaksetabel tuleb esitada siis, kui tegemist on tähtajalise krediidilepingu põhiosa tagasimaksmisega ja tarbija on taotlenud tagasimaksetabelit. Nende kahe tingimuse puudumisel ei ole laenuandjad kohustatud sellist teavet direktiivi 2008/48 alusel esitama. Ma ei arva siiski, et riigisisene õigusnorm, mis näeb ette täiendava tabeli esitamise krediidilepingu kehtivuse alguses, kahjustaks direktiivi 2008/48 kumbagi eesmärki. Seepärast leian, et liikmesriikidel ei ole keelatud kehtestada õigusnormi, mis kohustaks laenuandjaid seda tegema.
Seitsmes küsimus: liikmesriigi karistuse proportsionaalsus
64. Eelotsusetaotluse esitanud kohus tahab oma viimase küsimusega sisuliselt teada, kas tarbijakrediidi seaduse artikkel 11, mis karistab laenuandjat direktiivi 2008/48 (võetud riigisisesesse õigusesse üle tarbijakrediidi seadusega) artikli 10 lõikes 2 loetletud teabe esitamise kohustuse rikkumise eest, lugedes krediidi antuks ilma intressi ja lisatasudeta(41) (nii et laenuvõtja on kohustatud tagasi maksma ainult krediidi põhiosa), vastab direktiivi 2008/48 artiklis 23 sätestatud proportsionaalsuse nõudele.
65. Esitatud küsimus on väga üldine ja abstraktne. See on teataval määral paratamatu. Liikmesriigi kohus ei ole veel saanud Euroopa Kohtult vajalikke juhtnööre, mis võimaldaksid tal otsustada, kas direktiivi 2008/48 artiklis 10 sätestatud nõuded (mis on riigisisesesse õigusesse üle võetud) krediidilepingu sisu kohta on täidetud. Neid kohustuslikke nõudeid ülevõtvate riigisiseste sätete rikkumise puudumisel ei ole ka põhjust kohaldada karistusi. Liikmesriigi kohtus toimuvas menetluses lahendi tegemise seisukohast ei ole see küsimus siiski selgelt hüpoteetiline või asjakohatu. Kui liikmesriigi kohus otsustab, et on toimunud rikkumine, peab ta kohaldama „tõhusat, proportsionaalset ja hoiatavat“ karistust.
66. Direktiivi artiklis 23 sätestatakse, et karistused, mida kohaldatakse krediidilepingutesse lisatavat kohustuslikku teavet käsitlevate riigisiseste õigusnormide rikkumise korral, peaksid olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad, ning liikmesriigid peavad võtma kõik vajalikud meetmed nende karistuste rakendamise tagamiseks. Nendes piirides jääb karistuste valikul otsustusõigus liikmesriikidele.(42) Euroopa Kohus on ka sedastanud, et karistuste rangus peab vastama nende rikkumiste raskusele, mille eest neid määratakse, eelkõige tagades tegeliku hoiatava mõju ja järgides samas proportsionaalsuse üldpõhimõtet.(43)
67. Liikmesriigi kohtu kirjeldatud karistuse tulemusel kaotab laenuandja kogu tehingult saadava kasumi (või, pisut teisiti öeldes, kohustab teda loobuma tulust, mida ta laenuks antud summa pealt oleks muidu teeninud) ja ta peab kandma kõik krediidi teenindamise ja laenuvõtjalt krediidi põhiosa tagasimaksete sissenõudmisega seotud tasud. Tundub intuitiivselt usutav, et selline karistus on tõenäoliselt nii tõhus kui ka hoiatav.
68. Kas selline karistus on proportsionaalne?
69. Euroopa Kohtule ei ole käesolevas asjas tegelikult teada sellele küsimusele tarviliku vastuse andmiseks vajalikud faktilised või õiguslikud asjaolud.(44) Eelotsusetaotluses märgitakse lihtsalt (seitsmenda küsimuse sõnastuses), et riigisisese õigusnormi „kohaselt tähendab see, kui puudub enam[ik] direktiivi 2008/48 artikli 10 lõikes 2 ette nähtud lepinguga seotud andmetest, et krediit on antud ilma intressi ja lisatasudeta“ (kohtujuristi kursiiv). Ometigi ei ole selge, mida „enam[ik] andmetest“ tegelikult tähendab või kas riigisiseses õiguses peetakse mõnda direktiivi artikli 10 lõikes 2 loetletud 22 kohustuslikust teabeelemendist teistest olulisemaks (nii et nende esitamata jätmine on raskem rikkumine) või millistel asjaoludel täpselt (rikkumise raskuse mõttes) tekib alus karistuse kohaldamiseks.
70. Seepärast teen ettepaneku, et Euroopa Kohus peaks seitsmendale eelotsuse küsimusele vastates tegema liikmesriigi kohtule ettepaneku hinnata igal konkreetsel juhul, kas direktiivi 2008/48 artikli 10 lõikes 2 loetletud kohustuslikud teabeelemendid, mis jäeti tarbijakrediidilepingus esitamata, olid nii olulised, et see kahjustas tarbija suutlikkust hinnata krediiditehingu sõlmimise otstarbekust, eesmärgiga otsustada, kas karistus, mille tagajärjel jääb laenuandja ilma kogu intressist ja peab kandma kõik krediidilepinguga seotud tasud, on proportsionaalne või oleks asjakohane kohaldada leebemat karistust.
71. Kõiki esitatud kaalutlusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Okresný súd Dunajská Streda (Dunajská Streda esimese astme kohus, Slovakkia) esitatud küsimustele järgmiselt:
– Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48 (mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ) artiklis 10 kasutatud väljend „paberil või mõnel muul püsival andmekandjal“ osutab andmekandjale, millel krediidileping koostatakse ja tarbijale edastatakse. See väljend hõlmab nii poolte sõlmitud krediidilepingu tingimusi kui ka direktiivi 2008/48 artikli 10 lõikes 2 loetletud teabeelemente, mis moodustavad krediidilepingu osa. Artiklis 10 ei ole sätestatud nõuet, et krediidileping peab olema poolte poolt allkirjastatud või et artikli 10 lõikes 2 loetletud teave tuleb esitada ühes dokumendis. Direktiiviga 2008/48 ei ole vastuolus selline riigisisene õigusnorm, mis nõuab kogu kohustusliku teabe esitamist kirjalikult ühes allkirjastatud dokumendis. Samuti ei ole direktiiviga 2008/48 vastuolus selline riigisisene õigusnorm, mille kohaselt võib kohustusliku teabe elemendid esitada paberil või mõnel muul püsival andmekandjal laenuandja tehingu üldtingimustes, mitte (allkirjastatud) tarbijakrediidilepingus, tingimusel et on täidetud vähemalt üks järgmistest tingimustest: i) kohustuslikku teavet sisaldavad eraldi dokumendid tuleks esitada tarbijale ühel ja samal ajal ja enne lepingu sõlmimist; ii) krediidileping peaks sisaldama selgeid ja täpseid viiteid kohustuslikule teabele ning näitama, kust seda võib laenuandja tehingu üldtingimustes leida, ja iii) laenuandja peaks suutma tõendada, et ta on esitanud tarbijale kohustusliku teabe enne lepingu sõlmimist. Liikmesriigi kohus peab hindama, kas riigisisesed õigusnormid on nende tingimustega kooskõlas ja kas need on seega direktiiviga 2008/48 vastuolus või mitte.
– Direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punktis h kasutatud väljend „maksete sagedus“ ei nõua laenuandjalt iga krediidilepingu alusel tehtava makse täpse tähtpäeva märkimist.
– Direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punkti i tuleks tõlgendada nii, et tagasimaksetabel tuleb esitada siis, kui tegemist on tähtajalise krediidilepingu põhiosa tagasimaksmisega ja tarbija on taotlenud tagasimaksetabelit. Direktiiv 2008/48 ei keela siiski liikmesriikidel nõuda, et laenuandjad peavad esitama täiendava tagasimaksetabeli krediidilepingu kehtivuse alguses.
– Liikmesriigi kohtu ülesanne on hinnata igal konkreetsel juhul, kas direktiivi 2008/48 artikli 10 lõikes 2 loetletud kohustuslikud teabeelemendid, mis jäeti tarbijakrediidilepingus esitamata, olid nii olulised, et see kahjustas tarbija suutlikkust hinnata krediiditehingu sõlmimise otstarbekust, eesmärgiga otsustada, kas karistus, mille tagajärjel jääb laenuandja ilma kogu intressist ja peab kandma kõik krediidilepinguga seotud tasud, on proportsionaalne või oleks asjakohane kohaldada leebemat karistust.
2 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiiv, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ (ELT 2008, L 133, lk 66) (edaspidi „direktiiv 2008/48/EÜ“).
3 Põhjendused 7, 8, 9 ja 10.
4 Põhjendus 19.
5 Põhjendus 30.
6 Põhjendus 31.
7 Põhjendus 47.
8 Vt ka II lisa „Euroopa tarbijakrediidi standardinfo teabeleht“.
9 Need sätted käsitlevad vastavalt järgmisi küsimusi: arvelduskrediidi vormis krediidilepingud (artiklid 6 ja 12), laenuintress (artikli 11 lõige 1), tähtajatud krediidilepingud (artikli 13 lõiked 1 ja 2), taganemisõigus (artikli 14 lõike 3 punkt a), arvelduskonto jäägi ületamine (artikli 18 lõiked 1 ja 2) ja krediidivahendajate teatud kohustused tarbijate ees (artikli 21 punkt b).
10 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 1997. aasta direktiiv tarbijate kaitse kohta sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral (EÜT 1997, L 144, lk 19; ELT eriväljaanne 15/03, lk 319) (edaspidi „kaugmüügidirektiiv“). See direktiiv on nüüdseks kehtetuks tunnistatud ja asendatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiiviga 2011/83/EL tarbija õiguste kohta, millega muudetakse nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 1999/44/EÜ ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 85/577/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7/EÜ (ELT 2011, L 304, lk 64).
11 Teabe sisu on sätestatud artiklis 4 ja see puudutab eelkõige tarnija andmeid, kauba või teenuste põhiandmeid, hinda, kättetoimetamiskulusid, maksmise korda ja taganemisõiguse olemasolu.
12 Direktiivi 2011/83/EÜ (järgnes direktiivile 97/7/EÜ) artiklis 7 on sätestatud nõue, et teave tuleb esitada „[…] paberkandjal või, kui tarbija on sellega nõus, mõnel muul püsival andmekandjal“.
13 Občiansky zákonník Zákon č. 40/1964 Zb. (seadus nr 40/1964 hiljem muudetud redaktsioonis).
14 Slovakkia tsiviilseadustiku artikli 40 lõige 3.
15 Obchodný zákonník (seadus nr 513/1991 (zákon č. 513/1991 Zb.) hiljem muudetud redaktsioonis). Vt Slovakkia äriseadustiku artikkel 273.
16 Zákon č. 129/2010 Z. z. o spotrebiteľských úveroch a o iných úveroch a pôžičkách pre spotrebiteľov a o zmene a doplnení niektorých zákonov (seadus nr 129/2010 tarbijakrediidi, muude krediitide ja tarbijalaenude kohta ning millega muudetakse mõningaid seadusi (edaspidi „tarbijakrediidi seadus“)). Vt tarbijakrediidi seaduse artikkel 9.
17 Tarbijakrediidi seaduse artikli 9 lõike 2 punkt k.
18 Arvan, et käesolevas kontekstis viitab mõiste „tagasimakse“ võlasumma vähendamisele põhisumma korrapärase tagasimaksmise ja intressi korrapärase maksmise kaudu.
19 Tarbijakrediidi seaduse artikli 9 lõike 2 punkt l.
20 Tarbijakrediidi seaduse artikkel 11.
21 Vt eespool punktid 14 ja 15.
22 Vt eespool punkt 17.
23 Vt 5. juuli 2012. aasta kohtuotsus Content Services (C‑49/11, EU:C:2012:419, punkt 32).
24 Vt eespool punkt 7 ja 9. joonealune märkus.
25 Nt inglis- ja prantsuskeelsed versioonid. Vt punkt 34 allpool.
26 3. aprilli 2008. aasta kohtuotsus Endendijk (C‑187/07, EU:C:2008:197, punktid 22–24).
27 Vt punkt 13 eespool.
28 Vt 5. juuli 2012. aasta kohtuotsus Content Services (C‑49/11, EU:C:2012:419, punktid 39–42). Komisjon märgib direktiivi 2008/48/EÜ algses 11. septembri 2002. aasta eelnõus (KOM(2002) 443 (lõplik); EÜT 2002, C 331E, lk 200), et mõiste „püsiv andmekandja“ määratlus on sama, mida kasutati kaugmüügidirektiivis, vt eespool punkt 13.
29 Direktiivi 2008/48/EÜ II lisa.
30 Allkirjale viidatakse üksnes direktiivi 2008/48/EÜ põhjenduses 37 seoses tarbija allkirjaga siduvatel krediidilepingutel. Käesolev eelotsusetaotlus ei puuduta siiski sellist lepingut ja põhjendus 37 ei ole seega käesolevas asjas asjakohane.
31 Vt 12. juuli 2012. aasta kohtuotsus SC Volksbank România (C‑602/10, EU:C:2012:443, punkt 38). Selles kohtuasjas arutusel olnud krediidileping ei kuulunud direktiivi 2008/48/EÜ kohaldamisalasse.
32 Vt nt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1896/2006, millega luuakse Euroopa maksekäsumenetlus (ELT 2006, L 399, lk 1), artikli 7 lõiked 5 ja 6. Selle määruse eesmärk on muu hulgas lihtsustada ja kiirendada kohtuvaidlusi ning vähendada kohtukulusid vaidlustamata rahalisi nõudeid käsitlevate piiriüleste juhtumite korral.
33 Vt eespool punkt 14.
34 Vt eespool punkt 15.
35 Vt eespool punkt 16.
36 Vt direktiivi 2008/48 põhjendused 8 ja 9.
37 Lord Denning on sedastanud seoses kohustuslikku vastutust isikukahju hüvitamise eest välistava üldlevinud „üldise tingimusega“, mis kuvatakse parklas teadetetahvlil ja mis oli väidetavalt „lisatud“ parkimislepingusse mõne väikses kirjas sõnaga automaadi väljastatud piletil, et see on „nii üldlevinud ja õigusi kahjustav, et kohus peaks leidma, et see ei ole ühegi inimese suhtes siduv, välja arvatud juhul, kui tema tähelepanu juhitakse sellele kõige silmapaistvamal viisil […]. Piisava tähelepanu leidmiseks peaks see olema trükitud punases kirjas koos sellele osutava punast värvi käega – või midagi samavõrra ehmatavat“: Thornton vs. Shoe Lane Parking Ltd (C.A.) [1971] 2 Q.B. 163 at 170 C-D per Lord Denning M.R. See avaldus on valmistanud rõõmu järgmiste põlvkondade Briti õiguse üliõpilastele. Samuti on see ülimalt hea tähelepanek vajaduse kohta tagada, et nõrgema lepingupoole tähelepanu juhitakse olulistele tingimustele, mis muutuvad talle lepingu sõlmimisel siduvaks.
38 Vt KOM(2002) 443 final, lk 16.
39 Nõukogu 22. veebruari 1990. aasta direktiiv, millega muudetakse direktiivi 87/102/EMÜ tarbijakrediiti käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta (EÜT 1990, L 61, lk 14; ELT eriväljaanne 15/01, lk 374).
40 Nõukogu 22. detsembri 1986. aasta direktiiv tarbijakrediiti käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta (EÜT 1987, L 42, lk 48; ELT eriväljaanne 15/01, lk 326).
41 Eelotsusetaotluses ei täpsustata ja Euroopa Kohus ei tea seetõttu midagi rohkemat selle sätte ulatuse kohta.
42 Põhjendus 47; vt ka kohtuotsus, 27.3.2014, LCL Le Crédit Lyonnais (C‑565/12, EU:C:2014:190, punkt 43).
43 Vt kohtuotsus, 27.3.2014, LCL Le Crédit Lyonnais (C‑565/12, EU:C:2014:190, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
44 Vt kohtuotsus, 27.3.2014, LCL Le Crédit Lyonnais (C‑565/12, EU:C:2014:190, punkt 37).

matches: kohus kohus kohus Kohus kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus Kohus kohus kohus Kohus