Infot ettevõtetele | Estonian Environmental Inspectorate
Home Infot ettevõtetele
Keskkonnainspektsioon ja Keskkonnaamet paluvad Teil üle vaadata, kas Teie ettevõtte tegevuses tekkinud jäätmete käitlemine ning kasutusel olevate kemikaalide käitlemine vastab õigusaktides kehtestatud nõuetele.
Iga tavapärase autohoolduse ja -teeninduse käigus tekivad tahes tahtmata jäätmed. Olgu nendeks siis vanad rehvid, mootorsõidukite kõlbmatud detailid (filtrid, akud, plastik või metallist osad, klaasid jne), vanaõli, vedelikud, pakendijäätmed, õlised või määrdunud pühkmed, olmejäätmed. Kõik need erinevat liiki jäätmed peab koguma ning käitlema vastavalt nõuetele, et ei tekiks ohtu inimestele, sealhulgas teile endale, keskkonnale ning inimeste varale. Ebapiisavate käitlemistingimuste tõttu on praktikas ette tulnud põlenguid, nahaärritusi, toksiliste ainete sissehingamist või ka püsivaid tervisekahjustusi.
Kõik isikud peavad oma tegevuses tekkinud jäätmed sorteerima ning koguma need liikide kaupa eraldi. Jäätmed peab sorteerima vastavalt keskkonnaministri määrusele „Olmejäätmete sortimise kord ning sorditud jäätmete
liigitamise alused“ ning kohaliku omavalitsuse kehtestatud korrale. Oma tegevuses tekkinud ohtlikud ja tavajäätmed peab koguma eraldi ning jäätmeid ei tohi omavahel segada (jäätmeseadus § 60 lg 1). Ohtlikud jäätmed peab eraldi pakendama (jäätmeseadus § 62 lg 1) ja märgistama. Ohtlike jäätmete märgistus kantakse pakendi ühele või mitmele küljele ning see peab olema selgesti loetav ja kulumiskindel, märgistus peab esitama asjakohast teavet jäätmete kogusest, koostisest ja ohtlikest omadustest, samuti ettevaatusabinõudest jäätmetega ümberkäimisel ja vajalikest meetmetest õnnetusjuhtumite korral. Täpsem info pakendite märgistamisest on toodud keskkonnaministri määruses „Ohtlike jäätmete ja nende pakendite märgistamise kord“.
Jäätmete sorteerimise kohta leiab lisainfot Keskkonnaministeeriumi lehelt (PDF).
Tavapäraselt tekivad autoremonditöökodades järgmised jäätmed, mis tuleb koguda liigiti:
ohtlikud jäätmed (vanaõli, õlifiltrid, lahustijäägid, värvimisjäägid, lambid, akud, õlised kaltsud, absorbendi jäätmed jmt);
mootorsõidukite varuosad;
vanarehvid;
olmejäätmed.
Keelatud on igasugune jäätmete põletamine kütteseadmes või lõkkes. Tekkiv vanaõli ei ole kütus ning selle põletamine on keelatud. Täpsema info leiab jäätmete põletamise teemal Keskkonnaministeeriumi lehelt.
Kogutud jäätmed tohib üle anda vaid selleks õigust omavale isikule (jäätmeseadus § 28). Isikud, kes võivad jäätmeid vastu võtta, peavad omama Keskkonnaameti poolt väljastatud keskkonnakompleksluba, jäätmeluba või registreerimistõendit ning ohtlike jäätmete vastuvõtmisel ka ohtlike jäätmete käitluslitsentsi. Keskkonnaameti keskkonnateenuste portaalis saab enne jäätmete üleandmist kontrollida, kas isikul on jäätmete vastuvõtmiseks vastavad load olemas. Enne jäätmete üleandmist peab ohtlikud jäätmed või nende pakendid märgistama (jäätmeseadus § 62 lg 2) vastavalt keskkonnaministri kehtestatud määrusele.
Ohtlike jäätmete üleandmisel peab olema koostatud ohtlike jäätmete saatekiri, mille saab koostada vastavat luba ja ohtlike jäätmete käitluslitsentsi omav jäätmekäitleja. Saatekiri täidetakse elektroonses keskkonnas jäätmete vastuvõtja poolt, kuid jäätmete üleandmise tõendamiseks peab jäätmete üleandja saatekirja väljatrüki allkirjastama ning allkirjastatud saatekiri peab jääma ka jäätmeid üle andnud ettevõttesse.
Enda tegevuses tekkinud jäätmete vedu jäätmekäitleja juurde on lubatud, kuid selle juures peab jälgima ohutusnõudeid autotranspordis. Samuti peab jäätmete üleandmist kinnitama dokument, mis täidetakse kahepoolselt jäätmeid üle andes ja vastu võttes.
Autoremonditöökodades tekkivad jäätmed tuleks üle anda ettevõtte nimelt jäätmekäitlejatele, mitte eraisikuna jäätmejaama, kuivõrd jäätmejaamades kogutakse eeskätt kodumajapidamistes tekkivaid jäätmeid. Küll saab viia probleemtoodete jäätmed, nagu vanarehvid, pakend jms, selleks ettenähtud kogumiskohta.
Jäätmeseaduse kohaselt peavad kõikidel jäätmevaldajatel (jäätmevaldaja on jäätmetekitaja või muu isik, kelle valduses on jäätmed) olema ülevaade ning nad peavad pidama arvestust tema valduses olevate jäätmete liigist, hulgast ja päritolust, jäätmekäitluse seisukohalt olulistest omadustest ning jäätmetest tulenevast ohust tervisele, keskkonnale või varale (jäätmeseaduse § 28 lg 11 § 116 lg 2). Arvestuse algdokumente, arveid, üleandmise/vastuvõtu akte, saatekirju ja nende alusel koostatud koondandmeid peab säilitama vähemalt viis aastat.
Jäätmete mittenõuetekohane käitlemine, üleandmine selleks õigust mitteomavale isikule või jäätmete vedu ilma ohtlike jäätmete saatekirjata on karistatav rahatrahviga kuni 32 000 eurot.
Et tagada nõuetekohane jäätmete käitlemine, on mõistlik soetada iga jäätmeliigi jaoks eraldi kogumismahuti, kanda sellel selgesti loetav jäätmeliik ning viia oma töötajate hulgas läbi instruktaaž.
KLIIMASEADMED JA NENDE HOOLDAMINE
Eraldi nõuded on kehtestatud töökodadele, kes puutuvad kokku mootorsõidukite kliimaseadmetega.
Mootorsõidukite kliimaseadmetes on kõige levinum külma-aine HFC-134a. Väga vanades autodes võib leida ka CFC-12, mis on kõrge osoonikihti kahandava potentsiaaliga aine ja keskkonnale väga ohtlik.HFC-134a (ehk ka üldtuntud nimega R-134a ehk 1,1,1,2-tetrafluoroetaan) on värvitu, kergelt magusa lõhnaga lenduv gaas. HFC-134a (kaubastatakse erinevate kaubanimede all nt Genetron 134a, Suva 134a ) on osoonikihti mitte kahandav, keskkonnale ohutum külmaaine.
Vastavalt kehtestatud nõuetele peavad kliimaseadmete hooldustöid tegelevad isikud olema koolitatud ja selle kohta peab olema väljastatud tunnistus (Komisjoni määrus (EÜ) nr 307/2008 artikkel 2 punkt 3).
Kõik kliimaseadmetega tehtavad tööd peavad olema kajastatud hoolderaamatus.
HFC-134a mahutid peavad olema selgelt märgistatud (Komisjoni määrus (EÜ) nr 1494/2007) ja neid tuleb hoiustada külmas, kuivas ning õigesti ventileeritud ruumis, eemal kuumusest, tulest, korrodeerivatest kemikaalidest, aurudest ja plahvatusohtlikest ainetest. Mahutid tuleb hoiuruumis paigutada kindlalt, nii et nad pikali ei kukuks ja ventiilid kahjustada ei saaks.
Eriti oluline on meeles pidada, et HFC-134a mahuteid tuleb hoida päikesevalguse alt väljas, eriti palava ilmaga. HFC-134a paisub oluliselt sooja ilmaga ning seega väheneb mahutis olev aurule mõeldud ruum. Kui kogu mahutit täidab vedelik, võib igasugune temperatuuri tõus põhjustada mahuti kaitseklapi avanemist, mille tulemusel võite tõsiselt viga saada. Mahuti ei tohi mingil juhul kuumeneda üle (52°C).
Kogumismahutite märgistamise eest vastutab nende mahutite omanik/valdaja.
Tühjad mahutid tuleb tagastada nende müüjale.
Mootorsõidukid ja nende varuosad, rehvid, patareid ja akud on probleemtooted, mille esmasel Eestisse turule laskmisel kohalduvad tootjavastutuse nõuded. See tähendab, et esimene turule tooja ehk jäätmeseaduse tähenduses tootja peab pidama turule lastud toodete osas arvestust, esitama Probleemtooteregistrile aruandlust turule lastud probleemtoodete osas ning korraldama probleemtoodetest tekkinud jäätmete kogumise ja taaskasutamise. Täpsem info probleemtoodetest, tootjavastutusest ja kohustustes on toodud Probleemtooteregistri korduma kippuvates küsimustes.
Tootjavastutuse nõuded rakenduvad ka esmaselt maale toodud kauba ümber olevale pakendile. Täpsem info Keskkonnaministeeriumi kodulehelt.
Sõidukite värvimisel paiskuvad välisõhku lenduvad orgaanilised ühendid (LOÜ ehk inglise keeles VOC), mille puhul alates 0,5 tonnist lenduvatest orgaanilistest ühenditest on vaja taotleda välisõhu saasteluba. Kõigi kasutatavate värvide, lahustite ja muude viimistlusvahendite osas peab pidama jooksvalt kemikaalidealast arvestust ning omama kemikaalide ohutuskaarte.
Kui kasutatakse põletusseadmeid, siis alates 1 MW-isest võimsusest on vaja taotleda välisõhu saasteluba. Alla selle künnismäära kehtib registreeringu kohustus.
ROMUSÕIDUKITE LAMMUTAMINE
Praktikas esineb juhtumeid, kui varuosade saamiseks kasutatakse nö doonorsõidukeid ehk romusõidukeid. Selline tegevus on jäätmekäitlustegevus, mis vajab jäätmeluba ja ohtlike jäätmete käitluslitsentsi. Romusõidukite käitlusele on kehtestatud nõuded keskkonnaministri määrusega „Romusõidukite käitlusnõuded“.


text:
Maksumaksja portaal - 2014 > oktoober (nr 10) > Tulumaksuseaduse muudatused 2015. aastal. Martin Huberg
Tulumaksuseaduse muudatused 2015. aastal. Martin Huberg
2014. aasta kujunes maksumaksjate ja riigiametnike vaheliseks arvete klaarimise aastaks ning peab kurvastusega tunnistama, et maksumaksjate üksmeele puudumine ja ühtsuse nõrk väljanäitamine andsid tugeva punktivõidu riigiametnikele.
Vastu võeti „1000 euro arvete“ eelnõu, muudeti sõiduautode käibemaksu mahaarvamise korda, kaotati 64-eurone isikliku sõiduauto hüvitis ning tõmmati Eesti spordile stipendiumitega vesi peale. Kuid see ei ole veel kõik. Tulumaksuseaduses muudeti veel päris palju asju.
Vaatamegi järgnevalt, mis muutub järgmise aasta algusest tulumaksu osas.[1]
Kõige enam vastukaja tekitasid ajakirjanduses muidugi stipendiumide maksustamist puudutavad muudatused, kuid eelnõu enda rõhuasetus on suunatud pigem tulumaksusoodustusega mittetulundusühingute ja sihtasutuste staatusele ning nimekirja korrastamisele. Alustamegi esmalt sellest ning seejärel vaatame järjepanu olulisemad muudatused üle. Kõigest ruumi puudusel juttu ei tule, kuid püüan olulisemast ülevaate siiski anda.
Tulumaksusoodustusega ühingud
Esiteks muidugi menetluslikud muudatused. Praegu otsustab isiku nimekirja kandmise ja sealt kustutamise üle Vabariigi Valitsus Maksu- ja Tolliameti ettepanekul ning vaidlusi põhjustas see, kas MTA ettepanek on eelhaldusakt ja kas seda saab samuti vaidlustada või mitte. Selline ebaselgus valitses ka kohtutes.[2]
Edaspidi hakkab lõplikke otsuseid tegema MTA ise ning sellega on ka selgelt paigas, kelle vastu ja millal tuleb kohtusse minna, kui ebasoodus otsus tundub ebaõiglane. Muutuvad ka taotluse menetlemist puudutavad tähtajad. Taotlus tuleb esitada kas 1. märtsiks või 1. septembriks (seni 15. jaanuar või 15. juuli). Otsuse teeb MTA 1. maiks või 1. novembriks (seni 15. märts või 15. september) ning kanne nimekirjas jõustub 1. jaanuaril või 1. juulil, nagu ka kehtiv seadus ette näeb.
Heategevuse mõistet muudeti samuti, kuid ega see ka praeguses seaduses kuigi arukas ja arusaadav ei ole. Heategevus on edaspidi selline tegevus, mille käigus „pakutakse kaupa, teenust või muud hüve peamiselt tasuta või muul tulu mittetaotleval või üldkättesaadaval viisil.“ Varasem sõnastus viitas „põhikirjast tulenevale sihtrühmale“ suunatud tegevusele, tulu oli kasum ning mõiste nimetas otseselt ka „toetuse maksmise sihtrühma kuuluvale isikule“. Kuigi sätte muudatust nähakse ohuna ning võetakse kui piirangut, siis minu arvates suurt midagi ei muutu ja ka seletuskirjast mingeid salasepitsusi ei paista.[3]
Kogu TuMS § 11 paistab üldse silma oma „slängi“ poolest, sest näiteks § 11 lg 2 punkt 2 kasutab ohtralt termineid, mida tulumaksuseadus mujal ei tunne (kaup, teenus, hüve, üldkättesaadavus), seetõttu ei saa neid sõnu ka sisustada tulumaksuseaduse teiste sätete alusel. Ka mõiste „üldkättesaadaval viisil“ kasutamine senise sihtrühmale suunatuse asemel ei muuda tegelikult mitte midagi, sest „üldkättesaadav“ tähendab selles kontekstis niikuinii seda, et tegevus ei ole mitte siseringile suunatud, vaid pigem väljapoole ning üldkättesaadavus ei tähenda kindlasti seda, et näiteks mina peaks tingimata Punaselt Ristilt teenust saama, kuigi ma seda ei vaja. Vaevalt et seda rohkem kontrollida saaks kui praegust sihtrühmale suunatust.
Küll aga märgitakse seletuskirjas seoses „toetamise“ mõiste eemaldamisega käsitletavast mõistest, et Sõna „toetab” on aga kohati tekitanud arusaama, justkui peaks ühing tegelema sotsiaaltoetuste maksmisega või muu sarnase tegevusega. Nii see siiski pole ja toetamine võib olenevalt ühingu tegevuse iseloomust väljenduda väga erinevates avalikku huvi teenivates tegevustes, mitte tingimata rahaliste toetuste andmises. Seepärast jäetakse muudetavast punktist välja ka toetuste maksmise kriteerium.[4]
Mõnevõrra problemaatilisem on muudatus, mis tehti § 11 lg 2 punktis 3. Tegemist on, nagu eelmisegi punkti puhul, tingimusega, millele ühing peab vastama, et omandada maksusoodustusega ühingu staatus. Ühing ei tohi ka praegu annetusi teinud isikule n-ö heategevust suunata. Nüüd piiritletakse seda aga viimase 12 kuuga.
Mõnes mõttes on see ju hea, et ajaline piir fikseeriti ja nii ka seletuskirjas selgitatakse: Keelu eesmärk on vältida eelkõige olukorda, kus annetuse tegija saab ühingult selle eest rahaliselt hinnatava vastutasu ehk sisuliselt ei ole tegemist annetusega, mille olemuslik tunnus on vastutasu puudumine.
Samas ma kardan, et pigem võib see sisult natukene kõrvale juhtida. Praegu saab annetuse ja vastuhüve lihtsamalt siduda. Kui annetatakse selleks, et seesama summa maksuvabalt tagasi saada, siis seda ei tohiks lubada ei nüüd ega aastate pärast (hea investeerimisvõimalus!). Kui annetus on üldine, kuid saadud hüve on konkreetne ning hüve saamine ei ole otseselt sõltuvuses annetuse tegemisest, on 12 kuu piirang otstarbetu ja seda ei tohiks kohaldada. Kui ma olen näiteks teinud Punasele Ristile eelmisel aastal annetuse Filipiinide üleujutuse ohvrite heaks, aga nüüd juhtuks näiteks Tallinnas minu kodutänavas üleujutus tulema ja ma vajaks ise Punaselt Ristilt ühte sooja magamiskotti, siis seadust sõna-sõnalt tõlgendades tuleks see mainekas organisatsioon ilma pikema jututa nimekirjast välja visata. Praegu võiks seadust eesmärki silmas pidades sisustada, kuid kui „12 kuu pikkune“ joonlaud ametnikule abiks anda, siis ma kardan, et see võib osutuda probleemiks. Aga loodame siiski parimat.[5]
Kindlasti on aga probleem muudatusega, mis näeb nimekirja pääsemise tingimusena ette järgmise välistuse: kes pole nimekirja kandmise taotluse esitamise ajaks tegutsenud vähemalt kuus kuud ja esitanud selle perioodi kohta majandusaasta aruannet. Piirang ei rakendu aga kogudusele, kloostrile või välislepingu alusel tegutseva kiriku institutsioonile, kes kuulub nimekirja kantud kirikusse või koguduste liitu (uus § 11 lg 41).
Tasuks meenutada, kuidas Ansipi unistuse püstitamiseks Tallinna kesklinna raha koguma hakati, või Vabariigi Presidendi Kultuurirahastu tarbeks. Kellelgi ei olnud meeles, kuidas protseduur käima peaks. Neil kordadel lahendati asi vaikselt valitsuse korraldusega ära ja kanti isikud nimekirja tagasiulatuvalt, kuid nüüd soovitakse siis selliselt asju ajada… Kusjuures ei vabadussammas ega kultuurirahastu polnud mingid kogudused, kuigi esimese puhul võib küll teatud sarnasusi nii sisus kui vormis märgata. Taotluse eduka menetlemise puhul saab registrisse seega minimaalselt üheksa kuu vanuselt. Selles osas võib teatud paralleele tõmmata inimtekkelise paljunemisega, kuigi viimase puhul ei ole majandusaasta aruande esitamine enamasti nõutav. Mis siis ikka — kui nii, siis nii.
Nimekirja ei pääse ka isik, kes tegeleb ettevõtluse toetamisega või peamiselt mõne kutseala esindajate toetamisega või kes on ametiühing või poliitiline ühendus. /---/ Praegune § 11 lg 4 punkti 8 sõnastus samas osas on: kes on kutseorganisatsioon, ettevõtluse toetamise organisatsioon, ametiühing või poliitiline ühendus. /---/
Seletuskiri selgitab, et Uus sõnastus on paindlikum ja toob selgemalt esile seaduse mõtte, et eelkõige teatud valdkonnas tegutsevate isikute kutse- või majandustegevuse soodustamist ei käsitleta avalikes huvides toimuva tegevusena, vaatamata sellele, et kaudselt võib nende valdkondade areng ja hea käekäik olla kogu ühiskonna huvides.
Lühidalt võib eelnõu autorite mõttekäigu kokku võtta nii: heategevusega on tegu peamiselt siis, kui kellelgi on jalg otsast ja ta vedeleb oma või teiste uriiniloigus tänaval ning siis antakse talle abi. Kõik muu võib vabalt olla hobi ja see ei vaja soodustamist. Vahest on sellise suhtumise tekitanud ametnike endi isiklik kogemus või on siis tõesti avastatud nii ohtralt kuritarvitusi, mis nõuavad sekkumist.
Poliitilise ühenduse osas on see ju tõsi, sest see on ainus, mis on samas sättes kenasti defineeritud, kuna seda kasutasid kurjalt ära poliitikud ise, st need, kes seaduse ja selle muudatused vastu võtsid. Paneb ju mõtlema, kas pole? Ja järelikult on loll see, kes skeemitada ei mõista.
Ja viimane oluline muudatus §-s 11 puudutab nimekirjast kustutamise imperatiivseid aluseid. Nende aluste esinemise korral ei ole MTA-l õigust kaaluda, kas isik kustutada või mitte, vaid sellega loetakse koosseis täidetuks ning järgneb nimekirjast kustutamine.
Alusteks on: 1) kes on esitanud selleks kirjaliku taotluse; 2) kes on vähemalt kolm korda järjest jätnud esitamata aruande või deklaratsiooni õigusaktides ette nähtud tähtajal või korras või vähemalt kolm korda järjest hilinenud maksusumma tasumisega; 3) keda lõpetatakse.
Kui esimese aluse puhul võib uue korraga nõustuda, siis näiteks teise aluse osas laenaks unzip-ilt sõnu „tule taevas appi!“. Esiteks muidugi tõlgendamise küsimus. Kui te parandate kolmel järjestikusel TSD-l summasid riigi kasuks — kas tingimused on täidetud, sest tekkis tagasiulatuv maksukohustus ning te olete seega hilinenud? Või näiteks — raamatupidaja haigestub ning märtsi TSD, 10. aprilliks esitatav INF 14 ja märtsi KMD esitatakse 21. aprillil? Või peetakse silmas kolme korda sama maksu maksudeklaratsiooniga hilinemist? Või mida?
Miks selline tagajärg? See ei pruugi ju üldse olla seotud tulumaksusoodustusega isiku staatusega. Ilmselt ei usaldata ikka üldse maksuametniku mõistust ning antakse lihtsalt jälle joonlaud kätte õiguse ja õigluse mõistmiseks.
Ma kardan, et see säte võib mingis kontekstis olla põhiseadusevastane (kaalutlusõiguse puudumine). Mõistagi, vahel ongi selline lahendus õige ja korrektne, kuid kindlasti mitte reeglina. Ja kas selline seos üldse meelevaldne ei ole? Kuidas see aitab kaasa heategevuslike eesmärkide saavutamisele? Heategevus on siis statistika ja riigieelarve küsimus? Või et hea tohib olla ainult kõikides eluvaldkondades korraga ja katkematult — kes ei saa hakkama deklaratsioonide esitamisega, see ei tohi ka tekke tagada?
Seega, muudatusi on, ning ilmselt on „vastava valdkonna eest vastutaval ministril“ soov nimekirja jätta vaid loetud isikud, kelle „riigitruudus on garanteeritud“. Loodetavasti kohtud, mis samuti viimasel ajal pigem riigi rahakotti kaitsevad (kui jätta kõrvale kohtunike pensionid), sisustavad sätteid siiski ministeeriumist ja MTA-st mõistlikumalt.
Stipendiumite maksustamist käsitleti septembrikuises MaksuMaksjas[6], kuid vaatame põgusalt üle ka selle, mis uuest aastast muutub.
Peamine saakloom, mida peale tabamist ohverdada sooviti, oli muidugi sporditegevuse eest makstav stipendium, kuid kuna asi juba menetleda võeti, siis said rooska tunda ka teiste valdkondade stipendiaadid ja stipendiumi maksjad.[7]
Seaduseelnõu seletuskirjas hajutatakse vastutus kahe koalitsioonierakonna vahel. Stipendiumide maksustamise probleemi tõstatas aga MTA ning kuna riik ei kiirustanud selguse loomisega, siis korraldati ka kolm näidishukkamist.[8] Tagajärg on nüüd see, et kaotasid ka need, kes seadust ei rikkunud: Eelnõu eesmärk on ka sätestada Eesti Reformierakonna ja Sotsiaaldemokraatliku Erakonna koalitsiooni tegevuskavas nimetatud tulumaksumuudatused: suurendada maksuvaba tulu määra, defineerida stipendiumi mõiste ning määratleda, millal, kellele ja mis ulatuses võib stipendiumi maksta.
Seaduses on nüüdsest stipendiumi mõiste, samuti on seadusesse üle toodud maksuvabastuse täpsemad alused, mida praegu reguleerib veel valitsuse määrus.[9]
TuMS § 19 lõige 7: Stipendium käesoleva seaduse tähenduses on tulevikku suunatud toetus, mida makstakse teadmiste või oskuste omandamise, võimete arendamise ning loomingulise või teadusliku tegevuse soodustamiseks. Stipendiumina ei käsitata väljamakset, millega tunnustatakse või tasustatakse mingit tegevust või mille tegemisega väljamakse tegija omandab õigused teosele.
Uus nõue on stipendiumi tulevikku suunatus — st mitte juba saavutatu eest, vaid selleks, et tulevikus midagi saavutada, toetada protsessi või sel eesmärgil vähemasti väljamakse teha. Sisuliselt tõmmati sellega päris paljudel isikutel lihtsalt juhe seinast välja — aitab küll, kõik on juba saanud. Nii avaldas ka EML pressiteate, õnnitles selle aasta uurimistööde konkursi võitjaid ja samas ka teatas: Selleaastane konkurss jääb viimaseks, sest Riigikogu võttis hiljuti vastu tulumaksuseaduse muudatused, mille kohaselt ei ole edaspidi enam võimalik maksta tulumaksuvaba stipendiumi teaduse, kultuuri või spordi valdkonnas saavutatud tulemuse tunnustamiseks.[10]
Põhjus on ju lihtne — meie sihtasutuse makstav stipendium on resultaadipõhine ja me ei soovi hakata välja mõtlema skeeme, selleks et rumalate inimeste töö tulemusest kõrvale hiilida ning mingit tulevikku suunatust esitleda.
Seletuskirjas selgitatakse: Praktikas maksavad mittetulundusühingud ja sihtasutused nendele tingimustele vaatamata maksuhalduri hinnangul stipendiumi nime all sageli tegelikult tasu mingi tegevuse või töö eest. Sel moel välditakse tööjõumaksude tasumist ja nõrgendatakse stipendiumi nime all tasu saajate sotsiaalseid tagatisi ning moonutatakse ka konkurentsi. Probleem ei piirdu seejuures ainult nimekirja kantud ühingutega, kelle makstavad stipendiumid on tulumaksuvabad — sotsiaalmaksu tasumise kohustuse vältimiseks võivad töötasu stipendiumiks nimetada ka nimekirja kandmata mittetulundusühingud ja sihtasutused ning isegi avalik-õiguslikud juriidilised isikud.
Jääb mulje, justkui oleks saakloom hoopis teise nimega, kuid kuna midagi targemat pähe ei tulnud, siis püütakse elevandi kõrval ka kaelkirjak kinni — on ju mõlemad mingis mõttes üsna sarnased.
Lisaks sellele on seaduse sõnastusest välja jäetud viide sporditegevusele. Siiski, võiks arvata, et teksti osa „teadmiste või oskuste omandamise, võimete arendamise ning loomingulise või teadusliku tegevuse soodustamiseks“ saab suures osas sisustada ka spordiga seonduvalt. Kui me isegi solvaksime sportlasi tahtlikult ja ütleksime, et teadmistega ei ole siin mingit pistmist (vt nt Erki Noole intervjuusid vahetult pärast võistlussooritust), siis võimete ja oskustega on seos kindlasti olemas.
Kui palju see ring nüüd ahenes, selle selgitab muidugi välja praktika, kuid näidishukkamised teevad kindlasti spordiklubid ettevaatlikumaks ja ehk päris ülbelt palka stipendiumina enam ei maksta.
Muidugi, iseküsimus on, kui palju see ka sisuliselt töösuhet meenutab, kui sportlane käibki eluspüsimiseks kuskil tööl, trennis aga vastavalt vabale ajale ning see niinimetatud palk on palga mõistes siiski pigem mõnitamine. Klubid ja alad on väga erinevad.
Küllaltki huvitav uudis ilmus Postimehes, kus skeemidest anti järgmine ülevaade: „Selline skeemide tegemine pole aktsepteeritav,“ lausus Maksu- ja Tolliameti peadirektori asetäitja Egon Veermäe resoluutselt. Pärast maksuameti, klubi ja sihtkapitali vahelisi läbirääkimisi kohendati skeem seadustele vastavaks. Klubi sõlmis mängijatega ikkagi töölepingud ning sihtkapitali kaudu saadav raha on lihtsalt lisatoetus. Nii nagu üksikalade esindajatelt, ei või ka siin nõuda korvpallurilt kindlatel kellaaegadel treenimist ega võistlustel osalemist. Vähemalt mitte ametlikus lepingus…[11]
Seega, tuleb olla hoolikam ja skeem maksuhalduriga kooskõlastada. Muidugi tuleb ka õiged tingimused lepingusse kirja panna.
Pärimise teel omandatud vara
Järgmine huvitavam muudatus puudutab vara soetamismaksumust. Maksuhuviline teab kindlasti, et kuni aasta alguseni arvati, et pärimise ja kinkimise korral on omandaja jaoks vara soetamismaksumus null. Riigikohus aga asus seisukohale, et nii on see vaid kinkimise puhul, kuid pärimise puhul lähevad pärandaja poolt vara soetamiseks tehtud kulud pärijale üle, sest tegemist ei ole isikuga lahutamatult seotud õiguste ja kohustustega.[12] See ei oleks nii üksnes siis, kui maksuseaduses oleks erisäte, mis selle välistaks.[13]
Kuna ministeerium ja MTA olid olnud aegade algusest saati teistsugusel arvamusel ja mis siin salata, ka meie ei osanud selles kahelda, siis tänati Riigikohut viisakalt vihje eest ja lisati „puuduv“ erisäte. TuMS § 38 saab lõike 11: Pärandina saadud vara soetamismaksumuseks loetakse üksnes pärija tehtud kulud.
Kuna Riigikohus vihjas samuti võimalusele, et pärimise teel võib ka „maksuvabastuse alus“ sisuliselt üle kanduda, hakkas EML mitmes asjas MTA-ga vaidlema ja tõlgendust testima. Suvel avaldaski MTA uue juhendmaterjali, milles tunnistatakse, et näiteks omandireformi tulemusel tagastatud maa võõrandamine on üks nendest juhtudest, mille puhul maksuvabastus on ka pärijal, kuid ostueesõigusega erastamisele seda tõlgendust ei laiendata.[14]
Kui kohtud ka muus osas MTA seisukohtade paikapidavuse kohta seisukoha võtavad, siis anname sellest kindlasti lugejatele teada. Samas, uue sätte valguses tuleb meeles pidada, et soetusmaksumus edaspidi pärimise teel üle ei lähe, aga maksuvabastuse alused lähevad endiselt üle. Seega, näiteks tagastatud maa võõrandamine on ka pärast aastavahetust pärijale maksuvaba, kuid ostetud ja pärandatud vara omanikud peaksid aasta lõpus nobedad olema, et oma „ajutine“ maksuvabastus lunastada. Loomulikult jäävad kehtima need maksuvabastused, mille pärija ise auga välja teenib, näiteks elamut või korterit elukohana kasutades.
Positiivne muudatus on FIE-del. TuMS § 36 lõike 7 uue sõnastuse kohaselt, kui erikontol oleva summa kasv maksustamisperioodil ületab maksumaksja sama maksustamisperioodi ettevõtlustulu ja seoses ettevõtlusega saadud toetuste ja hüvitiste summat, millest on tehtud TuMS §-s 32 sätestatud mahaarvamised, siis nimetatud tulemit ületavat osa maksustamisperioodi ettevõtlustulust maha ei arvata ning selles osas erikonto kahanemist ettevõtlustulule ei liideta.
Praegune sõnastus on selline, et erikontol oleva summa kasv maksustamisperioodil arvatakse maha sama maksustamisperioodi ettevõtlustulust, kui /---/ erikontol oleva summa kasv maksustamisperioodil ei ületa maksumaksja sama maksustamisperioodi ettevõtlustulu ja seoses ettevõtlusega seaduse alusel saadud toetuste ning hüvitiste summat, millest on tehtud § 32 lõikes 1 lubatud ettevõtlusega seotud mahaarvamised.
See tähendab, et muude vahendite arvelt finantseeritud kulusid ei saanud erikontolt järgmisel maksustamisperioodil enam maksuvabalt hüvitada (nt maksti mingi arve eest krediitkaardiga).[15] Uus sõnastus võimaldab seega erikontolt ka järgmisel maksustamisperioodil sellise kulu hüvitamiseks vahendeid võtta, ilma et erikonto kohanemist ettevõtlustulule liidetaks.
Ministeeriumi enda kavatsused jäävad paraku natukene hämaraks, sest selle muudatuse kohta öeldakse seletuskirjas, et Eelnõu kohaselt ei kaota füüsilisest isikust ettevõtja, kes kannab erikontole rohkem raha kui on ettevõtluse tulem, seeläbi õigust konto kasvu tervikuna ettevõtlustulust maha arvata, vaid maha ei või arvata üksnes ettevõtluse tulemit ületavat osa. Ma ei usu, et keegi nii olekski teinud, kuid las ta jääda. Õigluse teed on imelikud.
Lisaks eelnevatele muudatustele on veel terve rida muudatusi, millest põhjalikult ei ole mõtet kirjutada, kuid märkigem neist mõni lihtsalt ära. Maksumäärade ja maksuvaba tulu kohta teavad kõik nagunii, nendel siinkohal ei peatu.
Uuest aastast peavad need tööandjad, kes on maksuvabalt maksnud kinni töötaja tasemekoolituse kulud (TuMS § 48 lg 4 p 10), esitama järgmise aasta 1. veebruariks uue INF vormi (TuMS § 562). Täpsemalt täiendatakse vormi INF 14 (kus varem deklareeriti ainult sõiduauto hüvitisi). Need, kes maksustasid väljamakse erisoodustusena, vormi esitama ei pea. Kes maksustasid osaliselt erisoodustusena, deklareerivad ilmselt ainult selle osa, mis ei olnud erisoodustus.
Uue vormi vajadust põhjendatakse seletuskirjas nii: Teave selliste kulude kohta on maksuhalduri jaoks aga vajalik nii maksusoodustuse kasutamise õiguspärasuse kontrollimiseks kui ka tagamaks, et töötaja ei arva samu koolituskulusid maha oma maksustatavast tulust TuMS § 26 alusel, mis viiks topeltmaksuvabastuseni. Samuti on kõnealused andmed riigi jaoks olulised ka laiemalt maksusoodustuse mõju ja kasutamise ulatuse hindamiseks.
Seda oli karta juba maksuvabastuse kehtestamisel, et ülikoolid hakkavad koolituskulude andmeid edastama arvete, mitte tasumiste järgi, ning ka tööandja poolt hüvitatud kulud maandusid kenasti üliõpilase eeltäidetud tuludeklaratsioonis, kus need pahaaimamatult sularahaks tehti ja tulumaksutagastusena sisse kasseeriti.
Nagu öeldud, muudatusi on veel, kuid riigikord jääb kehtima ja midagi muud olulist ei muudeta.
[1] Tulumaksuseaduse, sotsiaalmaksuseaduse ja Eesti Kultuurkapitali seaduse muutmise seadus. – RT I, 11.07.2014, 5.
[2] Selle kohta vt Alari Rammo. Vabaühenduste tulumaksusoodustuse kohtupraktikast. – MaksuMaksja, 2013, 11, lk 30-33.
[3] Kriitikat leiab seaduseelnõu menetlusinfo juures asuvatest arvamustest, vt eelkõige Eesti Mittetulundusühingute ja Sihtasutuste Liidu 10.06.2014. a kiri nr 15.
[4] Riigikogu XII koosseisu seaduseelnõu 683 SE seletuskiri. Kättesaadav Riigikogu kodulehel www.riigikogu.ee.
[5] Muidugi on ka siin omakorda erand § 11 lg-s 3 ja ehk Punane Rist selliste isikute hulka ei kuulukski, kuid ma kasutan neid näitena, kuna neid teatakse. Eriti pärast risti kasutamist puudutavaid vaidlusi kiirabi ja apteekidega.
[6] Vt Kaspar Lind. Spordistipendiumitest ja halduspraktikast. – MaksuMaksja, 2014, 9, lk 21-22. Artikkel annab ka vihjeid, miks tulumaksuseadust muutma hakati.
[7] Saaklooma piiritlemisest saab ülevaate Riigikogu kultuuri- ja rahanduskomisjoni avalikust istungist. Delfi 25.02.2014. a uudis: Riigikogu komisjonid arutavad avalikult spordistipendiumide küsimusi. Kättesaadav arvutivõrgus: www.delfi.ee/news/paevauudised/eesti/.d?id=68099569. 25.02.2014. a istungit saab järelvaadata Youtube`i keskkonnas: www.youtube.com/riigikogu.
[9] Vabariigi Valitsuse 20.06.2000. a määrus nr 196 „Õppe- ja teadustööks ning loominguliseks ja sporditegevuseks antavate stipendiumide tulumaksust vabastamise tingimused“. – RT I 2000, 49, 312; RT I, 28.12.2010, 3.
[10] EML 10.09.2014. a pressiteade „2014. aasta maksundusalaste uurimistööde konkursi tulemused“. Avaldatud EML kodulehel: www.maksumaksjad.ee/modules/news/article.php?storyid=6626.
[11] Peep Pahv. Stipendiumi võib maksta, aga tulemust nõuda mitte. – Postimees, 19.09.2014.
[12] Riigikohtu halduskolleegiumi 12.02.2014. a otsus asjas nr 3-3-1-97-13. Kättesaadav EML kodulehel „Maksuinfo“ rubriigis Riigikohtu lahendite alajaotuses, tulumaksu all.
[13] Täpsemalt vt Lasse Lehis. Eestis polegi pärandimaksu? – 2014, 2, lk 4-6.
[14] Uudiseid pärandina saadud vara maksustamisest. – MaksuMaksja, 2014, 6/7, lk 8-9.
[15] Selle kohta vt Ranno Tingas. FIE-le puuga pähe ehk Mida teha erikonto ülejäägiga? – MaksuMaksja, 2011, 2, lk 32-34.

matches:
§ 11
§ 11
§ 11
§ 11
§ 11
§ 19
Riigikohus
§ 38
Riigikohus
§ 36
§ 32
§ 48
§ 562
§ 26
§ 11


Kastre valla koolidesse õpilaste vastuvõtmise tingimused ja kord ning väljaarvamise kord – Riigi Teataja
Kastre valla koolidesse õpilaste vastuvõtmise tingimused ja kord ning väljaarvamise kord
Kastre valla koolidesse õpilaste vastuvõtmise tingimused ja kord ning väljaarvamise kord - sisukord
§ 3 Õpilase üleminek ühest koolist teise
§ 4 Õpilase kooli õpilaste nimekirjast väljaarvamine
§ 5 Õpilaste üle arvestuse pidamine kooli vastuvõtmisel ja koolist väljaarvamisel
RT IV, 10.08.2018, 2
Vastu võetud 19.06.2018 nr 43
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 6 lõike 2, § 22 lõike 1 punkti 37, § 35 lõike 2 haridus – ja teadusministri 19. augusti 2010. a. määruse nr 43 “Õpilase kooli vastuvõtmise üldised tingimused ja kord ning koolist väljaarvamise kord” § 2 lg 1, põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse § 27 ja § 28 alusel
(1) Kastre valla koolidesse õpilaste vastuvõtmise tingimused ja kord ning väljaarvamise kord (edaspidi kord) reguleerib Kastre valla hallatavate põhikooli ja keskkooli (edaspidi kool või koolid) õpilase vastuvõtu ja sealt väljaarvamise üldisi aluseid.
(2) Kool avalikustab kooli vastuvõtu tingimused ja korra kooli kodulehel.
(4) Lapsevanemal või lapse seaduslikul esindajal (edaspidi lapsevanem) on õigus saada koolist informatsiooni vabade kohtade olemasolust.
(1) Koolide 1. klassidesse võetakse vastu lapsed, kes on koolikohustuslikud st nad on enne käimasoleva aasta 1. oktoobrit saanud 7-aastaseks;
(2) Lapsevanema taotlusel peab Kastre Vallavalitsus (edaspidi Vallavalitsus) tagama võimalused põhihariduse omandamiseks elukohajärgses koolis koolikohustuslikust east nooremale lapsele, kui nõustamismeeskond, on hinnanud lapse koolivalmidust, sealhulgas sotsiaalset küpsust ja soovitanud kooli õppima asumist ning lapsevanem on kooli lapse õppima asumise soovist teavitanud enne käimasoleva aasta 1. maid. Kui lapsevanem teavitab vallavalitsust õppima asumise soovist pärast käimasoleva aasta 1. maid, võib elukohajärgne kool võtta selle lapse õpilaseks vastu vaba õppekoha olemasolul koolis.
(3) Elukohajärgsesse kooli vastuvõtu taotlus esitatakse e-keskkonnas ARNO või elukohajärgses koolis.
(4) Üldjuhul määratakse lapse elukohajärgseks kooliks lapse kodule kõige lähemal asuv kool. Pärast elukohajärgse kooli teada saamist on lapsevanemal võimalik esitada koolile e-keskkonnas ARNO vastuvõtutaotlus. Taotlused esimesse klassi astumiseks tuleb esitada 30. maiks.
(5) Vabade kohtade olemasolul on õigus võtta kooli õppima lapsi väljastpoolt Kastre valda.
(6) Lisaks e-keskkonnas ARNO või paberkandjal esitatavale vastuvõtutaotlusele esitab isik (edaspidi sisseastuja) või piiratud teovõimega sisseastuja puhul lapsevanem koolile hiljemalt 30. august alljärgnevad dokumendid:
2) kui taotluse esitab lapsevanem, siis lapsevanema isikut tõendava dokumendi ametlikult kinnitatud ärakirja või väljavõtte;
4) õpilase foto 3x4 cm;
5) esimesse klassi sisseastumisel esitab lapsevanem lasteasutusest väljastatud koolivalmiduskaardi;
6) gümnaasiumiastmele vastuvõtmisel sisseastuja põhihariduse omandamist tõendav dokument või dokumendi ametlikult kinnitatud ärakiri;
7) ühest koolist teise üleminekul § 4 lõikes 6 nimetatud dokumendid.
(7) Gümnaasiumi astmesse vastuvõtmise kriteeriumid:
1) Gümnaasiumi astmesse võib vastuvõtmist taotleda iga põhiharidust omav isik;
2) 10. klassi vastuvõtt toimub põhikooli lõputunnistuse, kirjaliku testi tulemuste ja vestluse alusel;
3) testi toimumise ja vestluste ajad teatatakse kooli kodulehel hiljemalt 1. märtsiks;
4) gümnaasiumi astmesse ei võeta õppima mitterahuldava käitumis- ja aastahindega õpilasi;
5) õpilase põhikooli lõputunnistuse keskmine hinne on vähemalt 3,5.
(8) Õpilase kooli vastuvõtmise otsustab kooli direktor arvestades käesolevas korras sätestatut. Kooli vastuvõtt vormistatakse käskkirjaga.
(9) Sisseastuja, kes on eelnevad õpingud läbinud välisriigis, lisab taotlusele §4 lõike 6 nimetatud dokumentide asemel välisriigi õppeasutuses omandatud haridust või läbitud õpet tõendava dokumendi või selle ametlikult kinnitatud ärakirja. Välisriigis omandatud hariduse või läbitud õpingute taseme hindamisel lähtutakse 1997. aastal UNESCO Üldkonverentsil heaks kiidetud Rahvusvahelisest ühtsest hariduse liigitusest (International Standard Classification of Education – ISCED).
(10) Õpilane, kes välisriigis viibimise tõttu, sealhulgas lapsevanemaga välislähetuses kaasas viibides või muul kooli poolt mõjuvaks loetud põhjusel ei saa täita gümnaasiumi vastuvõtu tingimusi kooli vastuvõtu tingimustes ja korras ettenähtud ajal või viisil, võib kokkuleppel kooliga täita vastuvõtutingimused üldisest korrast erineval ajal või viisil. Tingimuste täitmise aja ja viisi lepivad kokku kool ja õpilane või piiratud teovõimega õpilase puhul lapsevanem hiljemalt 30. juuniks.
§ 4. Õpilase kooli õpilaste nimekirjast väljaarvamine
(1) Õpilane arvatakse põhikoolist välja:
1) kui õpilane või piiratud teovõimega õpilase vanem on koolile esitanud sellekohase taotluse läbi e-keskonna ARNO või vajadusel paberkandjal kooli direktorile;
(2) Õpilane arvatakse gümnaasiumi astmest välja:
2) kui õpilane on asunud haridust omandama teises üldhariduskoolis või välisriigi õppeasutuses ja talle ei rakendata välisriigis õppimise ajal käesoleva paragrahvi lõiget 4;
3) kui õpilane ei täida nominaalse õppeaja jooksul gümnaasiumi lõpetamise tingimusi ja tema õppeaega ei ole individuaalse õppekava kohaselt pikendatud;
4) kui õpilasele on gümnaasiumis õppides ühe õppeaasta jooksul pandud kolmes või enamas õppeaines üle poolte kursusehinnetena välja mitterahuldavad;
5) kui õpilane on täitnud gümnaasiumi lõpetamise tingimused ja talle on väljastatud lõputunnistus;
(3) Põhiharidust omandavat õpilast, kes ajutiselt omandab välisriigi õppeasutuses sama taseme haridust, ei arvata nominaalse õppeaja jooksul kooli õpilaste nimekirjast välja, kui talle rakendatakse välisriigis õppimise ajal vanema taotlusel koduõpet.
(4) Gümnaasiumi haridust omandavat õpilast, kes ajutiselt omandab välisriigi õppeasutuses sama taseme haridust, ei arvata nominaalse õppeaja jooksul kooli õpilaste nimekirjast välja, kui ta jätkab välisriigis õppimise ajal õppimist eksternina.
(6) Enne kooli lõpetamist õpilase koolist väljaarvamisel väljastab kool õpilasele või piiratud teovõimega õpilase puhul vanemale vastava taotluse alusel:
2) väljavõtte õpilase tervisekaardist selle olemasolul;
3) direktori allkirja ja kooli pitsatiga kinnitatud klassitunnistuse või õpinguraamatu jooksva õppeaasta kohta, kui õpilane arvatakse koolist välja pärast õppeperioodi lõppu;
4) kooli direktori allkirja ja kooli pitsatiga kinnitatud klassitunnistuse või õpinguraamatu ning hinnetelehe jooksva õppeperioodi või kursuse hinnetega, kui õpilane arvatakse koolist välja õppeperioodi kestel.
(7) Õpilase koolist väljaarvamisel seoses kooli lõpetamisega väljastab kool õpilasele lõputunnistuse ning õpilase või piiratud teovõimega õpilase puhul vanema taotlusel väljavõtte õpilase tervisekaardist.
§ 5. Õpilaste üle arvestuse pidamine kooli vastuvõtmisel ja koolist väljaarvamisel
(1) Määrust rakendatakse alates 01.09.2018.


Riigikogus võeti menetlusse koduomanike maamaksuvabastust laiendav maamaksuseaduse muutmise seadus - Omanikud
Riigikogus võeti menetlusse koduomanike maamaksuvabastust laiendav maamaksuseaduse muutmise seadus
18. veebruaril 2014.a. võttis Riigikogu menetlusse maamaksuseaduse muutmise seaduse.
See puudutab eelkõige pindalalisi piiranguid ühis- ja kaasomanike kohta.
Juhtivkomisjon rahanduskomisjon
596 SE I
Koduomanike maamaksuvabastust laiendav maamaksuseaduse muutmise seadus
§ 1. Maamaksuseaduses tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahv 11 lõikes 1 asendatakse sõnad „elamumaa või maatulundusmaa õuemaa kõlviku osas“ sõnadega „sellise maa osas, mille sihtotstarve või üks sihtotstarvetest on elamumaa või maatulundusmaa, mille koosseisu kuulub õuemaa kõlvik,“;
2) paragrahv 11 lõikes 2 asendatakse sõna „elamumaa“ sõnadega „maa, mille sihtotstarve või üks sihtotstarvetest on elamumaa,“;
3) paragrahv 11 lõige 3 tunnistatakse kehtetuks;
4) paragrahv 11 lõigetes 31 ja 32 asendatakse sõnad „käesoleva paragrahvi lõigetes 1–3 nimetatud maksusoodustust elamumaa või maatulundusmaa õuemaa kõlviku osas“ sõnadega „käesoleva paragrahvi lõigetes 1 ja 2 nimetatud maksusoodustusi“;
5) paragrahv 111 lõigetes 1-3 asendatakse sõnad „§ 11 lõigetes 1–3, 5 ja 6“ sõnadega „§ 11 lõigetes 1, 2, 5 ja 6“;
§ 2. Käesolev seadus jõustub 2015. aasta 1. jaanuaril.
Algatavad Isamaa ja Res Publica Liidu fraktsioon ning Eesti Reformierakonna fraktsioon 17.02.2014.
Isamaa ja Res Publica Liidu fraktsiooni esimees
koduomanike maamaksuvabastust laiendava maamaksuseaduse muutmise seaduse eelnõu juurde
Eelnõu eesmärgiks on laiendada kehtivat koduomanike maamaksuvabastust järgmiselt:
• senised kodualuse maa maksuvabastuse pindalalised piirangud (asulas ja tiheasustusega alal 0,15 ha ning mujal 2 ha) kohaldatakse iga ühis- ja kaasomaniku kohta eraldi (mitte enam ühiselt), lõpetades korteriomandite omanike ning kinnisasja ühis- ja kaasomanike ebavõrdse kohtlemise tulenevalt omandivormist;
• kodualune liitsihtotstarbega maa, mille hulka kuulub elamumaa või maatulundusmaa õuemaa kõlvik, vabastatakse maamaksust ka sellise maa muude sihtotstarvete osas senistes pindalalistes piirangutes kõikide sihtotstarvete peale kokku.
Eesti Reformierakonna ning Erakonna Isamaa ja Res Publica Liidu valitsusliidu programm näeb koduomanike maksukoormuse vähendamiseks ette maamaksu kaotamise kodualuselt maalt tiheasustusega kuni 0,15 ha ja hajaasustusega piirkonnas kuni 2 ha ulatuses. Käesoleva eelnõu seaduseks saamisel laieneb 2013. aastal jõustunud kodualuse maamaksuvabastus ja sellisel kujul võib nimetatud eesmärgi lugeda saavutatuks.
2013 aasta 1. jaanuarist jõustunud maamaksuseaduse (MaaMS) muudatused vabastasid maamaksu tasumisest maa omaniku, sh korteriomandi omaniku (või MaaMS §-s 10 sätestatud maakasutaja) tema kasutuses oleva elamumaa või maatulundusmaa õuemaa kõlviku osas asulas ja tiheasustusega alal (linnas, vallasiseses linnas, alevis, alevikus ning üldplaneeringuga kohaliku omavalitsuse või maakonnaplaneeringuga maavanema poolt tiheasustusega alaks määratud alal) kuni 0,15 ha ning mujal kuni 2 ha ulatuses, kui sellel maal asuvas hoones on isiku püsiv elukoht vastavalt rahvastikuregistrisse kantud elukoha andmetele (MaaMS § 11 lg 1). Nimetatud muudatus vabastas aga liitsihtotstarbega kodualuse maa omaniku maamaksust üksnes elamumaa ja õuemaa osas, kuid sellise kodualuse liitsihtotstarbega maa eest, mille sihtotstarvete hulka kuulub elamumaa või maatulundusmaa õuemaa kõlvik, tuleb jätkuvalt tasuda maamaksu muude sihtotstarvete eest.
Samuti nähti muudatustega ette, et kui maa on kaasomandis ning kaasomanikud vastavad eelpoolnimetatud tingimustele, siis on nad maamaksu tasumisest vabastatud asulas ja tiheasustusega alal ühiselt kokku 0,15 ha ning mujal ühiselt kokku 2,0 ha ulatuses (MaaMS § 11 lg 3). Korteriomandite omanikud saavad aga pindalalisi maksuvabastusi 0,15 ja 2 ha kasutada igaüks eraldi. Kodualuse maa maksuvabastus 0,15 või 2 ha kohaldub seega ühis- ja kaasomanikele ühiselt, kuid korteriomandi puhul igale korteriomanikule eraldi. Pindalalist maksuvabastust 0,15 või 2 ha arvestatakse ka hooneühistu (eriline omandivorm) iga füüsilisest isikust liikme kohta, mitte kokku. Kui linnas asuv kinnistu on kaasomandis ning kaasomanike elukoht on rahvastikuregistri kohaselt sel kinnistul asuvas hoones, on kõik kaasomanikud kokku vabastatud maamaksu tasumisest 0,15 ha maa ulatuses. Kui aga linnas asuv samasugune kinnistu on jagatud korteriomanditeks ning korteriomanike elukoht on rahvastikuregistri kohaselt sel kinnistul asuvas hoones, on iga korteriomanik vabastatud maamaksu tasumisest 0,15 ha ulatuses.
Kaasomanike ja korteriomandite omanike ebavõrdne kohtlemine
Tallinna Halduskohus jättis 18.10.2013. a kohaldamata ning tunnistas põhiseadusega vastuolus olevaks MaaMS § 11 lg 3 osas, milles see piirab MaaMS § 11 lg 1 sätestatud maksusoodustuse kohaldamist selliselt, et kaasomandis oleva elamumaa kaasomanikud on maamaksu tasumisest vabastatud elamumaa osas linnas kokku 0,15 ha ulatuses. Kohus asus seisukohale, et MaaMS § 11 lõikest 3 tulenev eristav maksusoodustuse kohaldamine sõltuvalt sellest, kas maatükk on kaasomandis või jagatud korteriomanditeks, on meelevaldne ning seeläbi vastuolus PS §-st 12 tuleneva võrdse kohtlemise põhimõttega.
Vastuolu tõttu põhiseadusega algatati põhiseaduslikkuse järelevalve menetlus ja kohus edastas asja Riigikohtule, kes palus Riigikogult arvamust maamaksuseaduse § 11 lg 3 põhiseaduspärasuse kohta. Riigikogu põhiseaduskomisjon arutas nimetatud sätte vastavust põhiseadusele 05.11.13 istungil. Komisjoni hinnangul seab MaaMS § 11 lg 3 ühis- ja kaasomanikest koduomanikud halvemasse seisu kui korteriomanikest koduomanikud, kuna kaasomanikele kehtib pindalaline vabastus ühiselt, kuid korteriomanike puhul on vabastus iga korteriomaniku kohta eraldi ning maamaksu vabastuse suurus sõltub omandivormist. Põhiseaduskomisjon leidis, et võrdses olukorras olevaid isikuid koheldakse erinevalt. Kuivõrd maksusoodustuse ja maksuvabastuse kehtestamise eesmärgiks oli teadaolevalt kodualuse maa vabastamine maamaksust, siis põhiseaduskomisjon ei leidnud mõistlikku põhjendust, miks tuleks antud juhul kaasomanikke kohelda korteriomanikest erineval viisil. Põhiseaduskomisjon asus seisukohale, et kaasomanike ja korteriomanike erinev kohtlemine ei ole õigustatud ega põhjendatud ning MaaMS § 11 lg 3 ei saa seetõttu pidada põhiseaduspäraseks.
Õiguskantsler asus Riigikohtule edastatud arvamuses samuti seisukohale, et kõnealune norm on vastuolus PS §-dega 12 ja 11. Õiguskantsler leidis, et kaasomanike ja korteriomandi omanike suhe maasse on olemuslikult ühesugune ja neid saab pidada maa kontekstis sarnases olukorras olevateks ja seega võrreldavateks isikuteks, keda koheldakse aga erinevalt.
Justiitsministri hinnangul on norm vastuolus PS §-st 12 tuleneva võrdse kohtlemise põhimõttega, kui eeldada seadusandja tahet vabastada maamaksust kodud olenemata omandivormist ja nii ei võimalda kõnealune norm saavutada eesmärki anda maksusoodustus just isikutele, kelle omand on käsitatav samas ka koduna, ning omandiliigi alusel toimuv ebavõrdne kohtlemine ei ole seetõttu sobiv meede.
Maksu- ja Tolliameti hinnangul ei ole säte põhiseadusega vastuolus, sest korteriomanikku ei saa samastada kaasomanikuga, kuna korteriomandi puhul on tegemist omandiõigusega ehitise reaalosale, reaalosa juurde kuuluv mõtteline osa kinnistust aga ei pea olema vastavuses reaalosa suurusega. Rahandusministri hinnangul koheldakse kõnealusel juhul maa kaasomandit ning korteriomandit erinevalt, kuna tegu on erinevate omandiliikidega ning maamaks kui omandi maks ei kohtle neid gruppe ebavõrdselt erinevalt. Võrreldavateks gruppideks MaaMS-s on ministri hinnangul maaüksus tervikuna ning korteriomand. Korteriomandi ja maa kui kaasomandi omanikel on erinev suhe maatükki. Kui korteriomandite puhul on suhe maatükki impersonaalne ning tegevussubjekti esiplaanil on korteri kui reaalosa valdamine, siis maa kaasomandi ja maaomandi suhtes saab eeldada isiku võrdväärset huvi kasutada omal äranägemisel nii maatükki kui ka sellel paiknevat ehitist. Samas kinnitas rahandusminister, et maamaks kui objektiivne ehk reaalmaks peab olema seotud esemega (nt kinnistu) ning maksukohustust ei tohi sõltuvusse seada maksustatava eseme omanikust.
Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium asus seisukohale, et MaaMS § 11 lg 3 riivab PS § 12 lg-t 1 koosmõjus PS §-ga 32, kuid ei pidanud põhiõiguste riivet meelevaldseks ega ebamõõdukaks ja jättis rahuldamata halduskohtu taotluse tunnistada kõnealune säte põhiseadusega vastuolus olevaks. Kolleegiumi hinnangul ei ole kinnisasja kaasomanike ja korteriomanike suhe maksuobjekti (maatükki) olemuslikult ühesugune, kuna korteriomand on tsiviilkäibes eraldi objektina, mõtteline osa asjast aga pole vaadeldav eraldi asjana. Oma arutluses lähtus kolleegium ka omandivormi ja asja funktsionaalsuse seose valdavusest ja tavapärasusest, eeldades et valdavalt on korteriomandite puhul tegemist korruselamuga ja et valdavalt on kaasomandi puhul tegemist ühepereelamutega, samuti võimalusest muuta maksu vältimiseks või vähendamiseks asja omandivormi.
Arvestades, et Riigikohtu otsusese lõppjäreldus tugineb peamiselt nö detailide peenkaalumisele omandivormide formaalsel eristamisel ja et asja menetlemisel on avaldatud väga kaalukaid otsusest vastupidiseid arvamusi ning lähtudes ennekõike asjasse puutuvate kaasomanikest maaomanike praktilises elus jätkuvalt tunnetatavat ebaõiglusest, peavad eelnõu algatajad õigeks kõnealust sätet muuta valitsusliidu programmi sisuliseks ja maaomanike poolt praktiliselt tajutavaks täitmiseks koduomanike maamaksust vabastamisel.
Liitsihtotstarbega kodualuse maa maksustamine
Kehtiv kodualuse maa maamaksuvabastus vabastas liitsihtotstarbega maal (nt 70% elamumaa ja 30% ärimaa) kodu omava isiku maamaksust vaid osaliselt. Seda põhjusel, et maamaksu tasutakse iga omaniku poolt kõikide sihtotstarvete eest (ei ole nii, et elanikud tasuvad üksnes elamumaa eest ja nt äripindade omanikud üksnes ärimaa eest). Liitsihtotstarbega maal elaval koduomanikul, kes on vabastatud elamumaa ja õuemaa kõlvikuga maatulundusmaa osas maamaksust, tuleb ikkagi tasuda maamaksu temale kinnistust kuuluva osa pealt kõikide muude sihtotstarvete eest. Võrdluseks sama suurel kinnistul sama suurt kodu omav isik, kelle kodu on üksnes elamumaal, võib seetõttu olla täielikult maamaksust vabastatud.
Liitsihtotstarbega maast ei tõuse elamiseks mõeldud korteriomandi puhul selle omanikule arvestatavat tulu ega kasu, sellega ei kaasne arvestatavat eelist, kuid tema maksukohustus on suurem ning teoreetiliselt võib edaspidi selline maa liitsihtotstarve pigem tekitada elamiseks mõeldud korteriomandi väärtust alandavat survet (võrreldes üksnes elamumaale rajatud hoones asuva korteriomandiga) eeskätt kõrgema maksukoormuse tõttu.
Nimetatud liitsihtotstarbe ning ühis- ja kaasomanike probleemidega on Riigikogu poole pöördunud mitmed organisatsioonid (mh korduvalt Eesti Pensionäride Ühenduste Liit) ja paljud kodanikud ning neid probleeme on käsitletud ka arvukates artiklites. Liitsihtotstarbe probleemile juhtis tähelepanu ka Õiguskantsler oma pöördumises rahanduskomisjoni poole, tehes ettepaneku olukorda veelkord analüüsida ja muuta . Rahanduskomisjon on nimetatud kahte teemat ka korduvalt arutanud.
Eesti Maksumaksjate Liidu (EML) abiga on liitsihtotstarbe ning ühis- ja kaasomanike probleemidega pöördunud kohtusse 18 koduomanikku eesmärgiga tunnistada asjaomased sätted osaliselt põhiseadusega vastuolus olevaks peamiselt ebavõrdse kohtlemise tõttu. Eelpool viidatud Tallinna Halduskohtu ja Riigikohtu kaasomanikke puudutava kaasuse puhul oli tegemist ühe EML poolt esindatava maamaksuvaidlusega. Olukorras, kus kõik kaasused ei ole kohtus veel lõpuni arutatud on EML avaldanud lootust, et Riigikogu muudab siiski ise seadust, et maksumaksjad ei peaks analoogseid vaidlusi läbima .
Eelnõu sisu ja sätete võrdlev analüüs
Eelnõu sätestab kodualuse maa maksuvabastuse pindalaliste piirangute (asulas ja tiheasustusega alal 0,15 ha ning mujal 2 ha) rakendumise iga ühis- ja kaasomaniku kohta eraldi, lõpetades korteriomandite omanike ning kinnisasja ühis- ja kaasomanike ebavõrdse kohtlemise tulenevalt omandivormist ning kodualune liitsihtotstarbega maa, mille üheks sihtotstarbeks on elamumaa või selline maatulundusmaa, mille hulka kuulub õuemaa kõlvik, vabastatakse maamaksust ka sellise maa muude sihtotstarvete osas senistes pindalalistes piirangutes kõikide sihtotstarvete peale kokku.
Paragrahv 11 lõigetes 1, 2 ja 31 ja 32 sätestatakse kodualuse maamaksuvabastuse saamise tingimuseks lõike 2 puhul elamumaa ja muude nimetatud lõigete puhul elamumaa sihtotstarbe või sellise maatulundusmaa sihtotstarbe, mille koosseisu kuulub õuemaa kõlvik, olemasolu maatükil. Kui kehtiva seaduse kohaselt vabastati maamaksust üksnes elamumaa või maatulundusmaa, mille koosseisu kuulub õuemaa kõlvik, siis muudatuse tulemusel oleks võimalik kodualuse maa maksuvabastust saada ka liitsihtotstarbega maa puhul muu sihtotstarbe korral, kui maal on vähemalt elamumaa sihtotstarve või õuemaa kõlvik, ning seda kehtivas seaduses sätestatud muudel tingimustel ja piirmäärades kokku.
Paragrahv 11 lõike 3 kehtetuks tunnistamisega jäetakse paragrahvist välja ühis- ja kaasomanikele seatud kitsendus, mille kohaselt nad saavad praegu kasutada maksuvabastuse pindalalisi piiranguid ühiselt. Muudatuse tulemusel kohalduvad pindala-kriteeriumid iga omaniku, sh iga ühis- ja kaasomaniku kohta eraldi.
Paragrahvis 111 täpsustatakse viiteid tulenevalt eelnevatest muudatustest. Samal põhjusel tehakse viite täpsustus ka § 11 lõigetes 31 ja 32.
Seaduse mõjud
Esialgsel hinnangul laekub liitsihtotstarbega seotud lahenduse puhul maamaksu vähem maksimaalselt kuni 1,2 miljonit eurot.
Kaas- ja ühisomanike probleemi lahendamisel pakutud kujul laekub vähem 340 tuhat eurot. Kuna kinnistusraamatus on kajastatud abikaasade ühisomandis olevat vara paljudel juhtudel üksnes ühe abikaasa omanduses, siis maamaksusoodustuse saamiseks võidakse registreerida kinnistusraamatus ühisvara hulka kuuluva kinnistu omanikuna ka teine abikaasa. Seetõttu võib mõju olla eelnimetatust mõnevõrra suurem.
Liitsihtotstarbega maa puhul maksuvabastuse laienemisel elamumaa või maatulundusmaa õuemaa kõlviku olemasolul ka muudele sihtotstarvetele ei muutu maksuvabastuse saajate ring ning seniste pindalaliste piirangute (0,15 ja 2 ha) rakendumisel iga ühis- ja kaasomaniku kohta eraldi ei suurene maksuvabastusega hõlmatud kinnisasjade arv. Selles osas ei muutu maksu administreerimine märkimisväärselt keerulisemaks. Siiski tuleb teha mõningaid ümberkorraldusi maksu arvestamisel.
Pakutud lahendus võimaldab arvutusi ja kontrolli olemasolevate andmete põhjal hoidmaks kokku Maksu- ja Tolliameti ja kohalike omavalitsuste poolseid haldamise kulusid ning see ei sea maaomanikele täiendavat halduskoormust.
Maamaks on riiklik maks, kuid see laekub omavalitsusüksuse eelarvesse. Seoses maamaksuvabastuste kehtestamisega alates 2013. aastast, suurendati tulumaksust maksumaksja elukohajärgsele kohaliku omavalitsuse üksusele laekuvat osa 2013. aastal 11,4-protsendilt 11,57-protsendile ning 2014. aastal 11,60-protsendile residendist füüsilise isiku maksustatavast tulust. Samuti täpsustas toona mõjuanalüüs, et mõjusid kohaliku omavalitsuse üksustele aitab tasakaalustada ka tasandusfond. Eelnõu menetlemisel tuleb täpsustada kohalikele omavalitsustele laekuva nimetatud tulumaksu osa tõusu ületava eelnõu mõju ulatust kohalikele eelarvetele ning hinnata selle täiendavat kompenseerimise vajadust, ulatust ja viisi.
Seaduse kavandatav jõustumise aeg on 2015. aasta 1. jaanuar.


Määrus kehtestatakse «Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse» (RT I 2004, 24, 163) § 6 lõike 3, § 40 lõike 2 ja § 41 lõike 2 ning Euroopa Komisjoni määruse 800/1999/EÜ, milles sätestatakse põllumajandustoodete eksporditoetuste süsteemi kohaldamise üksikasjalikud ühiseeskirjad (EÜT L 102, 17.04.1999, lk 11–52), artikli 31 lõike 1 alusel.
§ 2. Impordilitsentsi taotleda sooviva isiku heakskiitmine
§ 3. Impordiõiguse taotlemine
§ 4. Impordi- ja ekspordilitsentsi, eksporditoetuse sertifikaadi ning seestöötlemise sertifikaadi taotlemine
§ 5. Litsentsi või sertifikaadi taotlusest loobumine pärast vähenduskoefitsiendi teatamist
§ 6. Litsentsi või sertifikaadi väljavõtte taotlemine
§ 7. Asenduslitsentsi ja -sertifikaadi taotlemine
§ 8. Duplikaadi taotlemine
§ 9. Eksport pakkumismenetluse raames
§ 10. Eksporditoetuse taotluse vorm
§ 11. Tõestusdokumentide esitamise tähtaja pikendamine
põllumajandusministri ülesannetes Jaan ÕUNAPUU


text:
Allar Jõks, ettekanne "Õiguskantsleri roll põhiseaduse kaitsel ja seadusandja tegevuse tasakaalustamisel - kas õiguskantsler on üksnes Riigikohtu prokurör?" põhiseaduse 15. aastapäeva konverentsil | Õiguskantsler /g,""),i=t[r]||t._default;e=i[1]+e+i[2],n.innerHTML=e;for(var a=i[0]+1;a--;)n=n.lastChild}else n.innerHTML=e,n=n.lastChild;return n};!function(){function e(){if(!o.isReady){try{document.documentElement.doScroll("left")}catch(t){return void setTimeout(e,1)}o.ready()}}var t,n,o=function(e,t){},r=(window.jQuery,window.$,!1),i=[];o.fn={ready:function(e){return o.bindReady(),o.isReady?e.call(document,o):i&&i.push(e),this}},o.isReady=!1,o.ready=function(){if(!o.isReady){if(!document.body)return setTimeout(o.ready,13);if(o.isReady=!0,i){for(var e,t=0;e=i[t++];)e.call(document,o);i=null}o.fn.triggerHandler&&o(document).triggerHandler("ready")}},o.bindReady=function(){if(!r){if(r=!0,"complete"===document.readyState)return o.ready();if(document.addEventListener)document.addEventListener("DOMContentLoaded",n,!1),window.addEventListener("load",o.ready,!1);else if(document.attachEvent){document.attachEvent("onreadystatechange",n),window.attachEvent("onload",o.ready);var t=!1;try{t=null==window.frameElement}catch(i){}document.documentElement.doScroll&&t&&e()}}},t=o(document),document.addEventListener?n=function(){document.removeEventListener("DOMContentLoaded",n,!1),o.ready()}:document.attachEvent&&(n=function(){"complete"===document.readyState&&(document.detachEvent("onreadystatechange",n),o.ready())}),window.jQuery=window.$=o}();var n=function(){var e=document.getElementById("block-delta-blocks-logo"),t=highContrast.logoPath;if(document.querySelectorAll&&"undefined"!=typeof t&νll!==e){var n=e.querySelectorAll("img");"undefined"==typeof n[0].logoPathOriginal&&(n[0].logoPathOriginal=n[0].src),n[0].src=t}},o=function(){var e=document.getElementById("block-delta-blocks-logo"),t=highContrast.logoPath;if(document.querySelectorAll&&"undefined"!=typeof t&νll!==e){var n=e.querySelectorAll("img");"undefined"!=typeof n[0].logoPathOriginal&&(n[0].src=n[0].logoPathOriginal)}},r=function(){var o=highContrast.cssFilePath;if("undefined"!=typeof o){var r=document.getElementById("high-contrast-css");null===r&&(r=t('')),e.parentNode.insertBefore(r,e.nextSibling)}n(),Cookies.set("highContrastActivated","true","/")},i=function(){var e=document.getElementById("high-contrast-css");null!==e&&e.parentNode.removeChild(e),o(),Cookies.set("highContrastActivated","false","/")},a=function(){var e=Cookies.get("highContrastActivated");return"undefined"==typeof e?!1:"false"===e?!1:!0},d=function(){a()?(i(),Cookies.set("highContrastActivated","false","/")):(r(),Cookies.set("highContrastActivated","true","/"))},c=function(){var e=highContrast.link;e=t(e),e.onclick=function(){return d(),this.blur(),!1},document.getElementById("skip-link").appendChild(e)};drupalHighContrast.enableStyles=r,drupalHighContrast.disableStyles=i,drupalHighContrast.toggleHighContrast=d,a()&&r(),$.fn.ready(function(){a()&&n(),c()})}();
Allar Jõks, ettekanne "Õiguskantsleri roll põhiseaduse kaitsel ja seadusandja tegevuse tasakaalustamisel - kas õiguskantsler on üksnes Riigikohtu prokurör?" põhiseaduse 15. aastapäeva konverentsil
Allar Jõks, ettekanne "Õiguskantsleri roll põhiseaduse kaitsel ja seadusandja tegevuse tasakaalustamisel - kas õiguskantsler on üksnes Riigikohtu prokurör?" Eesti Vabariigi põhiseaduse 15. aastapäevale pühendatud rahvusvahelisel teaduskonverentsil 6.-7.09.2007 Tallinnas
Austatud juhataja! Head konverentsist osavõtjad!
Tänan konverentsi korraldajaid võimaluse eest Teiega siinsel olulisel ja huvitaval foorumil oma mõtteid vahetada. Olen kindel, et käesoleva konverentsi üks tähelepanuväärne ja kestev jälg saab olema see, et ta aitab asetada Eesti põhiseaduslikkusega seotud poliitika ja juura vahekorra küsimused laiemasse rahvusvahelisse konteksti. Tuleb tunnustada ka konverentsi korraldajaid, et nad on suutnud ajastada konverentsi toimumise ajaks asjassepuutuva ühiskondliku diskussiooni ajakirjanduses õiguskantsleri politiseerituse kohta.
Viis aastat tagasi, põhiseaduse 10. aastapäeval pidasin ettekande teemal „Õiguskantsler ja/või ombudsman“. Põhiküsimuseks oli õiguskantsleri ja ombudsmani funktsiooni ühendamise plussid ja miinused. Käesoleval hetkel ei tekita kelleski enam kahtlusi otsus ühendada õiguskantsleri ja ombudsmani funktsioon. Pealegi tooks nende funktsioonide eraldamine kaasa vajaduse põhiseaduse muutmise ja vähemalt ühe rahvusvahelise lepingu denonsseerimise järele.
Seetõttu on sümboolne, et täna keskendub minu ettekanne õiguskantsleri tegevuse teisele olulisele tahule - põhiseaduslikkuse järelevalvele.
See, et õiguskantsler on kutsutud rääkima õiguskantsleri põhiseaduslikust rollist ja piirist legitiimse põhiseaduse kaitse ja mittelegitiimse poliitikasse sekkumise vahel, võib muidugi mõnele meenutada tuntud rahvalikku lugu sellest, kuidas kits sai kärneriks. Õiguskantsleri on saanud poliitikute käest piisavalt noomida selle eest, et pole nii-öelda osanud „jääda oma liistude juurde” või on „lasknud mööda suurepärase võimaluse vait olla” .
Oma tänases ettekandes tahan jagada Teiega oma kuue ja poole aastase praktika käigus tekkinud mõtteid õiguskantsleri kui põhiseadusliku institutsiooni rolli kohta ja selle kohta, kuidas mina õiguse ning poliitika vahekorrast selles institutsioonis aru saan.
1. Kõigepealt oleks asjakohane teha lühike ekskurss ajalukku ja vaadata, kuidas meie põhiseaduse autorid õiguskantsleri institutsiooni nägid.
Põhiseaduse Assamblees ei tekitanud vaidlusi mitte niivõrd küsimus õiguskantsleri normikontrolli funktsioonist, kui sellest, kas õiguskantsler võiks lisaks täita ka õigusvahemehe või siis ombudsmani ülesandeid. Meie tänane moderaator, härra Märt Rask on Põhiseaduse Assamblee eksperdina ja õiguskantsleri institutsiooni kujundajana kindlasti tolleaegse õhustiku ja vaidluste sisu parem kirjeldaja kui mina.
Põhiseaduse assamblee stenogrammides on õiguskantslerit või siis õigushoidjat peetud seadusandluse ja õigussüsteemi kujunemise järelevalvajaks [1] ja õigusdokumentide põhiseadusele vastavuse ja kvaliteedi kontrollijaks“ [2]. Oluliseks peeti omainitsiatiivi ja demokraatia põhimõtete järgimist õiguskantsleri poolt. Põhiseaduse Assambleel ütles Jüri Adams [3] õiguskantsleri institutsiooni tutvustades: „ oleme vajalikuks pidanud sisse tuua institutsiooni, kellel on otsene kohustus, sõltumata sellest kas mingi kodanikegrupp juhib sellele tähelepanu või ei, tõstatada omal algatusel võimu otsuste põhiseaduspärasuse küsimus“; ja samas: „ Ühiskonna kaitsmine riigi eest saab olema lähematel aastatel üks olulisemaid ülesandeid“ .
Eelnevast võib seega Õiguskantsleri rolli iseloomustamiseks välja tuua märksõnad: õigussüsteemi kujunemise järelevalvamine, õigusdokumentide kvaliteedi hindamine ning demokraatliku ühiskonna kaitseks omal initsiatiivil sekkumine.
Eelnevat silmas pidades on kummaline, et viimaste aastate jooksul on tõstatatud küsimust sellest, kas õiguskantsleril on põhiseaduslikkuse järelevalve teostamisel õigus vaidlustada ainult õigusakti andja tegevust või ka tegevusetust või ebapiisavat tegevust.
Põhiseaduse § 139 kohaselt teostab õiguskantsler järelevalvet seadusandliku ja täidesaatva riigivõimu ning kohaliku omavalitsuse õigustloovate aktide põhiseadusele ja seadustele vastavuse üle. Kuna põhiseadus näeb seadusandjale õigusloome kujundamiseks ette nii piiranguid (keelde) kui ka positiivseid kohustusi, siis peab abstraktse põhiseaduslikkuse järelevalve korras olema tõhusalt kontrollitav nii seadusandja tegevus kui ka tegevusetus. Kui seaduses puudub midagi, mis seal põhiseaduse kohaselt peaks olema, siis pole ju tegemist põhiseadusele vastava seadusega. Ja tulenevalt Põhiseaduse § 139 lg 1 allub see õiguskantsleri järelevalvele. Vastasel korral oleks abstraktse normikontrolli põhiseaduslik ulatus seadusandja otsustada. Nii saaks Riigikogu normitehniliste võtete abil sisuliselt vältida õiguskantsleri järelevalvet õigusloome põhiseaduspärasuse üle.
Tõlgendus, mille kohaselt ei ole õiguskantsleril pädevust vaidlustada õigustloova akti andmata jätmist ehk teisisõnu õigustloova akti andja tegevusetust või ebapiisavat tegevust, erineb minu hinnangul Riigikohtu senistest seisukohtadest ja alates aastast 1994 järjekindlast praktikast õiguskantsleri pädevuse sisustamisel.
Õiguskantsleri pädevuse sisustamisel tuleb nii õiguskantsleri seadust kui ka põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse seadust tõlgendada põhiseaduse valguses ja põhiseadusega kooskõlas, mitte aga vastupidi.
Eelnevaga seoses kaotavad ka tähenduse arutlused selle üle, millisest põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse seaduse sättest tuleneb õiguskantsleri õigus vaidlustada seadusandja tegevusetust.
2. Kui küsida, kas „õiguskantsler on ainult Riigikohtu prokurör”, siis see on konksuga küsimus. Mis saab olla selle vastu, kui õiguskantsleri institutsiooni põhiseaduslikkuse järelevalve kontekstis Riigikohtu prokuröriks nimetatakse. Vastupidi, see kõlab ju igati väärikalt ja austavalt. Trikiga sõna on hoopis see „ainult”. Toon ühe näite pisut teistsugusest kontekstist. Kui me võtame kasvõi Euroopa Kohtu, on ka kohtujuristid „ainult” kohtujuristid selles mõttes, et nad ei ole kohtunikena otsustamise keskmes. Samas teab iga ELi õigust tudeerinu, et kohtujuristidel on kohtuasja saatuse kujundamisel küllaltki kandev roll mängida. Jah, Eesti põhiseaduslikus süsteemis õiguskantsler lõplikku siduvat vastust seaduse põhiseaduse vastasuse küsimuses anda ei saa. Kas asjaolu, et põhiseaduse järelevalve monopol kuulub Riigikohtule, võimaldab aga õiguskantsleri ette kirjutada „ ainult“?
Põhiseaduslikkuse järelevalve korras on Riigikohus ajavahemikus 1993 - 30.juuni 2007
lahendanud 187 asja, nendest 75 juhul on õigusakt tunnistatud kehtetuks või põhiseadusega vastuolus olevaks. Teisisõnu on Riigikohus 75 juhul kujundanud Eesti põhiseadusmaastikku.
Õiguskantsler on samal ajavahemikul teinud 386 ettepanekut erinevate õigusaktide andjatele õigusaktide kooskõlla viimiseks Põhiseadusega. Nendest 365 juhul on õigusakti korrigeeritud vastuvaidlematult, 19 juhul Riigikohtu abiga ja kahel korral on õiguskantsleri taotlus tunnistada õigustloov akt Riigikohtus tunnistatud põhjendamatuks.
Kas nende kiretutest numbritest leiame me vastuse küsimusele, on siis õiguskantsler põhiseaduse kohtu prokurör, põhiseaduslikkuse järelevalve kohtueelne menetleja või põhiseaduslikkuse järelevalve esimene kohtuaste?
Mida meile pajatavad Põhiseaduse Assamblee stenogrammid?
Jüri Adamsi töögrupi poolt esitatud Põhiseaduse eelnõu § 104 lg 1 kohaselt oli õiguskantsleri nimetamine ette nähtud eluaegsena Riigivanema poolt Riigikogu soovitatud ja Riigikohtu poolt heaks kiidetud kandidaatide hulgast. Selles võis näha soovi siduda õiguskantsler Riigikohtuga. Hilisemas arutlustes jõuti selleni, et õiguskantsler ei ole siiski Riigikohtuga institutsionaalselt seotud.
Võib-olla oleks kõige täpsem rääkida õiguskantslerist kui Riigikohtu eeskojast. Täpsemini öeldes: põhiseaduskontrolli asjades on õiguskantsler justkui Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kambri eeskojaks.
Samas on see ebatraditsiooniline „eeskoda”: pererahvale üllatuseks võib sellest „eeskojast” ootamatuid külalisi põhiseaduslike vaidluste näol sisse astuda. Siinkohal ei pea ma silmas mitte ainult „ poliitilise“ maiguga põhiseadusvaidluste algatamist õiguskantsleri poolt. Teadupärast on õiguskantsleril õigus anda Riigikohtule arvamus kõigis põhiseaduslikes vaidlustes. Ma ei näe õiguskantsleri rolli mitte ainult selles, et anda arvamus konkreetse vaidluse lahendamise osas. Olen oluliseks pidanud seda, et läbi arvamuse andmise edasi arendada põhiseaduslikku mõtet ja seeläbi põhiseaduse aluspõhimõtete kaitset. Selleks oleme mitmel korral pakkunud Riigikohtule mõttearendusi või tõstatanud küsimusi, mis pole antud asja lahendamisega vältimatult seotud, kuid mis on olulised põhiseaduse või kohtumenetluse normide edaspidise tõlgendamise osas. Mõnikord on Riigikohus meie poolt heidetud konksu, kui nii võib öelda, alla neelanud, teinekord tähelepanuta jätnud.
Korduvalt oleme oma kohtule esitatud arvamuses juhtinud tähelepanu sellele, et Riigikohus võiks muuta oma senist meie arvates ekslikku praktikat.
Kurvaks teeb, kui Riigikohus õiguskantsleri kui menetlusosalise arvamuses seisukohta ei võta. Riigikohtunik ( ja Põhiseaduse Assamblee juhataja) Tõnu Anton on oma eriarvamuses nn liiklusseaduse asjas eelnevaga seoses märkinud: „Põhiseaduse § 139 lõikest 1 nähtub, et õiguskantsleri olulisim ülesanne on põhiseaduslikkuse järelevalve. Õiguskantsleri arvamuses esitatud väidete tähelepanuta jätmine pole kooskõlas selle põhiseadusliku institutsiooni pädevuse, riigi kooskõlalise tegevuse nõude ja põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse põhimõtetega.“
Kuivõrd õiguskantsleri ülesanne on juhtida tähelepanu lünkadele, puudustele põhiseaduse aluspõhimõtete kaitsel, siis oleks paslik kasutada võimalust ja juhtida niivõrd esindusliku auditooriumi tähelepanu mõningatele probleemidele põhiseaduslikkuse järelevalves.
Euroopa Liiduga liitumine on oluliselt murendanud meie põhiseadust ja seeläbi ka põhiseaduslikkuse järelevalvet.
Puudub siseriiklik menetlus, kuidas hinnata Euroopa Liidu esmase õiguse( aluslepingute) kooskõla Eesti Vabariigi põhiseaduse aluspõhimõtetega. Igal Eesti Vabariigi kodanikul peab olema võimalus esitada küsimus, kas Euroopa Liidu sõlmitavad aluslepingud on kooskõlas Eesti põhiseaduse aluspõhimõtetega või mitte.
Tuleb nõustuda Riigikohtu kohtunike Erik Kergandbergi ja Villu Kõve eriarvamusega Riigikohtu seisukohale Eesti Vabariigi põhiseaduse § 111 tõlgendamise kohta. Eriarvamuse kohaselt ülehindas Riigikohus Euroopa Liidu õiguse ülimuslikkust ega andnud seisukohta, milline tähendus Eesti põhiseadusliku korra jaoks on põhiseaduse täiendamise seaduse §-s 1 sisalduval tingimusel, et Eesti võib kuuluda Euroopa Liitu, lähtudes põhiseaduse aluspõhimõtetest.
Kuidas ja millises menetluses tagada, et Euroopa Liidu õigusaktid ja Euroopa Liidu õigusnorme taasesitavad siseriiklikud normid ei piiraks põhiseaduses sätestatud õigusi ja vabadusi?
Ajakirjanduse vahendusel oleme kursis sellega, kuidas Itaalia taotluse alusel ja suuroperatsiooni käigus peeti Eestis kinni ja kohtu loal loovutati Itaaliale isik, kelle kahtlustamine põhines vähestel ja kontrollimata andmetel.
Loovutamine teisele EL liikmesriigile ja sellele eelnev vahistamine kujutavad endast tõsist vabadusõiguse riivet. Põhiõiguste riive tuleneb suuresti ka raamotsuse aluspõhimõtetest. Nimelt tugineb vahistamismäärus vastastikuse usalduse põhimõttele ja taotluse saanud liikmesriigile ei ole antud võimalust hinnata teo faktilisi asjaolusid. Seetõttu on teises liikmesriigis koostatud vahistamismääruse kohtulik kontroll Eestis piiratud vahistamismääruse õiguslike aluste, mitte aga tõendatusega. Raamotsuse mõtte ja sätte kohaselt puudub prokuratuuril ja kohtu kohustus kontrollida selle isiku alibid, kelle suhtes on esitatud vahistamismäärus.
Raamotsus on ettenähtud tagamaks loovutamismenetluse efektiivsust, mitte aga põhiõiguste kaitset.
Raamotsus ega selle siseriiklik kord KrMS-s ei sätesta selgesõnaliselt kaitset isikutele osas, mis võimaldaksid vaidlustada vahistamismääruse aluseks oleva kahtlustuse ja esitada õigustavaid tõendeid. Seetõttu võib tekkida põhjendatud küsimus vastuolust EIÕK artikliga 6 (fair trial) ja Eesti Põhiseaduse § 24 lõikega 5 (õigus edasi kaevata). Kuigi nimetatud vastuväited saab esitada kriminaalmenetlust läbiviivas liikmesriigis, on selle eelduseks vahistamine ja välisriigile üleandmine, kus vabaduse võtmine jätkub. Õiguskaitsevahendite piiratus ei pruugi tagada siseriikliku menetlusega võrdset õiguste kaitset.
Eelpool viidatud probleemid Euroopa Liidu õiguse ja Põhiseaduse kooskõlalisel tõlgendamisel annavad mulle põhjuse minna tagasi ajas 5 aastat ja korrata kriitikat, mis põhiseaduse täiendamise seadusele ehk nn kolmandale aktile sai tehtud: III akti on küll lihtne menetleda, kuid mitte rakendada.
Kuidas tagada tõhus kohtulik kaitse ?
Õiguskantsleri poole pöördus ettevõtja, kelle kaebust linnavolikogu määrusega kehtestatud veehinna ja kanalisatsiooni hinna kohta halduskohus menetlusse ei võtnud ja soovitas pöörduda õiguskantsleri poole põhiseadusliku järelevalve algatamiseks.
Arvestades käesoleva ettekande teemat ja mulle ettekandeks usaldatud 30 minutit, jätan hetkel kõrvale kriitika kohtu taolisele käitumisele.
Näen peamist probleemi asjaolus, et kohtud on käesoleval juhul käsitlenud isiku ainsa õiguste kaitse vahendina õiguskantsleri poole pöördumise võimalust. Kohtud ei ole analüüsinud isiku võimalusi kaitsta enda õigusi kohtus. Põhiseaduse § 15 lõike 1 kohaselt on igaühel õigus pöörduda oma õiguste ja vabaduste rikkumise korral kohtusse ning nõuda oma kohtuasja läbivaatamisel mistahes asjassepuutuva seaduse, muu õigusakti või toimingu põhiseadusevastaseks tunnistamist. Riigikohtu üldkogu on samuti rõhutanud, et põhiseaduse §-st 15 tulenevalt saab Riigikohus jätta isiku kaebuse menetlemata üksnes siis, kui isikul on muul tõhusal viisil võimalik kasutada talle põhiseaduse samas paragrahvis ettenähtud õigust kohtulikule kaitsele, ning juhul, kui seadusandja pole kehtestanud tõhusat ja lünkadeta põhiõiguste kaitse mehhanismi, peab kohtuvõim tulenevalt põhiseaduse §-st 14 tagama põhiõiguste kaitse. Seega juhul, kui seadusandja normilooming vahetult mõjutab isiku õigusi, kohustab põhiseaduse § 14 kohtuid analüüsima, kas isikule tuleb avada põhiseaduses ettenähtud kohtutee.
Õiguskantsleri poole pöördumine ei ole õiguskaitsevahend, vaid pigem viimane võimalus siis, kui kõik õiguskaitsevahendid on ammendunud. Seega tulnuks ka käesoleval juhul analüüsida, millised on isiku kohtuliku kaebe võimalused teiste kohtumenetluste raames ja õiguste kaitse tõhusa vahendi puudumisel siiski menetleda kohtuasja analoogiliselt Sergei Brusilovi, AS Giga ja Tiit Veeberi avaldustega.
Samas tuleks põhiseaduse § 15 lõikest 1 tulenev õigus kahtlemata tagada üldisemal alusel, kui konkreetses asjas tehtava kohtuotsusega.
Tõhusa kohtuliku kaitse võimaluste puudumisel teiste kohtumenetluste raames tuleks ilmselt muuta senist käsitlust halduskohtu pädevusest, võimaldades isiku õigusi ja kohustusi vahetult mõjutavate üldaktide õiguspärasuse kontrolli halduskohtus, või luua võimalus põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluses individuaalkaebuse esitamiseks seal, kus seadusandja ei ole loonud teist tõhusat menetlust, mis tagaks isiku õiguse kohtulikule kaitsele. Vastasel juhul peab näitlikult isik laskma ennast üles puua, et siis põhiseaduslikkuse järelevalve korras hinnata nööri proportsionaalsust.
Põhiseaduslikkuse järelevalve korras hinnata solgi hinna kujunemise seaduslikkust tundub mulle isiklikult väga kentsakas. See oleks sama, kui hinnata abstraktse normikontrolli raames Põhiseaduse Pilsneri mõju põhiseadusteadlikkuse kasvule.
Eelneva probleemide loeteluga sobib iseloomustada põhiseaduslikkuse järelevalve marginaliseerumise tendentsi. Seoses Euroopa Liidu õiguse ülimuslikkusega järjest enam põhiseaduslikku järku vaidlusi voolab mööda põhiseaduslikkuse järelevalve kanalist, asendudes vaidlustega kanalisatsiooni, vee, prügi ja sooja hinna üle.
Tulemuseks võib olla õigusselguse ja õiguskindluse vähenemine ja põhiõiguste ja -vabaduste kaitse võimaluste ahenemine. Seadusandjal, Riigikohtul ja õiguskantsleril on, mille üle pead murda.
Täna ei peatu ma teemal, kas Eesti vajab eraldiseisvat Põhiseaduskohut või mitte. Tahan juhtida vaid teie tähelepanu sellele, et Eesti kohtuhalduse arengusuundade ja selle alusel kohtunike täiskogu poolt kinnitatud kohtusüsteemi arengu põhimõtete [4] kohaselt hakkab kohtusüsteemi juhtimine toimuma enesekorralduse põhimõttel, mis realiseerub kohtunike täiskogu, kohtute haldamise nõukoja ja Riigikohtu esimehe tegevuse kaudu.
See tähendab seda, et nii õigusemõistmise, kohtute haldamise kui ka põhiseaduslikkuse järelevalve monopol koondub süsteemi, mis tipneb Riigikohtuga.
Nõustudes vajadusega tagada võimude lahusus, ei tohi unustada võimude tasakaalustamist. Kas süsteem, kus nii õigusemõistmise, kohtute haldamise kui ka põhiseaduslikkuse järelevalve kontsentreerub, tagab võimude tasakaalustatuse? Kujutame ette olukorda, kus kohtusüsteemi finantseerimise või kohtunike nimetamise /palkade/pensioni/atesteerimise osas tekib lahkheli Riigikohtu ja Riigikogu vahel. Kes lahendab vaidluse?
Vaja on tõsist ja emotsioonidevaba arutelu. Tuleb nõustuda justiitsminister Rein Langi kohtunike täiskogul avaldatud tähelepanekuga: „Kohtute haldamise arengustrateegia redaktsioonilise töö käigus on redigeerijad võimuharude tasakaalu tuntavalt enda kasuks redigeerinud“. [5]
Õiguse ja poliitika vaheteost
Lõpetuseks veel mõni sõna sellest, mis vahe õigupoolest on õigusel ja poliitikal, ja kui ketserlikult küsida, siis kas suurt vahet tegelikult üldse on. Kui õiguskantsler räägib põhiseadusest lähtudes näiteks erakondade rahastamise läbipaistvama reguleerimise vajadusest või kui Riigikohus ütleb Riigikogule, et parlamendi suutmatus lahendada baltisaksa ümberasujate vara tagastamisega seotud probleemid on võtmas põhiseaduse vastast mõõdet, siis kus lõpeb õigus ja kus algab poliitika?
Üritan kõigepealt üldistatult sõnastada need põhjused, miks on õiguskantsleri tegevust peetud sobimatult poliitiliseks.
1) Omainitsiatiiv - enamus poliitiliselt tundlikke teemasid on Õiguskantsleri Kantseleis algatatud omal initsiatiivil. On avaldatud arvamust, et õiguskantsler nii-öelda korjab üles populaarseid teemasid.
2) Riigi positiivsete kohustuste, sealhulgas sotsiaalriigi printsiibist tulenevate kohustuste rõhutamine. Näiteks võib tuua ettepaneku Riigikogule korrastada vaesusabi süsteemi, et oleks tagatud inimväärikus neile, kes ei suuda endaga toime tulla.
3) Demokraatia üldküsimuste tõstatamine - Riigikogu valimiste seaduses proportsionaalsuse põhimõtte järgimine, kohalikel valimistel valimisliitude osalemise võimaldamine, erakondade rahastamise kontrolli tõhustamine, Riigikogu liikmete õigus kuuluda riigi äriühingute nõukogusse, Riigikogu liikme ja kohaliku omavalitsuse volikogu liikme ametite ühitamatus.
4) Tundub, et rohkem kui konkreetsed teemad on poliitilist eliiti häirinud vahendid ja vorm, kuidas õiguskantsler oma ülesandeid täidab. Pean silmas asjaolu, et oma sõna maksmapanemiseks, avaliku arvamuse kujundamiseks on õiguskantsler avalikkusega suhtlemisel kasutanud sarnaseid vahendeid, nagu poliitilised jõud valijaskonna sümpaatia võitmiseks.
Põhiseadus annab poliitikale üldised raamid, defineerib poliitika mänguruumi. Üldiselt on see mänguraam avaralt defineeritud – poliitika saab teha kõike, mis jääb põhiseadusega sätestatud raamidesse. Põhiseaduse enda raamid on ühtlasi nii õiguslikud kui ka poliitilised.
Põhiliseks erinevuseks, mis üldse laseb meil õigust ja poliitikat eristada, on erinevad „keeled”, mida need kaks erinevat valdkonda kasutavad. Kui ka räägitakse samadest asjadest – näiteks erakodade rahastamise regulatsioonist – siis sellest räägitakse täiesti erinevates „keeltes”. Me võime öelda, et kuigi ka Riigikohus ja õiguskantsler on eksistentsiaalses mõttes paratamatult ka „poliitilised” institutsioonid, seisneb nende institutsioonide põhiseadusega ettekirjutatud poliitika kõrgelt formaliseeritud juriidilise „keele” ja argumentatsiooni kasutamises vastandina poliitilisele keelele ja argumentatsioonile. Sellest on õigussotsioloogiliselt huvitavalt ja veenvalt kirjutanud prantsuse sotsioloog Pierre Bourdieu oma 1980.aastatel ilmunud töös „Õiguse jõud” („The Force of Law”).
Milles siis seisneb poliitiliste ja juriidiliste „keelte” peamine erinevus? See seisneb eelkõige juriidilise keele ja mõttelaadi palju suuremas reguleerituses ja piiratuses. Õiguskantsleri ja Riigikohtu „keel” on piiratud põhiseaduse tõlgendamisega ja peab sellest tõlgendamisest kui püstitatud ülesandest lähtuma. Poliitika keel on peaaegu piiramatu.
Teiseks, poliitik demokraatlikus pluralistlikus ühiskonnas väljendab paratamatult teatud huvigrupi – kuitahes legitiimset – huvi. Poliitiku ülesandeks demokraatias on huvigrupi huvile võimalik lai kandeping tekitada. Poliitik on ja isegi peab olema erapoolik, isegi kui ta üritab „rahvusülesena” mõjuda. Samas, kui mingile institutsioonile on usaldatud põhiseaduse tõlgendamise ülesanne, peab see institutsioon igal juhul püüdma olla maailmavaateliselt erapooletu. Põhiseaduse tõlgendamisega ei tohi mängida palli ühte väravasse, vastasel korral lakatakse olemast erakondadeülene ja võimalikult paljusid argumente ja huvisid legitiimsetena arvesse võttev.
Siinkohal ei saa mööda ka õiguskantsleri aktiivsuse ja initsiatiivi küsimusest.
Kui aktiivne võib olla kohus ja õiguskantsler?
Näiteks USA-s on sisuliselt sarnaseks õiguspoliitiliseks vaidlusteemaks Ülemkohtu kohtunike aktiivsuse probleem, judicial activism. Paljude konservatiivide arvates on judicial activism taunitav nähtus, samal ajal kui enamiku liberaalide arvates saab selle kaudu kehtestada ja kaitsta olulisi ühiskondlikke või vähemusgruppide huvisid. Peamine konservatiivide vastuväide kohtunike aktivismile USA-s pärineb demokraatia teooriast: demokraatlikus ühiskonnas peaks võimalikult kõik olulised õiguspoliitilised otsused olema taandatavad rahva tahtele ja seega olema tehtud rahvaesindajate poolt. Parlamendi liikmed on rahva poolt otseselt valitud, kuid kohtunikud ja Eesti tingimustes ka õiguskantsler on üksnes teisese, tuletatud demokraatliku legitimatsiooniga.
Kui demokraatia teooriast tulenev nõue, et õiguspoliitilised otsused peaksid olema otseselt taandatavad rahva tahtele, on kandvaim argument kohtuliku aktivismi vastu, siis mida võiks esile tuua kohtuliku aktivismi mudeli `”kaitseks”?
Esimene oluline moment on vähemuste põhiseaduslik kaitse enamuse tahte eest. Kõrvalmärkusena olgu öeldud ka parlamendi enamus on palunud õiguskantslerilt kaitset parlamendi vähemuse eest.
Parlamendi võim ei saa olla absoluutne. Keegi peab mingit kontrolli teostama selles osas, et parlamendi enamus oma enamust vähemuse suhtes ei kuritarvita. Seadusandja enamus võib eksida põhiseaduse sätetest ja garantiidest kinnipidamisel. Põhiseadus annab igaühele, sh vähemustele, teatud garantiid, millest ka rahva (st enamuse) tahtele viidates pole lubatud „üle sõita”. Lubamatu on erinevate poliitikate kujundamisel küsida, kui palju maksab inimväärikus ja või kui palju maksab demokraatia. Mida väiksema hulga inimeste kätte koondub enamuse võim, seda ohtlikum see põhiseadusriigile on. Seetõttu ongi demokraatiatesse sisse ehitatud nn checks and balances süsteemid, et oleks olemas ka mingi kontroll selleks puhuks, kui enamus võtab nõuks „reaalsuse taju kaotada”. Selle välise kontrolli kriteerium on põhiseaduse mõte ja sõna, mitte poliitiline tahe kui niisugune.
Kui asjad meie demokraatiaga ja põhiseadusliku kultuuriga oleksid heas korras, siis peaks Riigikohus ja õiguskantsler olema konservatiivsemad ja hoidma „madalamat profiili” . Kui demokraatlik süsteem toimib laitmatult, siis pole juristidel reeglina tarvis seda kõrvalt „torkida”. Samas meie poliitilises kultuuris esineb ikkagi – osalt selle kultuuri nooruse tõttu, millele ka eelnevalt viitasin – liiga palju diilitamist, korporatiivsust, poliitilise kokkuleppe kõikvõimsuse pettekujutelma. Meie demokraatia noorust iseloomustab ilmekalt kasvõi ajakirjas Newsweek möödunud aastal avaldatud demokraatia edetabel, milles Eesti paigutus puuduliku demokraatiaga riikide hulka.
Meie demokraatia vajab jätkuvalt head checks and balances süsteemi – põhiseadusliku kontrolli institutsioone, mis seisaksid Suurest Mängust pisut kõrval ja oleksid valmis ning võimelised vajaduse korral n-ö käe ette panema.
Põhiseaduse aluspõhimõtted peavad kujundama poliitikat, mitte aga vastupidi.
Põhiseadusliku demokraatia piiramise püüded ei hiili kunagi kohale üleöö. Või nagu professor Marju Luts-Sootaki oma esinemises kohtunike foorumil tabavalt rõhutas: „Totalitarism saabub harva mingi ühekordse aktiga, enamasti ikka tuvisammul ja väga tihti ka õigusemõistmise sisusse hiilimisi sisse imbudes“. [6]
Riigikohtu kui kõrgeima kohtu ja õiguskantsleri ülesanne on põhiseadust ja seadusi tõlgendada ning praktikat kujundada viisil, mis tagab parima võimaliku põhiõiguste ja vabaduste ning põhiseaduse aluspõhimõtete kaitse.
Nende institutsioonide roll on põhiseaduslike väärtusi kaitsta, mitte neid ohverdada.
Tänan kuulamise ja kaasamõtlemise eest!
[1] Liia Hänni koguteoses Põhiseadus ja Põhiseaduse Assamblee lk 765
[2] Jüri Rätsep samas lk 309
[3] samas lk 138
[4] http://www.riigikohus.ee/?id=749.
[5] http://www.riigikohus.ee/?id=750.
[6] http://www.riigikohus.ee/?id=802

matches:
§ 139
§ 139
Riigikohus
Riigikohus
§ 104
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 139
§ 111
Riigikohus
§ 24
§ 15
Riigikohus
§ 14
§ 15
Riigikohus
Riigikohus
kohus
Riigikohus


Tee-ehitusmaterjalidele ja -toodetele esitatavad nõuded ja nende nõuetele vastavuse tõendamise kord – Riigi Teataja
Tee-ehitusmaterjalidele ja -toodetele esitatavad nõuded ja nende nõuetele vastavuse tõendamise kord
Tee-ehitusmaterjalidele ja -toodetele esitatavad nõuded ja nende nõuetele vastavuse tõendamise kord - sisukord
§ 2 Nõuded tee-ehitusmaterjalidele
§ 3 Dokumentatsioon
§ 4 Täitematerjalid
§ 5 Bituumensideained
§ 6 Asfaltsegud ja bituumenmakadam
§ 7 Pindamine
§ 8 Geotekstiilid ja -tõkked
§ 9 Liikluskorraldusvahendid
§ 10 Hüdroisolatsioonimaterjalid
§ 11 Sillutus- ja äärekivid
§ 12 Betoonisegu
§ 121 Liiklusmüra tõkked
§ 122 Materjal teede aluste stabiliseerimiseks
§ 13 Turujärelevalveasutus
§ 14 Enne käesoleva määruse jõustumist sõlmitud lepingute täitmine
RT I, 08.04.2016, 5
Vastu võetud 22.09.2014 nr 74
RT I, 24.09.2014, 5
06.04.2016 RT I, 08.04.2016, 2 11.04.2016
Määrus kehtestatakse toote nõuetele vastavuse seaduse § 5 lõike 4 ja Vabariigi Valitsuse 26. augusti 2010. a määruse nr 123 „Volituste andmine tootele nõuete ja vastavushindamise korra kehtestamiseks ning turujärelevalveasutuse määramiseks” § 1 lõike 1 punkt 3 ja lõike 2 alusel.
Määrusega kehtestatakse avalikult kasutataval teel toimuvatel teehoiutöödel kasutatavate tee-ehitusmaterjalide ja -toodete (edaspidi tee-ehitusmaterjalid) kohustuslikule deklareerimisele kuuluvad põhiomadused vastavalt kasutusalale ja põhiomaduste tõendamise kord.
§ 2. Nõuded tee-ehitusmaterjalidele
(1) Kasutatavad tee-ehitusmaterjalid peavad võimaldama teel selle majanduslikult otstarbeka kasutusaja jooksul vastata teele esitatavatele nõuetele ja luua tingimused ohutuks liiklemiseks.
(2) Toimivuse püsivuse hindamise ja kontrollimise süsteemi (edaspidi hindamissüsteem) all mõistetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 305/2011, millega sätestatakse ehitustoodetele ühtlustatud turustustingimused ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 89/106/EMÜ (ELT L 88, 04.04.2011, lk 5‒43), lisas V sätestatud vastavushindamissüsteeme.
(3) Hindamissüsteemides nimetatud teavitatud asutuse ülesandeid võib harmoneerimata valdkonnas täita vastavaks tegevuseks akrediteeritud asutus.
(4) Käesoleva määruse lisas sätestatud tee-ehitusmaterjalidel peavad olema määratud ja deklareeritud vähemalt määruse lisas sätestatud põhiomadused.
(5) Tee-ehitusmaterjali omaduste määramisel tuleb järgida määruse lisas toodud metoodikaid Harmoneerimata tehnilise kirjeldusega hõlmatud toote osas võib järgida käesoleva määruse lisas loetletud standardites sätestatust erinevaid metoodikaid juhul, kui tootja tõendab järgitud meetodi võrdväärsust vastava toote vastava omaduse määramiseks.
§ 3. Dokumentatsioon
(1) Kui tee-ehitusmaterjal ei ole hõlmatud harmoneeritud tehnilise kirjeldusega või on erand Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 305/2011 artikli 5 mõistes, siis koostab tootja toote turule laskmisel selle kohta vastavusdeklaratsiooni, milles peab sisalduma vähemalt järgmine teave:
1) tootja või tema nimel tegutseva volitatud esindaja nimi ja aadress;
2) toote kirjeldus (toote nimetus, tüüp, klassifikatsioon);
3) toote ettenähtud kasutusotstarve;
4) viide tehnilisele kirjeldusele, millele toode vastab;
5) toote põhiomaduste loetelu;
6) toote deklareeritud toimivus põhiomaduste osas koos viitega omaduste määramise metoodikale;
7) eritingimused toote kasutamisel, kui eritingimusi esineb;
8) akrediteeritud asutuse nimi ja aadress, kui vastavusdeklaratsiooni väljaandmise aluseks on akrediteeritud asutuse poolt koostatud sertifikaat või katseprotokoll;
9) vastavusdeklaratsiooni väljaandmise aeg ja koht;
10) vastavusdeklaratsiooni väljaandja esindaja nimi, ametikoht ja allkiri.
(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 305/2011 kohane toimivusdeklaratsioon ja käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud vastavusdeklaratsioon esitatakse eesti keeles.
§ 4. Täitematerjalid
(1) Täitematerjali nõuetele vastavuse tõendamine toimub hindamissüsteemi 2+ kohaselt.
(11) Muldkeha täitematerjalide nõuetele vastavuse tõendamine toimub hindamissüsteemi 4 kohaselt.
[RT I, 08.04.2016, 2 - jõust. 11.04.2016]
(2) Täitematerjalide põhiomadused vastavalt kasutusalale tuleb määrata ja deklareerida vastavalt määruse lisa punktile 1.
§ 5. Bituumensideained
(1) Bituumensideainete nõuetele vastavuse tõendamine toimub hindamissüsteemi 2+ kohaselt.
(2) Bituumensideainete põhiomadused vastavalt kasutusalale tuleb määrata ja deklareerida vastavalt määruse lisa punktile 2.
§ 6. Asfaltsegud ja bituumenmakadam
(1) Asfaltbetooni, killustikmastiksasfalti, valuasfalti, dreenasfalti ja tehases valmistatud mustsegu nõuetele vastavuse tõendamine toimub hindamissüsteemi 2+ kohaselt.
(2) Teel valmistatud mustsegu ja bituumenmakadami nõuetele vastavuse tõendamine toimub hindamissüsteemi 4 kohaselt.
(3) Asfaltsegude ja bituumenmakadami põhiomadused vastavalt kasutusalale tuleb määrata ja deklareerida vastavalt määruse lisa punktile 3.
§ 7. Pindamine
(1) Suuremal alal kui 500 m2 tehtava pindamise nõuetele vastavuse tõendamine toimub hindamissüsteemi 2+ kohaselt.
(2) Pindamise põhiomadused vastavalt kasutusalale tuleb määrata ja deklareerida vastavalt määruse lisa punktile 4.
§ 8. Geotekstiilid ja -tõkked
(1) Geotekstiilide ja -tõkete nõuetele vastavuse tõendamine toimub hindamissüsteemi 2+ kohaselt.
(2) Geotekstiilide ja -tõkete põhiomadused vastavalt kasutusalale tuleb määrata ja deklareerida vastavalt määruse lisa punktile 5.
§ 9. Liikluskorraldusvahendid
(1) Liikluskorraldusvahendite nõuetele vastavuse tõendamine toimub hindamissüsteemi 1 kohaselt.
(2) Liikluskorraldusvahendite põhiomadused vastavalt kasutusalale tuleb määrata ja deklareerida vastavalt määruse lisa punktile 6.
§ 10. Hüdroisolatsioonimaterjalid
(1) Käesoleva määruse lisas nimetatud hüdroisolatsioonimaterjalide nõuetele vastavuse tõendamine toimub hindamissüsteemi 2+ kohaselt.
(2) Hüdroisolatsioonimaterjalide põhiomadused vastavalt kasutusalale tuleb määrata ja deklareerida vastavalt määruse lisa punktile 7.
§ 11. Sillutus- ja äärekivid
(1) Sillutus- ja äärekivide nõuetele vastavuse tõendamine toimub hindamissüsteemi 4 kohaselt.
(2) Sillutus- ja äärekivide põhiomadused vastavalt kasutusalale tuleb määrata ja deklareerida vastavalt määruse lisa punktile 8.
§ 12. Betoonisegu
(1) Betoonisegu käesoleva määruse tähenduses on valmissegatud betoon, mida tarnib isik, kes ei ole betoonisegu kasutaja.
(2) Betoonisegu nõuetele vastavuse tõendamine toimub hindamissüsteemi on 2+ kohaselt.
(3) Betoonisegude põhiomadused vastavalt kasutusalale tuleb määrata ja deklareerida vastavalt määruse lisa punktile 9.
§ 121. Liiklusmüra tõkked
(1) Liiklusmüra tõkete nõuetele vastavuse tõendamine toimub hindamissüsteemi 3 kohaselt.
(2) Liiklusmüra tõkete põhiomadused vastavalt kasutusalale tuleb määrata ja deklareerida vastavalt määruse lisa punktile 10.
§ 122. Materjal teede aluste stabiliseerimiseks
(1) Materjal teede aluste stabiliseerimiseks (edaspidi stabilisaator-sideaine) nõuetele vastavuse tõendamine toimub hindamissüsteemi 2+ kohaselt.
(2) Stabilisaator-sideaine põhiomadused vastavalt kasutusalale tuleb määrata ja deklareerida vastavalt määruse lisa punktile 11.
§ 13. Turujärelevalveasutus
Turujärelevalvet tee-ehitusmaterjalide üle teeb Tehnilise Järelevalve Amet.
§ 14. Enne käesoleva määruse jõustumist sõlmitud lepingute täitmine
(1) Enne käesoleva määruse jõustumist sõlmitud teehoiutööde lepingutes ei ole kohustust käesoleva määruse nõudeid järgida.
(2) Käesoleva määruse rakendamine 2014. aastal tehtavatel teehoiutöödel ei ole kohustuslik.
Lisa Tee-ehitusmaterjalide põhiomadused ja nende määramise metoodika