text:
3-3-1-65-15 Riigikohus 01.03.2016
Maatüki maksustamishinna määramise otsustus on eelhaldusakt maksuteatele. Maksuteadet ei saa vaidlustada osas, mis puudutab maksustamishinna määramist. Kui aga maksustamishinda ei ole määratud, siis ei saa ka maamaksu määrata, sest puudub kohustuslik eelhaldusakt (vt ka RKHK otsused asjades 3-3-1-40-99, 3-3-1-3-01, 3-3-1-28-01, 3-3-1-33-03 ja 3-3-1-41-03). Pärast maa maksustamishinna akti kättetoimetamist toimuv, näiteks maamaksumäära tõus või kinnistu omaniku vahetus, ei anna õigust vaidlustada lõplikult jõustunud eelhaldusakti. (p 9)
3-3-1-41-03 Riigikohus 19.05.2003
Maa maksustamishinna arvutamise kord § 3
MHS § 5 1 lg 2
MHS § 6 lg 1
Maa maksustamishinna arvutamisel tehakse õiguslikult siduvalt kindlaks maamaksu summa leidmiseks tähtsust omav asjaolu. Järelikult on HMS § 52 lg 1 p 2 mõttes tegemist eelhaldusaktiga, millele vastavalt sama paragrahvi lg-le 2 kohaldatakse haldusakti sätteid. Haldusakt tuleb adressaadile teatavaks teha, mis on HMS § 61 lg-st 1 tulenevalt haldusakti kehtivuse eelduseks. Maa maksustamishinda määrav haldusakt kui isiku õigusi piirav haldusakt tuleb vastavalt HMS § 62 lg 2 p-le 1 teha adressaadile teatavaks kättetoimetamisega. Maa maksustamishinda määravat haldusakti ei pea tingimata saatma enne maksuteate saatmist, vaid selle võib saata ka koos maksuteatega. Maamaksu määramises osalevad kaks erinevat haldusekandjat - kohalik omavalitsus ja riik. Kui kohalik omavalitsus ei ole maamaksu määravat eelhaldusakti andnud, siis ei saa maksuamet ka maksuteadet kui lõplikku haldusakti anda. Sellisel juhul on maksuteade õigusvastane ja tuleb tühistada.
Maamaksu määramises osalevad kaks erinevat haldusekandjat - kohalik omavalitsus ja riik. Kui kohalik omavalitsus ei ole maamaksu määravat eelhaldusakti andnud, siis ei saa maksuamet ka maksuteadet kui lõplikku haldusakti anda. Sellisel juhul on maksuteade õigusvastane ja tuleb tühistada.
3-3-1-33-03 Riigikohus 23.04.2003
Maa hindamise seaduses tehtud muudatustega ei ole seadusandja saavutanud eesmärki - vältida maatüki maksustamishinna käsitlemist haldusaktina. Maatüki maksustamishinna määramise osas kehtinud varasema õigusliku regulatsiooni kohaselt pidi kohalik omavalitsus maatüki maksustamishinna "määrama", alates 7. aprillist 2001.a. kehtiva õigusliku regulatsiooni kohaselt peab kohalik omavalitsus maksustamishinna "arvutama". HMS § 52 lg 1 p 2 tulenevalt võib haldusorgan enne asja lõplikku lahendamist teha eelhaldusaktiga õiguslikult siduvalt kindlaks asja lõplikul lahendamisel tähtsust omava asjaolu. Kuna maamaksu arvutamisel tuleb lähtuda kohaliku omavalitsuse poolt arvutatud maatüki maksustamishinnast, tehakse maatüki maksustamishinna arvutamisega õiguslikult siduvalt kindlaks maamaksu summa leidmiseks tähtsust omav asjaolu. Seega on tegemist HMS § 52 lg 1 p 2 mõttes eelhaldusaktiga.Üksnes sõna "määrama" asendamine sõnaga "arvutama" ei muuda selle tegevuse õiguslikku iseloomu. Uue regulatsiooniga on küll vähendatud kohaliku omavalitsuse kaalutlusõiguse ulatust, kuid muutunud ei ole maatüki maksustamishinna määramise kohustusi tekitav iseloom. Avaliku võimu tegevus, mis on suunatud kohustuste tekitamisele, peab olema väljendatud haldusaktina.
Haldusakti algandmete teatavakstegemine ei asenda haldusakti teatavakstegemist. Maa hindamise tulemuste avalikul väljapanekul avalikustatakse hinnatsoonide kaart ja maa väärtuste loetelu hinnatsoonide ja sihtotstarvete kaupa. Maatüki maksustamishinna teadasaamiseks peab isik leidma hinnatsooni, teadma maa sihtotsarvet ning valemit maatüki maksustamishinna arvutamiseks. Isiku jaoks on ebamõistlikult koormav arvutada selliste algandmete põhjal maatüki maksustamishind ja otsustada, kas see rikub tema õigusi või mitte. Ainult nõuetekohaselt teatavaks tehtud haldusaktist- vastavalt HMS § 62 lg 2 p 2 tehakse isiku õigusi piirav haldusakt adressaadile teatavaks kättetoimetamisega - saab isik mõista, kas tema õigusi rikutakse või mitte ja otsustada selle vaidlustamise vajaduse. Maa maksustamishinda määravat haldusakti ei pea tingimata saatma adressaadile enne maksuteate saatmist. Võimalik oleks saata nimetatud haldusakt koos maksuteatega, kusjuures vaidlustamise tähtaeg algaks HKMS § 9 lg 1 kohaselt haldusakti teatavakstegemisest. Kuna kehtiv õiguslik regulatsioon ei nõua selgesõnaliselt, et maa maksustamishinna määrajaks oleks valla- või linnavalitsus, ei ole välistatud selle akti vormistamine kohaliku omavalitsuse pädeva ametniku poolt kirja või muu haldusdokumendina järgides HMS §-des 54-57 haldusaktile sätestatud nõudeid.
3-3-1-3-01 Riigikohus 13.03.2001
Maksuteade on haldusakt, sest tegemist on maksuhalduri otsustusega, mis on suunatud maamaksukohustuse tekitamisele - maksuteates arvutatakse välja maksumaksja poolt tasumisele kuuluv maksusumma.
Maatüki maksustamishinna määramine seisneb pädeva organi poolt vastava kirjaliku otsustuse tegemises, mis peab olema motiveeritud ja kontrollitav ning asjaosalistele teatavaks tehtud. Seejuures ei too menetlus- ja vorminõuete rikkumine iseenesest alati kaasa haldusakti kehtetuks tunnistamist. Kuid haldusakti kehtivuse eelduseks on selle teatavakstegemine adressaadile.
Maatüki maksustamishinna määramise otsustus on eelhaldusaktiks teisele haldusaktile - maksuteatele. Kui maksustamishinda ei ole määratud, siis ei saa ka maamaksu määrata, sest puudub kohustuslik eelhaldusakt. Maksumaksja saab halduskohtus vaidlustada seda haldusakti, s.h. eelhaldusakti, mis rikub tema õigusi. Kui maksustamishinda ei ole määratud, siis saab maksumaksja õigusi rikkuda ainult maksuteade, mitte aga maa maksustamishinna määramata jätmine kui valla- või linnavalitsuse tegevusetus.
Maamaksu aluseks on maatüki maksustamishind, mille määrab kohalik omavalitsus. Maatüki maksustamishinna määramine tähendab eelotsustuse tegemist maamaksukohustuse suuruse kohta. Maamaksukohustus ei teki vahetult seaduse alusel. Kui maatükile ei ole maksustamishinda määratud, siis ei saa maamaksukohustust tekkida. Nii maatüki maksustamishinna määramine kui ka maksumäära kehtestamine on maamaksukohustuse tekkimise kohustuslikuks eelduseks. Maatüki maksustamishinna määramise otsustus on eelhaldusaktiks teisele haldusaktile - maksuteatele. Kui maksustamishinda ei ole määratud, siis ei saa ka maamaksu määrata, sest puudub kohustuslik eelhaldusakt. Maksumaksja saab halduskohtus vaidlustada seda haldusakti, s.h. eelhaldusakti, mis rikub tema õigusi. Kui maksustamis-hinda ei ole määratud, siis saab maksumaksja õigusi rikkuda ainult maksu-teade, mitte aga maa maksustamishinna määramata jätmine kui valla- või linnavalitsuse tegevusetus. Maatüki maksustamishinna määramine seisneb pädeva organi poolt vastava kirjaliku otsustuse tegemises, mis peab olema motiveeritud ja kontrollitav ning asjaosalistele teatavaks tehtud. Seejuures ei too menetlus- ja vorminõuete rikkumine iseenesest alati kaasa haldusakti kehtetuks tunnistamist. Kuid haldusakti kehtivuse eelduseks on selle teatavakstegemine adressaadile.
Maamaks on sissenõutav maks. Maamaksu arvutamise kohustus on maksuhalduril. Maamaksukohustust ei saa täita ilma maksuhalduri haldusaktita - maksuteateta. Maamaksu ei ole võimalik tasuda, kui maksuteadet ei ole saadetud, samuti ei ole võimalik maksu sundkorras sisse nõuda.
Maamaksu aluseks on maatüki maksustamishind, mille määrab kohalik omavalitsus. Maatüki maksustamishinna määramine tähendab eelotsustuse tegemist maamaksukohustuse suuruse kohta. Maamaksukohustus ei teki vahetult seaduse alusel. Kui maatükile ei ole maksustamishinda määratud, siis ei saa maamaksukohustust tekkida. Nii maatüki maksustamishinna määramine kui ka maksumäära kehtestamine on maamaksukohustuse tekkimise kohustuslikuks eelduseks.

matches:
Riigikohus
Riigikohus
§ 3
§ 5
§ 6
§ 52
§ 61
§ 62
Riigikohus
§ 52
§ 52
§ 62
§ 9
Riigikohus


3-3-1-74-04
KOHTUOTSUSEesti Vabariigi nimel
Eesistuja Tõnu Anton, liikmed Julia Laffranque ja Harri Salmann
AS NG Investeeringud kaebus Tallinna Juriidiliste Isikute Maksuameti 12. märtsi 2002. a ettekirjutuse nr 4.2-01.1/6118 ja Maksuameti 22. mai 2002. a otsuse nr 217 tühistamiseks
Tallinna Ringkonnakohtu halduskolleegiumi 9. juuni 2004. a kohtuotsus haldusasjas nr 2-3/161/04
AS NG Investeeringud kassatsioonkaebus
Kohtuistungil osalenud isikud
AS NG Investeeringud esindaja Villu Otsmann
Maksu- ja Tolliameti esindaja Maret Ambur
Rahuldada kassatsioonkaebus. Tühistada Tallinna Ringkonnakohtu halduskolleegiumi 9. juuni 2004. a kohtuotsus haldusasjas nr 2-3/161/04 ja Tallinna Halduskohtu 15. aprilli 2003. a kohtuotsus (osaotsus) haldusasjas nr 3-138/2003. Teha asjas uus otsus, millega tühistada Tallinna Juriidiliste Isikute Maksuameti 12. märtsi 2002. a ettekirjutus nr 4.2-01.1/6118 ja Maksuameti 22. mai 2002. a otsus nr 217. Tagastada kautsjon.
1. Tallinna Juriidiliste Isikute Maksuameti (TJIMA) 12. märtsi 2002. a ettekirjutusega nr 4.2-01.1/6118 kohustati AS NG Investeeringud tasuma täiendavalt käibemaksu 1 913 911 krooni ja käibemaksu intressi 650 510 krooni.
Ettekirjutuse kohaselt tuvastas maksuhaldur, et AS NG Investeeringud oli 1999. ja 2000. aastal maha arvanud sisendkäibemaksu, milleks tal puudus õigus. Kuni 31. detsembrini 2001. a kehtinud Käibemaksuseaduse (KMS) § 2 p 2 teise lause kohaselt ei olnud väärtpaberid kaubad ning seetõttu ei saa tehinguid väärtpaberitega lugeda ettevõtluseks KMS tähenduses, mistõttu AS NG Investeeringud pidi rakendama KMS § 18 lõikest 3 tulenevat sisendkäibemaksu osalist mahaarvamist. AS NG Investeeringud kasutab nii ettevõtluses kui ka oma tarbeks järgmisi kaupu ja teenuseid: notari- ja konsultatsiooniteenused, kontori ja parkla rent, kontoritarbed, mööbel, autode rent jne. Raamatupidamises on sisendkäibemaksu arvestatud ühel kontol ning ei ole võimalik ettevõtluseks ja sellega võrdsustatud omatarbimiseks ning omatarbeks muudel juhtudel tehtud kulutusi eraldi välja tuua. AS NG Investeeringud esitas 17. oktoobril 2001. a maksuhaldurile taotluse mahaarvatava käibemaksu proportsiooni kohta lähtudes töötaja tööaja kulust väärtpaberite ostule-müügile: 1999. aastal 94,5%, 2000. aastal 95,6% ja 2001. aastal 95%. Maksuhaldur ei kinnitanud taotlust ja tegi ise ümberarvestuse maksumaksja 1999. aasta ja 2000. aasta detsembrikuu käibedeklaratsioonides. Maksuhaldur lähtus käibemaksu juurdemääramisel aktsiaseltsi ettevõtluse tulude suhtest kogutuludesse, liites kogutulude hulka väärtpaberite võõrandamisest laekunud summad. Ettekirjutuses toodud metoodika kohaselt moodustas AS NG Investeeringud maksustatava käibe suhe kogukäibesse 1999. aastal 72,03% ja ettevõtluse suhe kogutuludesse 1,79% ning 2000. aastal moodustas ettevõtluse suhe kogutuludesse 11,53%. Juurdemääratud käibemaksusumma arvutati nendest suhtarvudest lähtuvalt.
AS NG Investeeringud esitas 11. aprillil 2002. a Maksuametile kaebuse ettekirjutuse tühistamiseks, kuid Maksuameti 22. mai 2002. a otsusega nr 217 jäeti ettekirjutus jõusse ja kaebus rahuldamata.
2. Halduskohtule esitatud kaebuses palus AS NG Investeeringud tühistada ettekirjutus ja otsus käibemaksu määramise osas. Kaebaja on seisukohal, et puudub vajadus KMS § 18 lg 3 rakendamiseks, sest kogu kaebaja tegevus on käsitletav ettevõtlusena. Samuti leidis kaebaja, et rahandusministri 24. septembri 1996. a määrusega nr 73 kinnitatud "Tasumisele kuuluva maksusumma arvutamise erijuhud" on vastuolus Põhiseadusega. Ettekirjutuses kasutatud sisendkäibemaksu osalise mahaarvamise meetod on ebamõistlik ning vastuolus KMS §-st 1 tuleneva lisandunud väärtuse maksu põhimõttega, samuti KMS § 18 lõike 3 mõtte ja eesmärgiga. Maksuhaldur on ebaseaduslikult analoogia korras kohaldanud KMS § 21. Ettekirjutuses kasutatav metoodika ei ole kooskõlas soetatud kaupade ja teenuste tegeliku kasutusotstarbega, vaid lähtub maksumaksja tulude struktuurist. Selline meetod toob endaga kaasa kapitali liikumise maksustamise ning moonutab käibemaksu olemust. Ettekirjutus on motiveerimata ning maksuhaldur on rikkunud uurimisprintsiipi, jättes välja selgitamata kaupade ja teenuste tegeliku kasutusotstarbe. Kuna käibemaksu maksustamisperiood on kalendrikuu, siis puudub seaduslik alus ümberarvutuste tegemiseks aasta baasil.
3. Tallinna Halduskohtu 15. aprilli 2003. a kohtuotsusega (osaotsusega) haldusasjas nr 3-138/2003 jäeti kaebus käibemaksu juurdemääramise osas rahuldamata.
Kohtuotsuses leitakse, et kuna kaebaja pidas sisendkäibemaksu arvestust ühel kontol ning ei eristanud ettevõtlusega seotud ja mitteseotud tegevuse tarbeks soetatud kaupu ja teenuseid, siis oli maksuhalduril õigus määrata ise mahaarvatava käibemaksu proportsioon ning tal oli õigus rakendada KMS §-s 21 kirjeldatud meetodile analoogilist meetodit, mis lähtub kaebaja tulude struktuurist. Sealjuures viitas halduskohus Riigikohtu halduskolleegiumi 22. veebruari 2001. a otsusele haldusasjas nr 3-3-1-62-00. Samuti leidis halduskohus, et rahandusministri 24. septembri 1996. a määrusega nr 73 kinnitatud "Tasumisele kuuluva maksusumma arvutamise erijuhud" annab maksuhaldurile õiguse korrigeerida käibemaksuarvestust aasta lõikes. Kaebaja maksukohustus on tekkinud KMS § 18 lg 3 alusel ja rahandusministri määrus ei ole Põhiseadusega vastuolus. Ettekirjutus on motiveeritud.
4. AS NG Investeeringud esitas halduskohtu otsusele apellatsioonkaebuse, milles palus tühistada halduskohtu otsus ning teha uus otsus, millega kaebus rahuldada. Apellatsioonkaebuses korratakse kaebuse seisukohti ning selgitatakse täiendavalt, et halduskohtu poolt viidatud Riigikohtu otsuses käsitletud kaasus erineb oluliselt käesolevast kohtuasjast. Eesti Televisioon soetas kaupu ja teenuseid võrdeliselt nii maksustatava kui mittemaksustatava tulu saamiseks, kuid AS NG Investeeringud ettevõtlusväline tulu tekkis finantsinvesteeringute müügist. Finantstulude saamiseks tuleb teha palju vähem kulutusi kui maksustatava käibe tarbeks, mistõttu ei vasta tulude struktuurist lähtuv sisendkäibemaksu mahaarvamise metoodika kaupade ja teenuste tegelikule kasutusotstarbele ning on vastuolus KMS § 18 lõikega 3.
5. Tallinna Ringkonnakohtu halduskolleegiumi 9. juuni 2004. a kohtuotsusega haldusasjas nr 2-3/161/04 jäeti apellatsioonkaebus rahuldamata ja halduskohtu otsus muutmata. Ringkonnakohus leidis, et halduskohtu poolt viidatud Riigikohtu lahendis toodud seisukohtade järgimine oli käesolevas asjas põhjendatud, sest mõlema haldusasja asjaolud on sarnased. Halduskohus on õigesti kohaldanud KMS § 18 lõiget 3 ja rahandusministri määrust. Ettekirjutuses kasutatud meetodi kasutamine oli õige ning vastavuses KMS § 18 lõikega 3.
6. AS NG Investeeringud kassatsioonkaebuses palutakse tühistada ringkonnakohtu ja halduskohtu otsused ning teha asjas uus otsus, millega rahuldada halduskohtule esitatud kaebus.
Kassaator on seisukohal, et kohtud on jätnud hindamata tõendid, mis tõendavad kulude tegelikku jaotust ettevõtluse ja muu tegevuse vahel. Ringkonnakohus ja halduskohus on ebaõigesti tõlgendanud KMS § 18 lõiget 3 ning vääralt kohaldanud Riigikohtu halduskolleegiumi 22. veebruari 2001. a otsuse seisukohti. Riigikohtu otsusest ei tulene, et maksuhalduril oleks õigus alati rakendada sisendkäibemaksu mahaarvamisel ettevõtja maksustatavate ja mittemaksustatava tulude suhtest lähtuvat proportsiooni. Riigikohtu otsuses kinnitati vaid, et selles konkreetses asjas oli alust eeldada, et taolise meetodi rakendamine oli vastavuses kulude tegeliku struktuuriga, sest maksumaksja ei tõendanud vastupidist. Käesoleval juhul on ilmselge, et tulude struktuur ja kulude struktuur ei ole omavahel vastavuses. Kassaator kasutab sisendkäivet juhtimisteenuste osutamiseks, mitte väärtpaberitulu saamiseks. Pikaajaliste finantsinvesteeringute müük ei ole iseseisev tegevusvaldkond, vaid tegemist on põhitegevust abistava ja toetava tegevusega, mis ei pruugi piirata sisendkäibemaksu mahaarvamise õigust. Sisendkäibemaksu mahaarvamine peab toimuma kauba või teenuse kasutusotstarbe alusel, mitte ettevõtja tulude struktuuri alusel. Samuti on kassaator jätkuvalt seisukohal, et seadusest ei tulene maksuhalduri õigus korrigeerida sisendkäibemaksu korraga terve aasta kohta.
7. Maksu- ja Tolliameti kirjalikus vastuses vaieldakse kassatsioonkaebusele vastu. Vastustaja on seisukohal, et viidatud Riigikohtu lahendis aktsepteeritud metoodika on käesolevas asjas kohaldatav. Samuti leiab vastustaja, et maksuhalduril oli õigus teha käibemaksu ümberarvestus aasta lõikes ning see on maksumaksjale soodsam kui igakuine korrigeerimine. Kassaatori väärtpaberitulude suurus võrrelduna muude tuludega ei anna alust järelduseks, et tegemist võiks olla abistava ja toetava tegevusega.
8. Riigikohtu halduskolleegiumi istungil jäid pooled kassatsioonkaebuses ja kirjalikus vastuses väljendatud seisukohtade juurde.
9. Kuni 31. detsembrini 2001. a kehtinud KMS § 18 lg 3 sätestas: "Kui registreeritud maksukohustuslane kasutab kaupa või teenust nii ettevõtluses või sellega võrdsustatud oma tarbimises kui ka omatarbeks muudel juhtudel, kuulub vastava kauba või teenuse soetamisel makstud käibemaks mahaarvamisele rahandusministri poolt kehtestatud korras."
Rahandusministri 24. septembri 1996. a määrusega nr 73 oli kehtestatud "Tasumisele kuuluva maksusumma arvutamise erijuhud", mille punktid 2, 3 ja 4 puudutasid KMS § 18 lg 3 rakendamist. Punkt 2 sätestas, et maksukohustuslase maksustatavalt käibelt arvatakse maha ainult ettevõtluse ja sellega võrdsustatud omatarbimise tarbeks soetatud kaupade ja teenuste ostmisel makstud käibemaks. Punkt 3 sätestas: "Kui maksukohustuslase raamatupidamises ei ole võimalik ettevõtluseks ja sellega võrdsustatud omatarbimiseks tehtud kulutusi ning omatarbeks muudel juhtudel tehtud kulutusi eraldi välja tuua, määrab ostmisel makstud käibemaksu mahaarvamise korra maksukohustuslase taotluse alusel tema elu- või asukohajärgne Maksuameti kohalik asutus, lähtudes kaupade ja teenuste tegelikust ettevõtluse ja sellega võrdsustatud omatarbimise ning muu omatarbimise vajadusteks kasutamisest."
Käesolevas kohtuasjas käib vaidlus põhiliselt selle üle, kas maksukohustuslase tulude struktuurist lähtuv sisendkäibemaksu osalise mahaarvamise meetod on kooskõlas KMS § 18 lõikega 3 ja lisandunud väärtuse maksu põhimõttega.
10. Maksuhaldur ja kohtud on õigesti leidnud, et väärtpaberite võõrandamine ei olnud kuni 31. detsembrini 2001. a kehtinud KMS kohaselt ettevõtlus. Asjaolu, et maksukohustuslane saab tulu tegevusest, mida Käibemaksuseadus ei defineeri ettevõtlusena, ei tähenda, et maksukohustuslane peaks alati rakendama KMS § 18 lõikest 3 tulenevat sisendkäibemaksu osalist mahaarvamist. Kui mittemaksustatava sissetuleku saamine on maksukohustuslase majandustegevuse laadi arvestades vaid abistava iseloomuga, siis ei piira mittemaksustatava sissetuleku saamine sisendkäibemaksu mahaarvamist. Näiteks võib maksukohustuslane saada oma ettevõtluse arendamiseks toetusi või muud finantsabi, samuti võib ettevõtja hoiustada oma vabu vahendeid näiteks pangahoiustel või väärtpaberitesse, et kasutada saadud finantstulu ettevõtluse arendamiseks. Toodud näidete puhul on ettevõtlusena mittekvalifitseeruv tegevus isiku ettevõtlust abistav tegevus ning maksukohustuslase kulud on kaudselt seotud maksustatava käibega ning sisendkäibemaksu mahaarvamise piirang ei rakendu. Abistav on tegevus sellisel juhul, kui põhitegevuse puudumisel oleks abistav tegevus ja sellest tekkinud tulud ära jäänud.
Käesolevas kohtuasjas on tuvastatud, et finantsinvesteeringute haldamine ja investeeringutelt tulu saamine oli AS NG Investeeringud püsiv tegevusala. Järelikult ei olnud finantsinvesteeringute võõrandamine maksukohustuslase ettevõtlust abistav tegevus ning AS NG Investeeringud pidi rakendama KMS § 18 lõiget 3.
11. KMS § 18 lg 3 ja selle rakendusakt ei kirjutanud täpselt ette, milliste meetodite abil tuleb sisendkäibemaksu osaline mahaarvamine läbi viia. Sellest saab järeldada, et tulude struktuurist lähtuv meetod on vaid üks võimalikest meetoditest. Tulude struktuurist lähtuva meetodi kasutamine on õige sellises olukorras, kus maksustatavad ja mittemaksustatavad tulud tekivad sarnastes tegevusvaldkondades, mistõttu võib eeldada, et tulude ja kulude struktuur on nendes tegevusvaldkondades enam-vähem sarnased. Sellisel juhul peegeldab maksustatava ja mittemaksustava tulu suhtarv ka ostetud kaupade ja teenuste kasutamise otstarvet.
Samas tuleb arvestada, et iga tulu saamiseks ei pea ilmtingimata tegema selliseid kulutusi, mis sisaldavad sisendkäibemaksu. Eriti tõenäoline on see finantstulude puhul. Seetõttu nägi KMS § 18 lg 3 rakendamiseks rahandusministri poolt kehtestatud kord ette, et sisendkäibemaksu osalisel mahaarvamisel tuleb lähtuda iga konkreetse kauba või teenuse kasutusotstarbest, s.t üldjuhul tuleb lähtuda kulupõhisest meetodist. Eriti tuleb selle sätte rakendamisel pidada silmas seda, et maksukohustuslase erinevate tegevusvaldkondade tulude ja kulude struktuur võib olla üsna erinev. Harvade ja juhuslike finantstehingute puhul on võimalik, et maksumaksja ei ole teinud tehingu tegemiseks ja tulu saamiseks üldse selliseid kulutusi, mis sisaldaksid sisendkäibemaksu. See tähendab, et maksukohustuslasel võib olla õigus arvata maha kogu sisendkäibemaks ka siis, kui kõik tema tulud ei ole käibemaksuga maksustatavad. Samuti ei ole välistatud vastupidise olukorra tekkimine, kus maksumaksja kogu käive maksustatakse käibemaksuga, kuid sisendkäibemaksu ta maha arvata ei saa, kuna ta ei kasuta ühtegi soetatud kaupa ega teenust ettevõtluses.
12. Menetlusosalised ja kohtud on korduvalt viidanud Riigikohtu halduskolleegiumi seisukohtadele 22. veebruari 2001. a otsuses haldusasjas nr 3-3-1-62-00. Nimetatud kohtuasjas aktsepteeris kolleegium Eesti Televisiooni suhtes rakendatud sisendkäibemaksu osalise mahaarvamise meetodit, mis tõepoolest lähtus isiku maksustatavate ja mittemaksustatavate tulude suhtarvust. Tegemist oli erandliku olukorraga, sest Eesti Televisioon eitas osalise sisendkäibemaksu mahaarvamise kohustust ning ei esitanud ka tõendeid, mis oleksid võimaldanud täpsemalt liigitada soetatud kaupade ja teenuste kasutusotstarvet. Kuna maksukohustuslane rikkus kaasaaitamiskohustust, siis oli maksuhalduri kasutatud meetod ainus võimalus saavutada võimalikult tõepärane tulemus ilma ülemääraste menetluskuludeta.
Viidatud Riigikohtu lahendist ei saa järeldada, et Eesti Televisiooni suhtes kasutatud meetodit oleks õige kasutada kõikide maksumaksjate puhul, kes on kohustatud rakendama KMS § 18 lõiget 3. Isikud, kes peavad rakendama sisendkäibemaksu osalist mahaarvamist, on erineva õigusliku staatusega ja nende majandustegevuse sisu võib olla väga erinev. Näiteks finantseerimisasutuse tegevust ei ole võimalik võrrelda füüsilisest isikust ettevõtja või mittetulundusühingu tegevusega. Seetõttu tuleb KMS § 18 lg 3 rakendamisel hinnata isiku majandustegevuse laadi ja eripära ning sisendkäibemaksu osalise mahaarvamise jaoks tuleb valida selline meetod, mis on kõige sobivam ja mis annab mõistliku tulemuse. Isiku tulude struktuurist lähtuva suhtarvu kasutamine on lubatud üksnes erandjuhtudel, kui muude meetodite kasutamine oleks liialt keerukas.
Kui sisendkäibemaksu osalisel mahaarvamisel rakendatakse meetodit, mis on ilmselgelt vastuolus maksukohustuslase soetatud kaupade ja ostetud teenuste tegeliku kasutusotstarbega, siis tekib käibemaksu kumulatsioon, mis on vastuolus nii KMS § 18 lg 3 eesmärgiga kui KMS §-s 1 sätestatud lisandunud väärtuse maksu põhimõttega. Kui sisendkäibemaksu osalise mahaarvamise metoodika on ilmselges vastuolus lisandunud väärtuse maksu üldpõhimõttega, siis ei saa taolise metoodika kasutamist õigustada asjaoluga, et maksukohustuslane rikkus maksumenetluses oma kaasaaitamiskohustust.
13. Kui sisendkäibemaksu osalise mahaarvamise põhjuseks on asjaolu, et maksukohustuslane on saanud tulu väärtpaberite võõrandamisest, siis tuleb KMS § 18 lg 3 rakendamisel silmas pidada, et väärtpaberite võõrandamisest saadava tulu saamiseks on soetatud oluliselt vähem kaupu ja teenuseid kui muud laadi majandustegevuseks, näiteks konsultatsiooniteenuste osutamiseks. Väärtpaberi väärtust kujundavad esmajoones emitendi majandusnäitajad ning nõudlus ja pakkumine finantsturgudel. Üldjuhul ei mõjuta väärtpaberi omaniku poolt soetatud kaup või teenus väärtpaberi müügihinda. Seetõttu ei vasta väärtpaberi müügitulule üldiselt tulu saamiseks vajalike kulude suurus.
Kui tegemist on üksikute väärtpaberitehingutega, nagu näiteks pikaajalise finantsinvesteeringu müük, siis on õige piirata sisendkäibemaksu mahaarvamist ainult konkreetse väärtpaberitehinguga seotud kulutustelt (nt notaritasu, lepingu ettevalmistamiseks vajaliku audiitorikontrolli ja õigusabi kulud jne). Muude kulude puhul tuleb eeldada, et need on seotud maksumaksja teiste tegevusvaldkondadega. Kui maksukohustuslane tegeles püsivalt väärtpaberitehingutega, siis tuleb välja selgitada vastava tegevusvaldkonna kulude osakaal ettevõtja kogukuludest.
14. Alates 1. jaanuarist 2002. a kuni 30. aprillini 2004. a kehtinud Käibemaksuseaduse kohaselt loeti tehingud väärtpaberitega maksuvabaks käibeks. Sellest järeldub, et nimetatud perioodil pidid ettevõtjad, kes said oma majandustegevuses püsivalt väärtpaberitulu, rakendama sisendkäibemaksu osalisel mahaarvamisel sel perioodil kehtinud KMS §-de 23 ja 24 tingimusi. Tulenevalt KMS § 24 lõikest 3 oli maksukohustuslasel õigus kasutada sisendkäibemaksu osalisel mahaarvamisel otsearvestuse ja proportsionaalse mahaarvamise segameetodit, mille kohaselt võis liigitada ostetud kaupu ja teenuseid tervikuna kas maksustatava või maksuvaba käibe tarbeks soetatuteks. Maksustatava käibe ja kogukäive suhtarvu rakendatakse sel juhul ainul nendele kaupadele ja teenustele, mida ei suudeta otsearvestuse korras liigitada. Kui maksukohustuslane nimetatud meetodit kasutas, siis ei olnud maksuhalduril õigust määrata maksu proportsionaalse meetodi alusel. KMS § 23 lg 2 kohaselt ei võetud maksustatava käibe ja kogukäibe suhte arvutamisel arvesse põhivara võõrandamist. Põhivara hulka kuuluvad ka pikaajalised finantsinvesteeringud.
Alates 1. maist 2004. a kehtivas Käibemaksuseaduses on väärtpaberitulu maksustamisel ja sisendkäibemaksu mahaarvamisel sarnased põhimõtted (KMS § 16 lg 2 p 6, § 32 lg 2 ja § 33). Lisaks on kehtiva KMS § 32 lõikes 2 sätestatud, et juhuslikku väärtpaberitehingut ei võeta maksustatava käibe ja kogukäibe suhtarvu arvutamisel arvesse. Nimetatud erisätte eesmärk on vältida suhtarvu moonutusi, mis võivad tekkida sellest, et ettevõtjale laekub lühikese perioodi jooksul suurem summa maksuvaba tulu, kuid ettevõtja ei ole sellel perioodil teinud suuri kulutusi.
Kuna enne 2002. aastat kehtinud Käibemaksuseaduse kohaselt rakendus käibemaks samuti lisandunud väärtuse maksuna, siis tuleb lähtuda eeldusest, et enne 2002. aastat kehtinud Käibemaksuseaduse § 18 lg 3 rakendamine peab andma väärtpaberitehingute puhul võimalikult sarnase tulemuse võrreldes alates 2002. aastast kehtiva täpsema regulatsiooni rakendamise tulemusega.
15. Riigikohtu halduskolleegium märgib, et maksukohustuslane ei pea sisendkäibemaksu osaliseks mahaarvamiseks vajalike kaupade ja teenuste eristamist tegema raamatupidamisarvestuses (näiteks pidama mitut kulukontot või mitut käibemaksu kontot), vaid ta võib selle jaoks pidada eraldi kuluarvestust, mis ei ole ühendatud raamatupidamisarvestusega. MKS § 59 lg 2 p 1 sätestab, et maksuseaduses võib sätestada juhud, mil maksukohustuslane peab lisaks raamatupidamisarvestusele pidama täiendavat arvestust maksustamise seisukohast tähendust omavate asjaolude kohta. Sisendkäibemaksu osaliseks mahaarvamiseks vajaliku arvestuse pidamine ei tulene Raamatupidamise seadusest, vaid Käibemaksuseadusest ja selle alusel välja antud rahandusministri määrusest. Kuni 31. detsembrini 2001. a kehtinud Käibemaksuseaduses reguleeris maksukohustuslase arvepidamist § 25 lg 2 ning rahandusministri 21. aprilli 1997. a määrusega nr 29 kinnitatud "Registreeritud maksukohustuslase igapäevane ja igakuine arvepidamise kord".
Kui maksuhaldur ei pea maksukohustuslase arvepidamises kasutatud metoodikat õigeks, siis tuleb ettekirjutuse (maksuotsuse) motiveerimisel esitada põhjused, millest lähtuvalt maksuhaldur leiab, et maksukohustuslase metoodika ei kajasta kaupade ja teenuste tegelikku kasutusotstarvet õigesti. Vastasel juhul on haldusakt motiveerimata. Maksuhalduril ei ole õigust ignoreerida maksukohustuslase arvepidamist ainuüksi põhjusel, et see ei ole ühendatud raamatupidamisarvestusega või ei ole koostatud õigeaegselt.
16. Riigikohtu halduskolleegium nõustub kassaatori seisukohaga, et KMS § 18 lg 3 ei anna maksuhaldurile õigust korrigeerida sisendkäibemaksu osalist mahaarvamist kalendriaasta kohta. Käibemaksuga maksustamise periood on kalendrikuu ning kui seaduses ei ole erisätteid, siis tuleb mahaarvatava sisendkäibemaksu suurus arvutada iga kuu kohta. Rahandusministri 24. septembri 1996. a määrusega nr 73 kinnitatud "Tasumisele kuuluva maksusumma arvutamise erijuhud" punkt 4 ei kehtesta ümberarvutuse tegemise kohustust, vaid üksnes viitab sellele, et kui aasta lõpus tehakse ümberarvutus, siis kajastatakse see käibedeklaratsiooni lahtrites 7 või 8. Pikema arvestusperioodi kasutamine ja ümberarvestuse tegemine oleks võimalik üksnes siis, kui maksukohustuslane on esitanud maksuhaldurile taotluse sisendkäibemaksu osalise mahaarvamise meetodi kehtestamiseks vastavalt eelpoolviidatud korra punktile 3 ning maksuhaldur kehtestab meetodi, mis näeb ette üks kord aastas toimuvat sisendkäibemaksu arvestamist või korrigeerimist. 17. Kuna maksuhaldur on ebaõigesti rakendanud KMS § 18 lõiget 3 ning jätnud välja selgitamata kaebaja soetatud kaupade ja teenuste tegeliku kasutusotstarbe, ning haldusakti puudusi ei ole võimalik kohtumenetluses kõrvaldada, siis tuleb maksuotsus ja vaideotsus tühistada. Kuna kassaator ei ole üheski kohtuastmes esitanud kohtukulude nimekirja, siis puudub alus kohtukulude väljamõistmiseks.


Õiguskantsleri seaduse muutmise ja sellega seotud seaduste muutmise seadus – Riigi Teataja
Õiguskantsleri seaduse muutmise ja sellega seotud seaduste muutmise seadus
Vabariigi Presidendi 26. veebruari 2003. a otsusega nr 381
§ 1. Õiguskantsleri seaduses (RT I 1999, 29, 406; 2000, 92, 597; 2001, 43, 240; 58, 353; 2002, 30, 176; 57, 357) tehakse järgmised muudatused:
« (5) Õiguskantsler lahendab eraõiguslike isikute vahel diskrimineerimise üle tekkinud vaidluse põhiseaduse ning teiste seaduste alusel.»;
2) seaduse 4. peatükk muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
Kui õiguskantslerile esitab avalduse kinnipeetav, ajateenija või psühhiaatriahaiglas, erihooldekodus, üldhooldekodus, lastekodus või noortekodus viibiv isik, edastab asjaomane asutus selle viivitamata oma kulul adressaadile sisu kontrollimata.
§ 27. Vaba juurdepääs ja ametiabi
(2) Järelevalvealune asutus osutab õiguskantslerile menetluses ametiabi.
(2) Kriminaalmenetluse koodeksi (ENSV ÜT 1961, 1, 4 ja lisa; RT I 2002, 85, 503; 82, 480; 2003, 13, 67) § 51 lõigetes 2, 3 ja 31 nimetatud isik võib keelduda ütluse andmisest, välja arvatud juhul, kui seda soovib isik, kelle kohta andmeid avaldatakse.
(1) Kui õiguskantsleri menetlusse kaasatud erialaasjatundja või tõlgi töö ei kuulu tema ametikohustuste hulka, tasustatakse erialaasjatundjat või tõlki õiguskantsleri eelarvest tsiviilkohtumenetluse seadustiku (RT I 1998, 43–45, 666; 108/109, 1783; 1999, 16, 271; 31, 425; 2000, 51, 319; 55, 365; 2001, 21, 113; 34, 186; 53, 313; 93, 565; 2002, 29, 174; 50, 313; 53, 336; 64, 390; 92, 529; 2003, 13, 64) §-dega 53 ja 55 sätestatud alustel ja korras.
(2) Kui õiguskantsleri kaasatud tunnistaja tööandja ei ole riik ega muu järelevalvealune asutus, makstakse isikule töölt või igapäevategevusest eemalviibimise eest hüvitist õiguskantsleri eelarvest tsiviilkohtumenetluse seadustiku §-dega 53 ja 55 sätestatud alustel ja korras.
Järelevalve õiguspärasuse ja hea halduse tava järgimise üle
Õiguskantsleri tegevus võrdõiguslikkuse ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamisel
5) koostöös teiste isikutega edendab võrdse kohtlemise ja võrdõiguslikkuse põhimõtet.»;
3) seaduse 5. peatüki pealkiri «Õiguskantsleri ametkond» asendatakse pealkirjaga «Õiguskantsleri Kantselei»;
4) paragrahv 36 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
« § 36. Õiguskantsleri Kantselei
(5) Õiguskantsleri ja käesoleva seaduse § 38 lõigetes 5 ja 6 nimetatud nõunike vastuvõtuajad teatatakse üleriigilise levikuga ajalehtedes.»;
5) paragrahv 42 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
« § 42. Õiguskantsleri Kantselei eelarve
(2) Õiguskantsleri Kantselei eelarves nähakse ette vahendid konsultatsioonide, tõlkimise ja ekspertiisi eest tasumiseks kuni 20 protsendi ulatuses aasta palgafondist. Konsultandi, tõlgi ja erialaasjatundja tasu maksmise korra kehtestab õiguskantsler.»
§ 2. Täitemenetluse seadustiku (RT I 1993, 49, 693; 2002, 83, 489; 110, 654; 2003, 13, 64) § 1 lõiget 1 täiendatakse punktiga 25 järgmises sõnastuses:
« 25) õiguskantsleri kinnitatud kokkulepe lepitusmenetluses.»
§ 3. Individuaalse töövaidluse lahendamise seaduse (RT I 1996, 3, 57; 2000, 25, 144) § 15 lõige 1 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
« (1) Töövaidluskomisjon keeldub avalduse vastuvõtmisest või lõpetab asja menetluse, kui:
4) nõude lahendamine ei kuulu töövaidluskomisjoni pädevusse.»
§ 4. Menetluses olevate asjade lahendamine
Seaduse jõustumisel lahendatakse õiguskantsleri menetluses olevad avaldused riigiasutuste tegevuse peale varem kehtinud korras.


text:
EUR-Lex - 62014CJ0614 - EN - EUR-Lex
EUR-Lex - 62014CJ0614 - EN
Document 62014CJ0614
Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 5.7.2016.
kriminaalasi, milles süüdistatav on Atanas Ognyanov.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sofiyski gradski sad.
Eelotsusetaotlus – ELTL artikkel 267 – Euroopa Kohtu kodukorra artikkel 94 – Eelotsusetaotluse sisu – Siseriiklik norm, mis sunnib eelotsusetaotluse esitanud kohut end taandama põhjusel, et ta avaldas eelotsusetaotluses faktilise ja õigusliku raamistiku kirjeldamisega oma esialgse seisukoha – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artikli 47 teine lõik ja artikli 48 lõige 1.
Kohtuasi C-614/14.
Judgment of the Court (Grand Chamber) of 5 July 2016.#Criminal proceedings against Atanas Ognyanov.#Request for a preliminary ruling from the Sofiyski gradski sad.#Reference for a preliminary ruling — Article 267 TFEU — Article 94 of the Rules of Procedure of the Court — Content of a request for a preliminary ruling — National rule providing that the national court is to be disqualified because it stated a provisional opinion in the request for a preliminary ruling when setting out the factual and legal context — Charter of Fundamental Rights of the European Union — Second paragraph of Article 47 and Article 48(1).#Case C-614/14.
ECLI identifier: ECLI:EU:C:2016:514
5. juuli 2016 ( *1 )
„Eelotsusetaotlus — ELTL artikkel 267 — Euroopa Kohtu kodukorra artikkel 94 — Eelotsusetaotluse sisu — Siseriiklik norm, mis sunnib eelotsusetaotluse esitanud kohut end taandama põhjusel, et ta avaldas eelotsusetaotluses faktilise ja õigusliku raamistiku kirjeldamisega oma esialgse seisukoha — Euroopa Liidu põhiõiguste harta — Artikli 47 teine lõik ja artikli 48 lõige 1”
Kohtuasjas C‑614/14,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Sofiyski gradski sad (Sofia linnakohus, Bulgaaria) 15. detsembri 2014. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 31. detsembril 2014, kriminaalasjas, milles süüdistatav on
koosseisus: president K. Lenaerts, asepresident A. Tizzano, kodade presidendid R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadjiev, C. Toader ja F. Biltgen, kohtunikud J.‑C. Bonichot, M. Safjan, M. Berger (ettekandja), E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, C. Vajda ja S. Rodin,
arvestades kirjalikus menetluses ja 12. jaanuari 2016. aasta kohtuistungil esitatut,
Madalmaade valitsus, M. Bulterman, C. Schillemans ja M. Gijzen,
Euroopa Komisjon, W. Bogensberger, R. Troosters ja V. Soloveytchik,
olles 23. veebruari 2016. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
Eelotsusetaotlus puudutab ELTL artikli 267, Euroopa Kohtu kodukorra artikli 94 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 47 teise lõigu ja artikli 48 lõike 1 tõlgendamist.
Taotlus esitati kriminaalasjas tehtud kohtuotsuse tunnustamise ja Bulgaarias täitmise mentetluses seoses vabadusekaotusliku karistusega, mille Taani kohus on määranud Atanas Ognyanovile.
Kodukorra artikkel 94 „Eelotsusetaotluse sisu“ sätestab:
„Lisaks Euroopa Kohtule esitatud eelotsuse küsimustele märgitakse eelotsusetaotluses:
lühiülevaade vaidluse esemest ja asjassepuutuvatest asjaoludest, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on need välja selgitanud, või vähemalt ülevaade faktilistest andmetest, millel eelotsuse küsimused põhinevad;
ülevaade kohaldamisele kuuluvatest siseriiklikest õigusnormidest ja vajaduse korral asjakohasest siseriiklikust kohtupraktikast;
selgitus, millistel põhjustel siseriiklik kohus tõstatas liidu õigusnormide tõlgendamise või kehtivuse küsimuse ning millist seost ta nende õigusnormide ja põhikohtuasjas kohaldatavate siseriiklike õigusnormide vahel näeb.“
Eelotsusetaotlusest nähtub, et vastavalt kriminaalmenetluse seadustiku (Nakazatelno protsesualen kodeks, edaspidi „NPK“) artiklile 29 ei või kohtunik kohtukoosseisu kuuluda muu hulgas juhul, kui on alust kahelda tema erapooletuses. Vastavalt Varhoven kasatsionen sad’i (kassatsioonikohus, Bulgaaria) kohtupraktikale on erapoolikusega konkreetselt tegemist siis, kui enne lõpliku lahendi tegemist avaldab kohtunik kohtuasja sisu kohta oma esialgse seisukoha.
Erapoolikuse esinemisel peab kohtukoosseis end taandama, mis tähendab esiteks, et see kohtukoosseis lõpetab asja läbivaatamise, teiseks, et kohtuasi määratakse lahendamiseks sama kohtu teistele kohtunikele ja kolmandaks, et uus kohtukoosseis alustab asja läbivaatamist algusest peale.
Kui kohtukooseis end ei taanda, vaatab asja läbi ja teeb lõpliku lahendi, on rikutud õigusnormi, sest lahend on tehtud „menetlusnorme oluliselt rikkudes“. Kõrgema astme kohus tühistab selle lahendi ja kohtuasi saadetakse tagasi uuele koosseisule asja uueks läbivaatamiseks.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et Bulgaaria kohtud tõlgendavad „erapooletuse“ kriteeriumi eriti kitsalt. Ta märgib muu hulgas, et selle kriteeriumi täitmist kontrollib kohus ise ja kohtuniku automaatse taandamise aluseks on väiksemgi viide kohtuasja asjaoludele või nende õiguslikule kvalifikatsioonile.
Samuti nähtub eelotsusetaotlusest, et esialgse seisukoha avaldamine kohtuniku poolt viib mitte üksnes kohtukooseisu taandamiseni ja lõpliku otsuse tühistamiseni, vaid et kohtuniku distsiplinaarrikkumise tuvastamiseks alustatakse tema suhtes ka distsiplinaarasi. Nimelt vastavalt Kodeks za etichno povedenie (eetikakoodeks) punktidele 2.3 ja 7.4 on kohtunikul keelatud avaldada avalikult arvamust tema menetluses oleva kohtuasja tulemuse kohta või avaldada esialgset seisukohta. Eetikakoodeksi punkti 7.3 kohaselt võib kohtunik väljendada oma arvamust põhimõttelistes õigusprobleemides, viitamata konkreetsetele faktilistele asjaoludele ja nende õiguslikule kvalifikatsioonile.
28. novembri 2012. aasta kohtuotsusega määras Retten i Glostrup (Glostrupi kohus, Taani) Bulgaaria kodanikule A. Ognyanov tapmise ja raskendavatel asjaoludel varguse eest karistuseks viieteistkümneaastase vangistuse. Olles kandnud osa oma vabadusekaotuslikust karistusest Taanis, anti A. Ognyanov 1. oktoobril 2013 üle Bulgaaria ametivõimudele ülejäänud karistuse kandmiseks Bulgaarias.
Kohtuasjas C‑54/14: Ognyanov esitatud 25. novembri 2014. aasta eelotsusetaotluses, mida korrati ja täiendati seejärel 15. detsembril 2014 kahe taotlusega, esitas Sofiyski gradski sad (Sofia linnakohus, Bulgaaria) Euroopa Kohtule erinevaid küsimusi selle kohta, kuidas tõlgendada nõukogu 27. novembri 2008. aasta raamotsust 2008/909/JAI, vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamise kohta kriminaalasjades tehtud otsuste suhtes, millega määratakse vabadusekaotuslikud karistused või vabadust piiravad meetmed, nende Euroopa Liidus täideviimise eesmärgil (ELT 2008, L 327, lk 27), mida on muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JAI (ELT 2009, L 81, lk 24).
Pärast nende eelotsusetaotluste esitamist kohtuasjas C‑554/14, Ognyanov, taotles põhikohtuasja pooleks olev Sofia linna prokuratuur (Sofiyska gradska prokuratura, Bulgaaria) muu hulgas, et Sofiyski gradski sadi (Sofia linnakohus) kohtukoosseis, mis asja menetles, ennast taandaks, kuna esitades eelotsusetaotluse punktides 2–4 selle kohtuasja faktilise ja õigusliku raamistiku, avaldas see koosseis faktilistes ja õiguslikes küsimustes oma esialgse seisukoha enne, kui ta asjas nõu pidas.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas liidu õigust arvestades on õiguspärane niisugune siseriiklik õigusnorm nagu see, mida tuleb kohaldada põhikohtuasjas ja mis kohustab Bulgaaria kohtukoosseisul end taandada kohe, kui ta on avaldanud Euroopa Kohtule esitatud eelotsusetaotluses oma esialgse seisukoha seeläbi, et ta esitab põhikohtuasja faktilise ja õigusliku raamistiku.
Nendel asjaoludel otsustas Sofiyski gradski sad (Sofia linnakohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
Kas tegemist on liidu õiguse (ELTL artikli 267 teine lõik koostoimes Euroopa Kohtu kodukorra artikliga 94, [...] harta artiklitega 47 ja 48 või muude kohaldatavate sätetega) rikkumisega, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus pärast eelotsuse saamist menetlust jätkab ja teeb asjas sisulise otsuse, ilma et ta ennast taandaks? Selle taandamise aluseks oleks, et eelotsusetaotluse esitanud kohus avaldas eelotsusetaotluses asja kohta sisulises küsimuses esialgse seisukoha (pidades teatavaid faktilisi asjaolusid tuvastatuks ja teatavat õigusnormi nendele faktilistele asjaoludele kohaldatavaks).
Eelotsuse küsimus esitatakse eeldusel, et asjaolude ja kohaldatava õiguse kindlaksmääramisel on eelotsusetaotluse esitamist silmas pidades järgitud kõiki menetlusõiguse norme, et kaitsta menetlusosalise õigust esitada tõendeid ja ennast kaitsta.
Kui esimesele eelotsuse küsimusele vastatakse, et menetluse jätkamine on õiguspärane, siis kas sellisel juhul rikutakse liidu õigust, kui:
eelotsusetaotluse esitanud kohus võtab kõik, mis ta tuvastas eelotsusetaotluses, muudatusteta üle oma lõplikku otsusesse ja keeldub faktiliste ja õiguslike järelduste ülevaatamiseks kogumast uusi tõendeid ja menetlusosalisi ära kuulamast? Tegelikult kogub eelotsusetaotluse esitanud kohus uusi tõendeid ja kuulab menetlusosalised ära vaid küsimustes, mida eelotsusetaotluses ei käsitatud tuvastatuna;
eelotsusetaotluse esitanud kohus kogub uusi tõendeid ja kuulab menetlusosalised ära kõikides olulistes küsimustes, sealhulgas küsimustes, mille kohta avaldas kohus oma seisukoha juba eelotsusetaotluses, ja avaldab oma lõplikus otsuses oma lõpliku seisukoha, mis tugineb kõikidele kogutud tõenditele ja mis kujundati pärast menetlusosaliste kõikide argumentide kaalumist, olenemata sellest, kas tõendid koguti ja argumendid esitati enne eelotsusetaotluse esitamist või pärast eelotsuse saamist?
Kui esimesele küsimusele vastatakse, et menetluse jätkamine on liidu õigusega kooskõlas, siis kas sellisel juhul on liidu õigusega kooskõlas, kui kohus otsustab põhikohtuasja menetlemise jätkamisest loobuda ja ennast asjaga seotuse tõttu taandada, kuna menetluse jätkamine rikuks liikmesriigi õigust, mis kaitseb menetlusosaliste ja õigusemõistmise huve suuremal määral? Nimelt. kui taandamine on vajalik seetõttu, et:
eelotsusetaotluse esitanud kohus on eelotsusetaotluse raames enne oma lõpliku otsuse tegemist avaldanud asja kohta esialgse seisukoha, mis on küll lubatav liidu õiguse kohaselt, kuid ei ole lubatav liikmesriigi õiguse kohaselt;
eelotsusetaotluse esitanud kohus kujundaks oma lõpliku seisukoha kahes otsuses, mitte ühes (kui lähtuda sellest, et eelotsusetaotlus ei ole esialgne, vaid lõplik seisukoht), mis on küll lubatav liidu õiguse kohaselt, kuid ei ole lubatav liikmesriigi õiguse kohaselt?“
Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ELTL artiklit 267 ja kodukorra artiklit 94, koosmõjus harta artikli 47 teise lõigu ja artikli 48 lõikega 1, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriikliku õiguse säte, mida tõlgendatakse nii, et see kohustab eelotsusetaotluse esitanud kohut end menetletavas kohtuasjas taandama seetõttu, et ta esitas eelotsusetaotluses kohtuasja faktilise ja õigusliku raamistiku.
Kõigepealt tuleb meenutada, et ELTL artiklis 267 ette nähtud eelotsusetaotluse menetlus on Euroopa Liidu kohtusüsteemi alustala, mille eesmärk on Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute vahelise dialoogi loomise teel tagada liidu õiguse tõlgendamise ühtsus, võimaldades seeläbi tagada ka selle järjepidevuse, täieliku õigusmõju ja autonoomsuse ning lõpuks ka aluslepingutega kehtestatud õiguse ainuomase olemuse (vt arvamus 2/13, 18.12.2014, EU:C:2014:2454, punkt 176 ja seal viidatud kohtupraktika).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artiklis 267 sätestatud menetlus Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute koostöö vahend, mille abil annab Euroopa Kohus siseriiklikele kohtutele liidu õiguse tõlgendusi, mida siseriiklikud kohtud vajavad nende menetluses olevate vaidluste lahendamiseks (vt kohtumäärused, 8.9.2011, Abdallah, C‑144/11, ei avaldata, EU:C:2011:565, punkt 9 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 19.3.2015, Andre, C‑23/15, ei avaldata, EU:C:2015:194, punkt 4 ja seal viidatud kohtupraktika, ning kohtuotsus 6.10.2015, Capoda Import-Export, C‑354/14, EU:C:2015:658, punkt 23).
Samuti on välja kujunenud kohtupraktika, mille kohaselt annab ELTL artikkel 267 siseriiklikule kohtule kõige suurema pädevuse asja saatmiseks Euroopa Kohtusse, kui ta leiab, et tema lahendada olevas asjas on tekkinud küsimusi, mis nõuavad liidu õigusnormi tõlgendamist või selle kehtivuse hindamist, mis on vajalik menetluses oleva asja lahendamiseks. Siseriiklikul kohtul on ka vabadus kasutada seda pädevust menetluse mis tahes hetkel, mida ta loeb sobivaks (vt kohtuotsused, 5.10.2010, Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 11.9.2014, A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika). Nimelt on ainult siseriiklikul kohtul pädevus otsustada, millal on sobivaim hetk Euroopa Kohtult eelotsuse küsimiseks (vt kohtuotsused, 15.3.2012, Sibilio, C‑157/11, ei avaldata, EU:C:2012:148, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 7.4.2016, Degano Trasporti, C‑546/14, EU:C:2016:206, punkt 16).
Vajadus anda liidu õiguse tõlgendus, millest oleks küsimuse esitanud siseriiklikule kohtule kasu, eeldab, et siseriiklik kohus määratleb faktilise ja õigusliku raamistiku, millega seoses eelotsusetaotluse küsimused on esitatud, või vähemalt selgitab faktilisi asjaolusid, millega seoses need küsimused tõusetuvad (vt kohtumäärused, 8.9.2011, Abdallah, C‑144/11, ei avaldata, EU:C:2011:565, punkt 10 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 19.3.2015, Andre, C‑23/15, ei avaldata, EU:C:2015:194, punkt 5 ja seal viidatud kohtupraktika, ning kohtuotsus, 10.3.2016, Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, punkt 114).
Need eelotsusetaotluse sisu nõuded on otsesõnu esitatud kodukorra artiklis 94 ning eelotsusetaotluse esitanud kohus peab ELTL artikli 267 alusel koostöö tegemisel neid teadma ja nendest rangelt kinni pidama (vt kohtumäärus, 3.7.2014, Talasca, C‑19/14, EU:C:2014:2049, punkt 21).
Lisaks on selge, et eelotsusetaotluses esitatud teave võimaldab mitte üksnes Euroopa Kohtul anda kasuliku vastuse, vaid annab ka liikmesriikide valitsustele ja teistele huvitatud isikutele võimaluse esitada Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 23 alusel oma seisukohad, ja et Euroopa Liidu Kohtul tuleb kontrollida, et see võimalus oleks tagatud, võttes arvesse, et viidatud artikli alusel toimetatakse huvitatud isikutele kätte üksnes eelotsusetaotlused (vt kohtumäärus, 8.9.2011, Abdallah, C‑144/11, ei avaldata, EU:C:2011:565, punkt 11 ja seal viidatud kohtupraktika, ning kohtuotsus, 10.3.2016, Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, punkt 116).
Lõpuks võib teabe puudumine faktilise ja õigusliku raamistiku kohta olla eelotsusetaotluse ilmse vastuvõetamatuse põhjus (vt selle kohta kohtumäärused, 8.9.2011, Abdallah, C‑144/11, ei avaldata, EU:C:2011:565, punkt 12, 4.7.2012, Abdel, C‑75/12, ei avaldata, EU:C:2012:412, punktid 6 ja 7, 19.3.2014, Grimal, C‑550/13, ei avaldata, EU:C:2014:177, punkt 19, ning 19.3.2015, Andre, C‑23/15, ei avaldata, EU:C:2015:194, punktid 8 ja 9).
Esitades eelotsusetaotluses põhikohtuasja faktilise ja õigusliku raamistiku, täidab eelotsusetaotlust esitav kohus – nagu Sofiyski gradski sad (Sofia linnakohus) – lihtsalt ELTL artiklist 267 ja kodukorra artiklist 94 tulenevaid nõudeid.
Neid asjaolusid arvestades täidab eelotsusetaotluse esitanud kohus põhikohtuasjaga seotud faktilise ja õigusliku raamistiku eelotsusetaotluses äramärkimisel – nagu seda tegi siseriiklik kohus põhikohtuasjas – koostöö nõuet, mis on eelotsusetaotluse esitamise mehhanismi lahutamatu osa, ning see iseenesest ei saa rikkuda harta artikli 47 teises lõigus sätestatud õigust õiglasele kohtulikule arutamisele ega harta artikli 48 lõikega 1 tagatud süütuse põhimõtte austamise õigust.
Käesolevas asjas tuleneb NPK artikli 29, nagu seda tõlgendab Varhoven kasatsionen sad (kassatsioonikohus), ja eetikakoodeksi punktide 2.3, 7.3 ja 7.4 ühisest kohaldamisest, et kui Bulgaaria kohunik esitab eelotsusetaotluses põhikohtuasja faktilise ja õigusliku raamistiku, siis käsitatakse seda esialgse seisukoha avaldamisena selle kohtuniku poolt, mis toob endaga kaasa mitte ainult tema taandamise ja lõpliku otsuse tühistamise, vaid ka kohtuniku distsiplinaarrikkumise tuvastamiseks tema suhtes distsiplinaarasja algatamise.
Sellest tuleneb, et niisuguse siseriikliku õigusnormi nagu see, mida tuleb kohaldada põhikohtuasjas, võimalik tagajärg on see, et siseriiklik kohus eelistab Euroopa Kohtule eelotsusetaotlust mitte esitada, et vältida kas enda taandamist ja distsiplinaarkaristuse kandmist või vastuvõetamatu eelotsusetaotluse esitamist. Seega rikub see norm ELTL artikliga 267 liikmesriigi kohtutele antud õigusi ja järelikult kahjustab ka eelotsusetaotluste esitamise mehhanismi abil loodud Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute koostöö tõhusust.
Arvestades kõiki eespool esitatud kaalutlusi tuleb esimesele küsimusele vastata, et ELTL artiklit 267 ja kodukorra artiklit 94, koosmõjus harta artikli 47 teise lõigu ja artikli 48 lõikega 1, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriikliku õiguse säte, mida tõlgendatakse nii, et see kohustab eelotsusetaotluse esitanud kohut end menetletavas kohtuasjas taandama seetõttu, et ta esitas eelotsusetaotluses kohtuasja faktilise ja õigusliku raamistiku.
Oma teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas liidu õigust ja muu hulgas ELT artiklit 267 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, et pärast eelotsuse tegemist ei muuda eelotsusetaotluse esitanud kohus eelotsusetaotluses tuvastatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, või vastupidi see, et pärast eelotsuse kuulutamist kuulab see kohus uuesti ära pooled ja teeb uusi menetlustoiminguid, mille tõttu võib ta olla sunnitud neid tuvastatud asjaolusid muutma.
Selle kohta tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale nõuab ELTL artikkel 267, et eelotsusetaotluse esitanud kohus tagaks Euroopa Kohtu antud liidu õiguse tõlgenduse täieliku õigusmõju (vt selle kohta kohtuotsus, 5.4.2016, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, punktid 38–40 ja seal viidatud kohtupraktika).
Samas ei nõua see artikkel ega ükski teine liidu õiguse säte, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks pärast eelotsuse kuulutamist muutma eelotsusetaotlusega seoses tuvastatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid. Samuti ei keela ükski liidu õiguse säte sel kohtul muuta pärast eelotsust oma hinnangut, mille ta on andnud asjassepuutuva faktilise ja õigusliku raamistiku kohta.
Arvestades eespool esitatud kaalutlusi tuleb teisele küsimusele vastata, et liidu õigust, sealhulgas ELT artiklit 267 tuleb tõlgendada nii, et see ei nõua ega ka keela seda, et eelotsusetaotluse esitanud kohus kuulab pärast eelotsuse kuulutamist uuesti ära pooled ja teeb uusi menetlustoiminguid, mille tõttu võib ta olla sunnitud muutma eelotsusetaotlusega seoses tuvastatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, tingimusel, et see kohus tagab Euroopa Kohtu antud liidu õiguse tõlgenduse täieliku õigusmõju.
Kolmandas küsimuses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, et ta kohaldab siseriiklikku õigusnormi nagu see, mida käsitletakse põhikohtuasjas, mille suhtes on tuvastatud, et see on liidu õigusega vastuolus, sest see norm tagab menetlusosaliste põhiõiguste kõrgema kaitse.
Selle kohta tuleb kõigepealt märkida, et nõustuda ei saa eeldusega, millele see küsimus tugineb, st et siseriiklik norm kaitseb rohkem õigustatud isiku õigust õiglasele kohtulikule arutamisele harta artikli 47 teise lõigu tähenduses. Nimelt, nagu märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 23, ei riku seda põhiõigust iseenesest see, et eelotsusetaotluse esitanud kohus tõi vastavalt ELTL artikli 267 ja kodukorra artikli 94 nõuetele eelotsusetaotluses esile põhikohtuasjaga seotud faktilise ja õigusliku raamistiku. Seetõttu ei saa järeldada, et sellest normist eelotsusetaotluse esitanud kohtule – kes selle taotluse raames niisuguse raamistiku esitab – tulenev taandamiskohustus aitab kaasa selle õiguse kaitse tagamisele.
See täpsustus tehtud, tuleb ka meenutada, et väljakujunenud praktikast nähtub, et eelotsusemenetluses tehtud Euroopa Kohtu otsus on käsitletavate liidu institutsioonide aktide tõlgenduse või kehtivuse küsimustes liikmesriigi kohtule põhikohtuasja lahendamisel siduv (vt kohtuotsused, 20.10.2011, Interedil, C‑396/09, EU:C:2011:671, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 5.4.2016, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, punkt 38).
Lisaks tuleb toonitada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on liikmesriigi kohus, kes oma pädevuse piires kohaldab liidu õigusnorme, kohustatud tagama nende normide täieliku õigusmõju, jättes vajaduse korral omal algatusel kohaldamata mis tahes siseriikliku õigusakti sätte, mis on vastuolus liidu õigusega, ilma et ta peaks taotlema või ootama nende sätete eelnevat kehtetuks muutmist seadusandlikul teel või muu põhiseadusliku menetluse kaudu (vt kohtuotsused, 20.10.2011, Interedil, C‑396/09, EU:C:2011:671, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika; 4.7.2015, Kernkraftwerke Lippe-Ems, C‑5/14, EU:C:2015:354, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 5.4.2016, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lõpuks on oluline lisada, et liidu õiguse tõlgenduse täieliku õigusmõju tagamise nõue hõlmab siseriiklike kohtute kohustust vajaduse korral muuta väljakujunenud kohtupraktikat, kui see põhineb siseriikliku õiguse tõlgendusel, mis ei ole kooskõlas liidu õigusega (vt selle kohta kohtuotsus, 19.4.2016, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest tuleneb, et käesolevas asjas on eelotsusetaotluse esitanud kohtul kohustus tagada ELTL artikli 267 täielik õigusmõju, jättes vajaduse korral NPK artikli 29 – nagu seda tõlgendab Varhoven kasatsionen sad (kassatsioonikohus) – omal algatusel kohaldamata, kuna see tõlgendus ei ole liidu õigusega kooskõlas (vt selle kohta kohtuotsus, 19.4.2016, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, punkt 34).
Arvestades eespool esitatud kaalutlusi tuleb kolmandale küsimusele vastata, et liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus põhikohtuasjas käsitletava siseriikliku õigusnormi kohaldamine liikmesriigi kohtu poolt, kuna on tuvastatud, et see on liidu õigusega vastuolus.
ELTL artiklit 267 ja Euroopa Kohtu kodukorra artiklit 94, koosmõjus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 47 teise lõigu ja artikli 48 lõikega 1, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriikliku õiguse säte, mida tõlgendatakse nii, et see kohustab eelotsusetaotluse esitanud kohut end menetletavas kohtuasjas taandama seetõttu, et ta esitas eelotsusetaotluses kohtuasja faktilise ja õigusliku raamistiku.
Liidu õigust, sealhulgas ELT artiklit 267 tuleb tõlgendada nii, et see ei nõua ega ka keela seda, et eelotsusetaotluse esitanud kohus kuulab pärast eelotsuse kuulutamist uuesti ära pooled ja teeb uusi menetlustoiminguid, mille tõttu võib ta olla sunnitud muutma eelotsusetaotlusega seoses tuvastatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, tingimusel, et see kohus tagab Euroopa Liidu Kohtu antud liidu õiguse tõlgenduse täieliku õigusmõju.
Liidu õigust tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus põhikohtuasjas käsitletava siseriikliku õigusnormi kohaldamine liikmesriigi kohtu poolt, kuna on tuvastatud, et see on liidu õigusega vastuolus.
( *1 )	Kohtumenetluse keel: bulgaaria.

matches: kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus


text:
Elise Saar
Juhendaja: Geidi Sile
Kaebaja:
Viktor Dransitov
Kohus rahuldab osaliselt Viktori kaebuse ja tühistab AKI otsuse. AKI peab kaebuse uuesti lahendama, arvestades kohtuotsuses esitatud põhjendusi. Kohus jätab rahuldamata Viktori nõude trahvida Nädalalehte.
VIKTORI NÕUE JA PÕHJENDUSED NING TEISTE MENETLUSOSALISTE ARVAMUSED
Viktor Dransitov (kaebaja) esitas kaebuse Tallinna Halduskohtule. Viktor on seisukohal, et Nädalaleht on tema õigusi rikkunud ja Andmekaitse Inspektsioon (AKI) jättis tema kaebuse valesti rahuldamata. Viktor nõuab, et kohus kohustaks AKI-t tema kaebust rahuldama. Viktor on 29-aastane edukas ettevõtja ja kohusetundlik ühiskonnaliige, kes hoolitseb oma abikaasa ja kahe lapse heaolu eest. Viktor sai väga noorelt lapsevanemaks ja on tänaseks üle poole oma elust pühendanud laste kaitsmisele ja kasvatamisele ning selle kõige kõrvalt on ta edukas ettevõtja. See kõik on tulnud raske töö arvelt ja nii suurte saavutustega noori on vähe, mistõttu on tema ja ta pere mustamine eriti sobimatu. Viktor on tihti figureerinud enda äriliste saavutustega meediaväljaannetes ning kaebaja ei ole vastu, kui meedias kajastatakse tema ettevõtlusalaseid saavutusi. Küll aga on ajakirjanike huvi Viktori ja tema abikaasa ja pere vastu üleliigne ja häirib kõiki pereliikmeid. Ajakirjanikud end tagasi ei hoia ning ega nad midagi õiget ei kirjuta samuti. Probleemiks on kujunenud ajakirjanike liigse huviga kaasaskäiv soov saada lisakommentaare ja näha, mis Viktori kodus toimub. Viktor ei soovi, et tema peret ja kodu meedias kajastatakse, ka ta ise ei ole avaldanud midagi oma pere kohta. Kõigest juhtunust Viktor rääkida ei armasta ning kurjalt on ta ka oma seisukohta väljendanud ajakirjanike ees, tehes seda selgelt, et teda ei huvita mida ajakirjanikud kirjutavad, sest tõde sealt ei leia. Ajakirjanikud on varemgi tunginud ta koju ja tal ei jäänud muud üle, kui enda ja pere rahulolu huvides kutsuda suvelõpupidu turvama eraturvafirma. Pere liigset stressi hoiti koos ajakirjanike liigse pildistamisega kontrolli all. Pärast sõpradega meeleoluka õhtu veetmist, avaldas Nädalaleht artikli, kus selgelt sekkuti Viktori pere- ja eraellu. Avaldatud loos jäeti mulje nagu Viktor on peoloom, kes pidutseb oma alaealiste laste ees, samal ajal täidab abikaasa koduseid ülesandeid. Nädalalehes ilmunud uudislugu oli liialdav ja seal oli avaldatud pilt tema kodust, naisest ja lastest. Viktori investeering välisettevõttesse, mis sattus maksupettuses ja rahapesus kahtluse alla on väheselt tõendatud. Puudub kohtuotsus, et saaks inimest käsitleda, kui süüdimõistetuna. Hetkel toimub uurimine tõe välja selgitamiseks ja kui uurimine lõpule viiakse, on Viktor veendunud, et mingit süüdistust ei tule, sest ta pole midagi valesti teinud ega tea, et välisettevõtte juhid oleksid midagi valesti teinud. Ajakirjandus on võtnud Viktorilt võimaluse muuta oma elu, sest Viktoril oli plaan väljuda ärimaailmast ja kandideerida Riigikokku, samuti on kahjustada saanud tema ärihuvid. Kõige rohkem tuska teeb asjaolu, et tema lapsed kannatavad meediakajastuse tõttu koolis kiusamise all. Viktor leiab, et ajakirjanike käitumine oli seadusega vastuolus ja tugineb Eesti Vabariigi põhiseaduse §-le 26, mis sätestab igaühe perekonna- ja eraelu puutumatuse. Viktor pöördus AKI poole, kus alustati Nädalalehe suhtes järelevalvemenetlus, ent AKI lõpetas selle. Kaebuses soovis Viktor, et Nädalalehele määrataks trahvisumma 5 000 000 euro väärtuses, sest Viktor pole ainus kelle eraellu nii tungitakse Eesti meedias. Väiksemad rahasummad ei mõjuta ajakirjanikke eetilisemalt käituma. Andmekaitse Inspektsioon vaidles kaebusele vastu.
KOHTUOTSUS JA SELLE PÕHJENDUSED
Kohus on seisukohal, et Nädalaleht poleks pidanud avaldama pilte ega kirjeldusi Viktori pere ja sõprade kohta. Samuti leiab kohus, et Nädalalehe trahvimine ei ole õigustatud, sest esimesena oleks pidanud Viktor pöörduma Nädalalehe kui avaldaja poole. Nädalaleht on kohustatud eemaldama ebasobivad pildid ja kirjed Viktori perest ja sõpradest. Nädalaleht kohtumenetluses ei osalenud ja põhiseaduse järgi on igaühel õigus viibida tema kohtuasja arutamise juures. Seepärast ei tee kohus otsust Nädalalehe suhtes, vaid tühistab AKI otsuse osaliselt ja kohustab teda Viktori kaebust uuesti arutama, arvestades kohtuotsuse põhjendusi. Kellegi trahvimiseks kohus alust ei näe.
PS § 26 kohaselt on igaühel õigus perekonna- ja eraelu puutumatusele. Riigiasutused, kohalikud omavalitsused ja nende ametiisikud ei tohi kellegi perekonna- ega eraellu sekkuda muidu, kui seaduses sätestatud juhtudel ja korras tervise, kõlbluse, avaliku korra või teiste inimeste õiguste ja vabaduste kaitseks, kuriteo tõkestamiseks või kurjategija tabamiseks. Iga inimene, olgu ta avaliku elu tegelane või mitte, peab saama õiguse privaatsusele. Ajakirjanik ei ole isik, kelle on õigus sekkuda Viktori pere- ja eraellu. Samuti ei leidnud kohus ka vajadust, et antud informatsioon oleks eraellu sekkumiseks piisav. Mis puutub demokraatliku ühiskonna kommunikatsioonivabadusse ja vabasse ajakirjandusse, siis inimese eraelu puutumatust rikkuvaid materjale avaldatakse vaid juhul, kui avalikkuse huvid kaaluvad üles inimese õiguse privaatsusele. Siinkohal arvab kohus, et Nädalalehe poolt piltide avaldamine Viktori perest ei ole nii vajalik asjaolu avalikkusele, et seda peaks kajastama meedias. Ei saa keelata ajakirjanduse põhivabadust, et ajakirjandus peab saama avaldada infot, mis aitab kaasa debatile demokraatlikus ühiskonnas, näiteks kui see puudutab poliitikute ülesannete täitmist. Küll aga ei näe kohus, missugust edasiviivat debatti saaks Nädalalehe artikkel suvelõpupeo kajastamise osas tekitada. Nädalalehe avaldatud uudislugu ei oma kindlat süüdlast samuti. Viktor investeeris välisettevõttesse, mis sattus maksupettuses ja rahapesus kahtluse alla. Kohus leiab, et Viktorit ei saa tembeldada siinkohal süüdlaseks, kuniks uurimised on lõpule viidud. Kohus leiab, et tegemist on pigem tähelepanu köitmiseks mõeldud looga. On ka võimalus, et kui Nädalaleht poleks avaldanud Viktori pereelust pilte ja kirje loo päises, poleks ehk säärast probleemi tekkinud.
Kohus leiab, et laste kiusamist on esitatud napisõnaliselt ja ulatust ja tegelikult toimunut on võimatu tuvastada, ent probleem, mis on eluliselt usutav, et võib juhtuda. Kohus soovib kindlasti lastest piltide eemaldamise ja ebasobivate kirjete eemaldamist.
Kohus soovib ka tuua esile Viktori käitumise. Kohtu arvates oleks pidanud Viktor pöörduma esmalt avaldaja ehk Nädalalehe poole, paludes näiteks piltide või kirjete eemaldamist. Selline teguviis oleks võinud leida lahenduse ja kohtusse poleks olnud vaja pöörduda.

matches:
Kohus
Kohus
kohus
Kohus
kohus
kohus
§ 26
kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus


Maksuhalduri võimalused ennetavate täitetoimingute tegemisel laienevad - Raamatupidaja
Maksuhalduri võimalused ennetavate täitetoimingute tegemisel laienevad
08. aprill 2011 12:01
Maksukorralduse seaduses on alates 1. jaanuarist 2009 ette nähtud võimalus sooritada täitmist tagavad toimingud enne rahalise nõude või kohustuse määramist.
Nimelt sätestati kuni 1. jaanuarini 2011 kehtinud MKSi § 136¹ lg 1 redaktsioonis, et kui maksude tasumise õigsuse kontrollimisel tekib põhjendatud kahtlus, et pärast maksuseadusest tuleneva rahalise nõude või kohustuse määramist võib selle sundtäitmine maksukohustuslase tegevuse tõttu osutuda oluliselt raskemaks või võimatuks, võib Maksu- ja Tolliameti piirkondliku struktuuriüksuse juhataja taotleda halduskohtult luba sooritada kõnealuse seaduse § 130 lõike 1 punktides 1–5¹ sätestatud täitetoiminguid. Nende ennetavate meetmete1 võtmine ei too kaasa tulevikus tekkida võiva maksukohustuse reaalset sundtäitmist, vaid sel moel tagatakse võimaliku maksukohustuse täitmine.
1. jaanuaril 2011 jõustus MKSi § 136¹ lg 1 muudatus, millega laiendati maksuhalduri valikuvõimalusi tagada tulevikus tekkiv maksukohustus. Seadust muudeti selliselt, et maksuhaldur sai õiguse taotleda halduskohtu luba kõigi MKSi § 130 lõikes 1 sätestatud täitetoimingute sooritamiseks või taotleda kohtult luba pöörduda kohtutäituri poole täitetoimingute sooritamiseks, kui käesoleva seaduse § 130 lõikes 1 sätestatud täitetoiminguid ei ole asjas võimalik sooritada või kui see ei oleks suure tõenäosusega tulemuslik.
MKSi § 136¹ muudatus avab põhimõtteliselt tee tulevikus tekkida võiva maksukohustuse ennetavale sundtäitmisele.
Kui halduskohtult saadakse MKSi § 130 lg 1 p-s 6 sätestatud meetme kohaldamiseks luba, võib sellele järgneda sissenõude pööramine maksukohustuslase rahalistele nõuetele ja varalistele õigustele.
MKSi § 130 lõikes 1 sätestatud täitetoimingute rakendamisel on maksuhaldur kogenud, et paljudel juhtudel tuleb tal kohaldada just MKSi § 130 lg 1 p-s 6 sätestatud meetmeid (sisuliselt pangakonto arestimine), sest see täitetoiming tehakse maksuhalduri korralduse alusel ning see ei eelda taotluse esitamist registripidajale või kohtutäituri poole pöördumist. Maksukorralduse seaduse muutmise seaduse eelnõu 802 SE seletuskirjas on MKSi § 1361 lõike 1 ja lõike 2 punkti 4 muudatust põhjendatud järgmiselt:
„Eelaresti laiendamine rahalistele nõuetele ja varalistele õigustele täiendab võimalusi maksupettuste vastu võitlemisel. Rahalistele nõuetele ja varalistele õigustele sissenõude pööramine on vajalik eelkõige äriühingute puhul, mille vara koosneb vaid üksikutest töövahenditest (nt arvuti, postkast ja pangakonto). Taoliste ettevõtete maksukohustuse täitmise tagamiseks ei ole maksuhalduril muud arvestatavat võimalust kui pangakonto arestimine. Kirjeldatud probleemsed juhtumid on aktuaalsed näiteks kütuse- ja metalliäris2.”
Seletuskirjas tunnistatakse, et maksuhalduril endal ei ole õigust pöörata sissenõudeid varale, mida ei kanta registrisse, mistõttu tuleb maksukohustuse täitmise tagamiseks sellise vara (näiteks kütuse) arestimiseks pöörduda kohtutäituri poole. MKSi § 136¹ muudatuse algataja plaani järgi on selle võimaluse kasutamine põhjendatud siis, kui muude MKSi § 130 lg-s 1 nimetatud täitetoimingute kohaldamine ei annaks tulemust.
Ennetava täitemenetluse algatamise võimaluse kehtestamisel on lähtutud eeldusest, et pangakonto arestimine annab tulemusi juhul, kui maksukohustuslane või temaga seotud isikud ei ole saanud võtta kasutusele meetmeid, mis hoiavad ära rahaliste vahendite arestimise. Maksuhalduril on sel juhul põhjust eeldada, et kütuseskeemidega seoses liigub raha kolmandate isikute pangakontode vahendusel, samal ajal kui kütus liigub endiselt isiku enda nimel. Seega on kirjeldatud skeemide puhul pangakonto arestimise kõrvale vaja lisavõimalust arestida kohtu loal ja kohtutäituri vahendusel ka kütust ning vajaduse korral muud vara, mida registrisse ei kanta3.
Hoolimata sellest, et 1. jaanuaril 2011 jõustunud MKSi § 136¹ muudatused said alguse kütuse käitlemise valdkonna reformist4, ei pruugi need puudutada mitte ainult kütusekäitlejaid, vaid kõiki maksumaksjaid.
Kuigi MKSi § 136¹ alusel esitatav maksuhalduri taotlus peab olema motiveeritud (st sealt peab nähtuma põhjendatud kahtlus, mis ajendas maksuhaldurit tagavat täitetoimingut kohaldama) ja eelaresti (sh sundtäitmise pööramine pangakontol olevale rahale) kohaldamise eeldused alluvad kohtulikule kontrollile, võib MKSi § 136¹ rakendamisel tekkida probleeme.
Nimelt ei ole seaduses selgelt sätestatud, kas sissenõude pööramisel maksumaksja rahalistele vahenditele need arestitakse (raha kantakse üle maksuhalduri kontole) või on tegemist eelarestiga, st rahasumma blokeerimisega isiku pangakontol võimaliku maksukohustuse katteks. Siinkirjutaja arvates vastaks MKSi § 136¹ regulatsiooni tegelikule sisule siiski kontol oleva raha blokeerimine maksuhalduri kasuks kuni tekkinud maksukohustuse täitmise tähtajani, mitte aga rahasumma ülekandmine maksuhalduri kontole.
Samuti ei sätestata seaduses ühetähenduslikult, kas maksuhalduri alusetu kahtluse korral on maksukohustuslasel õigus nõuda maksuhaldurilt alusetult arestitud ja maksuhalduri kontole üle kantud summalt MKSi § 116 põhjal enda kasuks intressi arvestamist. MKSi § 136¹ meetmete puhul on siiski tegemist täitmist tagavate toimingutega, mitte maksuvõla5 sundtäitmise toimingutega. Teisalt on vaieldav, kas MKSi § 116 järgne intressi arvestamise kohustus tekib maksuhalduril ka juhul, kui summa ainult blokeeritakse maksumaksja pangakontol (sel juhul ei toimu ei maksukohustuse eeltasumist ega sundtäitmist).
Siinkirjutaja arvates on maksukohustuslasel siiski võimalik nõuda pangakonto alusetu arestimise tagajärjel tekkinud kahju hüvitamist vastavalt riigivastutuse seadusele (RT I 2001, 47, 260; RT I 2006, 48, 360), sõltuvalt faktilistest asjaoludest kas 3. või 4. peatüki sätete alusel. Samuti ei ole välistatud võimalus nõuda intressi arvestamist maksukohustuslase kasuks MKSi § 116 alusel juhul, kui MKSi § 130 lg 1 p-s 6 nimetatud toiming on kohaldatud tulenevalt maksuhalduri alusetust kahtlusest tulevikus tekkida võiva maksukohustuse sundtäitmise võimalikkuse suhtes (MKSi § 136¹ lg 1).
Seda seisukohta toetab ka Riigikohtu praktika (vt Riigikohtu 8. detsembri 2004. aasta lahendit haldusasjas nr 3-3-1-63-04).
1) MKSi § 130 lg 1 punktide 1–5¹ alusel saab maksuhaldur taotleda kinnisasja käsutamise keelumärke kandmist kinnistusraamatusse, ehitise kui vallasasja käsutamise keelumärke kandmist ehitisregistrisse, sõiduvahendi käsutamise keelumärke kandmist vastavasse registrisse, laeva käsutamise keelumärke kandmist laevakinnistusraamatusse, anda korraldus blokeerida väärtpaberid või väärtpaberikonto Eesti väärtpaberite keskregistri seaduses sätestatu kohaselt, taotleda hüpoteegi seadmist kinnisasjale või laevakinnistusraamatusse kantud laevale või tsiviilõhusõidukite registrisse kantud õhusõidukile.
2) Kättesaadav: http://www.riigikogu.ee/?page=eelnou&op=ems&emshelp=true&eid=1147393&u=20110404114259 .
3) Vt maksukorralduse seaduse muutmise eelnõu 802 SE seletuskirja p-d 17–18. Kättesaadav: http://www.riigikogu.ee/?page=eelnou&op=ems&emshelp=true&eid=1147393&u=20110404114259 .
4) Vt täpsemalt: http://www.riigikogu.ee/?page=eelnou&op=ems&emshelp=true&eid=1261927&u=20110404115714 .
5) MKSi § 136¹ regulatsiooni kontekstis ei ole kohane rääkida mitte maksuvõlast, vaid tulevikus tekkida võivast maksukohustusest.
Artikli autor on Sergei Jegorov, advokaadibüroo VARUL vandeadvokaadi abi.


Infosüsteemi kasutamise kord – Riigi Teataja
Infosüsteemi kasutamise kord
Infosüsteemi kasutamise kord - sisukord
§ 2 Infosüsteem
§ 3 Infosüsteemi kasutaja
§ 4 Kasutaja õigused
§ 5 Kasutaja kohustused
§ 6 Kasutaja vastutus
§ 7 Infotehnoloogia töötaja
§ 8 Infotehnoloogia töötaja õigused
§ 9 Infotehnoloogia töötaja kohustused
§ 10 Riist- ja tarkvara paigaldamine
§ 11 Arvutite kasutamine
§ 12 Mobiilsete seadmete kasutamine
§ 13 Printerite ja multifunktsionaalsete digimasinate kasutamine
§ 14 Infosüsteemi kasutamine väljastpoolt sisevõrku
§ 15 Elektronposti kasutamise üldnõuded
§ 16 Andmevahetus
RT IV, 18.12.2012, 81
Vastu võetud 28.09.2011 nr 17
Määrus kehtestatakse "Kohaliku omavalitsuse korralduse seadus" § 30 lg 1 p 3 ja Võru Linnavalitsuse 30. juuni 2010. a määruse nr 12 "Võru Linnavalitsuse infoturbe poliitika" § 5 lg 3 alusel.
(1) Infosüsteemi kasutamise kord (edaspidi kord) sätestab Võru Linnavalitsuse (edaspidi linnavalitsus) ja tema hallatavate asutuste infosüsteemi (edaspidi infosüsteem) kasutaja ja infotehnoloogia töötaja õigused, kohustused, vastutuse ning infosüsteemi kasutamise nõuded.
(2) Korras reguleerimata küsimustes on korda täpsustavate nõuete kehtestamise õigus linnapeal ja hallatava asutuse juhil.
(3) Korra kohta annab selgitusi linnavalitsuse infotehnoloogia töötaja.
§ 2. Infosüsteem
Infosüsteem käesoleva korra mõistes on linnavalitsuse ja tema hallatavate asutuste poolt hallatavate omavahel ühendatud infotehnoloogiavahendite (riistvara, tarkvara ja andmed) kogum.
§ 3. Infosüsteemi kasutaja
Infosüsteemi kasutaja (edaspidi kasutaja) on isik, kellele on antud infosüsteemi kasutajaõigused.
§ 4. Kasutaja õigused
(1)Kasutajal on õigus:
1) kasutada infosüsteemi igal ajal, kui õigusaktidest ei tulene teisiti;
2) saada infotehnoloogia töötajalt abi ja juhiseid infosüsteemi kasutamisel;
3) teha infotehnoloogia töötajale ettepanekuid infosüsteemi töö ja teenuste paremaks korraldamiseks;
4) informeerida infotehnoloogia töötajat probleemidest infosüsteemi kasutamisel;
5) esitada asutuse juhile pretensioone infotehnoloogia töötaja töö kohta;
6) saada koolitust infosüsteemi nõuetekohaseks kasutamiseks.
§ 5. Kasutaja kohustused
(1) Kasutaja on kohustatud:
1) järgima korda ja muid infosüsteemi kasutamist puudutavaid õigusakte ja nõudeid, sh andmekaitse nõudeid;
2) aitama kaasa infosüsteemi turvalisuse tagamisele ning järgima kehtestatud turvanõudeid;
3) mitte võimaldama tema kasutuses olevat arvutit kasutada isikutel, kellel ei ole infosüsteemi kasutajaõigusi;
4) mitte kasutama infosüsteemi rohkem kui ühest arvutist korraga;
5) tagama, et teised isikud ei saaks teada tema parooli;
6) viivitamatult teatama häiretest arvutis, monitoris, printeris jt infotehnoloogiavahendites (edaspidi infosüsteemi komponentides), probleemidest infosüsteemi kasutamisel, võimalikust turvaintsidendist, infosüsteemi komponendi hävimisest või vargusest infotehnoloogia töötajale;
7) viivitamatult teatama infotehnoloogia töötajale järgmistest olukordadest:
a) kui kasutaja arvab, et tema arvutisse ei ole viirustõrjetarkvara paigaldatud või et see ei tööta;
b) kui kasutaja on leidnud infosüsteemist viirusega dokumendi ja/ või tarkvara;
c) kui kasutaja arvab, et tema arvuti ja ka infosüsteem on viirusest nakatunud;
d) kui kasutaja arvab, et turvaintsidendi tõttu ei ole tagatud nõutud tasemel andmete käideldavus, terviklus ja konfidentsiaalsus.
8) võimaldama teostada tema valdusesse antud infosüsteemi komponentide tehnilist hooldust;
9) täitma infotehnoloogia töötaja poolt antud korraldusi, mis puudutavad infosüsteemi, selle komponentide või teenuste kasutamist;
10) kasutama infosüsteemi ja tema valdusse antud ning ühiskasutatavaid infosüsteemi komponente heaperemehelikult ja vastutustundlikult;
11) hoidma saladuses talle infosüsteemi kaudu teatavaks saanud piiratud juurdepääsuga andmeid ja teavet;
12) andmete säilimiseks hoidma vajalikke faile võrgukataloogis;
13) piiratud juurdepääsuga andmeid sisaldavate failide kustutamisel kustutama neid nii, et andmed ei satuks arvuti prügikasti;
14) arvuti juurest lahkumisel lukustama oma arvuti ning nädalavahetuseks oma arvuti ja monitori välja lülitama;
15) lülitama arvuti mikrofoni välja, kui selle kasutamiseks puudub otsene vajadus;
16) vältima tegevusi, mis võivad kahjustada arvuti korrasolekut. Tegevuse õigsuses kahtlemise korral pöörduma infotehnoloogia töötaja poole;
17) tegema kõik selleks, et tema poolt arvutitesse toodavad (k.a internetist alla laetud ja e-posti teel saabunud) failid oleks viirusevabad. Kahtluse korral peab kasutaja kontrollima faile viirustõrjetarkvaraga, vajadusel konsulteerib infotehnoloogia töötajaga.
(2) Kasutajal on keelatud:
1) arvutite ühendamine infosüsteemi, nende ümberühendamine ja nendele printerite, skännerite ja muude perifeeriaseadmete (välja arvatud eemaldatavad andmekandjad) ühendamine ilma infotehnoloogia töötaja nõusolekuta;
2) mistahes tarkvara (litsentseeritud või litsentseerimata) omavoliline paigaldamine arvutisse ja/või infosüsteemi ning muudatuste tegemine arvuti standardseadistuses, sh riist- ja tarkvaraseadistuses;
3) võrguaadresside ning muude süsteemsete parameetrite muutmine, välja arvatud juhul kui sülearvutit on vaja võrku ühendada väljaspool oma asutuse sisevõrku;
4) arvutites ja/või infosüsteemis hoida ja/või levitada:
a) illegaalselt tarkvara;
b) autorikaitse alla kuuluvat tarkvara või andmefaile vms, mille kohta ei ole ostutõendit;
c) töökohustustega mitte seotud faile ja/või programme;
d) riigivastaseid, vägivalda või rahvuste vahelist vaenu propageerivaid või sündsusetu sisuga materjale;
5) teiste kasutajate kataloogide ja/või failide kustutamine või nendes olevate andmete rikkumine;
6) infosüsteemi kasutamine, mis põhjustab häireid infosüsteemis (nt teiste kasutajate segamine nii otseselt kui ka kaudselt, võrguressursside tahtlik raiskamine, võrguühenduste mittesihipärane kasutamine, kommertstegevus, rämpspostitamine jms);
7) infosüsteemi ja operatsioonisüsteemi võimalike turvaaukude kasutamine täiendavate juurdepääsuõiguste saamiseks. Teatavaks saanud infosüsteemi ja operatsioonisüsteemi turvaaugust tuleb viivitamatult teavitada infotehnoloogia töötajat;
8) installeerida arvutisse võrguteenuseid (nt DNS, WINS, DHCP);
9) häälestada arvutis olev modem sissehelistamist võimaldavaks;
10) sisevõrku ühendatud arvutis modemi või traadita võrgu abil algatada täiendavaid ühendusi;
11) serveriteenuste (k.a sissehelistamine, failisüsteemi ja printeri jagamine) omavoliline käivitamine.
§ 6. Kasutaja vastutus
(1)Kasutaja vastutab:
1) talle eraldatud kasutajanime all tema enda või teiste isikute poolt teadlikult või tahtmatult sooritatud tegevuste eest, mis on põhjustanud linnale ja/või kolmandatele isikutele kahju;
2) enda poolt infosüsteemi sisestatavate andmete õigsuse eest;
3) tema valdusesse antud infosüsteemi komponentide säilimise ja eesmärgipärase kasutamise eest;
4) korra ja muude infosüsteemi kasutamist puudutavate õigusaktide või nõuete rikkumise eest.
§ 7. Infotehnoloogia töötaja
(1) Infotehnoloogia töötaja käesoleva korra mõistes on linnavalitsuse ning linnavalitsuse hallatavate asutuste infotehnoloogia eest vastutav töötaja.
(2) Infotehnoloogia töötaja juhindub oma tegevuses:
1) infotehnoloogia korraldust reguleerivatest õigusaktidest;
2) ametijuhenditest;
3) jooksvatest vajadustest infosüsteemi stabiilse ja õigusaktide nõuetele vastava toimimise tagamiseks;
4) heast tavast ja isiklikust initsiatiivist.
(3) Infotehnoloogia töötajale laieneb kasutajate kohta sätestatu, välja arvatud juhul, kui see on vastuolus tema enda kohta sätestatuga.
§ 8. Infotehnoloogia töötaja õigused
Infotehnoloogia töötajal on õigus:
1) kontrollida kasutajate poolt korra täitmist;
2) anda oma pädevuse piires kasutajatele korraldusi;
3) juurde pääseda kasutajate valduses olevatele infosüsteemi komponentidele häireolukorra kiireks selgitamiseks ja kõrvaldamiseks;
4) vajadusel ajutiselt piirata infosüsteemi kasutamist;
5) linnavalitsuse kohtvõrgu piires teostada töökohaarvutite kaughaldust, kui tema ametijuhendis on ette nähtud vastavad tööülesanded;
6) piirata serveris kasutajale kättesaadavat salvestusmahtu salvestuskvootidega, kui ühe kasutaja poolt serveri salvestusmahu ülemäärane hõivamine võib takistada teiste kasutajate tööd;
7) kontrollida logisid põhjendatud vajadusel ja/või turvaintsidentide korral;
8) infosüsteemi väärkasutuse ja/või infoturbe nõuete rikkumise kahtluse korral põhjendatud vajadusel asutuse juhi otsusel lugeda kasutaja elektronposti (sealhulgas turvakoopiatelt) sellest kasutajat eelnevalt teavitamata;
9) keelduda miinimumnõudeid oluliselt ületava riist- või tarkvaraga infosüsteemi komponendi soetamisest kasutajale;
10) keelduda infosüsteemi komponendi infosüsteemi lisamisest ja selle hooldamisest kui see on soetatud infotehnoloogia tööajaga kooskõlastamata.
§ 9. Infotehnoloogia töötaja kohustused
(1) Infotehnoloogia töötaja on kohustatud:
1) informeerima vahetut juhti oma haldusala süsteemides toimuvatest töödest, muudatustest, tuvastatud ja kõrvaldatud riketest jms;
2) tegema kasutajatele kättesaadavaks infosüsteemi komponentide ja teenuste kasutamise juhised;
3) andma kasutajatele eelteavet neid puudutavatest muudatustest infosüsteemis;
4) kooskõlastama kavandatavad infosüsteemi muudatused rakenduste peakasutajatega;
5) võimalusel teavitama kasutajaid avastatud häiretest;
6) teavitama kasutajaid infosüsteemi kasutamise piirangutest;
7) hoidma saladuses andmeid, mida nad on saanud seoses oma teenistus- või töökohustuste täitmisega ja mille kohta puudub isiku luba neid edasi anda, v.a seaduses sätestatud juhtudel;
8) teavitama kasutajaid toimingutest, mis rikuvad kasutajate privaatsust;
9) tagama kasutajatele infotehnoloogilise abi osutamise;
10) pidama arvestust infosüsteemide komponentide üle ja koostama iga komponendi kohta kirjelduse, milles fikseeritakse põhilised parameetrid, kasutaja andmed ja paigaldatud tarkvara;
11) tagama infosüsteemi stabiilse ja õigusaktide nõuetele vastava toimimise;
12) täitma muid ametijuhendist või teistest õigusaktidest tulenevaid ülesandeid.
(2) Turvaintsidendi puhul infotehnoloogia töötaja:
1) rakendab viivitamatult vastavaid abinõusid edasiste kahjude vähendamiseks;
2) uurib ja hindab turvaintsidendi ulatust ja mõju asutusele;
3) dokumenteerib turvaintsidendi.
§ 10. Riist- ja tarkvara paigaldamine
Riist- ja tarkvara soetamise, paigaldamise, infosüsteemi lülitamise ja seadistamisega tegeleb ainult infotehnoloogia töötaja.
§ 11. Arvutite kasutamine
Arvuti kasutamisel tuleb lähtuda järgmistest põhimõtetest:
1) failide säilitamisel kasutaja arvuti kõvakettal vastutab nende säilimise eest kasutaja;
2) kasutajale eraldatakse kataloogiks personaalne võrgukataloog, mis on ette nähtud kasutaja tööks vajaliku informatsiooni ja failide hoidmiseks;
3) kasutajal on tulenevalt oma kasutajaõigustest võimalik kasutada grupitöökatalooge.
§ 12. Mobiilsete seadmete kasutamine
(1) Mobiilseteks seadmeteks käesoleva korra mõistes on:
1) kaasaskantavad arvutid;
2) mobiiltelefonid;
3) pihuarvutid.
(2) Mobiilsete seadmete kasutamisel lähtutakse arvutite kasutamise põhimõtetest, kui need ei ole olemuslikult vastuolus mobiilse seadme kasutamise põhimõtetega.
(3) Lisaks tuleb mobiilse seadme kasutamisel arvestada järgmiste põhimõtetega:
1) kasutajal on rangelt keelatud jätta mobiilset seadet ilma kontrollita üldkäidavatesse kohtadesse, k.a sõidukitesse;
2) mobiilset seadet tuleb transportida võimalikult põrutuste eest kaitstuna;
3) vältida tuleb mobiilse seadme jätmist pikemaks ajaks ekstreemse temperatuuri kätte;
4) mobiilse seadme kasutamisel väljaspool linnavalitsuse infosüsteemi peab kasutaja tagama, et kõrvalised isikud ei pääseks seadmes olevatele andmetele ligi;
5) mobiilne seade peab olema kaitstud PIN-koodiga ja/või parooliga;
6) mobiilses seadmes ei tohi hoida piiratud juurdepääsuga andmeid ja teavet. Sellise info seadmes hoidmise vajadusel tuleb rakendada vastavat krüpteerimistarkvara;
7) mobiilse seadme kasutaja tagab, et seadmes olevad andmed on dubleeritud võrgukataloogides, et oleks võimalik teha andmetest turvakoopiaid;
8) andmesideprotokolle (infrapuna, bluetooth, wifi), mida pidevalt ei kasutata, on lubatud sisse lülitada ainult vajadusel. Keelatud on asutusesiseseks kasutamiseks mõeldud andmete ning paroolide edastamine ebaturvalise side kaudu;
9) mobiiltelefoni kaotamise korral tuleb sellest esimesel võimalusel teavitada teenusepakkujat telefoni blokeerimiseks;
10) mobiilse seadme võib vastutav kasutaja kaasa võtta väljapoole oma töökohta.
§ 13. Printerite ja multifunktsionaalsete digimasinate kasutamine
(1) Printerid ja multifunktsionaalsed digimasinad on mõeldud tööga seotud dokumentide printimiseks, skaneerimiseks ja paljundamiseks.
(2) Piiratud juurdepääsuga andmeid ja teavet sisaldavaid paberkandjaid on keelatud jätta seadmesse.
(3) Ühiskasutatavasse võrgukausta skaneeritud dokumendid tuleb sellest kaustast esimesel võimalusel eemaldada. Skaneerimise sihtkaustadest kustutatakse automaatselt dokumendid, mis on vanemad kui 30 päeva.
§ 14. Infosüsteemi kasutamine väljastpoolt sisevõrku
(1) Infosüsteemi kasutamisel väljastpoolt sisevõrku peab kasutaja tagama andmete konfidentsiaalsuse.
(2) Infosüsteemi andmete töötlemisel väljaspool sisevõrku tuleb jälgida, et töödeldud andmed oleksid kopeeritud ka linnavalitsuse infosüsteemi.
(3) Isikuandmete töötlemisel väljaspool sisevõrku asuvast töökohast tuleb järgida andmekaitse nõudeid.
(4) Kui andmete töötlemine toimub arvutist, millele pääsevad ligi ka teised isikud, tuleb:
1) andmed arvutist pärast töö lõppu kustutada (sealhulgas ka prügikastist);
2) mitte kasutada programmide võimalusi paroolide salvestamiseks.
§ 15. Elektronposti kasutamise üldnõuded
(1) Elektronkirjade saatmiseks ja vastuvõtmiseks kasutatakse Lotus Notesi tarkvara. Linnavalitsuse hallatavates asutustes võib olla kasutuses ka muu tarkvara.
(2) Elektronposti lugemiseks ja saatmiseks on lubatud kasutada ka mobiiltelefoni ja/või pihuarvutit.
(3) Elektronpost on ette nähtud tööülesannetega seotud kirjavahetuseks. Tööülesannetega mitteseotud kirjavahetus on lubatud tingimusel, et sellega ei koormata liigselt elektronpostiserverit ega tekitata linnale ja/või kolmandatele isikutele kahju.
(4) Andmete edastamisel elektronposti teel tuleb edastatavast dokumendist eemaldada jääkinfo (asjasse mittepuutuv info nt reklaamtekst jms).
(5) Väljastpoolt sisevõrku on kasutajal ligipääs oma postkastile e-posti kaudu. Postkasti kasutamise lõpetamisel tuleb veebilehitseja sulgeda.
§ 16. Andmevahetus
(1) Andmete edastamiseks tuleb võimaluse korral kasutada ohutumaid failiformaate (ASCII tekst, GIF, JPEG, RTF, PDF, CDOC, DDOC) ja vältida formaate millega võidakse tahtmatult edastada kahjulikku aktiivsisu või jääkinfot (DOC, XLS, PPT, DOCX, XLSX, PPTX, HTML,VBS, EXE, CSS jne).
(2) Andmed, mille sisu kopeerimisele või tsiteerimisele on seatud õiguslikud piirangud (näiteks autoriõigustest tulenevalt), tuleb enne edastamist varustada neid piiranguid kajastava märkega ning võimaluse korral kasutada andmete kopeerimist takistavaid infotehnoloogilisi abinõusid.
(3) Füüsiliste andmekandjate (CD plaat, mälupulk, mälukaart jms) kaudu toimuva andmevahetuse korral tuleb täita järgmisi nõudeid:
1) piiratud juurdepääsuga andmete edastamisel tuleb kasutada sobivaid krüpteerimismeetmeid;
2) andmete tervikluse kaitseks tuleb vajaduse korral kasutada digitaalallkirjastamist või kontrollkoode;
3) juhul, kui edastavad andmed on koostatud ainult edasisaatmiseks ning neid ei ole muule andmekandjale salvestatud, on soovitatav nendest andmetest teha varukoopia;
4) andmekandjate saatmisel või transportimisel peab rakendama abinõusid nende kahjustumise või volitamata isikute kätte sattumise vältimiseks. Andmekandja pakend tuleb valida vastavalt selle kaitsevajadusele (nt suletav transpordimahuti);
5) tarbetud failid tuleb andmekandjalt enne saatmist kustutada;
6) piiratud juurdepääsuga andmeid ja teavet on lubatud välistele andmekandjatele (nt mälupulk) salvestada ainult krüpteeritult.
Määrus jõustub 3. oktoobril 2011.
Jüri Kaver


§ 50 Andmekaitse Inspektsiooni õigused
§ 531 Järelevalve andmekogude haldamise üle
1) avalikule teabele juurdepääsu tingimused, korra ja viisid ning juurdepääsu võimaldamisest keeldumise alused;
3) teabele juurdepääsu korraldamise üle riikliku järelevalve teostamise korra.
2) juurdepääsu võimaldamisel avalikele arhivaalidele arhiiviasutuste poolt arhiiviseaduses ja selle alusel sätestatud korras, välja arvatud juurdepääsupiirangute kehtestamise osas;
(3) Teabele juurdepääsu võimaldamisel peab olema tagatud isiku eraelu puutumatus.
Teabenõue on teabenõudja poolt käesolevas seaduses sätestatud korras teabevaldajale esitatud taotlus teabe saamiseks.
(42) Dokumendiregistris ei avalikustata isikuandmeid sisaldavaid dokumente, kui avaldamise kohustus ei tulene seadusest.
(4) [Kehtetu – RT I 2007, 12, 66 - jõust. 01.01.2008]
§ 24. [Kehtetu – RT I 2007, 12, 66 - jõust. 01.01.2008]
(2) Paberkandjal koopiate valmistamise ja väljatrükkide eest tasub teabenõudja kuni kolm krooni iga väljastatud lehekülje eest alates 21. leheküljest, kui seadusega ei ole teabe väljastamise eest riigilõivu ette nähtud.
13) andmed keskkonnaseisundi, keskkonnakahjustuste ja ohtlike keskkonnamõjude kohta ;
14) riikliku või teenistusliku järelevalve ettekirjutused või otsused nende jõustumisest alates;
25) riigi- ja kohaliku omavalitsuse asutuses kehtivad palgamäärad ja -juhendid, lisatasu maksmise ning erisoodustuste andmise korra;
1) ringhäälingus või trükiajakirjanduses;
(1) Teabevaldaja on kohustatud teabe avalikustama viisil, mis tagab selle jõudmise võimalikult kiiresti igaüheni, kes teavet vajab.
(4) Riigi- ja kohaliku omavalitsuse asutused on kohustatud edastama ringhäälinguorganisatsioonidele või trükiajakirjandusele avalikustamiseks nende valduses oleva teabe sündmuste ja faktide kohta, mille puhul on eeldada avalikkuse huvi.
(1) Eesti teabevärav on veebileht, mille kaudu on kättesaadav avalikkusele suunatud teabevaldajate tegevusvaldkonda ja üldkasutatavaid teenuseid puudutav teave ning mille kaudu võimaldatakse juurdepääs elektroonilistele üldkasutatavatele teenustele.
(5) Vabariigi Valitsus võib määrusega kehtestada Eesti teabevärava haldamise, teabe kättesaadavaks tegemise, arendamise ning kasutamise nõuded ja korra.
2) riikliku järelevalve menetluse käigus kogutud teabe kuni selle kohta tehtud otsuse jõustumiseni;
51) teabe politsei tegevuse meetodite ja taktika kohta, kui selle avalikuks tulek võib raskendada süütegude avastamist või soodustada nende toimepanemist;
(11) Käesoleva paragrahvi lõike 1 punkti 11 alusel tunnistatakse asutusesiseseks kasutamiseks mõeldud teabeks teave, mis sisaldab:
1) perekonnaelu üksikasju kirjeldavaid andmeid;
2) sotsiaalabi või sotsiaalteenuste osutamise taotlemist kirjeldavaid andmeid;
3) isiku vaimseid või füüsilisi kannatusi kirjeldavaid andmeid;
4) isiku kohta seoses maksustamisega kogutud teavet, välja arvatud teave maksuvõlgnevuste kohta.
4) tsiviilkohtumenetluses riigi kui menetlusosalise huvisid kahjustada võiva teabe kuni kohtulahendi tegemiseni.
§ 37. [Kehtetu – RT I 2003, 26, 158 - jõust. 01.10.2003]
(3) Asutusesiseseks kasutamiseks mõeldud teabeks tunnistatud teabele on juurdepääsuõigus riigi ja kohaliku omavalitsuse ametnikul oma ametiülesannete täitmiseks. Seda teavet ei tohi edastada kolmandatele isikutele juurdepääsupiirangu kehtestanud asutuse loata.
(3) [Kehtetu – RT I 2007, 12, 66 - jõust. 01.01.2008]
(2) Riiklikku ja teenistuslikku järelevalvet ning täitevvõimu üksikotsuste ettevalmistamist käsitlevate dokumentide suhtes kohaldatakse juurdepääsupiirangut kuni otsuse vastuvõtmiseni, kui ei ole muud alust teabele juurdepääsu piirata.
Veaparandus - Parandatud viga sõnas „käsitlevate“. Alus: Riigi Teataja seaduse § 10 lõige 4.
(1) Teabevaldaja peab rakendama halduslikke ja tehnilisi abinõusid, et teave, mille kohta kehtib juurdepääsupiirang, ei satuks juurdepääsuõiguseta isikute kätte.
(2) Kui juurdepääsupiirang kehtib arvutis vormistatud dokumendi kohta, peab dokumendi vormistaja veenduma, et juurdepääsu piiramiseks on asutuses kasutusele võetud abinõud andmete turvaliseks töötlemiseks.
(1) Riigi infosüsteemi kuuluvad andmekogud, mis on riigi infosüsteemi andmevahetuskihiga liidestatud ja riigi infosüsteemi haldussüsteemis registreeritud, ning andmekogude pidamist kindlustavad süsteemid.
(2) Majandus- ja kommunikatsiooniminister võib määrusega kehtestada riigi infosüsteemi infotehnoloogilise auditeerimise korra ja nõuded riigi infosüsteemiga seotud arendusprojektide algatamisele, läbiviimisele ja aruandlusele.
(1) Andmekogu asutatakse seadusega või selle alusel antud õigusaktiga .
(3) Enne andmekogu asutamist või andmekogus kogutavate andmete koosseisu muutmist kooskõlastatakse andmekogu tehniline dokumentatsioon Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumiga, Andmekaitse Inspektsiooniga ja riikliku statistika seaduse § 5 lõikes 11 sätestatud korras Statistikaametiga.
(5) Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumiga ning Andmekaitse Inspektsiooniga kooskõlastamise täpsemad tingimused ja kord ning vajadusel andmekogu asutamise ja pidamise tehnilised ja korralduslikud nõuded sätestatakse käesoleva seaduse § 439lõike 1 punktis 6 nimetatud kindlustavat süsteemi kehtestavas määruses .
(1) Andmekogu vastutav töötleja (haldaja) on riigi- või kohaliku omavalitsuse asutus, kes korraldab andmekogu kasutusele võtmist, andmekogu pidamist ja andmete töötlemist. Andmekogu vastutav töötleja vastutab andmekogu haldamise seaduslikkuse ja andmekogu arendamise eest.
(1) Enne andmekogu kasutusele võtmist tuleb see registreerida riigi infosüsteemi haldussüsteemis. Andmekogu registreerimise kord sätestatakse käesoleva seaduse § 439lõike 1 punktis 6 nimetatud kindlustavat süsteemi kehtestavas määruses .
(2) Enne riigi infosüsteemi kuuluva andmekogu registreerimist kontrollib ja kooskõlastab vastavat pädevust omav majandus- ja kommunikatsiooniministri volitatud teenistuja või ministeeriumi valitsemisalasse kuuluva asutuse töötaja andmekogu tehnilise vastavuse ning kogutavate andmete koosseisu ja allikate vastavuse seaduse või selle alusel antud õigusaktiga kehtestatud nõuetele.
(2) Andmekogus ei avalikustata isikuandmeid, kui avaldamise kohustus ei tulene seadusest.
1) klassifikaatorite süsteem ;
2) geodeetiline süsteem ;
3) aadressiandmete süsteem ;
4) infosüsteemide turvameetmete süsteem ;
5) infosüsteemide andmevahetuskiht ;
6) riigi infosüsteemi haldussüsteem .
Käesoleva seaduse täitmise üle teostavad oma pädevuse piires järelevalvet:
1) Andmekaitse Inspektsioon käesolevas seaduses sätestatud korras;
2) kõrgemalseisev organ või asutus teenistusliku järelevalve korras;
3) Majandus- ja Kommunikatsiooniministeerium käesolevas seaduses sätestatud korras.
(1) Andmekaitse Inspektsioon teostab teabevaldajate üle riiklikku järelevalvet nende poolt teabenõuete täitmisel ja teabe avalikustamisel.
(3) Järelevalvet teostades selgitab Andmekaitse Inspektsioon, kas:
1) teabenõue on registreeritud seadusega ettenähtud korras;
2) teabenõue on täidetud seadusega ettenähtud korras, tähtajal ja viisil;
3) teabenõude täitmisest keeldumine on seadusekohane;
4) teabele on kehtestatud juurdepääsupiirang seaduses sätestatud korras;
5) teabevaldaja täidab teabe avalikustamise kohustust;
6) teabevaldaja täidab veebilehe pidamise kohustust seaduses sätestatud korras.
[RT I 2002, 61, 375 - jõust. 01.08.2002]]
§ 47. [Kehtetu – RT I 2007, 12, 66 - jõust. 01.01.2008]
§ 48–49. [Kehtetud – RT I 2002, 61, 375 - jõust. 01.08.2002]
§ 50. Andmekaitse Inspektsiooni õigused
(1) Andmekaitse Inspektsiooni pädeval järelevalvet teostaval ametnikul on õigus:
1) nõuda teabevaldajalt seletusi ja dokumente;
2) tutvuda teabevaldaja teabele juurdepääsu käsitlevate ja asutusesiseste juurdepääsupiiranguga dokumentidega;
3) teha teabevaldajale ettekirjutusi seaduse täitmiseks;
4) kehtetu;
5) teha teabevaldajale ettepanekuid teabele juurdepääsu paremaks korraldamiseks.
(2) Vaideotsuse teeb Andmekaitse Inspektsioon teatavaks vaide esitajale, teabevaldajale ja teabevaldaja kõrgemalseisvale asutusele või organile. Järelevalve tulemus avalikustatakse Andmekaitse Inspektsiooni veebilehel.
(1) Kui teabevaldaja jätab Andmekaitse Inspektsiooni ettekirjutuse täitmata ega vaidlusta seda halduskohtus, alustab Andmekaitseinspektsioon väärteomenetlust või pöördub teabevaldaja kõrgemalseisva asutuse või organi poole teenistusliku järelevalve korraldamiseks.
(2) Teenistuslikku järelevalvet teostav organ või asutus on kohustatud taotluse läbi vaatama selle saamisest alates ühe kuu jooksul ja teatama teenistusliku järelevalve tulemustest Andmekaitse Inspektsioonile.
§ 531. Järelevalve andmekogude haldamise üle
(1) Järelevalvet andmekogu kasutuselevõtmise ja andmekogu haldamise vastavuse üle seadusele, teistele õigusaktidele ja tehnilistele nõuetele teostab ning andmete töötlemisel tekkivaid vaidlusi lahendab Majandus- ja Kommunikatsiooniministeerium või majandus- ja kommunikatsiooniministri volitatud ministeeriumi valitsemisalasse kuuluv asutus.
(2) Käesoleva seaduse ja selle alusel antud õigusaktide täitmise tagamiseks on järelevalve teostajal õigus teha andmekogu vastutavale ja volitatud töötlejale ettekirjutusi. Ettekirjutus peab sisaldama kohustust viia andmekogu pidamine või selle kasutuselevõtmine kooskõlla käesoleva seaduse ja selle alusel antud õigusaktidega.
(1) Teadvalt ebaõige avaliku teabe väljastamise või asutusesiseseks kasutamiseks ettenähtud teabe avalikustamise või väljastamise või Andmekaitse Inspektsiooni ettekirjutuse täitmata jätmise eest – karistatakse rahatrahviga kuni 300 trahviühikut.
(1) Vabariigi Valitsus kehtestab riigi- ja kohaliku omavalitsuse asutuste ning avalik-õiguslike juriidiliste isikute asjaajamiskorra alused 2001. aasta 1. märtsiks .
(5) Käesoleva paragrahvi lõike 4 esimest lauset ei kohaldata andmekogude riiklikus registris registreeritud, kuid riigi infosüsteemi andmevahetuskihiga liidestamata andmekogule.
(6) Riigi infosüsteemi haldussüsteemis registreeritud või käesoleva paragrahvi lõike 4 kohaselt registreerituks loetud ja riigi infosüsteemi andmevahetuskihiga liidestatud andmekogu loetakse riigi infosüsteemi kuuluvaks andmekoguks.
§ 59–69. [Käesolevast tekstist välja jäetud]