14.03.1995 otsus nr 520
1) riigikaitse-, piirivalve-, politsei-, tolli-, kinnipidamisasutuste-, tuletõrje- ja päästeteenistuse ehitiste rajamiseks või laiendamiseks;
7) avalike tänavate, teede ja väljakute rajamiseks või laiendamiseks;
14) muudel seaduses sätestatud juhtudel.
(3) Kui eesmärk, milleks sundvõõrandamist taotletakse, on saavutatav muul lubataval viisil, ei ole sundvõõrandamine lubatud.
(2) Sundvõõrandamise poolteks on sundvõõrandatava kinnisasja omanik (sundvõõrandiandja) ja sundvõõrandatava kinnisasja omandaja (sundvõõrandisaaja).
(3) Sundvõõrandatava kinnisasja omanik loetakse sundvõõrandiandjaks ja sundvõõrandamise taotleja sundvõõrandisaajaks sundvõõrandamise otsuse tegemisest.
(4) Sundvõõrandamise taotlejaks ja sundvõõrandisaajaks võib olla riik või kohalik omavalitsusüksus.
(1) Sundvõõrandamismenetlus algab sundvõõrandamise taotluse esitamise või eeltöödega ja lõpeb sundvõõrandatud kinnisasja kinnistamisega sundvõõrandisaaja omandisse, sundvõõrandamise taotluse rahuldamata jätmisega või sundvõõrandamisest loobumisega.
(2) Sundvõõrandamise otsuse ja sundvõõrandamismenetluse käigus tehtud otsuse kohtus vaidlustamisel sundvõõrandamismenetlus ning selle tähtajad peatuvad.
(1) Kui kinnisasja sundvõõrandamine ei ole otstarbekas, võib kinnisomandit üldistes huvides kitsendada sundvalduse seadmisega. Sundvalduse seadmisele kohaldatakse kinnisasjade sundvõõrandamise sätteid, kui käesolevast paragrahvist ei tulene teisiti.
(2) Sundvalduse seadmine seisneb kinnisasja koormamises piiratud asjaõigusega.
(3) Sundvaldus on tähtajaline. Sundvalduse teostaja võib kinnisasja kasutada ainult eesmärgil, mis on ette nähtud sundvalduse seadmise otsuses.
SUNDVÕÕRANDAMISE EELTÖÖD JA OTSUS
(1) Sundvõõrandamise taotlejal on õigus enne sundvõõrandamise taotluse esitamist teha kinnisasja omaniku nõusoleku või maavanema loa alusel sundvõõrandamise eeltöid, selgitamaks kinnisasja sobivust sundvõõrandamise eesmärgile.
(2) Taotlus sundvõõrandamise eeltööde loa saamiseks esitatakse maavanemale, kes otsustab eeltööde loa andmise kahe nädala jooksul, arvates nimetatud taotluse saamise päevast.
2) kinnisasja omaniku nimi ning elu- või asukoht;
(5) Maavanem peab kinnisasja omanikule koheselt kirjalikult teatama eeltööde loa taotlemisest ja selle andmisest või andmisest keeldumisest.
§ 8. Sundvõõrandamise eeltööde tegemine
(1) Eeltööde loa alusel võidakse teha loas ettenähtud mõõtmisi, uuringuid, puurimisi, kaevamisi ja raiumisi.
(2) Kinnisasja omanik peab lubama teha kinnisasjal loas näidatud eeltöid. Ehitistes, kinnistes õuedes ja aedades tohib eeltöid teha ainult omaniku loal.
(2) Maavanem, kelle pädevuses on eeltööde loa andmise otsustamine, võib loa taotlejalt nõuda kahjude hüvitamise tagamiseks tagatist. See on kohustuslik, kui tagatist nõuab kinnisasja omanik. Tagatise suuruse määrab loa väljaandja.
(3) Kui tagatist ei ole tähtajaks makstud, tühistab loa väljaandja eeltööde tegemise loa ja teatab loa tühistamisest sundvõõrandamise taotlejale ja kinnisasja omanikule. Tagatis tagastatakse, kui selle vastu ei ole esitatud nõuet ühe aasta jooksul eeltööde tegemiseks antud tähtaja lõppemisest arvates.
§ 10. Eeltööde lõpetamine
Pärast eeltööde teostamist esitab sundvõõrandamise taotleja kuue kuu jooksul sundvõõrandamise taotluse või teatab sundvõõrandamisest loobumisest maavanemale. Sundvõõrandamisest loobumisest teatab maavanem kinnisasja omanikule.
1) sundvõõrandamise taotleja nime ning elu- või asukohta;
1) sundvõõrandatava kinnisasja kinnistusregistri osa ärakiri ja väljavõte riiklikust maakatastrist;
2) katastriüksuse plaan;
3) olemasolul sundvõõrandatava kinnisasja omaniku kirjalik arvamus;
(3) Kohalik omavalitsusüksus esitab sundvõõrandamise taotluse siseministrile, kes esitab ühe kuu jooksul Vabariigi Valitsusele taotluse, lisades sellele oma arvamuse.
(5) Minister saadab ühe nädala jooksul taotluse ärakirja sundvõõrandatava kinnisasja omanikule ning kinnisasja koormavate õiguste omajatele.
(2) Vabariigi Valitsus peab sundvõõrandamise kohta vastuvõetud otsuse viivitamata teatavaks tegema sundvõõrandamise taotlejale, kinnisasja omanikule ja kinnisasja koormavate õiguste omajatele.
(3) Sundvõõrandamise taotlejalt võidakse enne kinnisasja sundvõõrandamise otsustamist nõuda tagatist sundvõõrandamise eesmärgi rakendamiseks.
(1) Sundvõõrandamise otsuse alusel võib sundvõõrandisaaja esitada sundvõõrandatud kinnisasja asukohajärgsele kinnistusametile avalduse sundvõõrandamismärke kandmiseks kinnisasja kinnistusregistri ossa.
SUNDVÕÕRANDITASU
§ 16. Sundvõõrandatava kinnisasja väärtuse arvestamine
(1) Sundvõõranditasu kindlaksmääramisel lähtutakse erakorralisel hindamisel väljaselgitatud sundvõõrandamisele määratud kinnisasja maksumusest, kui pooled ei lepi kokku teisiti. Sundvõõranditasu ei või olla madalam kinnisasja harilikust väärtusest.
(3) Sundvõõranditasu kindlaksmääramisel ei arvestata sundvõõrandatava kinnisasja väärtuse võimalikku muutumist tulevikus.
(1) Sundvõõranditasu peab katma nii kinnisasja kui ka koos sellega sundvõõrandatavate päraldiste ja viljade väärtuse ning katma kahjud, mida sundvõõrandiandja peab sundvõõrandamise tõttu kandma, kui seadusest ei tulene teisiti.
(1) Kokkuleppemenetlus on kokkuleppe sõlmimine sundvõõrandatava kinnisasja eest sundvõõrandiandjale makstava sundvõõranditasu ja teiste isikute õigustele sundvõõrandamisega tekitatud kahju hüvitise suuruses.
(2) Sundvõõrandisaaja peab taotluse kokkuleppemenetluse alustamiseks esitama kolme kuu jooksul sundvõõrandamise otsuse jõustumisest sundvõõrandatava kinnisasja asukohajärgse maakonna maavanemale. Taotlusele tuleb lisada käesoleva seaduse § 11 3. lõikes sätestatud dokumendid. Sundvõõrandisaaja võib taotluses nõuda ka sundvõõrandatava kinnisasja kohest hindamist.
Pärast sundvõõranditasu määramise taotluse saamist avaldab maavanem selle kohta teate Riigi Teatajas, milles teeb isikutele, kelle õigusi sundvõõrandamine kahjustab, ettepaneku teatada oma õigustest maavanemale. Teatamisaeg ei või olla lühem kui kaks nädalat ega pikem kui kaks kuud teate avaldamisest.
(1) Pärast käesoleva seaduse §-s 23 nimetatud teates kehtestatud tähtpäeva kutsub maavanem kokkuleppemenetluse osalistena välja sundvõõrandamise pooled ja teised isikud, kelle õigusi sundvõõrandamine kahjustab, ning teeb neile ettepaneku leppida kokku sundvõõranditasu ja hüvitise suuruses.
(2) Riigi Teatajas avaldatud teates nimetatud tähtpäevaks saabumata jäänud nõudeid, mis ei ole kantud kinnistusraamatusse, ei rahuldata.
(1) Kokkuleppe sõlmimiseks võib maavanem määrata kokkuleppemenetluse osalistele tähtaja, mis ei tohi ületada kahte nädalat. Maavanem on kohustatud määrama tähtaja, kui seda nõuab vähemalt üks osalistest.
(2) Kui üks sundvõõrandamise pool või kumbki määratud ajaks maavanema juurde mõjuva põhjuseta ei ilmu või kui menetluse osalised esimesel korral või kokkuleppe sõlmimiseks määratud tähtaja jooksul sundvõõranditasu ja hüvitise suuruses kokkulepet ei saavuta, lõpetab maavanem kokkuleppemenetluse ja alustab sundvõõrandatud kinnisasja ja kustutatavate õiguste hindamist.
(1) Kokkuleppemenetluse osaliste kokkuleppe saavutamise kohta koostab maavanem akti, millele kirjutavad alla menetluse osalised ja maavanem.
(3) Kokkuleppemenetluse kohta koostab maavanem protokolli. Käesoleva seaduse § 25 2. lõikes sätestatud asjaolude tõttu tagajärjeta jäänud kokkuleppemenetluse kohta koostab maavanem protokolli, milles märgitakse kokkuleppemenetluse tulemusteta jäämise põhjused, sundvõõrandiandja ja kustutatavate õiguste omajate poolt viimasena nõutud ning sundvõõrandisaaja poolt viimasena pakutud sundvõõranditasu ja hüvitise suurus.
§ 27. Sundvõõrandatud kinnisasja hindamise läbiviimine
(1) Sundvõõranditasu ja hüvitis sundvõõrandatud asjade ja kahjustatud õiguste eest, mille kohta kokkuleppemenetluse osalised kokkulepet ei ole sõlminud, määratakse kindlaks sundvõõrandatava kinnisasja asukohajärgse maakonna maavanema poolt sundvõõrandatava kinnisasja hindamise alusel.
(2) Maavanemal on õigus hindamismenetluse osaliste taotlusel või enda algatusel kaasata hindamisele eksperte, moodustada komisjone ning korraldada sundvõõrandatud kinnisasjal vaatlusi.
§ 28. Sundvõõrandatava kinnisasja üleskirjutamine ja hindamine
(1) Hindamist alustades teeb maavanem sundvõõrandatava kinnisasja asukohajärgsele täitevbüroole ülesandeks sundvõõrandatav kinnisasi üles kirjutada, hinnata ja vajadusel hoiule võtta ning saadab täitevbüroole sundvõõrandatud kinnisasja kinnistusregistri osa ärakirja.
(2) Üleskirjutamise ja hindamise tähtaeg ei või olla lühem kui kaks nädalat ega pikem kui kaks kuud.
(3) Üleskirjutamine, hoidmine ja hindamine toimub täitemenetluse seadustiku kohaselt, kui käesolevast seadusest ei tulene teisiti. Võlgniku ja sissenõudjana käsitletakse täitemenetluse seadustiku kohaselt sundvõõrandamise pooli.
(4) Üleskirjutamisakt saadetakse sundvõõrandisaajale, sundvõõrandiandjale, täiturile, hoidjale ja maavanemale.
(5) Kinnisasja osa sundvõõrandamisel korraldab maavanem sundvõõrandatava osa registreerimise maakatastris.
§ 29. Hindamiskoosolek
(1) Sundvõõranditasu ja hüvitise suuruse määramiseks kutsub maavanem pärast kinnisasja üleskirjutamist ja hindamist kokku hindamiskoosoleku.
(2) Hindamiskoosolekule kutsutakse hindamismenetluse osalistena sundvõõrandamise pooled ja teised isikud, kelle õigusi sundvõõrandamine kahjustab, kes võivad anda suulisi või kirjalikke seletusi. Nimetatud isikute mõjuva põhjuseta ilmumata jäämine ei takista asja arutamist ja otsuste tegemist. Maavanemal on õigus kutsuda hindamiskoosolekule ka eksperte.
(3) Menetluse osalistel on õigus sõlmida kokkuleppeid sundvõõranditasu ja hüvitise suuruse kohta hindamiskoosoleku protokolli allakirjutamiseni.
§ 30. Hindamiskoosoleku protokoll
(1) Hindamiskoosoleku kohta koostatakse protokoll, millele kirjutavad alla kõik koosolekust osavõtjad.
(2) Protokolli kantakse koosoleku toimumise aeg ja koht, sellest osavõtjate nimed, päevakord ning tehtud otsused. Otsusi tuleb põhjendada.
(3) Maavanem saadab koosoleku protokolli ärakirja sundvõõrandamise pooltele, teistele isikutele, kelle õigusi sundvõõrandamine kahjustab, ja sundvõõrandatava kinnisasja asukohajärgsele täitevbüroole.
§ 31. Hindamiskulud
(1) Hindamiskulud on sundvõõranditasu ja hüvitise kindlaksmääramise tegelikud kulud, nagu teadete avaldamise kulud, kinnistu jagamise kulud, sõidu- ja päevarahad, eksperditasud ning kantseleikulud. Kulude hulka ei arvestata sundvõõrandamise poolte ja teiste isikute kulusid, kelle õigusi sundvõõrandamisega kahjustatakse.
(2) Maavanem määrab kindlaks, millises ulatuses ja milliseks tähtpäevaks peab hindamise kulud hüvitama. Kulude tasumata jätmise korral võib maavanem sundvõõrandamismenetluse peatada.
(3) Maavanem võib nõuda sundvõõrandisaajalt hindamiskulude ettemaksmist. Kui osa või kõik kulud peab kandma sundvõõrandiandja, on sundvõõrandisaajal õigus nõuda hindamise kuludena makstud summa, mida peab tasuma sundvõõrandiandja, mahaarvamist tema poolt täitevbüroo deposiitarvele makstavast sundvõõranditasust.
(4) Kulud hüvitatakse õigustatud isikutele maavanema korraldusel.
§ 32. Hindamiskulude jaotamine
(1) Kui sundvõõranditasu ei ole väiksem sundvõõrandiandja poolt viimasena nõutud summast, peab kõik hindamiskulud hüvitama sundvõõrandisaaja.
(2) Kui sundvõõranditasu ei ületa sundvõõrandisaaja poolt viimasena pakutud summat, mida sundvõõrandiandja ei nõustunud vastu võtma, peab kõik hindamiskulud kandma sundvõõrandiandja.
(3) Kui määratud sundvõõranditasu on väiksem kui sundvõõrandiandja poolt viimasena nõutud summa, kuid ületab sundvõõrandisaaja poolt viimasena pakutud summa, jaotatakse hindamiskulud poolte vahel vastavalt enam nõutud ja vähem pakutud summade vahekorrale.
(4) Kui sundvõõrandiandja ei ole maavanemale teatanud tema poolt viimasena nõutud ning sundvõõrandisaaja tema poolt viimasena pakutud summa suurust, jaotatakse hindamiskulud sundvõõrandamise poolte vahel võrdselt.
(5) Kui ainult üks sundvõõrandamise pool on teatanud maavanemale tema nõutava või pakutava summa suuruse, peab hindamiskulud tasuma teine pool.
(6) Kui sundvõõranditasu suurus otsustatakse sundvõõrandamise poolte kokkuleppega ja kui pooled ei ole kokkulepet hindamiskulude jaotamiseks sõlminud, jaotatakse võimalikud hindamiskulud poolte vahel võrdselt.
(7) Kui sundvõõrandisaaja loobub sundvõõrandamisest ja seetõttu sundvõõrandamismenetlus lõpetatakse, hüvitab hindamiskulud sundvõõrandisaaja.
(8) Makstava hüvitise suuruse kindlaksmääramise kulud teistele isikutele, kelle õigusi sundvõõrandamine kahjustab, peab hüvitama sundvõõrandisaaja.
(9) Kui sundvõõrandisaaja taotleb vastavalt käesoleva seaduse §-le 22 kohest kinnisasja hindamist, peab ta hüvitama kõik hindamise kulud.
SUNDVÕÕRANDAMISEST LOOBUMINE
(1) Sundvõõrandisaajal on õigus sundvõõrandamisest loobuda kuni sundvõõranditasu ja hüvitise täitevbüroo deposiitarvele maksmiseni, sundvõõrandiandja nõusolekul ka kuni kinnisasja kinnistamiseni sundvõõrandisaaja nimele.
(2) Maavanem tunnistab sundvõõrandisaaja sundvõõrandamisest loobunuks, kui ta:
1) kolme kuu jooksul, alates sundvõõrandamise otsuse jõustumisest, ei ole esitanud taotlust kokkuleppe- või hindamismenetluse alustamiseks;
2) teatab käesoleva paragrahvi 1. lõikes ettenähtud aja jooksul maavanemale, et ta on sundvõõrandamisest loobunud;
3) kolme kuu jooksul, alates sundvõõranditasu suurust määrava otsuse tegemisest, ei ole sundvõõranditasu ja hüvitisi täitevbüroo deposiitarvele maksnud.
(3) Sundvõõrandisaaja sundvõõrandamisest loobunuks tunnistamise järel lõpetab maavanem sundvõõrandamismenetluse, teatab sellest sundvõõrandiandjale, sundvõõrandisaajale, teistele isikutele, kelle õigusi sundvõõrandamine kahjustab ning esitab Kinnistusametile lihtkirjaliku avalduse sundvõõrandamismärke kustutamiseks. Sundvõõrandamismenetluse lõpetamise kohta peab maavanem avaldama teate Riigi Teatajas.
Kui sundvõõrandisaaja ja õiguste omajate kokkuleppel on sundvõõrandisaaja sundvõõrandamisest loobunuks tunnistamise hetkeks mõni kinnisasja koormav õigus kustutatud, on õiguste endistel omajatel õigus nõuda ühe kuu jooksul, arvates sundvõõrandamisest loobunuks tunnistamise kohta teate avaldamisest Riigi Teatajas, kohtu kaudu neile kuulunud õiguste ennistamist.
SUNDVÕÕRANDATAVA KINNISASJA VALDUSE JA OMANDI ÜLEMINEK NING SUNDVÕÕRANDITASU VÄLJAMAKSMINE
(1) Sundvõõrandatava kinnisasja valduse võib üle võtta pärast sundvõõranditasu ja hüvitiste maksmist sundvõõrandatava kinnisasja asukohajärgse täitevbüroo deposiitarvele.
(2) Kui sundvõõranditasu ja hüvitist ei ole kolme kuu jooksul sundvõõranditasu ja hüvitise suurust määrava otsuse tegemisest arvates makstud täitevbüroo deposiitarvele, teatab täitevbüroo sellest viivitamata maavanemale.
(3) Sundvõõrandatava kinnisasja valduse võtab sundvõõrandiandjalt üle ja annab üle sundvõõrandisaajale kinnisasja asukohajärgse täitevbüroo täitur.
(4) Täitur asub sundvõõrandatava kinnisasja valduse ülevõtmisele ja -andmisele pärast maavanemalt korralduse saamist. Maavanem teeb korralduse sundvõõrandatava kinnisasja valduse ülevõtmisele asumiseks sundvõõrandisaaja avalduse alusel, millele tuleb lisada tõend sundvõõranditasu ja hüvitise maksmise kohta täitevbüroo deposiitarvele.
(1) Sundvõõrandatava kinnisasja valduse ülevõtmise ja -andmise kohta koostab täitur akti, millele kirjutavad alla sundvõõrandamise pooled, täitur ning üleandmise ja -võtmise juures viibinud kaks tunnistajat. Kui üks pool keeldub aktile alla kirjutamast, tehakse selle kohta märge akti. Akt saadetakse sundvõõrandiandjale, sundvõõrandisaajale, täiturile ja maavanemale. Akti vormi kehtestab Täitevamet.
(1) Sundvõõrandisaajal on õigus ülevõtmisakti kantud pretensioonide alusel taotleda maavanemalt akti koostamisest 10 päeva jooksul määratud sundvõõranditasu vähendamist.
(2) Pärast sundvõõranditasu suuruse vähendamist taotleva avalduse saamist on maavanem kohustatud sundvõõrandamise pooled sundvõõranditasu suuruse vähendamise kokkuleppe sõlmimiseks viie päeva jooksul välja kutsuma.
(3) Kokkuleppe kohta vormistatakse akt vastavalt käesoleva seaduse §-le 26 ning selle alusel muudab maavanem sundvõõranditasu kohta tehtud otsust.
(4) Kui pooled kokkuleppele ei jõua, korraldab maavanem sundvõõrandatava kinnisasja uue hindamise vastavalt käesoleva seaduse §-dele 27–32.
(5) Kui sundvõõranditasu suuruse kohta tehakse uus otsus, saadab maavanem selle ärakirja täitevbüroole, kes maksab sundvõõrandisaajale viimase poolt enam makstud summa tagasi.
(1) Maavanem peab teatama sundvõõrandiandjale ja teistele puudutatud isikutele sundvõõranditasu ja hüvitise väljamaksmisest ning avaldab teate Riigi Teatajas.
(2) Pärast maavanema korralduse saamist maksab sundvõõrandatava kinnisasja asukoha täitevbüroo vastavalt sundvõõranditasu ja hüvitise määramise otsusele sundvõõranditasu ja hüvitise välja sundvõõrandiandjale ja teistele isikutele, kelle õigusi sundvõõrandamisega on kahjustatud.
(1) Kui sundvõõranditasu ja hüvitis on makstud sundvõõrandatava kinnisasja asukohajärgse täitevbüroo deposiitarvele, kinnistab Kinnistusamet sundvõõrandatava kinnisasja sundvõõrandisaaja omandisse viimase avalduse alusel.
(2) Avalduses peab olema viide sundvõõrandamise otsuse avaldanud Riigi Teatajale. Avaldusele tuleb lisada tõend sundvõõranditasu ja hüvitise maksmise kohta täitevbüroo deposiitarvele.
Pärast sundvõõrandatud kinnisasja kinnistamist sundvõõrandisaaja nimele kustutab Kinnistusamet vastavalt sundvõõrandamise otsusele kinnistusregistri osast kustutamisele kuuluvad piiratud asjaõigused ja märked.
SUNDVÕÕRANDATUD KINNISASJA TAGASTAMINE
Käesolevat seadust kohaldatakse nii ehitiste kui vallasasjade sundvõõrandamisel. Sundvõõrandamismärge kantakse ehitise asukohajärgsesse riiklikusse hooneregistrisse.
§ 49. Eesti Vabariigi riigilõivuseaduse täiendamine
Eesti Vabariigi riigilõivuseaduse (RT 1990, 11, 118; RT I 1993, 66, 935; 1994, 14, 247; 46, 773; 49, 805; 50, 845; 72, 1262; 74, 1324; 86, 1488; 94, 1609; 1995, 14, 169; 21, 324; 22, 328; 26–28, 355) § 4 7. lõiget täiendatakse punktiga 6 järgmises sõnastuses:
«6) kinnisasja sundvõõrandamisel omandi üleminek riigile.».
§ 50. Eesti Vabariigi rendiseaduse muutmine
Eesti Vabariigi rendiseadust (RT 1990, 12, 126; RT I 1995, 14, 169) muudetakse järgmiselt:
(1) Paragrahvi 17 1. lõige muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«(1) Leping lõpeb, kui on möödunud selle tähtaeg, kui renditud vara on hävinenud või muutunud kasutuskõlbmatuks või kui rentnik on selle välja ostnud või kui rendile antud kinnisasi on sundvõõrandatud.».
(2) Paragrahvi 24 2. lõige muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«(2) Renditud kinnisasja sundvõõrandamise tõttu rentnikule tekkinud kahju hüvitatakse kinnisasja sundvõõrandamise seaduses sätestatud korras.».
§ 51. Täitemenetluse seadustiku täiendamine
Täitemenetluse seadustiku (RT I 1993, 49, 693; 72, 1019; 1994, 1, 5; 16, 290; 89, 1515; 1995, 22, 327) § 1 1. lõiget täiendatakse punktiga 16 järgmises sõnastuses:
«16) maavanema otsused kinnisasjade sundvõõrandamismenetluses.».
§ 52. Eesti Vabariigi elamuseaduse muutmine
Eesti Vabariigi elamuseaduses (RT 1992, 17, 254; RT I 1994, 28, 426; 40, 653) tehakse järgmised muudatused:
(1) Paragrahvi 51 2. lõiget täiendatakse punktiga 4 järgmises sõnastuses:
«4) eluruumi sundvõõrandamise korral.».
(2) Paragrahvi 55 1. lõikest jäetakse välja sõnad «maa sundvõõrandamisega või».
(3) Seadust täiendatakse §-ga 551 järgmises sõnastuses:
«§ 551. Üürilepingu ennetähtaegne lõpetamine eluruumi sundvõõrandamise korral
Kui eluruumi üürileping ennetähtaegselt lõpetatakse eluruumi sundvõõrandamise tõttu, hüvitatakse üürnikule tekkinud kahju vastavalt kinnisasja sundvõõrandamise seadusele.».
§ 53. Tulumaksuseaduse täiendamine
Tulumaksuseaduses (RT I 1993, 79, 1184; 1994, 24, 393; 49, 806; 50, 845; 1995, 26–28, 355) tehakse järgmised muudatused:
(1) Paragrahvi 9 2. lõiget täiendatakse punktiga 17 järgmises sõnastuses:
«17) sundvõõranditasu ja hüvitis sundvõõrandamisel.»
(2) Paragrahvi 10 punkti 1 täiendatakse sõnadega «, välja arvatud sundvõõrandamisel;».


text:
Euroopa Inimõiguste Kohtu lahendid - 04. - 10. september 2017 - Riigi Teataja
Euroopa Inimõiguste Kohtu lahendid - 04. - 10. september 2017
EIK tuvastas EIÕK artikli 2 rikkumise seoses vaimse häire all kannatanud kinnipeetava surmaga, mille tõi kaasa vanglaametniku poolt tema suhtes nn käeluku kasutamine.
Tekin ja Arslan vs Belgia, kohtuotsus 05.09.2017, avaldus nr 37795/13
Kaebajad on Michael Tekin’i vanemad. Kaasus puudutas kaebajate poja surma vanglas 2009. aastal.
Michael Tekin, kes kannatas vaimse tervise häire käes, paigutati vangla tavaosakonnas üksikkambrisse. Kolme vanglaametnikku volitati kaebajate poega teavitama tema suhtes kohaldatavatest eriturvameetmetest. Teavitamise ajal provotseeris kaebajate poeg üht vanglaametnikku väidetavalt selliselt, et vanglaametnikud uskusid, et kaebajate poeg soovib neid rünnata. Üks vanglaametnik otsustas seejärel paigutada kaebajate poja kartserisse. Kaebajate poja kambrist väljasaamiseks ja kaebajate poja vaos hoidmiseks kasutas üks vanglaametnikke „käelukku“ ning teised kaks vanglaametnikku abistasid teda selle asendi hoidmisel. Samal ajal saabusid sündmuskohale appi tosin vanglaametnikku. Kartserisse jõudmisel märkasid vanglaametnikud, et kaebajate poja nägu oli tsüanootiline. Kaebajate poeg suri. Sündmuses vahetult osalenud kolmele vanglaametnikule esitati süüdistus tahtlikus rünnakus, millega põhjustati ettevaatamatusest isiku surm. Kohus mõistis vanglaametnikud õigeks.
Kaebajad esitasid seoses oma poja surmaga EIK-le avalduse muuhulgas EIÕK artikli 2 rikkumise tuvastamiseks. Kaebajad leidsid, et jõu kasutamine ei olnud absoluutselt vajalik ega proportsionaalne.
Vanglaametnike poolne jõu kasutamine kuulus EIÕK artikli 2 lõikes 2 (a) sätestatud aluse – „inimese kaitsmisel õigusvastase vägivalla eest“ – alla.
Ehkki siseriiklik õigusraamistik, mis reguleeris vanglaametnike poolt vangide suhtes sunnimeetmete kasutamist, lubas jõu kasutamist vaid juhtumitel, mil puudusid muud viisid sama eesmärgi saavutamiseks, ning kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega, oli see väga üldine ega olnud piisavalt üksikasjalik kirjeldamaks, millised sunnimeetmed olid lubatud või keelatud. Konkreetsemalt öeldes ei olnud Belgia võimud välja andnud juhiseid, milles oleks keelatud füüsilise jõu kasutamise tehnikad, mis võisid sulgeda hingamisteid, sh kägistamine, nagu soovitab Ebainimliku või Alandava Kohtlemise või Karistamise Tõkestamise Euroopa Komitee.
Belgia vanglate personalile asjassepuutuval ajahetkel antud väljaõpe ei olnud täielik. Käsitletavas olukorras osalenud vanglaametnikud olid küll saanud väljaõppe vaimse häirega kinnipeetavate osas, kuid see oli võrdlemisi põgus ja mittespetsiifiline.
Kaebajate poeg ning tema vaimse tervise olukord oli vangla personalile teada. Kaebajate poeg ei pidanuks viibima tavaosakonnas, vaid vangla psühhiaatrilises osakonnas, kus töötas vaimse häirega isikutega suhtlemiseks paremini välja õpetatud personal.
Kaebajate poeg oli eriti haavatavas olukorras tulenevalt tema vaimsest häirest ja temalt vabaduse võtmisest. Siseriiklik kohus ei võtnud seda aga vanglaametnike poolt kasutatud jõu vajalikkuse ja proportsionaalsuse analüüsimisel arvesse. Kohus käsitles hoopis vastupidiselt kaebajate poega tavalise, täie mõistuse juures oleva kinnipeetavana.
Vanglaametnikud ei hinnanud, kuidas nad oleksid pidanud kaebajate pojale kõnealustest meetmetest teavitamisel lähenema, samuti ei olnud nad endale teadvustanud kaebajate poja võimalikku negatiivsest või agressiivsest reaktsiooni. Vaatamata inimkäitumise ennustamatusele ei olnud tegemist suvalise sekkumisega, mis võis kaasa tuua ootamatuid arenguid, mille osas pidanuksid ametnikud reageerima ettevalmistamatult.
Ehkki nn käelukku kasutanud vanglaametnikule ei olnud väljaõppe käigus õpetatud selle meetme kasutamisega kaasnevat surmavat riski, puudus kahtlus, et nn käelukk võis tuua kaasa isiku lämbumise ning oli potentsiaalselt surmav.
Võttes arvesse, et kaebajate poeg oli liikumatult põrandal ning tema käed ja jalad olid kammitsetud, ei kujutanud endast enam teistele ohtu. Sellegipoolest ei uurinud ükski paljudest sündmuskohal viibinud vanglaametnikest isegi pealiskaudselt kaebajate poega, tuvastamaks tema tervislikku seisundit.
Nendel asjaoludel ei olnud jõu kasutamine „absoluutselt vajalik“. Selgete reeglite puudumine selgitab, miks vanglaametnik võttis initsiatiivi, millega seadus vangi elu ohtu. Seda olnuks võimalik vältida, kui ta oleks saanud kohase väljaõppe ning teda oleks treenitud käesoleva olukorraga sarnases olukorras reageerima.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 20 000 eurot ning kulude katteks 6 000 eurot.
EIK leidis, et kaebajale vangistustingimustega tekitatud raskused ja kannatused ületasid kinnipidamisega vältimatult kaasnevate kannatuste taseme ning EIÕK artiklist 3 tuleneva tõsiduse lävendi.
Budnik vs Poola, kohtuotsus 07.09.2017, avaldus nr 61928/13
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 3 rikkumise tuvastamiseks. Kaebaja väitel tõid tema kinnipidamistingimused ja ülerahvastatus Łowiczi vanglas, kus teda peeti kinni umbes 2 aastat ja 3 kuud (27.01.2007-19.04.2009), kaasa tema ebainimliku ja alandava kohtlemise.
EIK märkis, et siseriiklikud kohtud olid tuvastanud ning kaebaja ega valitsus ei olnud vaidlustanud seda, et kaebajat peeti vanglas 802 päeval kinni ülerahvastatud tingimustes, samuti peeti kaebajat üksikvangistuse kambris, kus tualett ei olnud eluruumist eraldatud. Võttes arvesse kaasuse asjaolud ning nende kumulatiivse mõju kaebajale, leidis EIK, et kaebajale tekitatud raskused ja kannatused ületasid kinnipidamisega vältimatult kaasnevate kannatuste taseme ning EIÕK artiklist 3 tuleneva tõsiduse lävendi.
EIK võttis kaebajale mittevaralise kahju hüvitise määramisel arvesse siseriiklike kohtute poolt määratud hüvitise.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 3 700 eurot.
EIK tuvastas EIÕK artikli 3 rikkumise seoses vähihaigele kinnipeetavale vanglas osutatud ebaregulaarse ja katkendliku arstiabiga, mille osas eirati erialaspetsialistide nõuandeid.
Mirzashvili vs Gruusia, kohtuotsus 07.09.2017, avaldus nr 26657/07
Kaebajat peeti alates 2005. augustist kohtueelselt kinni. Enne, kui kaebaja kinni peeti, oli ta saanud ravi seoses munandivähiga, samuti oli tal diagnoositud krooniline C-hepatiit (HCV). Kaebajal tuli vanglas viibimise ajal vähk tagasi. Kinnipidamise ajal oli kaebajale osutatud arstiabi katkendlik  ja ebaregulaarne.
2008. aasta märtsis, pärast EIK sekkumist Kohtureeglite reegli nr 39 (ajutised meetmed) alusel, milles EIK osundas, et kaebaja tuleb paigutada vangla haiglasse ning talle tuleb anda kohast ravi seoses vähi ja kroonilise HCV-ga, viidi kaebaja vangla haiglasse. Järgnevalt viidi läbi põhjalikud kaebaja läbivaatused nii vangla haiglas kui ka tsiviilmeditsiiniasutustes.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 3 rikkumise tuvastamiseks väites muuhulgas, et talle ei võimaldatud kinnipidamise ajal kohast arstiabi.
EIK leidis, et kaebaja kaebus seoses väidetavalt haiglas saadud ebapiisava arstiabiga tuleks kaebuse läbivaatamise eesmärgil jagada kaheks perioodiks – enne ja pärast EIK poolt Kohtureeglite reegli nr 39 kohaldamist.
Arstiabi kuni 28.03.2008
EIK osundas, et valitsus ei esitanud seoses kaebaja vähiga kehtivat selgitust ebaregulaarse ja katkendliku arstliku järelevalve ja ravi kohta, mida osutati erialaspetsialistide nõuandeid eirates. Võttes arvesse kaebaja olukorra raskuse, sh vähi taastekkimise 8 kuud pärast kaebaja vahistamist ning sellega kaasnevad ohud ja kannatused, järeldas EIK, et kaebaja ei saanud viidatud perioodil kohast arstiabi. Seega tuvastas EIK, et perioodil 09.08.2005-28.03.2008 esines EIÕK artikli 3 rikkumine tulenevalt kaebajale vanglas seoses tema vähiga osutatud ebapiisava arstiabiga.
Arstiabi pärast 28.03.2008
Seoses HCV-ga osundas EIK, et vangla haiglas viidi läbi põhjalikud meditsiinilised testid, mille tulemusena otsustasid eksperdid esmalt viirusevastase ravi edasi lükata ning leidsid hiljem, et kaebaja ei vajanud viirusevastast ravi. Mis puudutas vähki, siis täitis valitsus mõlemad EIK Kohtureeglite reegli nr 39 alusel antud korraldused. Seega leidis EIK, et kaebajale pärast 28.03.2008 osutatud arstiabi osas ei olnud EIÕK artiklit 3 rikutud.
1. EIÕK artikli 3 rikkumine tulenevalt kaebajale vanglas seoses tema vähiga kuni 28.03.2008 osutatud ebapiisava arstiabiga;
2. EIÕK artiklit 3 ei ole rikutud seoses kaebajale vanglas pärast 28.03.2008 osutatud arstiabiga;
3. EIK määras varalise kahju hüvitamiseks 333 eurot ning mittevaralise kahju hüvitamiseks 4 500 eurot.
Asjaolu, et siseriiklikud võimud ei teavitanud immigratsioonikontrolli kontekstis kaebajat tema kinnipidamise alustest, muutis EIÕK artikli 5 lõikest 4 tuleneva kaebeõiguse täiesti sisutühjaks.
Khaldarov vs Türgi, kohtuotsus 05.09.2017, avaldus nr 23619/11
Kaebaja, kes oli viibinud Türgis kauem, kui talle väljastatud viisa võimaldas, peeti 24.04.2010 politsei poolt kinni. Kaebaja toimetati 27.04.2010 Kumkapı väljasaatmiskeskusesse. Kaebaja sõnul oli väljasaatmiskeskus tõsiselt ülerahvastatud, mis tõi omakorda kaasa hügieeniprobleemid. Kaebaja väitel olid hoones putukad ning toidu kvaliteet ja kvantiteet oli samuti halb. Lisaks puudus kaebaja väitel keskuses võimalus õues liikumiseks. Kaebaja vabastati 25.06.2010.
Kaebaja esitas EIK-le kaebuse EIÕK artikli 5 lõigete 1, 2, 4 ja 5 rikkumise tuvastamiseks väites, et teda peeti ebaseaduslikult kinni; teda ei teavitatud kohaselt vabaduse võtmise põhjustest; puudus võimalus kinnipidamise õiguspärasuse hindamiseks kohtu poolt; tal puudus nimetatud kaebustega seoses siseriikliku õiguse alusel õigus hüvitisele. Kaebaja taotles ka EIÕK artikli 3 rikkumise tuvastamist seoses kinnipidamistingimustega Kumkapı väljasaatmiskeskuses.
EIK on varasemas praktikas korduvalt uurinud sarnaseid EIÕK artikli 5 lõigete 1 ja 5 alusel esitatud kaebuseid, milles on tuvastanud nimetatud normide rikkumisi, kuna Türgi õiguses puudusid asjakohasel ajal selged õigusnormid seoses välismaalaste kinnipidamise üle otsustamise menetlustega ning hüvitise saamisega. Puudus alus jõuda erinevale seisukohale. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 5 lõigete 1 ja 5 rikkumise.
EIK osundas, et kaebajat peeti alates 27.04.2010 kinni immigratsioonikontrolli kontekstis. EIK leidis, et siseriiklikud võimud ei teavitanud kaebajat tema kinnipidamise alustest alates 27.04.2010. Nimetatud asjaolu tõi iseenesest kaasa selle, et kaebaja EIÕK artikli 5 lõikest 4 tulenev kaebeõigus kinnipidamise peale muutus täiesti sisutühjaks. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 5 lõigete 2 ja 4 rikkumise.
EIK on varasemalt tuvastanud EIÕK artikli 3 rikkumisi seoses Kumkapı väljasaatmiskeskuses esinenud materiaalsete kinnipidamistingimustega nimetatud kinnipidamisasutuses 2010., 2011. ja 2012. aastal kinni peetud kaebajate suhtes, tulenevalt eelkõige ülerahvastatuse ja õues viibimise võimatuse kohta esinenud selgetest tõenditest. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 3 rikkumise seoses kaebaja kinnipidamistingimustega Kumkapı väljasaatmiskeskuses.
1. EIÕK artikli 5 lõigete 1, 2, 4 ja 5 rikkumine;
2. EIÕK artikli 3 rikkumine seoses kaebaja kinnipidamistingimustega Kumkapı väljasaatmiskeskuses;
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 10 000 eurot ning kulude katteks 3 026 eurot.
Selleks, et kinnipidamise õiguspärasuse kontrolli menetlus oleks „tõeliselt võistlev“ ja poolte võrdus oleks tagatud, tuleb menetluse poolt teavitada alati, kui teine pool on esitanud oma seisukohad, ning talle tuleb anda reaalne võimalus neile vastata.
Stollenwerk vs Saksamaa, kohtuotsus 07.09.2017, avaldus nr 8844/12
Kaebaja vahistati 27.08.2010. Kaebajat peeti kohtueelselt kinni ning kohtud hindasid perioodiliselt kaebaja kohtueelse kinnipidamise õiguspärasust. Kaebaja mõisteti 06.12.2010 süüdi kolmes laiaulatuslikus uimastitega kauplemise episoodis ning talle mõisteti karistuseks 2 aasta ja 6 kuu pikkune vangistus. Samal päeval tehtud otsuses otsustas siseriiklik kohus kaebaja jätkuva kinnipidamise.
Kaebaja esitas kinnipidamisotsuse peale kaebuse, kuid nimetatud kaebus jäeti rahuldamata. 05.01.2011 esitas kaebaja nimetatud otsuse peale uue kaebuse. Kaebaja taotles, et talle edastataks Düsseldorfi peaprokuratuuri seisukohad, et ta saaks neile vastata. Kaebaja esindaja sai prokuröri kirjalikud seisukohad 03.02.2011 ning ta esitas apellatsioonikohtule omapoolse vastuse 10.02.2011. Pärast samal päeval kohtule telefoni teel esitatud päringut sai kaebaja advokaat teada, et kohus oli juba 03.02.2011 kaebuse lahendanud ning jätnud selle rahuldamata. Seejärel taotles advokaat uut menetlust, kuid apellatsioonikohus tunnistas 25.02.2011 nimetatud taotluse vastuvõetamatuks leides, et kaebaja ärakuulamise õigust ei olnud rikutud, kuna prokuratuuri seisukohad ei sisaldanud ühtki fakti, mis olnuks kaebajale teadmata, ning seetõttu puudus üldse vajadus prokuratuuri seisukohti kaebajale edastada.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumise tuvastamiseks väites, et tema asjas oli rikutud poolte võrdsuse põhimõtet, kuna apellatsioonikohus oli teinud oma 03.02.2011 ja 25.02.2011 otsused ilma, et kaebajale oleks antud võimalus vastata prokuratuuri kirjalikele seisukohtadele.
EIK osundas esimese astme kohtute poolt üles näidatud hoolsusele, mis puudutas menetlust tervikuna, viidates eelkõige sellele, et kaebaja kinnipidamise õiguspärasust oli võrdlemisi lühikese ajaperioodi kestel hinnatud 11 korral. Samuti märkis EIK, et kaebaja kinnipidamine kuulus EIÕK artikli 5 lõike 1 (a) alla ning puudusid viited sellele, et tema kinnipidamine oleks olnud per se omavoliline. Sellegipoolest ei saanud EIK spekuleerida apellatsioonikohtus toimunud menetluse tulemuse üle ning leidis, et ka käesoleva kaasuse asjaoludest lähtudes  nõudis EIÕK artikli 5 lõikest 4 tulenev poolte võrdsuse põhimõte, et poolt tuleb teavitada teise poole esitatud seisukohtadest ning poolele tuleb anda realistlik võimalus teise poole seisukohtadele vastata.
Eeltoodust tulenevalt järeldas EIK, et menetlus apellatsioonikohtus, mis pidi esmakordselt kaebaja kinnipidamise õiguspärasuse küsimust hindama, ei olnud tõeliselt võistlev ning poolte võrdsuse põhimõtet oli rikutud. Kaebajal ei olnud võimalik apellatsioonikohtu menetlusse värskelt kaasatud peaprokuratuuri kirjalikke seisukohti kommenteerida enne, kui kohus tegi 03.02.2011 kaebaja kinnipidamise õiguspärasuse asjas otsuse ning enne, kui kohus tegi 25.02.2011 otsuse hilisema menetluse taotluse asjas. EIK osundas, et 25.02.2011 otsuses viitas apellatsioonikohus prokuratuuri seisukohtade sisule, mis vihjas sellele, et nimetatud seisukohad ei olnud asjakohatud.
3. EIK määras kulude katteks 4 000 eurot.
Kolm kohtunikku esitasid ühise eriarvamuse, milles avaldasid arvamust, et asjas ei esinenud EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumist, kuna kaebajal olid piisavad võimalused kinnipidamise õiguspärasuse kontrolli teostamiseks.
EIK leidis, et kaebaja kriminaalkorras süüdimõistmise  ja kaebajalt ennetava kinnipidamise raames jätkuva vabaduse võtmise vahel esines piisav põhjuslik seos ning kaebaja ennetav kinnipidamine oli seaduslik.
D.J. vs Saksamaa, kohtuotsus 07.09.2017, avaldus nr 45953/10
Kaebaja esitas avalduse EIK-le, milles väitis eelkõige, et 2009. aasta oktoobri otsus tema ennetava kinnipidamise jätkamise kohta, millega Saksa kohtud nõustusid, rikkus EIÕK artikli 5 lõiget 1 (a). Kaebaja hinnangul põhines tema kinnipidamine vanal ja ebapiisaval psühhiaatrilisel ekspertiisiaktil ning enne nimetatud otsust ei olnud tal lubatud jätkata teraapiat välise terapeudi juures.
EIK leidis, et kaebaja 1998. aastal Berliini ringkonnakohtu poolt kriminaalkorras süüdimõistmise  ning Berliini ringkonnakohtu 12.10.2009 ja Berliini apellatsioonikohtu 2010. aasta märtsi otsustest tuleneva ennetava kinnipidamise raames jätkuva vabaduse võtmise vahel esines piisav põhjuslik seos EIÕK artikli 5 lõike 1 (a) eesmärkidel. Kaebaja ennetav kinnipidamine oli EIÕK artikli 5 lõike 1 eesmärkidel ka seaduslik. Seega ei olnud EIÕK artikli 5 lõiget 1 rikutud.
EIK leidis, et EIÕK artikli 5 lõiget 4 ei olnud rikutud.
Erol vs Saksamaa, kohtuotsus 07.09.2017, avaldus nr 68250/11
Kaasus puudutas Saksamaa kohtute otsust mitte peatada kaebaja kinnipidamisotsuse täitmist.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumise tuvastamiseks väites eelkõige, et apellatsioonikohus oli vääralt tuvastanud kaebaja põgenemise ohu. Kaebaja hinnangul oli osundatud otsus omavoliline.
EIK leidis, et siseriiklikud kohtud, sh apellatsioonikohus oma kõnealuses otsuses, esitasid üksikasjalikud põhjendused, mis kaebajat kahtlustati tugevalt suures koguses uimastitega kauplemises ärilistel eesmärkidel ning miks esines põgenemise oht. Järelikult olid täidetud olulised tingimused, mis olid vajalikud kaebaja kinnipidamiseks, samuti olid siseriiklikud kohtud neid põhjalikult hinnanud. Siseriikliku kohtupraktika kohaselt oli kinnipidamisotsus, milles esinesid taolised puudused nagu ka käesolevas asjas, õiguslike puudustega, kuid mitte kehtetu, ning see oli kinnipidamise kehtivaks aluseks. Seega leidis EIK, et kõnealune viga ei olnud käsitletav „jämeda ja ilmse eeskirjade eiramisena“. Eeltoodust tulenevalt järeldas EIK, et kaebaja perekonnale tehtud kautsjoni otse kohtule tasumise pakkumise tühistamine ega ka kaebaja kinnipidamise õigustamiseks lisaks uute kuritegude toime panemise ohule tuginemine apellatsioonikohtu 03.12.2010 otsuses ei olnud omavolilised. Seega ei olnud EIÕK artikli 5 lõiget 4 rikutud.
EIK tuvastas, et tsiviilkohtumenetlus rahalise kahju hüvitamise asjas kestusega 6 aastat ja 1 kuu ei vastanud mõistliku menetlusaja nõudele.
Vučinić vs Montenegro, kohtuotsus 05.09.2017, avaldus nr 44533/10
Kaebaja esitas 29.12.1998 esimese astme kohtule hagi, milles taotles hüvitist seoses rahalise kahjuga, mida ta oli kandnud oodates kaubandusministeeriumi poolt sertifikaadi väljastamist. Ülemkohus (kolmanda astme kohus) tegi asjas lõpliku otsuse 04.03.2010 ning kaebaja sai otsuse kätte 01.04.2010.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et tsiviilkohtumenetluse kestus ei olnud kooskõlas „mõistliku aja“ nõudega.
Ehkki kõnealune menetlus algas 29.12.1998, võttis EIK arvesse vaid perioodi alates 03.03.2004, mil EIÕK Montenegro suhtes jõustus. Kõnealune periood lõppes 01.04.2010. Seega kestis menetlus 6 aastat ja 1 kuu kolmes kohtuastmes. Samas pidi EIK menetluse kestuse mõistlikkuse hindamisel võtma arvesse ka menetluse seisu ajal, mil EIÕK Montenegro suhtes jõustus, milliseks ajahetkeks oli menetlus juba kestnud 5 aastat ja 2 kuud.
EIK selgitas, et menetluse pikkuse mõistlikkuse üle otsustamisel tuleb lähtuda konkreetse kaasuse asjaoludest, eelkõige asja keerukusest, kaebaja ja pädevate võimude käitumisest ning sellest, mis on kaebajal vaidluses kaalul. EIK leidis, et igasuguse õigustuse puudumisel oli enam kui kuue aasta pikkune menetlus ülemäärane ega täitnud „mõistliku aja“ nõuet.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 500 eurot ja kulude katteks 500 eurot.
Siseriiklikel kohtutel on kohustus vastata isiku väidetele, mis puudutavad kohtupraktika vastuolulisust.
Uncuoğlu vs Türgi, kohtuotsus 05.09.2017, avaldus nr 13196/07
Kaebaja alustas 2001. aasta juulis tsiviilkohtumenetlust. Esimese astme kohus rahuldas esitatud hagi. Kassatsioonikohus tühistas 2004. aasta juunis esimese astme kohtu otsuse. Kaebaja esitas nimetatud otsuse peale teistmisavalduse, milles juhtis tähelepanu kassatsioonikohtu otsustele 1999. ja 2003. aastast, milles kassatsioonikohus oli sarnastes kaasustes jõudnud oma 2004. aasta juuni otsusega võrreldes erinevale seisukohale. Kassatsioonikohus jättis 2005. aasta aprillis teistmisavalduse rahuldamata põhjendamata, miks kohus oli jõudnud varasemate otsustega võrreldes erinevale järeldusele. Esimese astme kohus jättis kassatsioonikohtu otsustest tulenevalt hagi rahuldamata. Kaebaja kaebas nimetatud otsuse edasi, viidates kassatsioonikohtu vastuolulistele otsustele. Kassatsioonikohus jättis 2006. aasta märtsis kaebuse rahuldamata, kuid ei vastanud kaebaja väidetele vastuolulise kohtupraktika kohta. Kaebaja teistmisavaldus jäeti rahuldamata.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et tema õigust õiglasele kohtumenetlusele rikuti seeläbi, et kassatsioonikohus tegi tema asjas otsused, mis olid vastuolus kassatsioonikohtu varasemate otsustega sarnastes asjades.
Antud asjas juhtis kaebaja siseriiklikus menetluses kassatsioonikohtu tähelepanu 1999. ja 2003. aasta kohtuotsusele. Kassatsioonikohus ei kaalunud kaebaja kaebust rahuldamata jättes kaebaja vastavaid väiteid. EIK leidis, et kuna varasemad kassatsioonikohtu otsused olid vastuolus kaebaja asjas kasutatud lähenemisega, vajasid kaebaja nimetatud otsustega seonduvalt esitatud väited piisavat ja sõnaselget vastust. Sellise vastuse puudumisel oli võimatu hinnata, kas kassatsioonikohus jättis lihtsalt kaebaja väited käsitlemata või soovis kaebaja väited ümber lükata (ning kui soovis, siis millistel põhjustel).
EIK märkis, on varasemalt uurinud sarnases kaasuses identset probleemi. EIK tuvastas osundatud asjas EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise alusel, et siseriiklikud kohtud ei täitnud oma kohustust vastata kaebaja väidetele. Puudus alus jõuda käesolevas asjas erinevale järeldusele.
Eeltoodust tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise alusel, et kassatsioonikohus ei esitanud oma otsuste põhistamiseks piisavaid põhjuseid.
EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumine.
EIK tuvastas, et haldusmenetlus kestusega enam kui 12 aastat ja 8 kuud ei vastanud mõistliku menetlusaja nõudele.
Sinex DOO vs Montenegro, kohtuotsus 05.09.2017, avaldus nr 44354/08
Kaebaja oli menetlusosaliseks kahes haldusmenetluses, mis puudutasid kahe äriühingu vahelise tagatislepingu alusel hüpoteegi registreerimist kohaliku omavalitsuse kinnisvara osakonnas. Nendest esimene algas 2004. aasta novembris ning mõlemad menetlused on endiselt kinnisvara osakonnas pooleli. Seejuures on mõlemas menetluses kõrgemad instantsid korduvalt tühistanud alama astme organite otsuseid.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et kõnealused haldusmenetlused ei olnud viidud mõistliku aja jooksul lõpule. Kaebaja taotles ka EIÕK artikli 13 rikkumise tuvastamist seoses tõhusa riigisisese õiguskaitsevahendi puudumisega.
EIK märkis, et mõlemad haldusmenetlused puudutasid sama küsimust. Tulenevalt EIK kohtupraktikast tuleb menetlusi vaadelda EIÕK artikli 6 lõike 1 mõttes ühtse tervikuna, kui need menetlused puudutavad sama küsimust. Seega tuli menetluse algusajana võtta arvesse esimese haldusmenetluse algus (2004. aasta november) ning menetluse kogukestusena 12 aastat ja 8 kuud.
EIK selgitas, et menetluse pikkuse mõistlikkuse üle otsustamisel tuleb lähtuda konkreetse kaasuse asjaoludest, eelkõige asja keerukusest, kaebaja ja pädevate võimude käitumisest ning sellest, mis on kaebajal vaidluses kaalul. Puudus alus jõuda erinevale seisukohale. Võttes arvesse EIK kohtupraktika (eelkõige otsused sarnastes kaasustes, kus alama astme organ on kõrgema organi otsusel asja korduvalt uuesti arutanud), leidis EIK, et käesolevas asjas oli menetluse kestus ülemäärane ega täitnud „mõistliku aja“ nõuet.
Võttes arvesse EIK leiud varasemates kaasustes, tuvastas EIK käesolevas asjas ka EIÕK artikli 13 rikkumise koosmõjus EIÕK artikli 6 lõikega 1, kuna kaebajal puudus kõnealuse menetluse kestusega seonduvate kaebustega seoses tõhus siseriiklik õiguskaitsevahend.
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 5 500 eurot ning kulude katteks 500 eurot.
EIK leidis, et kriminaalmenetlus oli tervikuna ebaõiglane, kuna siseriiklikud kohtud ei uurinud piisava põhjalikkusega asjaolusid, mis puudutasid kaebaja loobumist kaitsjast, ning nimetatud puudust ei heastatud menetluse ajal muude menetluslike tagatistega.
Bozkaya vs Türgi, kohtuotsus 05.09.2017, avaldus nr 46661/09
Politsei võttis 19.11.2003 kaebaja vahi alla kahtlustatuna kuulumises ebaseaduslikku rühmitusse. Kaebaja tunnistas 21.11.2003., ütluste seostamisel olustikuga, advokaadi juuresolekuta üles vangla sõiduki relvastatud ründamise. Kohtumenetluses võttis kaebaja aga osaliselt oma kohtueelselt antud ütlused tagasi.  Kaebaja mõisteti süüdi kuriteos, millega ta oli rikkunud riigi ühtlust ning oli soovinud osa riigi territooriumi riigi kontrolli alt eemaldamist. Kaebajale määrati karistuseks eluaegne vangistus.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõigete 1 ja 3 (c) rikkumise tuvastamiseks väites eelkõige, et tema õigust õiglasele kohtumenetlusele rikuti, kuna tema süüdimõistmine tugines ülestunnistusel, mis oli saadud ebaseadusliku sunni kasutamise taktika abil ning advokaadi juuresolekuta. Kaebaja hinnangul ei olnud kriminaalmenetluse kestus kooskõlas ka EIÕK artikli 6 lõikest 1 tuleneva „mõistliku aja“ nõudega.
1. Juurdepääs advokaadile vahi all viibimise ajal
EIK märkis, et juba 19.11.2003., kui kaebaja vahistati, esitati talle EIÕK artikli 6 mõttes „kriminaalsüüdistus“, mille tulemusena oli ta õigustatud advokaadi abile ning sellele, et teda teavitataks tema õigustest. Käesolevas asjas ei olnud dokumenti, mis oleks ümberlükkamatult tõendanud, et kaebajat oleks üldse tema põhilistest õigustest teavitatud enne, kui ta tunnistas ütluste seostamisel olustikuga vangla sõiduki ründe üles. Asjaolu, et kaebajat teavitati tema õigustest pärast ülestunnistust ning kaebaja ei otsustanud oma õiguste alusel tegutseda, ei muuda nimetatud leidu. EIK osundas ka, et vaadeldaval ajal puudus „ütluste seostamiseks olustikuga“ ka seaduslik alus, mis toetab seisukohta, et sellise tõendite kogumise meetodiga ei kaasnenud asjakohaseid menetluslikke tagatisi. Selle tulemusena andis kaebaja süüstavaid ütlusi olukorras, kus talle ei võimaldatud juurdepääsu advokaadile ning kus teda ei olnud tema põhilistest õigustest teavitatud. Seega järeldas EIK, et antud asjas ei saanud väita, et kaebaja oleks ühemõtteliselt, teadvalt ja arukalt oma EIÕK artiklist 6 tulenevatest õigustest loobunud.
EIK märkis, et ehkki kaebaja esitas kohtumenetluses üksikasjaliku selgituse, kuidas teda oli sunnitud süüstavate ütluste andmiseks ning eitas advokaadi puudumisel antud ütluste sisu õigsust, ei võtnud esimese astme kohus kasutusele mingeid samme uurimaks, kas kaebaja loobumisega seotud asjaolud olid EIÕK nõuetega kooskõlas. Ka kassatsioonikohus käsitles kaebaja menetluslike õiguste rikkumise kohta esitatud väiteid formalistlikul viisil. EIK juhtis tähelepanu ka asjaolule, et esimese astme kohus tugines kaebaja süüdimõistmisel kaebaja kohtueelsetele ütlustele, ehkki kohus ei viinud läbi nimetatud ütluste usaldusväärsuse ega vastuvõetavuse hindamist. Seega ei olnud EIK veendunud, et kaebaja kaebus oleks saanud siseriiklikelt kohtutelt kohast vastust ning leidis, et antud asjas puudus õigusabi andmise küsimuse hindamiseks  õiglane menetlus.
Seega leidis EIK, et kuna siseriiklikud kohtud ei uurinud piisava põhjalikkusega asjaolusid, mis puudutasid kaebaja loobumist, ning nimetatud puudust ei heastatud menetluse ajal muude menetluslike tagatistega, oli menetlus tervikuna ebaõiglane. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõigete 1 ja 3 (c) rikkumise.
2. Menetluse kestus
EIK osundas, et antud asjas kestis kriminaalmenetlus peaaegu 5 aastat ja 3 kuud kahes kohtuastmes. Samas märkis EIK, et kriminaalasi oli peaaegu poole oma kestusest kassatsioonikohtu menetluses. EIK on korduvalt tuvastanud EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumisi käesoleva asjaga sarnastes küsimustes. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Seega leidis EIK, et käesolevas asjas oli menetluse kestus ülemäärane ega täitnud „mõistliku aja“ nõuet ning tuvastas EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise.
1. EIÕK artikli 6 lõigete 1 ja 3 (c) rikkumine;
3. EIÕK artikli 6 lõigete 1 ja 3 (c) rikkumise tuvastamine on iseenesest piisav õiglane hüvitis mittevaralise kahju eest, mida kaebaja sellega seoses kandis;
4. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 2 000 eurot ning kulude katteks 1 000 eurot.
EIK tuvastas EIÕK artikli 6 lõigete 1 ja 3 (c) rikkumise seoses asjaoluga, et kaebaja juurdepääsu advokaadile piirati mõjuva põhjuseta, see kahjustas pöördumatult kaebaja kaitseõiguseid ning siseriiklikud kohtud uurisid nimetatud küsimust formalistlikult.
Bayram Koç vs Türgi, kohtuotsus 05.09.2017, avaldus nr 38907/09
Politsei võttis kaebaja 2003. aastal vahi alla kahtlustatuna kuulumises ebaseaduslikku rühmitusse. Politsei kuulas kaebaja kahtlustatavana üle, mil kaebaja tunnistas advokaadi juuresolekuta üles ebaseaduslikku rühmitusse kuulumise. Siseriiklikud kohtud mõistsid kaebaja süüdi, tuginedes muuhulgas kaebaja poolt kohtueelselt antud ütlustele.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõigete 1 ja 3 (c) rikkumise tuvastamiseks väites, et tal puudus uurimise algses etapis juurdepääs advokaadile. Kaebaja osundas, et ta jäeti õigusabist ilma seaduse nr 3842 alusel, kuna teda kahtlustati sellise kuriteo sooritamises, mis kuulus riiklike julgeolekukohtute pädevusse.< br />
EIK osundas, et kaebaja juurdepääsu advokaadile piirati tulenevalt seadusest nr 3841 ning tegemist oli kaebaja vahistamise ajal kehtinud süstemaatilise piiranguga (vt ka Salduz vs Türgi, nr 36391/02). Valitsus ei esitanud vastava piirangu õigustamiseks ühtki mõjuvat põhjust ega näidanud, et õigusabi puudumine uurimise algses etapis ei kahjustanud pöördumatult kaebaja kaitseõiguseid. EIK lisas, et kaebaja süüdimõistmisel tugines esimese astme kohus kaebaja poolt politseile antud ütlustele ning esimese astme kohus ei uurinud nimetatud tõendi vastuvõetavuse küsimust. Ka kassatsioonikohus lähenes antud küsimusele formalistlikul viisil.
2. Rikkumise tuvastamine on kaebajale tekitatud mittevaralise kahju eest iseenesest piisav õiglane hüvitis;
3. EIK määras kulude katteks 750 eurot.
Siseriiklikul kohtul tuleb uurida kaitsjast loobumise ja ülestunnistuse võimalikke varjatud põhjuseid.
Türk vs Türgi, kohtuotsus 05.09.2017, avaldus nr 22744/07
Politsei protokollide kohaselt pöördus kaebaja ise 16.02.2004 politseisse ning tunnistas üles oma osaluse K.G. tulistamises. Pärast ülestunnistust osales kaebaja äratundmiseks esitamises foto järgi ning hiljem ütluste seostamisel olustikuga, mille ajal tunnistas kaebaja taas oma osaluse tulistamises üles. Kõik nimetatud menetlustoimingud toimusid advokaadi juuresolekuta ning ilma, et kaebajat oleks teavitatud tema põhilistest õigustest. Politsei teavitas kaebajat tema õigustest pärast osundatud menetlustoiminguid 16.02.2004 õhtul, kui kaebaja kuulati kahtlustatavana üle. Seejuures väitis kaebaja, et teda pandi uskuma, et tema ülestunnistus oli pelk formaalsus, kuna ta oli arvamusel, et kuritegu, milles teda kahtlustati, oli aegunud. Kaebaja poolt allkirjastatud ülekuulamise protokolli kohaselt ei olnud kaebaja advokaati taotlenud. Järgnevalt tunnistas kaebaja üles ka kuulumise ebaseaduslikku rühmitusse ning selle, et ta oli K.G.-d tulistanud nimetatud rühmituse juhiste alusel. Kohtumenetluses võttis kaebaja aga osaliselt oma kohtueelselt antud ütlused tagasi, eitas talle esitatud süüdistusi ning väitis, et ta andis nimetatud ütlused politseipoolse pettuse tulemusena.  Siseriiklikud kohtud mõistsid kaebaja süüdi kuriteos, mille kohaselt oli ta toime pannud tegevusi eesmärgiga eraldada osa riigi territooriumist ning kaebajale määrati karistuseks eluaegne vangistus. Kohtute otsused tuginesid muuhulgas äratundmiseks esitamise ning ütluste seostamisel olustikuga kohta koostatud protokollidel.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõigete 1 ja 3 (c) rikkumise tuvastamiseks väites, et kohtumenetlus ei olnud õiglane, kuna politsei ei võimaldanud talle vahi all viibimise ajal õigusabi ning teda meelitati pettusega andma ütlusi ilma, et teda oleks tema õigustest teavitatud.
EIK märkis, et juba 16.02.2004., kui politsei kaebajat seoses tulistamisega küsitles, kaebaja osales äratundmiseks esitamises ning hiljem ütluste seostamisel olustikuga, oli kaebajale esitatud EIÕK artikli 6 mõttes „kriminaalsüüdistus“, mille tulemusena oli ta õigustatud advokaadi abile ning sellele, et teda teavitataks tema õigustest. Antud asjas toimusid äratundmiseks esitamine ning ütluste seostamine olustikuga advokaadi juuresolekuta ning ilma, et kaebajat oleks teavitatud siseriiklikust õigusest tulenevatest põhilistest õigustest. Kaebajat teavitati tema õigustest alles pärast tema ülestunnistust. Samas andis politsei kaebajale tema menetluslikest õigustest teada lakooniliselt eelnevalt prinditud vormidel, millele oli lisatud kaebaja ütlused ning kaebajale ei olnud antud tema olukorraga ega õigustega seoses individuaalset nõu. EIK osundas ka, et vaadeldaval ajal puudus „ütluste seostamiseks olustikuga“ ka seaduslik alus, mis toetab seisukohta, et sellise tõendite kogumise meetodiga ei kaasnenud asjakohaseid menetluslikke tagatisi. Seega ei paistnud, et kaebaja oleks kas või kaudselt  loobunud enne äratundmiseks esitamist ning ütluste seostamist olustikuga või nimetatud menetlustoimingute ajal oma põhilistest õigustest, sh õigusest keelduda ütluste andmisest ning õigusest õigusabile. Seega järeldas EIK, et antud asjas ei saanud väita, et kaebaja oleks ühemõtteliselt, teadvalt ja arukalt oma EIÕK artiklist 6 tulenevatest õigustest loobunud.
EIK hinnangul tõi esimese astme kohtu suutmatus uurida kaebaja loobumisega seotud asjaolusid, hoolimata kriminaalmenetluse koodeksis sisalduvatest menetluslikest tagatistest, kaasa selle, et kaebaja jäeti EIÕK-ga vastuolus ilma olukorra heastamise võimalusest. EIK märkis, et kriminaalmenetluse koodeksi kohaselt oli kahtlustatava tahte kahjustamine pettuse teel keelatud ning sellise meetodiga saadud ütlused vastuvõetamatud. Sellegipoolest ei uurinud esimese astme kohus ütluste vastuvõetavust. Ka kassatsioonikohus käsitles kaebaja menetluslike õiguste rikkumise kohta esitatud väiteid formalistlikul viisil. EIK juhtis tähelepanu ka asjaolule, et esimese astme kohus tugines kaebaja süüdimõistmisel otsustavas ulatuses kaebaja kohtueelsetele ütlustele, kuigi kohus ei olnud läbi viinud nimetatud ütluste usaldusväärsuse ega vastuvõetavuse hindamist. Seega ei olnud EIK veendunud, et kaebaja kaebus oleks saanud siseriiklikelt kohtutelt kohast vastust ning leidis, et antud asjas puudus õigusabi andmise küsimuse hindamiseks  õiglane menetlus.
Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et kuna siseriiklikud kohtud ei uurinud piisava põhjalikkusega asjaolusid, mis puudutasid kaebaja loobumist, nimetatud puudust ei heastatud menetluse ajal muude menetluslike tagatistega ning nimetatud ütlusi kasutati kaebaja süüdimõistmisel, oli menetlus tervikuna ebaõiglane.
2. Rikkumise tuvastamine on kaebaja poolt kantud mittevaralise kahju eest iseenesest piisav õiglane hüvitis;
3. EIK määras kulude katteks 2 000 eurot.
EIK tuvastas, et halduskohtumenetlus kahes kohtuastmes kestusega 4 aastat ja 10 kuud ei vastanud mõistliku menetlusaja nõudele.
Papadopoulos vs Kreeka, kohtuotsus 07.09.2017, avaldus nr 3327/12
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1 ja artikli 13 rikkumise tuvastamiseks väites, et esimese ja teise astme halduskohtutes toimunud menetlus, kestusega kokku 4 aastat ja 10 kuud, eiras „mõistliku aja“ põhimõtet ning siseriiklikus õiguses puudus selles osas kaebuse esitamiseks tõhus õiguskaitsevahend.
EIK on korduvalt lahendanud sarnaseid kaasuseid ning on tuvastanud EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumisi. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Võttes arvesse EIK kohtupraktika tuvastas EIK, et käesolevas asjas oli menetluse kestus ülemäärane ning ei olnud kooskõlas „mõistliku aja“ nõudega. Samuti puudus kaebajal EIÕK artikli 6 lõikest 1 tuleneva mõistliku menetlusaja nõude rikkumise osas tõhus õiguskaitsevahend.
EIÕK artikli 6 lõike 1 ja artikli 13 rikkumine.
EIK tuvastas, et halduskohtumenetlus ühes kohtuastmes kestusega 3 aastat ja 8 kuud ei vastanud mõistliku menetlusaja nõudele.
Mavrakis vs Kreeka, kohtuotsus 07.09.2017, avaldus nr 21591/13
Kaebaja oli kaebajaks halduskohtumenetluses, mis kestis esimese astme halduskohtus 3 aastat ja 8 kuud. Kaebaja esitas EIK-le avalduse, milles väitis, et menetluse kestus rikkus EIÕK artikli 6 lõikes 1 sätestatud „mõistliku aja“ põhimõtet.
EIK on korduvalt lahendanud sarnaseid kaasuseid ning on tuvastanud EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumisi. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Võttes arvesse EIK kohtupraktika, tuvastas EIK, et käesolevas asjas oli menetluse kestus ülemäärane ning ei olnud kooskõlas „mõistliku aja“ nõudega.
EIK tuvastas, et tsiviilkohtumenetlus abikaasadevahelise ülalpidamiskohustuse vaidluses kestusega 25 aastat ja 11 kuud ei vastanud mõistliku menetlusaja nõudele.
Goldnagl vs Austria, kohtuotsus 07.09.2017, avaldus nr 6822/12
Kaebaja esitas 1991. aasta augustis kohtule oma abikaasa vastu abikaasadevahelise ülalpidamiskohustuse nõude.  Nimetatud menetlus on endiselt pooleli, olles seega kestnud 25 aastat ja 11 kuud kolmes kohtuastmes (võttes mh arvesse asja uueks arutamiseks saatmised). Kaebaja esitas EIK-le avalduse, milles väitis, et menetluse kestus ei olnud kooskõlas EIÕK artikli 6 lõikes 1 sätestatud „mõistliku aja“ põhimõttega.
EIK osundas, et menetlus oli võrdlemisi keeruline, kuna samaaegselt toimusid mitmed menetlused. EIK osundas, et menetluses toimusid olulised viivitused tulenevalt siseriiklike kohtute pikkadest passiivsuse perioodidest. Seega leidis EIK, et menetluse keerukus ning poolte käitumine olid menetluse kogukestuse põhjendamiseks ebapiisavad.
EIK on korduvalt tuvastanud EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumisi käesoleva kaasusega sarnastes kaasustes. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Võttes arvesse EIK kohtupraktika, tuvastas EIK, et käesolevas asjas oli menetluse kestus ülemäärane ega olnud kooskõlas „mõistliku aja“ nõudega.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 17 000 eurot ning kulude katteks 1 232 eurot.
EIK tuvastas, et kriminaalmenetluses esinesid olulised viivitused seoses ekspertiisidega.
Ritz vs Austria, kohtuotsus 07.09.2017, avaldus nr 53911/11
Kaebaja, kes oli  äriühingu tegevjuht ja 80% enamusaktsionär, alustas 2002. aasta aprillis äriühingu nimel ametlikku vastutuse tuvastamise menetlust. Kaebaja nõudis Austria riigilt varalise kahju hüvitamist tulenevalt pankrotimenetluses kohtu poolt väidetavalt toime pandud ebaseaduslikest tegevustest ja pankrotimenetluse puudustest. Menetlus lõppes 2011. aasta aprillis. Seega kestis menetlus 9 aastat kolmes kohtuastmes.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse, milles väitis, et menetluse kestus ei olnud kooskõlas EIÕK artikli 6 lõikes 1 sätestatud „mõistliku aja“ põhimõttega.
Ehkki EIK hinnangul oli menetlus mõnevõrra keeruline (kõik kolm kohtuastet uurisid kaebaja locus standi küsimust ning asjas oli vajalik kahe ekspertiisi määramine), ei saanud see siiski õigustada 9-aastast menetluse kogukestust. EIK osundas, et olulised menetluses esinenud viivitused olid tingitud ekspertiisidest: eksperdid määrati alles kaks aastat pärast nõude esitamist ning ekspertiisiaktide saamiseks kulus veel kaks aastat. Puudusid kaebajale omistatavad viivitused.  EIK märkis, et valitsus ei olnud esitanud ühtki fakti ega argumenti, mis oleks võinud selgitada menetluses esinenud viivitusi. Võttes arvesse EIK kohtupraktika, tuvastas EIK, et käesolevas asjas oli menetluse kestus ülemäärane ega olnud kooskõlas „mõistliku aja“ nõudega.
EIK leidis, et kaebaja hagi menetlusse mittevõtmine hagi esitamiseks vajaliku riigilõivu tasumata jätmise tõttu ei mõjutanud kaebaja juurdepääsuõigust kohtule.
Grabowski vs Poola, kohtuotsus 07.09.2017, avaldus nr 57449/13
Kaebaja, kes viibis vanglas, esitas 2012. aasta novembris riigi vastu hagi, milles nõudis talle seoses vangistustingimustega tekitatud 250 000 Poola zloti (umbes 62 500 euro) suuruse kahju hüvitamist. Samal ajal taotles kaebaja enda 12 500 Poola zloti (umbes 3 125 euro) suuruse riigilõivu tasumisest vabastamist. Siseriiklik kohus otsustas vabastada kaebaja riigilõivu tasumisest osaliselt ning kaebajat kohustati tasuma vaid 130 Poola zloti (umbes 32 euro) suurune riigilõiv. Kuna kaebaja ei tasunud nimetatud summat, jättis siseriiklik kohus 2013. aasta mais hagi menetlusse võtmata, millest tulenevalt loeti, et asjas pole hagi esitatud.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et tema juurdepääsuõigust kohtule rikuti seeläbi, et siseriiklik kohus keeldus teda täies ulatuses riigilõivu tasumisest vabastama.
EIK leidis, et kaebajalt nõutud riigilõiv oli kooskõlas seadusega ning see järgis legitiimset eesmärki. Kõnealused kulud ei olnud ebaproportsionaalsed, võttes arvesse kaebaja rahalised vahendid, samuti ei olnud nende nõudmine omavoliline. Seetõttu järeldas EIK, et kaebaja hagi menetlusse mittevõtmine hagi esitamiseks vajaliku riigilõivu tasumata jätmise tõttu ei mõjutanud kaebaja juurdepääsuõigust kohtule.
Antud asjas viis menetluse läbi kohtuadministraator, kes ei olnud asjakohase siseriikliku õiguse alusel volitatud sellist menetlust läbi viima, mistõttu ei olnud kaebaja asja arutanud „seaduse alusel moodustatud kohus“.
Ezgeta vs Horvaatia, kohtuotsus 07.09.2017, avaldus nr 40562/12
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks väites eelkõige, et tsiviilasjas, milles ta oli menetlusosaline, viidi menetlus esimese astme kohtus läbi ja otsus koostati kohtuadministraatori poolt, kes ei olnud seda siseriikliku õiguse alusel tegema.
EIK leidis, et antud asjas viis menetluse läbi kohtuadministraator, kes ei olnud asjakohase siseriikliku õiguse alusel volitatud sellist menetlust läbi viima. Seetõttu ei olnud esimese astme kohus, mis kaebaja asja arutas, „seaduse alusel moodustatud kohus“. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise.
1. EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumine seoses õigusele „seaduse alusel moodustatud kohtule“;
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 2 500 eurot ning kulude katteks 2 000 eurot.
Töötaja elektroonilise suhtluse jälgimine rikkus tema eraelu ja sõnumite saladuse austamise õigust.
Bărbulescu vs Rumeenia, kohtuotsus 05.09.2017, avaldus nr 61496/08
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 8 rikkumise tuvastamiseks. Kaebaja väitis, et tööandja otsus tema töölepingu lõpetamiseks pärast tema elektroonilise suhtluse jälgimist ning selle sisuga tutvumist tugines tema eraelu rikkumisel ning siseriiklikud kohtud ei suutnud kaitsta tema õigust eraelu ja sõnumite saladuse austamisele.
12.01.2016 Kohtukoja otsus
Kohtukoda leidis oma 12.01.2016 otsuses, et EIÕK artiklit 8 ei olnud rikutud (häältega 6:1).
Suurkoda leidis, et siseriiklikud võimud ei olnud kohaselt kaitsnud kaebaja õigust eraelu ja sõnumite saladuse austamisele ning nad ei olnud seetõttu saavutanud kaalul olevate huvide vahel õiglast tasakaalu.
Suurkoda osundas, et siseriiklikud kohtud jätsid tuvastamata, kas kaebajat oli eelnevalt teavitatud võimalusest, et tema tööandja võib sisse viia jälgimismeetmeid, ning selliste meetmete laadist; siseriiklikud kohtud ei võtnud arvesse, et kaebajat ei olnud eelnevalt teavitatud tööandja poolse jälgimise ulatusest ja laadist, samuti ei võtnud nad arvesse kaebaja eraellu ja sõnumite saladusse sekkumise astet. Ka ei olnud siseriiklikud kohtud viinud läbi piisavat hindamist selles osas, kas kaebaja suhtluse jälgimiseks olid olemas legitiimsed põhjused, ning kas tööandja poolt taotletavat eesmärki olnuks võimalik saavutada võrreldes kaebaja suhtluse sisu uurimisega leebemate meetoditega. Siseriiklikud kohtud jätsid uurimata ka selle, et kas suhtlustega tutvuti kaebaja teadmata.
1. EIÕK artikli 8 rikkumine (häältega 11:6);
2. Rikkumise tuvastamine on iseenesest kaebajale tekitatud mittevaralise kahju eest piisav õiglane hüvitus (häältega 16:1);
3. EIK määras kulude katteks 1 365 eurot (häältega 14:1).
Üks kohtunik esitas eriarvamuse, milles pidas vajalikuks rahalise mittevaralise kahju hüvitise määramise. Kuus kohtunikku esitasid ühise eriarvamuse, milles leidsid, et kaebaja eraelu ja sõnumite saladuse austamise õiguse kaitsmisel ei olnud viga tehtud ning seetõttu ei esinenud EIÕK artikli 8 rikkumist.
EIK leidis, et siseriiklikud võimud ei ületanud lapse välisesse kasuperre paigutamise otsusega riigile jäetud otsustusruumi piire ning nimetatud otsuse põhistamiseks esitatud põhjendused olid asjakohased ja piisavad.
M.L. vs Norra, kohtuotsus 07.09.2017, avaldus nr 43701/14
Kaebaja esitas avalduse EIK-le, milles väitis, et tema noorima poja paigutamine kasuperre isikute juurde, kes ei olnud tema sugulased (selle asemel, et paigutada laps kaebaja ema ja kasuisa kasuperre) rikkus tema EIÕK artiklist 8 tulenevaid õiguseid.
Võttes arvesse esimese astme kohtu poolt esitatud üksikasjalikud põhjendused, leidis EIK, et nimetatud kohus oli kogu perekonna olukorda ning kaasuse asjakohaseid faktoreid sügavuti uurinud. EIK hinnangul oli siseriiklik kohus seega viinud läbi iga isiku huvide tasakaalustatud ja mõistliku hindamise, pidades pidevalt silmas vajadust tuvastada, mis oleks kaebaja noorima poja X jaoks parim lahendus. Võttes arvesse kaasuse asjaolud leidis EIK, et siseriiklikud võimud ei ületanud sellega, et nad leidsid, et lapse parimates huvides oli tema paigutamine välisesse kasuperre, riigile jäetud otsustusruumi piire. Samuti olid nimetatud otsuse põhistamiseks esitatud põhjendused EIK hinnangul asjakohased ja piisavad. Seetõttu ei olnud EIÕK artiklit 8 rikutud.
EIK leidis, et kaebaja sõnavabaduse õigusesse sekkumine  ei tulenenud tungivast sotsiaalsest vajadusest, see ei olnud taotletavat legitiimset eesmärki silmas pidades proportsionaalne ning polnud seega demokraatlikus ühiskonnas vajalik.
Özer vs Türgi, kohtuotsus 05.09.2017, avaldus nr 47257/11
Kaebaja oli ajakirja peatoimetaja. 2008. aasta novembris mõistis siseriiklik kohus kaebaja seoses ajakirjas 2003. aasta novembris ilmunud artikliga süüdi riigi ja valitsuse mustamises ning määras talle karistuseks 2 700 Türgi liiri (umbes 1 775 euro) suuruse trahvi.
Poolte vahel puudus vaidlus selles, et kaebaja kriminaalkorras süüdimõistmine tõi kaasa sekkumise kaebaja sõnavabaduse õigusesse, mis kuulub EIÕK artikli 10 lõike 1 kaitsealasse. Samas osundas EIK, et nimetatud sekkumisel oli õiguslik alus ning see järgis legitiimset eesmärki (ühiskondliku turvalisuse huvid, korratuste või kuritegude ärahoidmine).
Mis puudutas sekkumise vajalikkust, siis leidis EIK, et vaidlusaluses artiklis anti edasi artikli autori vaateid ja arvamusi demokraatlikus ühiskonnas vaieldamatult avalikkust huvitavas küsimuses. Kõnealune tekst ei sisaldanud EIK arvates solvavaid või laimavaid väiteid, mis oleksid põhinenud ekslikel faktidel, ega väiteid, milles oleks kutsutud üles vägivallale riigi ja selle ametnike suhtes. Seetõttu leidis EIK, et vaidlusalune meede ei tulenenud tungivast sotsiaalsest vajadusest, see ei olnud taotletavat legitiimset eesmärki silmas pidades proportsionaalne ning polnud seega demokraatlikus ühiskonnas vajalik.
2. EIK määras varalise kahju hüvitamiseks 1 775 eurot, mittevaralise kahju hüvitamiseks 2 500 eurot ning kulude katteks 500 eurot.
EIK leidis, et isiku kriminaalkorras karistamine riigi laimamise eest ei olnud antud asjas demokraatlikus ühiskonnas vajalik meede.
Yurtsever vs Türgi, kohtuotsus 05.09.2017, avaldus nr 42320/10
Kaebaja pidas 03.07.2007 koos Gebze vangla ees peetud kogunemisel kõne, milles väljendas toetust nimetatud vanglas kinni peetud parlamendivalimistel osalenud kandidaadile ning käsitles kurdide kohtlemisega ja valimistega seotud küsimusi. Siseriiklik kohus mõistis 2009. aasta oktoobris kaebaja nimetatud kõnega seoses süüdi Türgi võimude ja riigiorganite laimamises ning määras talle karistuseks viiekuulise vangistuse.
Kaebaja esitas avalduse EIK-le EIÕK artikli 10 rikkumise tuvastamiseks.
Poolte vahel puudus vaidlus selles, et kaebaja kriminaalkorras süüdimõistmine tõi kaasa sekkumise kaebaja sõnavabaduse õigusesse, mis kuulub EIÕK artikli 10 lõike 1 kaitsealasse. Samas osundas EIK, et nimetatud sekkumisel oli õiguslik alus. EIK leidis, et sekkumine järgis antud asjas ka legitiimset eesmärki (ühiskondliku turvalisuse huvid, korratuste või kuritegude ärahoidmine).
Mis puudutas sekkumise vajalikkust, siis leidis EIK, et kaebaja väljendas vaidlusaluses kõnes toetust parlamendivalimistel kandideerinud kandidaadile ning väljendas oma ideid ja arvamusi demokraatlikus ühiskonnas vaieldamatult avalikkust huvitavas küsimuses (s.o riigi poliitikad ja praktikad seoses kurdi päritolu kodanikega). Kaebaja seisukohad ei sisaldanud EIK arvates solvavaid või laimavaid väiteid, mis oleksid põhinenud ekslikel faktidel, ega väiteid, milles oleks kutsutud üles vägivallale riigi ja selle ametnike suhtes. Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et vaidlusalune meede ei tulenenud tungivast sotsiaalsest vajadusest, see ei olnud taotletavat legitiimset eesmärki silmas pidades proportsionaalne ning polnud seega demokraatlikus ühiskonnas vajalik.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 2 500 eurot ning kulude katteks 1 000 eurot.
EIK leidis, et ajakirja peatoimetaja sõnavabaduse õigusesse sekkumine ei tulenenud tungivast sotsiaalsest vajadusest, see ei olnud taotletavat legitiimset eesmärki silmas pidades proportsionaalne ning polnud seega demokraatlikus ühiskonnas vajalik.
Çamyar vs Türgi, kohtuotsus 05.09.2017, avaldus nr 42900/06
Kaebaja oli peatoimetajana ajakirjas, milles avaldati 2001. aasta veebruaris artiklid, millega seoses esitati kaebajale 2001. aasta juunis süüdistus riigi ja kaitsejõudude mustamises. Asi saadeti kahel korral uuesti arutamiseks esimese astme kohtusse. Esimese astme kohus mõistis seejärel 2006. aasta märtsi kohtuotsusega kaebaja süüdi riigi mustamises ja kaitsejõudude laimamises ning määras kaebajale karistuseks trahvi. Kassatsioonikohus jättis 2007. aasta septembri otsusega kaebaja kaebuse rahuldamata.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 10 rikkumise tuvastamiseks väites, et tema kriminaalkorras süüdimõistmine tõi kaasa tema sõnavabaduse õigusesse sekkumise. Kaebaja taotles ka EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamist seoses kriminaalmenetluse kestusega.
Poolte vahel puudus vaidlus selles, et kaebaja kriminaalkorras süüdimõistmine tõi kaasa sekkumise kaebaja sõnavabaduse õigusesse, mis kuulub EIÕK artikli 10 lõike 1 kaitsealasse, ning et nimetatud sekkumine oli seaduses ette nähtud. EIK leidis, et sekkumine järgis antud asjas ka legitiimset eesmärki (ühiskondliku turvalisuse huvid, korratuste või kuritegude ärahoidmine). Mis puudutas sekkumise vajalikkust, siis leidis EIK, et vaidlusalustes artiklites anti edasi nende artiklite autorite ideid ja arvamusi demokraatlikus ühiskonnas vaieldamatult avalikkust huvitavas küsimuses (s.o riigivõimude represseerivad praktikad). EIK leidis, et tervikuna võttes ei sisaldanud vaidlusalused tekstid üleskutset vägivalla kasutamiseks, relvastatud vastupanuks või ülestõusuks. Samuti ei olnud need käsitletavad vihakõnena. Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et vaidlusalune meede ei tulenenud tungivast sotsiaalsest vajadusest, see ei olnud taotletavat legitiimset eesmärki silmas pidades proportsionaalne ning polnud seega demokraatlikus ühiskonnas vajalik. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 10 rikkumise.
EIK märkis, et kriminaalmenetlus kestis kokku 6 aastat ja 3 kuud kahes kohtuastmes. EIK osundas, et kriminaalmenetluse kestus tulenes peaasjalikult esimese astme kohtu 2004. aasta märtsi otsuse tühistamisest tulenevalt seadusandlikest muudatustest ning asja uueks arutamiseks saatmisest. Seega leidis EIK, et menetluse pikendamine tulenes pädevate võimude käitumisest. Eeltoodust tulenevalt järeldas EIK, et menetluse kestus ei olnud kooskõlas „mõistliku aja“ nõudega, millest tulenevalt oli rikutud EIÕK artikli 6 lõiget 1.
2. EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumine seoses menetluse kestusega;
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 3 250 eurot.
EIK leidis, et sekkumine kaebaja sõnavabaduse õigusesse ei olnud taotletavat legitiimset eesmärki silmas pidades proportsionaalne ega olnud seega „demokraatlikus ühiskonnas vajalik“.
Karzhev vs Bulgaaria, kohtuotsus 07.09.2017, avaldus nr 60607/08
Kaebaja on endine prokurör, kes juhtis mitmeid aastaid ringkonnaprokuratuuri. Ametis olles sattus kaebaja konflikti mitme oma alluvaga, sh B.K.-ga ja G.C.-ga. 12.10.2006 avaldas riiklik päevaleht Trud intervjuu kaebajaga. B.K. ja G.C. algatasid 2007. aastal kaebaja vastu erasüüdistusasja väites, et kaebaja oli neid intervjuus solvanud ning pannud sellega toime kriminaalkoodeksis sätestatud süüteo. B.K. ja G.C. nõudsid kaebajalt kriminaalmenetluse raames ka kahju hüvitamist. Apellatsioonikohtu otsusega mõisteti kaebaja süüdi. Apellatsioonikohtu hinnangul kahjustasid teatud kaebaja poolt intervjuus kasutatud väljendid B.K. ja G.C. au ja väärikust ning tekitasid neis alandust. Kaebaja suhtes kohaldati trahvi, samuti mõistis kohus kaebajalt kummagi tsiviilhageja kasuks välja kahjuhüvitised koos intressidega. Lisaks jäeti kaebaja kanda menetluskulud. Kaebaja poolt kokku makstud summa (sh intress ning täiteametniku tasud) oli 14 826 Bulgaaria leevi (umbes 7 565 eurot).
Kaebaja esitas EIK-le avalduse, milles väitis, et tema süüdimõistmine seoses 12.10.2006 intervjuuga rikkus EIÕK artiklit 10.
Poolte vahel puudus vaidlus selles, et kaebaja süüdimõistmine, trahvi kohaldamine ja kahjutasude väljamõistmine tõi kaasa kaebaja sõnavabaduse õigusesse sekkumise. Samuti puudus vaidlus selle, et sekkumine oli „seaduses ette nähtud“. EIK leidis, et sekkumine järgis ka legitiimset eesmärki, s.o kaasinimeste (B.K. ja G.C.) maine kaitse.
Ehkki kaebaja kasutas tugevat sõnastust ning nimetas ja kritiseeris mõningaid oma vastaseid, leidis EIK, et kaebaja intervjuu moodustas tervikuna osa debatist küsimustes, mille osas esines märkimisväärne avalik huvi, ega olnud käsitletav B.K. ja G.C. põhjendamatu solvamisena. Seega kuulusid kaebaja seisukohad EIÕK artikli 10 kõrgendatud kaitse alla ning võimudel oli kohustus esitada eriti asjakohased ja piisavad põhjused näitamaks, et kaebaja õigustesse sekkumine oli taotletavat legitiimset eesmärki silmas pidades proportsionaalne. EIK hinnangul ei olnud siseriiklikud kohtud selliseid põhjendusi esitanud. EIK on oma praktikas korduvalt rõhutanud, et sõnavabaduse õigusesse sekkumise õigustatuse hindamisel peab EIK muuhulgas tuvastama, et siseriiklikud võimud on kohaldanud EIÕK artiklis 10 sisalduvate põhimõtetega kooskõlas olevaid standardeid; antud asjas ei olnud siseriiklikud võimud seda teinud.
Lõpetuseks osundas EIK, et kaebaja pidi kokku maksma enam kui 14 800 Bulgaaria leevi (umbes 7 565 eurot), mis oli EIK hinnangul ülemäärane. Nimetatud ebaproportsionaalne karistus pandi kaebajale ilma piisava õigustuseta või erinevate kaalul olevate huvide kohase analüüsita.
Eeltoodust tulenevalt järeldas EIK, et sekkumine kaebaja sõnavabaduse õigusesse ei olnud taotletavat legitiimset eesmärki silmas pidades proportsionaalne ega olnud seega „demokraatlikus ühiskonnas vajalik“.
3. EIK määras varalise kahju hüvitamiseks 7 565 eurot ning kulude katteks 1 500 eurot.
EIK leidis, et siseriiklike kohtute poolt kaebaja laimamises süüdimõistmiseks esitatud põhjendused ei olnud asjakohased ja piisavad ega vastanud tungivale sotsiaalsele vajadusele.
Lacroix vs Prantsusmaa, kohtuotsus 07.09.2017, avaldus nr 41519/12
Kaasus puudutas linnanõuniku kriminaalkorras avalikus laimamises süüdi mõistmist seoses kaebaja poolt kohaliku omavalitsuse istungil linnapea ja esimese asetäitja suunal tehtud märkustest.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 10 rikkumise tuvastamiseks seoses tema laimamise eest kriminaalkorras süüdimõistmisega.
EIK leidis, et antud asjas ei saavutatud kaebaja sõnavabaduse kaitse vajaduse ning kaasinimeste õiguste ja maine kaitse vajaduse vahel õiglast tasakaalu. Siseriiklike kohtute poolt kaebaja süüdimõistmiseks esitatud põhjendused ei olnud asjakohased ja piisavad ega vastanud tungivale sotsiaalsele vajadusele. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 10 rikkumise.
2. EIK määras varalise kahju hüvitamiseks 1 070 eurot, mittevaralise kahju hüvitamiseks 5 000 eurot ning kulude katteks 11 000 eurot.
EIK leidis, et Kreeka oli rikkunud EIÕK artiklist 13 tulenevaid kohustusi koosmõjus EIÕK 1. protokolli artikliga 1 seoses pikaajalise ebakindlusega kaebajatele kuulunud maa õiguslikus seisundis.
Pialopoulos jt vs Kreeka (nr 2), kohtuotsus 07.09.2017, avaldus nr 40758/09
Asjas on neli kaebajat, kellele kuulus Ateenas asuv maa, mille osas tehti alates 1988. aastast mitmeid sundvõõrandamise otsuseid. Kaebajad taotlesid 2004. aasta jaanuaris Ateena prefektuurilt 1990. aasta mais tehtud sundvõõrandamise tühiseks tunnistamist väites eelkõige, et neile ei olnud hüvitist määratud ning puudus otsus maa kasutusviisi kohta. Prefekt otsustas 2005. aasta jaanuaris omal algatusel sundvõõrandamise otsuse tühistada. Selle otsuse kaudse tagajärjena võis vaidlusalust maad kasutada vaid eluasemete ehitamiseks.
2005. aasta aprillis taotles kohalik omavalitsus ülemhalduskohtult prefekti 2005. aasta jaanuari otsuse tühistamist, seejuures peatati otsuse täitmine menetluse ajaks. 2009. aasta jaanuaris tühistas ülemhalduskohus prefekti otsuse ning saatis asja võimudele tagasi, et nad teeksid otsuse maa staatuse kohta(kas jätta see üldplaneeringust välja; viia läbi uus sundvõõrandamine; tunnistada maa ehitamiseks sobilikuks). Asjakohane presidendi määrus võeti vastu 2016. aasta oktoobris.
Kaebajad esitasid EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1, artikli 13 ja 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et nad olid de facto sundvõõrandamise ohvriteks, kuna nende maaga seotud õiguste küsimus oli 22 aasta vältel ebakindel. Kaebajad väitsid ka, et neil puudus tõhus õiguskaitsevahend, mis oleks võimaldanud neid taotleda sundvõõrandamise tühistamist. Ka ületas ülemhalduskohtus toimunud menetluse kestus kaebajate hinnangul „mõistliku aja“ nõuet.
EIÕK 1. protokolli artikkel 1 (vara kaitse)
EIK leidis, et kaebajate kaebus oli osas, milles see puudutas väidetavat kahju, mis oli tekitatud omandi kasutamise võimatusega kuni 2002. aastani, EIÕK artikli 35 lõigetest 1 ja 4 tulenevalt vastuvõetamatu riigisiseste õiguskaitsevahendite ammendamata jätmise tõttu.
EIÕK artikkel 13 (õigus tõhusale õiguskaitsevahendile) koosmõjus EIÕK 1. protokolli artikliga 1
EIK leidis, et käesoleva avaldus tõstatas „argumenteeritava nõude“ EIÕK artikli 13 mõttes koosmõjus EIÕK 1. protokolli artikliga 1 osas, milles kaebus puudutas tõhusa õiguskaitsevahendi puudumist, mis oleks võimaldanud uurida Kreeka võimude praktikat, millega konfiskeeriti omavoliliselt kaebajate ja teiste isikute maid ilma hüvitist maksmata. EIK märkis, et ülemhalduskohus tühistas prefekti sundvõõrandamise tühistamise otsuse ning saatis asja tagasi võimudele maa edasise tuleviku otsustamiseks. Maa õiguslik seisund jäi pikaks ajaks ootele. EIK osundas, et kaebajate EIÕK artikli 13 alusel esitatud kaebus puudutas kõnealuse kinnistu praktilise kasutamise võimatust ja omandi segamatu kasutamise õiguse rikkumise eest hüvitise saamise võimatust. Eeltoodust tulenevalt ja võttes arvesse kaasuses asjaolud, leidis EIK, et Kreeka oli rikkunud EIÕK artiklist 13 tulenevaid kohustusi koosmõjus EIÕK 1. protokolli artikliga 1.
EIÕK artikli 6 lg 1 (õigus õiglasele kohtumenetlusele)
EIK osundas, et ülemhalduskohtus toimunud menetlus kestis kokku 3 aastat ja 10 kuud. EIK hinnangul ei olnud valitsus esitanud menetluse kestuse õigustamiseks ühtki fakti ega argumenti. Võttes arvesse EIK kohtupraktika, tuvastas EIK, et käesolevas asjas oli menetluse kestus ülemäärane ega olnud kooskõlas „mõistliku aja“ nõudega.
1. EIÕK artikli 13 rikkumine koosmõjus EIÕK 1. protokolli artikliga 1;
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks igale kaebajale 4 000 eurot ning kulude katteks kaebajatele ühiselt 1 500 eurot.
Vanaduspensioni maksmise peatamine  avalikule teenistujale, kes jätkas töötamist avalikus sektoris, ei olnud EIÕK-ga vastuolus.
Fábián vs Ungari, kohtuotsus 05.09.2017, avaldus nr 78117/13
Käesolev kaasus puudutas kaebaja vanaduspensioni maksmise peatamist alusel, et ta jätkas töötamist avalikus sektoris.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamiseks seoses talle pensioni maksmise peatamisega. Samuti taotles kaebaja EIÕK artikli 14 rikkumise tuvastamist koosmõjus EIÕK 1. protokolli artikliga 1 väites, et teda koheldi õigustamatult erinevalt võrreldes nende pensioni saajatega, kes töötasid erasektoris ja teatud avaliku sektori ametikohtadel.
Kohtukoda tuvastas oma 15.12.2015 otsuses ühehäälselt EIÕK artikli 14 rikkumise koosmõjus EIÕK 1. protokolli artikliga 1.
Võttes muuhulgas arvesse riigile pensioniskeemide rahastamise meetodite osas jäetud laia otsustusruumi ning avaliku rahakoti kaitsmise ja Ungari pensionisüsteemi pikaajalise jätkusuutlikkuse tagamise legitiimsed eesmärgid, leidis Suurkoda, et ühiskonna üldiste huvide nõudmiste ja kaebaja põhiõiguste kaitsmise nõuete vahel oli saavutatud õiglane tasakaal. Suurkoja hinnangul ei olnud kaebajale pandud ebamõistlikku individuaalset koormust. Seega järeldas Suurkoda, et EIÕK 1. protokolli artiklit 1 ei olnud eraldiseisvalt rikutud.
Suurkoda märkis ka, et kaebajale pensioni maksmise peatamine oli ajutine. Kaebajal oli võimalik valida avalikust teenistusest lahkumise ja pensioni jätkuva saamise ning teenistusse jäämise ja pensioni maksmise peatamise vahel. Kaebaja otsustas viimase valiku kasuks. Samuti ei jäetud kaebaja ilma elamiseks vajalikest vahenditest, kuna ta sai jätkuvalt palka.
Suurkoda selgitas järgnevalt, et kaebaja ei olnud näidanud, et avaliku teenistujana, kelle töösuhe, palk ja sotsiaaltoetused sõltusid riigi eelarvest, oleks ta olnud erasektoris töötavate pensionäridega (kelle palkasid rahastati riigi otsese kontrolli alt olevatest eraeelarvetest) suhteliselt sarnases olukorras.
2. Avaldus oli tähtaja rikkumise tõttu EIÕK artikli 35 lõigete 1 ja 4 alusel vastuvõetamatu osas, milles kaebaja kurtis erinevates avaliku teenistuse kategooriates töötavate pensionäride õigustamatu erineva kohtlemise üle;
3. EIÕK artiklit 14 ei ole koosmõjus EIÕK 1. protokolli artikliga 1 rikutud (häältega 11:6).
Kuus kohtunikku esitasid ühise eriarvamuse, milles nad leidsid, et asjas esines EIÕK artikli 14 rikkumine koosmõjus EIÕK 1. protokolli artikliga 1. Kohtunike hinnangul puudus kasutatud meetmete ja taotletava eesmärgi vahel mõistlik proportsionaalsuse suhe ning kaebaja pidi kandma ebamõistlikku koormust.
EIK leidis, et Kreeka seaduses sätestatud keeld levitada arvamusküsitluste tulemusi hääletuskavatsuste kohta 15 päeva vältel enne valimisi ei saanud kaebajaid kui valimisõiguslikke kodanikke otseselt mõjutada.
Dimitras jt vs Kreeka, kohtuotsus 04.07.2017, avaldused nr 59573/09; 65211/09
07.09.2017 avaldatud otsus avalduse vastuvõetavuse kohta
Asjas on viis kaebajat, kellel oli valimisõigus seoses 04.10.2009 parlamendivalimistega.
2009. aasta seaduses sätestati õigusnorm, mille kohaselt oli keelatud meedias avaldada ja levitada avaliku arvamuse küsitlusi hääletuskavatsuste kohta 15 päeva vältel enne parlamendivalimiste, Euroopa Parlamendi valimiste ja referendumi toimumist. Lisaks oli samal perioodil raadio- ja teleringhäälinguorganisatsioonidel, ajakirjadel, ajalehtedel, erakondadel ja kandidaatidel keelatud levitada avalikkusele uuringuid, mis olid läbi viidud mistahes poliitiliste trendide, erakondi, poliitküsimusi, poliitikuid või muid majanduslikke ja sotsiaalseid küsimusi puudutavatel teemadel.
Kaebajad esitasid EIK-le avaldused, milles tuginesid EIÕK artiklitele 10 (sõnavabadus), 13 (õigus tõhusale õiguskaitsevahendile), 14 (diskrimineerimise keelamine) ja 1. protokolli artiklile 3 (õigus vabadele valimistele). Kaebajad väitsid valijatena, et arvamusküsitluste levitamise keeld rikkus nende õigust informatsiooni saamise vabadusele. Osundades keelu kestusele kurtsid kaebajad ka selle üle, et nad jäeti ilma vabast juurdepääsust teabele, mis võimaldas neil valimisõigust tõhusalt kasutada. Viimaks väitsid kaebajad, et Kreekas puudus tõhus õiguskaitsevahend, mis oleks võimaldanud teabe saamise õiguse rikkumist heastada.
EIK rõhutas, et kõnealune seadusandlus ei olnud suunatud kaebajatele isiklikult ning nad olid vaidlusalusest seadusandlusest mõjutatud täpselt samal viisil nagu kõik 04.10.2009 valimistest osa võtnud valijad, kellest ükski ei omanud juurdepääsu arvamusküsitlustele. Kaebajatel ei olnud valimistel osalemine keelatud ning neil oli endiselt võimalik nii teoreetiliselt kui ka praktiliselt valimiskasti juures enda valikut väljendada.
Avaldused on vastuvõetamatud.
EIK leidis, et maa kaudne sundvõõrandamine ei olnud kooskõlas seaduslikkuse põhimõttega ning see rikkus seetõttu kaebajate omandi segamatu kasutamise õigust.
Messana vs Itaalia, kohtuotsus 07.09.2017, avaldus nr 37189/05
Asjas on kolm kaebajat, kes olid 1500 ruutmeetri suuruse krundi omanikud. Kohaliku omavalitsuse 1975. aasta määrusega otsustati nimetatud maa kiireloomuline hõivamine viieks aastaks soodsa hinnaga eluasemete ehitamiseks. Krunt hõivati ja ehitustöö algas samal aastal, ehitus lõpetati 1977. aastal. Kaebajad esitasid 1991. aastal kohtule hagi, milles nõudsid kahju hüvitamist väites, et maa hõivamine oli ebaseaduslik ning ehitus lõppes ilma, et maad oleks ametlikult sundvõõrandatud ja ilma, et kaebajad oleksid saanud selle eest hüvitist. Lõpliku 2012. aastal tehtud kohtuotsusega määrati kaebajatele varalise kahju hüvitamiseks 35 960 eurot maa omandi kaotamise eest ja 8 500 eurot mitte-ehitusaluse maa väärtuse kaotuse eest.
Kaebajad esitasid 2005. aastal EIK-le avalduse, milles väitsid, et nad jäeti oma maast kaudse sundvõõrandamise teel ilma viisil, mis oli vastuolus EIÕK 1. protokolli artikliga 1.
Asjas puudus vaidlus selles, et esines omandi „võtmine“ EIÕK 1. protokolli artikli 1 esimese lõike teise lause mõttes. Seega pidi EIK uurima, kas omandi võtmine oli nimetatud normi alusel õigustatud.
EIK selgitas, et EIÕK 1. protokolli artikkel 1 nõuab eelkõige, et omandi segamatu kasutamise õigusesse sekkumine avaliku võimu poolt oleks seaduslik. EIK märkis, et käesolevas asjas leidsid siseriiklikud kohtud kaudse sundvõõrandamise põhimõtet kohaldades, et kaebajad jäeti ilma oma omandist legitiimse valduse lakkamise kuupäevast. Samas leidis EIK, et selline olukord ei saanud sundvõõrandamise kohta ametliku dokumendi puudumisel olla käsitletav „ettenähtavana“, kuna kaudse sundvõõrandamise põhimõtet rakendati ning maa omandamine avalike võimude poolt tuvastati alles lõpliku kohtuotsusega. Seega puudus kaebajatel õiguskindlus seoses maast ilmajäämisega kuni hetkeni, mil lõplik kohtuotsus jõustus.  Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et kõnealune sekkumine ei olnud kooskõlas seaduslikkuse põhimõttega ning see rikkus seetõttu kaebajate õigust nende omandi austamiseks.
EIK hinnangul olid kaebajad siseriiklikul tasandil saanud juba piisava varalise kahju hüvitise.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 5 000 eurot ning kulude katteks 5 000 eurot.

matches: Kohus kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus


Küsimused ja vastused - Tööelu.ee
Avaleht / Töötajale / Töösuhted / Töö- ja puhkeaeg / Valveaeg
Viimati uuendatud: 18.07.2017
Millised on valveaja kohaldamise piirangud?
Valveaeg ei ole tööaeg ega puhkeaeg. Valveaeg on aeg, mil töötaja ei ole kohustatud täitma tööülesandeid, aga on kohustatud olema kokkulepitud tingimustel valmis tööandja korralduse alusel tööülesandeid täitma asuma. Kuna valveajal ei saa töötaja täiel määral puhkamisele keskenduda ning peab olema vajadusel valmis koheselt tööülesandeid täitma, on õigustatud valveaja eest tasu maksmine 1/10 ulatuses kokkulepitud töötasust.
Näiteks kui töötaja töötasu on 12 eurot tunnis, peab tööandja valveaja tunni eest maksma 1,20 eurot. Valveaja osa, mil töötaja asub tööülesandeid täitma, loetakse töölepingu seaduse § 48 lõike 3 alusel tööajaks ning selle eest peab tööandja maksma töötajale kokkulepitud töötasu. Valveaega saab rakendada töötaja ja tööandja kokkuleppel. Valveaja rakendamisel peab tööandja tagama töötajale igapäevase ja iganädalase puhkeaja. Töötajal peab igapäevane puhkeaeg olema vähemalt 11 järjestikust tundi. Tööaeg saab seega olla maksimaalselt 13 tundi.
Näiteks juhul, kui töötaja tööaeg on 8 tundi päevas ja tema tööpäevasisene puhkeaeg on 30 minutit, võib töötajat samal päeval rakendada valveajale täiendavalt 4 tundi ja 30 minutit. Samuti peab kinni pidama iganädalase puhkeaja nõudest, mille kohaselt peab töötajale jääma 48 tundi järjestikust puhkeaega seitsmepäevase ajavahemiku jooksul. Summeeritud tööaja arvestuse korral peab iganädalane puhkeaeg olema vähemalt 36 tundi.
Töötan 8 tundi päevas, pärast seda algab minu valveaeg, sest pean olema telefonitsi klientidele kätte saadav. Pole harvad juhtumid, kui helistatakse ka õhtul kell 22 või 23 ja tulebki kliendi juurde välja sõita. Sageli jääb puhkaeg seetõttu vaid 7-8 tunniseks. Kui pikk võib olla minu valveaeg ja kui pikk on valveajaga töötavatele inimeste puhkeaeg, et jaksaks selliselt tööl käia?
Valveaja mõiste ja piirangud on sätestatud töölepingu seaduse (edaspidi TLS) §-s 48. Valveaeg on aeg, mil töötaja ei ole kohustatud täitma tööülesandeid, aga on kohustatud olema kokkulepitud tingimustel valmis tööandja korralduse alusel tööülesandeid täitma asuma. Valveaeg ei ole ei töö- ega puhkeaeg.
Valveaega saab rakendada siis, kui pooled on selles kokku leppinud ning valveaja rakendamisel peab tööandja tagama töötajale igapäevase ja iganädalase puhkeaja (vt TLS §-d 51 ja 52). Kuna töötajal peab igapäevane puhkeaeg olema vähemalt 11 järjestikust tundi, saab tööaeg, mis sisaldab ka valveaega olla seega maksimaalselt 13 tundi.
Näiteks juhul, kui töötaja tööaeg on 8 tundi päevas ja tema tööpäevasisene puhkeaeg on 30 minutit, võib töötajat samal päeval rakendada valveajale 4 tunni ja 30 minutit ulatuses.
Kompensatsiooniks selle eest, et valveajal ei saa töötaja täiel määral puhkamisele keskenduda vaid peab olema vajadusel valmis koheselt tööülesandeid täitma, on tööandjal kohustus maksta nn valveaja tasu, mis ei või olla väiksem kui 1/10 kokkulepitud töötasust.
Näiteks kui töötaja töötasu on 10 eurot tunnis, peab tööandja valveaja tunni eest maksma 1 euro (1/10 10-st).
Niipea kui töötaja asub tööülesandeid täitma, loetakse see aeg TLS § 48 lõike 3 alusel tööajaks (allub tööandja juhtimisele ja kontrollile) ning selle eest peab tööandja maksma töötajale kokkulepitud töötasu.
Puhkeaja nõuete rikkujat on võimalik karistada väärteo toimepanemise eest kuni 1300 eurose rahatrahviga.
Kas valveaja eest on õigus kokku leppida töötasu suurendamises summa võrra , mis moodustab 1/10 kuu töötasust või peab tasu siiski arvestama tunnipõhiselt? Kui töötaja kutsutakse tööle valveaja sees, siis kas see on töötaja jaoks ületunnitöö? Kas üldse saab sisalduda kuutöötasus ka tasu valveaja eest nagu näiteks summaline öötöö tasu sisaldub kokkulepitud töötasus?
Töölepingu seaduse § 48 alusel kokku lepitud valveaja eest makstav tasu, mis ei või olla väiksem kui 1/10 kokkulepitud töötasust, ei ole töötasu, kuna valveaeg pole käsitletav tööajana ja tööülesandeid sel ajal ei täideta. Seetõttu ei saa tasu valveaja eest sisalduda töötasus ega olla selle osa.
Vastavalt sama paragrahvi 3. lõikele on tööaeg see osa valveajast, mil töötaja allub tööandja juhtimisele ja kontrollile. See on tööaeg, mil töötaja asub täitma tööülesandeid, milleks ta valveajal valmis peab olema. Tööaja eest makstav tasu on töötasu ja arvestatakse vastavalt kokkulepitule.
Töötan torulukksepana kinnisvara hooldusega tegelevas ettevõttes. Töö iseloomu tõttu maksab tööandja mulle kodus väljakutse ootel oleku aja eest valveaja tasu. Kas see valveaja tasu läheb arvesse mulle puhkusetasu maksmisel?
Töötajatele makstava puhkusetasu arvutamist reguleerib Vabariigi Valitsuse 11. juuni 2009. a. määrus nr 91 „Keskmise töötasu maksmise tingimused ja kord” (https://www.riigiteataj a.ee/akt/129032013021). Nimetatud määruse § 4 lõike 3 kohaselt võetakse puhkusetasu arvutamisel aluseks töötaja keskmine kalendripäevatasu. Keskmise kalendripäevatasu arvutamiseks liidetakse töötaja puhkusele eelneva eelviimase tööpäeva (puhkusetasu väljamaksmise aeg) kuule eelnenud kuue kalendrikuu jooksul töötaja teenitud töötasud ja jagatakse sama ajavahemiku kalendripäevade (siia hulka ei arvata rahvuspüha ega riigipühi) arvuga.
Puhkusetasu maksmiseks korrutatakse saadud töötaja keskmine kalendripäevatasu töötajal saada olevate puhkusepäevade arvuga.
Töölepingu seaduse (edaspidi TLS) § 5 lõike 1 punkti 5 kohaselt on töötasu töö eest makstav tasu, milles on kokku lepitud, sh majandustulemustelt ja tehingutelt makstav tasu.
TLS § 48 lõikest 1 tulenev valveaja lisatasu ei ole töötasu. Tööandja maksab töötajale tasu valveaja eest, ehk siis aja eest, millal töötaja peab olema tööandjale tööülesannete täitmiseks kättesaadav väljaspool tööaega. Valveaeg ei ole tööaeg ning valveajal ei maksa tööandja töötajale tasu töö tegemise eest, seetõttu ei ole tegemist ka töötasuga. Seega ei lähe Teile makstav valveaja tasu arvesse Teile puhkusetasu maksmisel.
Töötan turvatöötajana ning vahetused kipuvad olema öösiti, vahetuse pikkus 15 tundi. Kas ülemusel on õigus ähvardada sellega, et kui ma töövälisel ajal tema kõnedele ei vasta, siis avaldub see ka mu palgas, mida ta saab vähemaks võtta? Kas mingi seadus keelab mul vabal päeval oma isiklikku telefoni väljas hoida? Selline käitumine ülemuse poolt tundub ebaõiglane.
Tööandja kontrollile ja juhtimisele allub töötaja ainult kokkulepitud tööajal. Töölepingu seaduse (edaspidi TLS) § 28 lg 2 kohaselt on tööandja muuhulgas kohustatud tagama töötaja kokkulepitud töö- ja puhkeaja (p 4).
Külastusi 4761, sellel kuul 4761


text:
2-16-15236/59 Riigikohtu tsiviilkolleegium 03.10.2018
Kaasomandi lõpetamise asjades saab kohus AÕS § 77 lg 2 alusel valida vaid sellise asja jagamise viisi, mida pool on hagis või vastuhagis nõudnud (vt viimati Riigikohtu 10. mai 2017. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-39-17, p 10). (p 18)
AÕS § 77 lg-t 2 eesmärgipäraselt tõlgendades ja kõikide kaasomanike huve arvestades saab kaasomandi lõpetada jagatava asja või õiguse panemisega kahe kaasomaniku vahelise vaidluse korral kaasomanikevahelisele enampakkumisele vaid sellisel juhul, kui mõlemad neist nõuavad asja või õigust tervikuna enda omandisse. Sellisel juhul tagab kaasomanikevaheline enampakkumine eelduslikult kaasomandi lõpetamise õiglaselt (vt ka Riigikohtu 26. aprilli 2017. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-14-17, p 24). (p 21)
Menetlusse võtmata jäetud dokumenti (vastuhagi) ei saa asja lahendamisel arvestada. (p 19.1)
3-2-1-140-02 Riigikohus 11.12.2002
Kohus ei ole ületanud TsMS § 229 mõttes haginõude piire. Erinevalt TsMS § 229 lg-st 1 võimaldab AÕS § 77 kohtul valida ka sellise kaasomandi lõpetamise viisi, mida hagis ei nõutud.
AÕS §-s 78 nimetatud osa eraldamise võimalus kaasomandis olevast asjast kujutab endast ühte AÕS § 77 lg-s 2 nimetatud kaasomandi jagamise viisi. Seetõttu võib kohus ka AÕS § 78 alusel esitatud nõude korral valida kaasomandi jagamiseks AÕS § 77 lg-s 2 nimetatud viisi.
Erinevalt TsMS § 229 lg-st 1 võimaldab AÕS § 77 kohtul valida ka sellise kaasomandi lõpetamise viisi, mida hagis ei nõutud, kuid ainult sellise AÕS § 77 lg-s 2 sätestatud viisi, millega vähemalt üks kaasomanikest on kohtumenetluses nõustunud. Nõustumine võib olla vormivaba.

matches:
kohus
§ 77
§ 77
Riigikohus
Kohus
§ 229
§ 229
§ 77
§ 77
kohus
§ 78
§ 77
§ 229
§ 77
§ 77