text:
esitatud 30. aprillil 2019(1)
Liidetud kohtuasjad C‑508/18 ja C‑82/19 PPU
(eelotsusetaotlused, mille on esitanud Supreme Court (Iirimaa kõrgeim kohus) ning High Court (kõrge kohus, Iirimaa))
Eelotsusetaotlus – Politseikoostöö ja õigusalane koostöö kriminaalasjades – Raamotsus 2002/584/JSK – Artikli 6 lõige 1 – Euroopa vahistamismäärus – Mõiste „õigusasutus“ – Prokuratuur – Sõltumatus täitevvõimust
1. Oma ettepanekus kohtuasja Özçelik(2) kohta kinnitasin, et „[k]uigi tekib kiusatus lahendada siin üldiselt küsimus liikmesriikide prokuratuuride õiguse kohta teha otsuseid [Euroopa vahistamismääruste kohta], arvan ma, et käesolev eelotsusetaotlus ei ole selleks sobiv juhus“, kuna tol korral tuli välja selgitada, kas riigiprokuratuuril oli õigus teha siseriiklikku vahistamismäärust kooskõlas raamotsuse 2002/584/JSK(3) artikli 8 lõike 1 punktiga c.
2. See võimalus on nüüd tekkinud seoses kahe eelotsusetaotlusega, milles vastavad Iiri kohtud soovivad teada, kas Saksamaa prokuratuuri saab käsitleda õigusasutusena raamotsuse artikli 6 lõike 1 tähenduses ning kas sel on sellisena õigus Euroopa vahistamismäärust välja anda.
A. Liidu õigusnormid. Raamotsus 2002/584
3. Põhjendustes 5, 6 ja 10 on märgitud:
„(5) Tulenevalt eesmärgist kujundada Euroopa Liit vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevaks alaks tuleks kaotada liikmesriikidevaheline väljaandmine ja asendada see õigusasutustevahelise üleandmissüsteemiga. […]
(10) Euroopa vahistamismääruse toimimine põhineb suurel liikmesriikidevahelisel usaldusel. Selle kohaldamise võib peatada ainult siis, kui üks liikmesriik on raskelt ja jätkuvalt rikkunud Euroopa Liidu lepingu artikli 6 lõikes 1 sätestatud põhimõtteid ja kui rikkumise on nimetatud lepingu artikli 7 lõike 1 alusel kindlaks teinud nõukogu ja sellel on artikli 7 lõikes 2 sätestatud tagajärjed.“
4. Artiklis 1 „Euroopa vahistamismääruse määratlus ja selle täitmise kohustus“ on sätestatud:
3. Käesolev raamotsus ei mõjuta kohustust austada põhiõigusi ja õiguse üldpõhimõtteid, mis on kirja pandud Euroopa Liidu lepingu artiklis 6.“
5. Artiklis 6 „Pädevate õigusasutuste määramine“ on ette nähtud:
B. Liikmesriigi õigus. Gerichtsverfassungsgesetz(4)
6. §‑is 146 on ette nähtud:
„Prokuratuuri ametnikud peavad täitma kõrgemate ametnike ametlikke korraldusi.“
7. §‑is 147 on ette nähtud:
„Järelevalve ja juhtimise eest vastutab:
1. Saksamaa Liitvabariigi peaprokuröri ja prokuröride suhtes Saksamaa Liitvabariigi justiitsminister;
2. Liidumaa prokuratuuri ametnike suhtes asjaomase liidumaa justiitsasutus;
3. Ringkonnaprokuratuuri ametnike suhtes liidumaa kõrgeima üldkohtu ja liidumaa esimese astme või apellatsioonikohtu juures tegutseva prokuratuuri kõrgeim ametnik.
8. §‑is 150 on märgitud:
„Prokuratuur on oma ametiülesannete täitmisel kohtutest sõltumatu.“
9. §‑is 151 on sätestatud:
„Prokurörid ei tohi täita õigusemõistmise ülesandeid. Samuti ei tohi neile teha ülesandeks kohtunike üle järelevalve teostamist.“
II. Põhikohtuasjade taust ja eelotsuse küsimused
A. Kohtuasi C‑508/18
10. 13. mail 2016 tegi Landgericht Lübecki (Lübecki esimese astme kohus, Saksamaa) juures asuv prokuratuur O. G., Iirimaal elava Leedu kodaniku suhtes Euroopa vahistamismääruse tema kohtu alla andmiseks väidetavalt 1995. aastal toime pandud „tahtliku tapmise, raske kehavigastuse tekitamise“ eest.
11. O. G. vaidlustas oma üleandmise High Court’is (kõrge kohus, Iirimaa), väites muu hulgas, et Lübecki prokuratuur ei ole „õigusasutus“ raamotsuse artikli 6 lõike 1 tähenduses.
12. High Court (kõrgem kohus) lükkas oma 20. märtsi 2017. aasta otsusega O. G. esitatud põhjenduse tagasi, väites, et Saksa õiguse kohaselt on prokuratuur sõltumatu ning täitevvõim võib selle toimimisse sekkuda ainult erandlikel asjaoludel, millega antud juhul ei olnud tegu.
13. Court of Appeal (apellatsioonikohus, Iirimaa) jättis selle kohtuotsuse apellatsiooniastmes muutmata, kohaldades „funktsionaalse sõltumatuse“ ja „de facto sõltumatu tegutsemise“ kriteeriume sarnaselt Ühendkuningriigi kõrgeima kohtu (Supreme Court of the United Kingdom) otsusega kohtuasjas Assange vs. Rootsi prokuratuur(5).
14. Et otsuse peale esitati kaebus Supreme Court’ile (Iirimaa kõrgeim kohus), esitab Supreme Court ELTL artikli 267 alusel Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas prokuröri sõltumatus täitevvõimust tuleb kindlaks määrata vastavalt tema seisundile asjaomases riiklikus õigussüsteemis? Kui vastus on eitav, siis milliste kriteeriumide alusel määratakse kindlaks sõltumatus täitevvõimust?
2. Kas prokurör, kes võib liikmesriigi õiguse alusel saada justiitsministeeriumilt otseselt või kaudselt juhiseid või korraldusi, on täitevvõimust piisavalt sõltumatu, et teda saaks käsitada õigusasutusena raamotsuse artikli 6 lõike 1 tähenduses?
3. Kui vastus on jaatav, siis kas prokurör peab olema täitevvõimust ka funktsionaalselt sõltumatu? Milliste kriteeriumide alusel määratakse kindlaks funktsionaalne sõltumatus?
4. Kas juhul, kui sõltumatus täitevvõimust on tuvastatud, saab väita, et prokurör, kelle ülesanded piirduvad uurimise algatamise ja läbiviimise ning uurimise objektiivse ja õiguspärase läbiviimise tagamisega, süüdistuse esitamise, kohtuotsuste täitmise ja kriminaalasjade menetlemisega ning kes ei tee siseriiklikke vahistamismäärusi ega või täita õigusemõistmise ülesandeid, on „õigusasutus“ raamotsuse artikli 6 lõike 1 tähenduses?
5. Kas Lübecki prokurör on õigusasutus […] raamotsuse artikli 6 lõike 1 tähenduses?“
B. Kohtuasi C‑82/19 PPU
15. 15. märtsil 2018 tegi Zwickau prokuratuur (Saksamaa) P. I. suhtes Euroopa vahistamismääruse tema kohtu alla andmiseks oletatavalt kokku seitsme varguse toimepaneku tõttu, mille eest võidakse karistada kuni kümneaastase vanglakaristusega.
16. 12. septembril 2018 määras High Court (kõrge kohus) Euroopa vahistamismääruse täitmisele, millest tulenevalt P. I. 15. oktoobril 2018 vahistati ning teda peetakse sestsaadik kinni.
17. P. I. vaidlustas oma üleandmise, väites, et Zwickau prokuratuur ei ole „õigusasutus“ raamotsuse artikli 6 lõike 1 tähenduses.
18. Sellega seoses esitas High Court (kõrge kohus) Euroopa Kohtule viis küsimust, mis on identsed küsimustega, mille Supreme Court (kõrgeim kohus) esitas kohtuasjas C‑508/18, ainsa erinevusega, et viiendas küsimuses peetakse silmas Zwickau prokuratuuri.
19. Eelotsusetaotlused registreeriti Euroopa Kohtus vastavalt 6. augustil 2018 ja 5. veebruaril 2019. Eelotsusetaotluseid käsitleti eelisjärjekorras (C‑508/18) ning kiirmenetluses (C‑82/19 PPU).
20. Oma kirjalikud seisukohad esitasid O. G., P. I., Minister for Justice and Equality (Iirimaa justiits- ja võrdõiguslikkuse minister) ning Saksa, Austria, Prantsuse, Ungari, Leedu, Madalmaade ja Poola valitsus, samuti komisjon. Koos kohtuasja C‑509/18 aruteluga 26. märtsil 2019 toimunud kohtuistungil osalesid Minister for Justice and Equality ja P. F. ning lisaks kirjalikud seisukohad esitanutele (v.a Ungari ja Poola valitsus) ka Taani ja Itaalia valitsus.
21. Neli esimest küsimust, mille on identselt tõstatanud Supreme Court (kõrgeim kohus) ja High Court (kõrge kohus), võib kokku võtta mõlema menetluse viienda küsimusega, nimelt: kas Lübecki ja Zwickau prokuratuure võib pidada „õigusasutuseks“ raamotsuse artikli 6 lõike 1 tähenduses?
22. Eelotsusetaotluse esitanud kohtute arvates on sellele küsimusele vastamise peamiseks kriteeriumiks prokuratuuri sõltumatus täitevvõimust. Seepärast soovivad nad teada, milliseid tegureid võib selle sõltumatuse hindamisel arvesse võtta, tuues välja järgmised:
– prokuratuuri positsioon liikmesriigi õiguses (esimene küsimus);
– võimalike korralduste saamine justiitsministeeriumilt (teine küsimus), ning
– justiitsministeeriumist „funktsionaalse sõltumatuse“ tase (kolmas küsimus).
23. Eeldusel, et prokuratuur on täitevvõimust sõltumatu, on eelotsusetaotluse esitanud kohtutel lisaks vaja teada, kas Saksa prokuratuur kui uuriv asutus, kes esitab süüdistuse ja viib täide kohtuotsuseid, kuid ei tee siseriiklikke vahistamismäärusi ega täida õigusemõistmise ülesandeid, on „õigusasutus“ raamotsuse artikli 6 lõike 1 tähenduses (neljas küsimus).
24. Sõltumatus on muidugi õigusriigi õigusasutuse iseloomulik tunnusjoon.(6) Tegemist on kohtutele antud (ja neilt nõutava) omadusega, et nad saaksid nõuetekohaselt täita konkreetset ülesannet, mille riik neile on eranditult määranud kooskõlas võimude lahususe põhimõttega. See on instrumentaalne omadus, mis iseloomustab täidetavat ülesannet, kuid on tõelise õigusriigi seisukohast määrava tähtsusega.
25. Selleks et käsitada prokuratuuri õigusasutusena raamotsuse artikli 6 lõike 1 tähenduses, tuleb esmajoones analüüsida seda, kas see täidab ülesannet, mis on sisuliselt samaväärne kohtuvõimule antud ülesandega. Kui vastus on jah, tuleb seejärel vaadelda, kas see on suuteline seda tegema sõltumatult(7).
26. Euroopa Kohtu sellekohasest kohtupraktikast võib välja lugeda mõningaid (kohati pelgalt terminoloogilisi) ebatäpsusi, mis on vähemalt osaliselt võimendanud eelotsusetaotluse esitanud kohtute kahtlusi. Usun, et need kahtlused on võimalik kõrvaldada, juhul kui, nagu ma soovitan, pöörata eelkõige tähelepanu õigusemõistmise funktsiooni tüüpilisele sisule.
27. Uurides mõistet „õigusasutus“ raamotsuse artikli 6 lõike 1 tähenduses, kinnitas Euroopa Kohus, et seda „tuleb kogu liidu territooriumil tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt“(8) ning selle „tähendust ja ulatust ei saa jätta liikmesriikide otsustada“(9).
28. Et anda sellest autonoomsest mõistest ülevaade, märkis Euroopa Kohus, et selles sättes sisalduv väljend „õigusasutus“ „ei viita mitte ainult liikmesriigi kohtunikele või kohtutele, vaid võimaldab laiemas tähenduses katta need ametiasutused, kes asjaomases õiguskorras osalevad kriminaalkohtumenetluses“(10).
29. Samas ei saa selle mõiste sisu laiendada nii palju, et see võimaldaks katta ka liikmesriigi politseiasutused(11) või täitevvõimuorganid(12).
30. Seoses põhjustega, mis ei võimalda politseiasutust või täitevvõimuorganit „õigusasutuseks“ lugeda, toonitas Euroopa Kohus kahte omadust, mis institutsioonil peavad samal ajal olema, et seda saaks käsitada „õigusasutusena“(13):
– esiteks peab tegemist olema ametiasutustega, kes „osalevad õiguse mõistmisel“, mis tähendab, et vastavalt võimude lahususe põhimõttele jäävad välja juba nimetatud valitsus- ja politseiasutused(14);
– teiseks peavad nad olema olukorras, mis tagab, et „Euroopa vahistamismäärusega seotud otsused tehakse kõigi seda tüüpi otsustele omaste tagatistega – eelkõige nendega, mis tulenevad põhiõigustest ja õiguse üldpõhimõtetest“, tagades, et „kogu […] liikmesriikidevaheline üleandmismenetlus toimub kohtuliku kontrolli all“(15).
31. Viimane on otsustava tähtsusega, et „anda Euroopa vahistamismäärust täitvale õigusasutusele tagatis[…], et […] vahistamismääruse tegemise üle on teostatud kohtulikku kontrolli“.(16) Seeläbi tagatakse raamotsuse artikli 1 lõikes 2 sätestatud vastastikuse tunnustamise põhimõttele aluseks olev eeldus.(17)
32. Minu arvates piisab esimesest nimetatud nõudest, s.o õiguse mõistmisel osalemisest, et mitte lugeda „õigusasutusteks“ institutsioone, kelle kuulumine täitevvõimu alla on ilmne (jällegi – politsei või valitsuse osakond). Ent lisaks sellele, et see võimaldab piiritleda mõiste välispiirid (et määratleda see negatiivselt), on selle kasulikkus positiivse mõiste kujundamisel (ehk määratledes selle, mis jääb mõiste sisse) seotud teise nõudega, s.o tagada Euroopa vahistamismääruse tegemise ja täitmise menetluses asjakohaselt põhiõigused.
B. Õigusemõistmises osalemine
33. Kõige õigemas tähenduses on „õigusemõistmine“ samaväärne „kohtuvõimu teostamisega“ ehk kohtumõistmisega (ius dicere), millega õigusriigis tegelevad eranditult riigi kohtuvõimu moodustavad kohtunikud ja kohtud(18).
34. Kriminaalõiguse valdkonnas võib kohtunike ja kohtute ülesandeks olev kohtuvõimu teostamine siiski sõltuda teiste subjektide ja institutsioonide sekkumisest. Näiteks isik, kes esitab süüdistuse, või politseiamet, kes viib läbi oma uurimisi (või, a fortiori, kes täidab kohtusse ilmumise või mis tahes muud kohtulikku korraldust), ei osale õigusemõistmises, vaid teeb õigusemõistmise teostamisel koostööd.
35. Prokuratuuri funktsioon on nende subjektide omast kvalitatiivselt erinev, kuna tal on avaliku võimu õigused ning omab sellisena seaduslikke volitusi kodanike õiguslikku olukorda teatud piires mõjutada, kas piirates nende õigusi ja vabadusi või, vastupidi, aidates neid kasutada.
36. Nagu väitsin oma ettepanekus kohtuasjas Özçelik(19), on prokuratuuri eristavaks jooneks tema võime „– kui nii on iga liikmesriigi põhiseaduslikes või õigusnormides ette nähtud – osaleda õigusemõistmises riigi töövahendina kriminaalasjade algatamises ja mille raames ta võib muu hulgas vähemalt ajutiselt ja piiratud ajaks vastu võtta kinnipidamis- ja vahistamismäärusi või samaväärseid otsuseid, enne kinnipeetavate saatmist kohtu ette, kes peab otsustama nende vabastamise või vangistamise üle“.
37. Prokuratuuri õigusemõistmises osalemise viisid on mitmesugused ning ühe valdkonna jaoks mõeldud lahendusi ei peaks mehaaniliselt või automaatselt üle kandma teistlaadi valdkondadele.
38. Näiteks nimetatakse direktiivi 2014/41/EL(20) artiklis 2 prokuröre nende asutuste seas, kes võivad välja anda Euroopa uurimismäärust.(21) Direktiivi (EL) 2016/800(22) põhjenduses 47 loetakse prokurör „õigusasutuseks“, ent üksnes selleks, et taotleda päris kohtuasutuselt laste vahi all hoidmise korrapärast läbivaatamist(23).
39. Neid viiteid tuleb hoolikalt analüüsida. Nagu väitsin ettepanekus kohtuasja Özçelik kohta(24), „ei saa võrdsustada prokuratuuri toimimist ühes valdkonnas (mis puudutab vabadust, mida mõjutab isikute vahistamine) ja teises valdkonnas (tõendite hankimine). Tahan öelda, et tema tunnistamine õigusasutusena direktiivis 2014/41/EL uurimismääruste puhul, ei tähenda tingimata, et seda tuleks laiendada ka raamotsusele Euroopa vahistamismääruste puhul“.
40. Nagu ma sellega seoses selgitasin, on tegemist normatiivse asjaoluga, mis „toetab aga tõsiselt põhiseisukohta, mis pooldab mõiste „õigusasutus“ laia tõlgendust, mis lubab prokuratuuri sellena käsitada nimetatud kriminaalasjades tehtavas koostöös (sealhulgas Euroopa vahistamismääruse osas), mida on nimetatud ELTL artiklis 82“(25).
41. Prokuratuur võib seega kriminaalasjades toimuvasse kohtumenetlusse õigustatult sekkuda kas isikute kohtu alla toomiseks tingimustel, millele alljärgnevalt viidatakse, või esitades kohtule tõendusmaterjali, mis võib olla süüdimõistmise aluseks. Esimesel juhul kasutab ta oma avaliku võimu volitusi, et võtta üksnes ajutiselt ning piiratud ajavahemikuks vabadust piiravaid meetmeid.
42. Kõike seda seaduslikkuse põhimõtte alusel ning järgides eriti(26) isiklike õiguste austamist, mida tuleb nende suhtes piiravate meetmete võtmisel nõuetekohaselt kaaluda.
43. Oluline on siinkohal nimelt see, kas prokuratuuri õigustmõistev laad, mis on tõendite hankimise valdkonnas (või kriminaalasjades tehtava koostöö muudes valdkondades) ilmne, on seda ka Euroopa vahistamismääruse tegemisel, s.o raamotsuse artikli 6 lõike 1 kontekstis.
44. Minu arvates on vastus eitav.
45. Tõepoolest – oma 10. novembri 2016. aasta otsuses kohtuasjas Özçelik(27) kinnitas Euroopa Kohus, et prokuratuuri tehtud siseriiklik vahistamismäärus on „kohtuotsus“ raamotsuse artikli 8 lõike 1 punkti c tähenduses, kuna tegemist on „õigusasutuse“ tehtud otsusega(28).
46. Samuti on selge, et selle kinnituse aluseks on vajadus tagada kooskõla kõnealuse sätte ning raamotsuse artikli 6 lõike 1 vahel. Viimase osas tuletas Euroopa Kohus kohtuotsusele Poltorak viidates meelde, et „mõistet „õigusasutus“ [tuleb] raamotsuse kontekstis mõista nii, et see hõlmab liikmesriikide kriminaalkohtumenetluses osalevaid asutusi, välja arvatud politseiasutused“(29).
47. Mida aga Poltoraki kohtuotsuses tegelikult tehti, oli mõiste „õigusasutus“ (raamotsuse artikli 6 lõike 1 tähenduses) negatiivne piiritlemine(30), et kohaldada seda sama raamotsuse artikli 8 lõike 1 punkti c tõlgenduse suhtes.
48. Seevastu leian, et selle mõiste sisu positiivseks piiritlemiseks ei saanud kohtuotsuses Özçelik kohtuotsuse Poltorak abile loota. Selles osas jõuti kohtuotsuses Özçelik iseseisvalt järeldusele, et „kuna prokuratuur on liikmesriigi kriminaalkohtumenetluses osalev asutus […], tuleb sellise asutuse otsust pidada „kohtuotsuseks“ raamotsuse artikli 8 lõike 1 punkti c tähenduses“(31).
49. Sellele vaatamata, kui mitte arvestada politseiasutuste väljaarvamist(32), ei kehti artikli 8 lõike 1 punktis c sätestatu kohta käiv minu arvates tingimata sama raamotsuse artikli 6 lõike 1 puhul(33).
50. Soovin öelda, et ehkki nõustun raskusteta, et prokuratuuri, niivõrd kui ta osaleb õigusemõistmises, võib lugeda siseriikliku vahistamismääruse omadustega „kohtuotsust“ tegevaks asutuseks raamotsuse artikli 8 lõike 1 punkti c tähenduses, ei pruugi see nii olla kõnealuse raamotsuse artikli 6 lõike 1 kohaselt. Vastupidi, see ei peaks nii olema.
51. Teisisõnu, nagu ma mõistan ja nagu väitsin ettepanekus kohtuasja Özçelik kohta, et prokuratuur võib teha siseriikliku vahistamismääruse, leian samuti, et ta ei või teha Euroopa vahistamismäärust. Et see seisukoht võib tunduda esmapilgul erinev sellest, mida olen väitnud varem(34), püüan selgitada, miks see nii ei ole.
C. Kohtu tähtsus raamotsuse menetluses
52. Kohtuasjas Özçelik tuli kindlaks teha, kas Ungari prokuratuuri otsus, millega kinnitati politsei tehtud vahistamismäärus, oli „kohtuotsus“ raamotsuse artikli 8 lõike 1 punkti c tähenduses.
53. Euroopa Kohus lahendas selle küsimuse jaatavalt, kuna juhtumi asjaoludel andis „siseriikliku vahistamismääruse kinnitamine prokuratuuri poolt […] vahistamismäärust täitvale õigusasutusele tagatise, et Euroopa vahistamismääruse aluseks on otsus, mis on läbinud kohtuliku kontrolli“(35).
54. Minu arvates piirdub „kohtulik kontroll“, mida prokuratuur võib politsei tehtud vahistamismääruse üle teostada, sellega, et teha kindlaks, kas on täidetud seaduses sätestatud tingimused, mis võimaldavad isiku ilma konkreetse kohtupoolse korralduseta kinni pidada. Üldiselt on prokuratuuri kinnitatud vahistamine või kinnipidamine liikmesriikides teostatav vaid piiratud aja jooksul, enne kui kinnipeetav vabastatakse või kohtu ette viiakse(36). Teisisõnu ei saaks prokuratuur minu arvates kinnitada politsei tehtud vahistamismäärust, mille tingimused ja mõju läheksid kaugemale vahistamismäärustest, mida prokuratuur ise võib teha.
55. Seaduslikkuse ja seeläbi isiklike õiguste tagamise funktsioonis saab prokuratuur seega tagada, et kriminaalmenetluse raames kohtu alla andmise eesmärgil tagaotsitaval „on […] menetluse esimeses staadiumis juba olnud võimalik tugineda menetluslikele tagatistele ja põhiõigustele, mille kaitsmise peab vahistamismääruse teinud liikmesriigi õigusasutus tagama vastavalt kohaldatavale siseriiklikule õigusele, muu hulgas siseriikliku vahistamismääruse tegemisel“(37).
56. Sellele esimesele või esialgsele tagatisele tuleb lisada teine ehk Euroopa vahistamismääruse tegemise tagatis. Kasutades kohtuotsuse Bob-Dogi sõnu: „kohtulikule kaitsele, mis on ette nähtud esimesel tasandil, kui tehakse selline siseriiklik kohtuotsus nagu siseriiklik vahistamismäärus, lisandub kaitse, mis tuleb tagada teisel tasandil, kui antakse välja Euroopa vahistamismäärus, mis võib toimuda kohe pärast kõnealuse siseriikliku kohtuotsuse tegemist“(38).
57. See kaitse, mis tuleb tagada teisel tasandil ehk Euroopa vahistamismääruse tegemisel, tuleb siiski lugeda võtmeteguriks, mis menetluse esimesel tasandil ei esine: oluliselt pikema vabadusekaotuse võimalus vahistamismäärust täitvas liikmesriigis. See on oluline asjaolu, mis minu arvates juba iseenesest toetab järeldust, et Euroopa vahistamismääruse tegemine tuleb jätta kohtunikele ja kohtutele, arvates nende seast välja prokuratuuri, nagu ma järgnevalt väidan.
58. Vastavalt raamotsusele võidakse isik, kelle suhtes tehakse Euroopa vahistamismäärus, seda täitvas liikmesriigis vahistada ajavahemikuks, mis teatud juhtudel ulatub kuni 120 päevani(39).
59. Seega on tegemist tähtajaga, mis on märkimisväärselt pikem sellest, mis üldjuhul kaasneb prokuratuuri tehtud vahistamismääruste puhul, mis tehakse alati kohtuniku või kohtu peaaegu vahetu otsuse alusel.
60. Kordan, et minu arvates ei ole tegemist vähetähtsa küsimusega. Minister for Justice and Equality (justiits- ja võrdõiguslikkuse minister) väitis(40), et kahandamata Euroopa vahistamismäärust tegeva organi sõltumatuse tähtsust, peaksid selle nõuded olema selles osas asjaomase isiku süü või süütuse kohta tehtava otsusega võrreldes vähem ranged.
61. Ma ei jaga seda arvamust. Leian, et nii pika kinnipidamise võimalus, nagu võib kaasneda Euroopa vahistamismääruse täitmisega, on piisav, et nõuda selle eest vastutavalt asutuselt sama ranget sõltumatust kui see, mis on tagatud vaid kohtutele stricto sensu.
62. Siseriikliku vahistamismääruse puhul peab algul prokuratuuri määratud kinnipidamist lühikese ajavahemiku jooksul kontrollima ja selle läbi vaatama kohtunik või kohus. Viimased kaaluvad lisaks otse ja vahetult vahistatud isiku kinnipidamise otsust põhjendavaid fakte ja asjaolusid.
63. Euroopa vahistamismääruse puhul, vastupidi, peab vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusasutus selles, mis puudutab tagaotsitava isiklikku olukorda, eelkõige silmas pidama eesmärki tagada üleandmine. Muidugi tuleb ajutist vabastamist käsitlev otsus teha kooskõlas vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusega(41), kuid mis puutub siseriikliku vahistamismääruse tegemise põhjenduste olemusse, siis saab täitev õigusasutus siiski usaldada kriteeriumina vaid seda, kes pärast siseriikliku vahistamismääruse eest vastutuse võtmist on otsustanud teha Euroopa vahistamismääruse(42).
64. Selleks et Euroopa vahistamismäärus pakuks täitvale õigusasutusele asjakohaseid tagatisi, on vaja, et selle väljaandja suudaks tõendada Euroopa vahistamismäärusele aluseks oleva siseriikliku vahistamismääruse igakülgset korrektsust; nimelt seda, et see anti välja menetluslikke tagatisi ja põhiõigusi nõuetekohaselt austades. Seda suudavad teha vaid kohtud.
65. Loomulikult võib prokuratuur esimesel kaitsetasandil ehk siseriikliku vahistamismääruse väljaandmisel pakkuda selles suhtes tagatisi, kuid seda üksnes ajutiselt ning kuni tema otsust ei kinnita kohtunik või kohus ehk ainus asutus, kes saab pakkuda põhiõiguste harta artikli 47 kohast tõhusat kohtulikku kaitset.
66. Tõhus kohtulik kaitse on sisuliselt kohtuvõimu teostava instantsi pakutav kaitse. See tähendab asutust, kes konkreetse juhtumi suhtes lõplikult õigust kohaldades tagab, et regulatiiv- ja otsustusmenetlus, mis viib lõpuks õiguskorra normatiivsete meetmete kohaldamiseni (ius dicere), on toimunud selles õiguskorras sätestatud viisil.
67. Õigusriigis on see funktsioon ainult kohtunikel ja kohtutel, aga mitte muudel asutustel, sh neil, kes osalevad õigusemõistmises nagu prokuratuur. Viimased ei allu erinevalt kohtunikust eranditult vaid seadusele ega ole samavõrd sõltumatud kui kohtunikud(43), lisaks sõltuvad nad alati kohtu viimasest sõnast(44).
68. Kui siseriiklikku vahistamismäärust täidetakse samas liikmesriigis, võib prokuratuuri tegevuse ex post läbi vaadata kohtunik või kohus, kelle ette vahistatud isik ilmub, kui teda ei ole enne vabastatud. Juhul kui siseriiklikku vahistamismäärust ei saa täita, kuna tagaotsitav asub teises liikmesriigis ning vaja on Euroopa vahistamismäärust, teostatakse siseriikliku vahistamismääruse nõuetekohasuse üle kohtulikku kontrolli Euroopa vahistamismääruse tegemise üle otsustamise hetkel. Mõlemal juhul pakutakse täies ulatuses põhiõiguste harta artiklis 47 sätestatud õiguskaitset.
69. Seevastu, kui Euroopa vahistamismäärust võiks teha prokuratuur, antaks raamotsuse teise tasandi menetluskaitse kiireloomuliselt ja ajutiselt, mis on omased prokuratuuri pakutavatele tagatistele.
70. Lisaks osutuks võimalikuks, et otsuse, mis Euroopa vahistamismääruse puhul võib vahistamismäärust täitvas liikmesriigis tagaotsitavale kaasa tuua märkimisväärse vabadusekaotuse, langetab vahistamismääruse teinud riigis isik, kes saab selle kinnipidamisega nõustuda vaid väga lühikeseks ajaks ning vahetu kohtuliku kontrolli tingimusel.
71. Eelnevale lisandub asjaolu, et üksnes kohtunik või kohus saab asjakohaselt kaaluda proportsionaalsust Euroopa vahistamismääruse väljaandmisel(45).
72. Muidugi, nagu arutati ka kohtuistungil, on võimalik, et prokuratuuri tehtud Euroopa vahistamismäärus vaidlustatakse vahistamismääruse teinud riigi kohtus. Minu hinnangul kaasnevad selle võimalusega siiski tagajärjed, mis muudavad selle ebasoovitavaks.
73. Esiteks raskuste tõttu, mis ilmneksid tagaotsitava isiku jaoks seoses kaitseõiguse kasutamisega. Ühelt poolt seetõttu, et kuna ta ei asu vahistamismääruse teinud riigis, saab ta Euroopa vahistamismääruse tegemisest teada kõige tõenäolisemalt alles siis, kui ta vahistamismäärust täitvas liikmesriigis kinni peetakse. Teiselt poolt seetõttu, et tal tuleb kasutada oma kaitseõigust, ilma et oleks tagatud vahetuse põhimõte.
74. Teiseks seetõttu, et see läbivaatamise võimalus tähendab, et üleandmismenetlus pikeneb veelgi, mis mõjutab omakorda tagaotsitava isiku vabadust, kui Euroopa vahistamismäärus on tehtud ning selle täitmiseks on antud vahistamiskorraldus.
75. Kõik need raskused on suuresti välditavad, kui selle asemel, et jätta vahistamismäärust tegeva riigi kohtutele üksnes õigus prokuratuuri välja antud Euroopa vahistamismäärus läbi vaadata, anda neile otsene pädevus vahistamismäärust teha, mis vastab ka raamotsusest juhinduvale korrale.
76. Eelotsusetaotluse esitanud kohtud lähtuvad eeldusest, et Saksa prokuratuur ei või siseriiklikku vahistamismäärust teha.(46) Seda kinnitas kohtuistungil sõnaselgelt Saksa valitsus, väites, et see õigus on ainult kohtutel. Seega, juhul kui Saksamaal ei saa prokuratuur siseriiklikku vahistamismäärust teha ega õigusemõistmise ülesandeid täita, ei näe ma, kuidas saaks ta võtta vastu otsuse, mille tagajärjed võivad vahistamismäärust täitvas liikmesriigis hõlmata tagaotsitava isiku vabaduse märkimisväärset piiramist, nagu see Euroopa vahistamismääruse puhul on. Oleks paradoksaalne, kui ta ei saa teha vähemat (anda välja lühiajalist siseriiklikku vahistamismäärust) ja saab teha enamat (anda välja Euroopa vahistamismäärust, millega võib kaasneda oluliselt pikem kinnipidamine).
77. Kui aga, vastupidi, ning nii, nagu see on teistes liikmesriikides, oleks Saksa prokuratuuril olnud õigus määrata isiku kinnipidamine, olgugi et erandlikel asjaoludel ja teatavate piirangutega, tähendaks Euroopa vahistamismääruse tegemiseks nendest piirangutest loobumine seda, et prokuratuur saaks teha vahistamismäärust täitvas liikmesriigis rohkem, kui tal on lubatud teha vahistamismäärust tegevas riigis.
78. Lõpuks ja teisest aspektist, nagu tõin välja kohtuasja Özçelik kohta esitatud ettepanekus(47) ning tuletan meelde kohtuasjas C‑509/18(48), näivad raamotsuse artikli 6 lõike 1 ettevalmistavad dokumendid viitavat, et seadusandja eelistas prokuratuuri selle sätte tähenduses õigusasutuste hulgast välja jätta. Ehkki tunnistan nende argumentide sidusust, kes leiavad vastupidist (artikli esimeses versioonis olnud viite prokuratuurile kadumine tähendab mõiste „õigusasutus“ laiendamist), tundub mulle mõistlikum tõlgendada seda kui nende sätete kitsendamist.
D. Sõltumatuse tagatis
79. Saksa valitsus väitis, et Euroopa Kohtu jaoks ei ole otsustav kriteerium mitte prokuratuuri täielik sõltumatus, vaid selle kuulumine kohtuvõimu alla.(49) Tema arvates ei tohiks prokuratuuri sõltumatust ajada segi kohtusüsteemi sõltumatusega ning seega erinevalt kohtuniku tegevusest ei ole prokuratuuri tegevuse puhul nõutav täielik lahusus täitevvõimu tegevusest tähenduses, mis keelaks viimase järelevalve või korraldused(50).
80. Ma ei saa sellega nõustuda.
81. Nagu leidsin kohtuasja Poltorak kohta esitatud ettepaneku (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:782) punktis 34, „kohtuotsuse olemus ja selle teinud õigusasutuse staatus on omavahel tihedalt seotud“, on tihe seos ka asutuse sõltumatuse ja selle otsuste laadi vahel. Kui soovite – asutuse õiguslik laad sõltub tema olemusest ja tema sõltumatuse ulatusest.
82. Arvan, et nõutav sõltumatuse tase on seotud tegevusega, mille jaoks seda vajatakse. Siseriiklikku vahistamismäärust tegevalt asutuselt nõutav sõltumatus ei saa olla sama range kui õigusasutuselt nõutav sõltumatus just seetõttu, et selle siseriikliku vahistamismääruse suhtes kohaldatakse alati otsustavat ja vahetut kohtulikku läbivaatamist.
83. Euroopa vahistamismääruse tegemisega käivitub menetlus, mis, nagu ma olen viidanud, võib märkimisväärselt mõjutada tagaotsitava isiku vabadust. Kohtulik kontroll, mis tuleb teostada Euroopa vahistamismäärust täitvas liikmesriigis, ei saa olla sama vahetu, ulatuslik ja põhjalik, kui seda on kontroll, mida teostab väljaandev kohtunik siseriikliku vahistamismääruse suhtes, mis on Euroopa vahistamismääruse aluseks.
84. Euroopa vahistamismäärust väljaandva isiku sõltumatus peab seetõttu olema võimalikult suur. See on võimalik aga ainult ranges mõttes kohtuorgani puhul.(51) Tegemist peab olema kohtuorganiga ka seetõttu, et vahistamismäärust täitev õigusasutus saab vastu võtta ainult sellise Euroopa vahistamismääruse, mis pakub kõiki kohtuotsusele omaseid tagatisi. See tähendab otsust, mille on teinud kohtuorgan, kellel sellisena on kohtuvõimule ainuomane sõltumatus.
85. Euroopa Kohus kinnitas 25. juuli 2018. aasta kohtuotsuses Minister for Justice and Equality (kohtusüsteemi puudused) eriti rangelt, et „Euroopa vahistamismääruse täitmist puudutava otsuse, vaid ka sellise vahistamismääruse tegemist puudutava otsuse teeb õigusasutus, mis vastab tõhusa kohtuliku kaitse nõuetele, mille hulka kuulub ka sõltumatuse tagamine […]“(52).
86. Sama kohtuotsus sisaldab selgeid kinnitusi nende asutuste sõltumatuse kohta, kes Euroopa vahistamismäärusi teevad ja vastu võtavad:
– „Liikmesriikidevaheline suur usaldus, millel põhineb Euroopa vahistamismääruse toimimine, rajaneb seega eeldusel, et teiste liikmesriikide kriminaalkohtud […] vastavad tõhusa kohtuliku kaitse nõuetele, mille hulka kuuluvad ka nende kohtute sõltumatus ja erapooletus“(53).
– „Selle kaitse tagamiseks on aga esmatähtis säilitada nende organite sõltumatus, mida kinnitab ka harta artikli 47 teine lõik, mille kohaselt on asja arutamine „sõltumatus“ kohtus üks nõuetest, mis on seotud põhiõigusega tõhusale õiguskaitsevahendile (27. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, punkt 41)“(54).
87. Euroopa vahistamismäärust väljaandva riikliku asutuse sõltumatus eeldab, et „asjasse puutuv organ täidab kohtu ülesandeid täiesti iseseisvalt, olemata kellegagi hierarhilises või alluvussuhtes ja saamata kelleltki korraldusi või juhiseid, ning et ta on seega kaitstud väljastpoolt tuleva sekkumise või surve eest, mis võib kahjustada selle organi liikmete otsustusvabadust ja mõjutada nende otsuseid“(55).
88. Neid kinnitusi, mis olukordades, kus ohtu võib sattuda kohtu sõltumatus, on ühtaegu kategoorilised kui ka asjakohased, ei saa kõrvale jätta selliste kohtuotsuste puhul, mis mõjutavad isikute vabadust. Oleks paradoksaalne, kui pärast hiljutisi Euroopa Kohtu otsuseid kohtu sõltumatuse kohta, alandataks nõuete taset, tunnustades sõltumatu õigusasutusena neid, kes võivad olla kohustatud järgima teiste võimude juhiseid.
89. Komisjoni jaoks(56) ei tulene nõue, et Euroopa vahistamismäärust tegev asutus ei tohi saada korraldusi või juhiseid, mitte niivõrd vajadusest, et tegemist oleks asutusega, kes omab kohtulikku sõltumatust (mis komisjoni arvates ei ole raamotsuse mõiste „õigusasutus“ osa), vaid raamotsuse vastu võtnud seadusandja soovist Euroopa vahistamismääruse menetlus erinevalt klassikalisest väljaandmisest depolitiseerida.
90. Õigupoolest on raamotsuse eesmärk asendada traditsiooniline väljaandmissüsteem, millele oli iseloomulik märkimisväärne poliitilise kohasuse komponent, õigusasutuste vahel üleandmise süsteemiga, mis põhineb vastastikuse tunnustamise põhimõttel ja rajaneb suurel liikmesriikidevahelisel usaldusel(57).
91. Õigusasutuse ja sõltumatuse võib üksteisest lahutada vaid Euroopa vahistamismääruse tegemise menetluse nendes etappides, kus piisab tagatistest, mida pakub asutus, kes ei ole küll kohus, kuid kvalifitseerub „õigusasutuseks“ käesoleva ettepaneku punktides 36–50 esitatud põhjustel. Sellisel juhul piisab prokuratuurile omasest erapooletusest ja objektiivsusest.
92. Siiski, kui võetakse meetmeid, mis võivad oluliselt mõjutada isikute vabadust, võib meetme vastuvõtmise menetlus olla kohtulik ainult selle tõelises tähenduses ning peab jääma seega vaid kohtuvõimule, s.t sensu stricto sõltumatule võimule.
93. Teisisõnu on „õigusasutus“ samaväärne „kohtuvõimuga“ (id est, sõltumatu võimuga) siis, kui avaliku võimu teostamisega võib kaasneda sama märkimisväärne isikliku vabaduse piiramine kui Euroopa vahistamismääruse, mille peab tingimata välja andma õigusasutus, täitemenetlusega. Seda mõistet on võimalik laiendada ka teiste institutsioonide nagu prokuratuur hõlmamiseks siis, kui see institutsioon on oma tegevuses allutatud võrdlemisi vahetule kohtulikule läbivaatamisele, nagu see toimub siseriikliku vahistamismääruse puhul (aga mitte Euroopa vahistamismääruse vastuvõtmisel).
94. Raamotsuse menetluse kohtusüsteemi alla viimine tähendab, vastupidi klassikalise väljaandmise poliitilisele olemusele, just seda, et menetlus usaldatakse põhimõtteliselt ainult kohtuvõimule, mis definitsiooni kohaselt tähendab selle usaldamist (radikaalselt) sõltumatule võimule(58). See ei tähenda, et asjakohase kohtuliku järelevalve korral ei saaks menetluse teatud etappe usaldada teistele institutsioonidele. Näiteks võib see olla nii siseriikliku vahistamismääruse tegemisel, mis peab Euroopa vahistamismäärusele alati eelnema.
95. Saksa valitsus tunnistab otse, et prokuratuur võib, olgugi et erandjuhtudel, saada täitevvõimult juhiseid ja korraldusi(59). See võimalus üksi on piisav, et välistada prokuratuuri kohtulik sõltumatus, mis on kontseptuaalselt kokkusobimatu mis tahes juhiste või korralduste saamisega, olenemata sellest, kui teoreetilised või erandlikud on ning kas nende edastamiseks on formaalsed menetlused või mitte.
96. Sõltumatus, nagu juba öeldud, on vastuolus „kellegagi hierarhilises või alluvussuhtes“ olemisega. Kohtuvõimu kandjad on sõltumatud ka kõrgematest kohtuinstantsidest, kes võivad küll a posteriori nende otsused läbi vaadata ja need tühistada, kuid ei saa siiski teha neile ettekirjutusi, kuidas nad peaksid otsustama.
97. Saksamaa prokuratuuri hierarhiline struktuur viitab aga just sellise alluvussuhte olemasolule: GVG § 147 kohaselt peavad Saksamaa Liitvabariigi justiitsministeerium või liidumaade justiitsasutused oma vastavatel territoriaalsetel tasanditel prokuratuuri üle järelevalvet ja juhivad selle tegevust. Liidumaa kõrgeima üldkohtu ja liidumaa esimese astme või apellatsioonikohtu juures tegutseva prokuratuuri kõrgeim ametnik peab omakorda järelevalvet madalamate tasandite ametnike tegevuse üle ja juhib nende tegevust(60).
98. Nagu märgiti kohtuistungil, on liidumaade vahel väga suured erinevused selles, mis puutub prokuratuuri reguleerivat institutsioonilist poliitikat. On nii liidumaid, kus prokuratuurile antavad juhised võivad olla ainult kirjalikud ja avalikud, kui ka neid, kus juhiseid võidakse anda suuliselt. Lisaks ei puudu ka liidumaad, kes on otsustanud seda võimalust mitte ühelgi juhul kasutada.
99. Sellele mitmekesisusele lisanduvad omakorda liikmesriikidevahelised erinevused seoses prokuratuuri institutsioonilise ja funktsionaalse sõltumatusega. Ehkki seda küsimust käsitlen ma oma ettepanekus kohtuasja C‑509/18 kohta(61), sunnib süsteemide erinevus vahistamismäärust täitvat õigusasutust iga juhtumi puhul vastavalt Euroopa vahistamismääruse teinud liikmesriigile kindlaks tegema, milline on vahistamismääruse välja andnud prokuratuuri sõltumatuse määr. Konkreetsemalt tuleb veenduda, kas on võimalik, et prokuratuur saab justiitsministeeriumilt juhiseid ning kas see võimalus on selle konkreetse Euroopa vahistamismääruse puhul realiseerunud. Selle vältimatuks tagajärjeks oleks süstemaatiline viivitus Euroopa vahistamismääruse täitemenetluses (mis võib omakorda mõjutada kinnipeetava vabaduse piiramise aega) ning lisanduks formaalsus, mis ei ole kooskõlas lihtsustamisega, mida seadusandja soovis selle õigusalase koostöö mehhanismiga pakkuda.
100. Eespool öeldut silmas pidades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Supreme Court’ile (Iirimaa kõrgeim kohus) ja High Court’ile (kõrge kohus, Iirimaa) järgmiselt:
Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK) artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes kasutatud mõiste „vahistamismääruse teinud õigusasutus“ ei hõlma prokuratuuri.
2 Kohtujuristi ettepanek kohtuasjas Özçelik (C‑453/16 PPU, EU:C:2016:783, punkt 45).
3 Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsus Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (EÜT 2002, L 190, lk 1, muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK (ELT 2009, L 81, lk 24) (edaspidi „raamotsus“).
4 Saksamaa kohtute seadus (edaspidi „GVG“).
5 13. mai 2012. aasta kohtuotsus, [2012] UKSC 22.
6 Nimetades vaid ühe paljudest klassikutest, D. Simon: Die Unabhängigkeit des Richters, WBG, Darmstadt, 1975.
7 Sõltumatus ei tähenda pelgalt objektiivselt või mittemeelevaldselt toimimist. Objektiivsuse ja erapooletuse põhimõtteid peavad järgima ka muud avaliku võimu asutused, näiteks haldusasutused, ilma et neile saaks siiski omistada sõltumatust. Just sõltumatus on institutsiooniline tagatis, mis võimaldab kohtuvõimul toimida ainult seadusest lähtuvalt. Kohtute sõltumatus ei ole samaväärne nende teiste institutsioonide staatusega, kes peavad toimima seaduse raames, olles samal ajal allutatud legitiimse valitsuse poliitilistele korraldustele, mis on demokraatliku riigi toimimise lahutamatu osa.
8 10. novembri 2016. aasta otsus kohtuasjas Poltorak (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:858, punkt 32; edaspidi „kohtuotsus Poltorak“).
9 Kohtuotsus Poltorak, punkt 31. Kõike seda kõnealuse kohtuotsuse punktides 24–30 esitatud põhjendustel.
10 Kohtuotsus Poltorak, punkt 33; ning 10. novembri 2016. aasta kohtuotsus Kovalkovas (C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861, punkt 34; edaspidi „kohtuotsus Kovalkovas“).
11 Kohtuotsus Poltorak, punkt 34.
12 Kohtuotsus Kovalkovas, punkt 35.
13 Siinkohal võtab Euroopa Kohus arvesse raamotsuse artikli 6 lõike 1 konteksti ning raamotsuse eesmärke. Tegemist on kahe tõlgendussuunisega, mida lisaks sõnasõnalisele tõlgendusele enamasti liidu õiguse tõlgendamisel arvesse võetakse. Vt selle kohta 17. aprilli 2018. aasta kohtuotsus Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, punkt 45).
14 Kohtuotsus Poltorak, punkt 35, ning kohtuotsus Kovalkovas, punkt 36.
15 Kohtuotsus Kovalkovas, punkt 37.
16 Kohtuotsus Poltorak, punkt 45.
17 Kohtuotsus Kovalkovas, punkt 43.
18 Seda toonitab komisjon kohtuasja C‑508/18 kohta esitatud kirjalike seisukohtade punktis 28. Sama teeb Prantsuse valitsus sama kohtuasja kohta esitatud seisukohtade punktis 25 ning Ungari valitsus, kes toonitab just prokuratuuri rolli kohtusüsteemi struktuuris (Ungari valitsuse kirjalike seisukohtade punkt 26).
20 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. aprilli 2014. aasta direktiiv, mis käsitleb Euroopa uurimismäärust kriminaalasjades (ELT 2014, L 130, lk 1). Direktiivile viitavad Austria ja Poola valitsused oma kirjalikes seisukohtades kohtuasja C‑508/18 kohta (vastavalt punktid 35 ja 17).
21 Direktiivi 2014/41 artiklis 1 on Euroopa uurimismäärus kriminaalasjades määratletud kui „liikmesriigi („taotlev riik“) õigusasutuse tehtud või kinnitatud otsus ühe või mitme konkreetse uurimistoimingu tegemiseks teises liikmesriigis („täitjariik“) eesmärgiga hankida tõendeid käesoleva direktiivi kohaselt“. Selle direktiivi artikli 2 punkti c alapunkti i kohaselt on „taotlev asutus või ametiisik“ […] konkreetses asjas pädev kohtunik, kohus, eeluurimiskohtunik või prokurör […]“. Kohtujuristi kursiiv.
22 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2016. aasta direktiiv, mis käsitleb kriminaalmenetluses kahtlustatavate või süüdistatavate laste menetluslikke tagatisi (ELT 2016, L 132, lk 1).
23 Kõnealuses põhjenduses on märgitud, et „[k]ohus peaks lapse vahi all pidamise korrapäraselt läbi vaatama ning seda võib teha ka kohtunik ainuisikuliselt. Kohus peaks saama sellise korrapärase läbivaatamise teha ex officio või lapse, lapse kaitsja või muu õigusasutuse kui kohtu, eelkõige prokuröri taotlusel“. Kohtujuristi kursiiv.
25 Samas, punkt 51.
26 Näiteks Ungari valitsuse kirjalikud seisukohad (punkt 26).
27 Kohtuasi C‑453/16 PPU (EU:C:2016:860; edaspidi „kohtuotsus Özçelik“).
28 Euroopa Kohus nõustus, nagu märkisin kohtuasja Poltorak (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:782) kohta tehtud ettepaneku punktis 34, et „kohtuotsuse olemus ja selle teinud õigusasutuse staatus on omavahel tihedalt seotud“.
29 Kohtuotsus Özçelik, punkt 32.
30 Kohtuotsus Poltorak, punkt 38.
31 Kohtuotsus Özçelik, punkt 34.
32 Ning „liikmesriigi täitevvõimuorgani nagu ministeerium“, nagu kinnitatakse kohtuotsuses Kovalkovas, punkt 35.
33 Nii leiab siiski Saksa valitsus, kes kohtuasja C‑508/18 kohta esitatud kirjalike seisukohtade punktis 76 tõlgendab kohtuotsust Özçelik nii, et selles öeldakse vaikimisi, et prokuratuur on õigusasutus (kogu) raamotsuse tähenduses. Selle mõttekäigu leiab ka Madalmaade valitsuse poolt kohtuasja C‑508/18 kohta esitatud kirjalike seisukohtade punktist 14. Äärmiselt kriitiliselt suhtub sellesse võimalusse M. Rodríguez-Piñero y Bravo-Ferrer: „Resolución judicial y autoridad judicial en la orden de detención europea“, Diario La Ley, nr 8876, 2016.
34 Mõned käesoleva eelotsuse juhtumis osalejatest on tõlgendanud ettepanekut, mille esitasin kohtuasjas Özçelik, viisil, mis ei ole kooskõlas selle tõelise sisuga.
35 Kohtuotsus Özçelik, punkt 36.
36 Need tingimused, millele viitasin kohtuasja Özçelik (C‑453/16 PPU, EU:C:2016:783) kohta esitatud ettepaneku punktis 56, on suuresti ülekantavad kõigile liikmesriikidele.
37 1. juuni 2016. aasta kohtuotsus Bob-Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385, punkt 55).
38 Samas, punkt 56.
39 Kui asjaomane isik ei ole üleandmisega nõus, võidakse teda pärast vahistamist kinni pidada kuni 60 päeva (raamotsuse artikli 17 lõige 3) ning seda tähtaega võib pikendada veel 30 päeva võrra (raamotsuse artikli 17 lõige 4). Sellele ajale tuleb lisada kümnepäevane tähtaeg, mis on ette nähtud üleandmiseks pärast lõppotsuse tegemist Euroopa vahistamismääruse täitmise kohta (raamotsuse artikli 23 lõige 2), mida võidakse pikendada veel kuni 20 päeva võrra (raamotsuse artikli 23 lõiked 3 ja 4).
40 Kohtuasja C‑508/18 kohta esitatud kirjalike seisukohtade punkt 30. Teised osalised toetasid seda seisukohta kohtuistungil.
41 Raamotsuse artikkel 12. Nagu on öeldud Euroopa Kohtu 12. veebruari 2019. aasta kohtuotsuse TC (C‑492/18 PPU, EU:C:2019:108) punktis 46, „[k]uigi raamotsuse artikkel 12 möönab Euroopa vahistamismääruse alusel vahistatud isiku teatavatel tingimustel ajutiselt vabastamise võimalust, ei näe see ega ükski teine raamotsuse säte ette, et raamotsuse artiklis 17 sätestatud tähtaegade möödumisel peab vahistamismäärust täitev õigusasutus asjaomase isiku sel viisil ajutiselt vabastama või, a fortiori, lihtsalt vabastama“, sest vastasel juhul võib see „piirata raamotsusega kehtestatud üleandmiskorra tõhusust ja seega takistada raamotsusega taotletavate eesmärkide saavutamist“ (samas, punkt 47).
42 Siinkohal on tegemist usaldusega (raamotsuse põhjendus 10), mis on vastastikuse tunnustamise põhimõtte aluseks, õigusalase koostöö „nurgakiviks“ (raamotsuse põhjendus 6).
43 Nad ei ole samavõrd sõltumatud selles mõttes, et seda saab olla vaid kohtuvõim. Seda küsimust käsitlen oma ettepanekus kohtuasjas C‑509/18, mille esitan ka praegu. Vt selle kohta ka käesoleva ettepaneku punkt 73 jj.
44 Näiteks I. de Otto, Estudios sobre el Poder Judicial, Obras completas, Universidad de Oviedo ja CEPC, Madrid, 2010, ning J. L. Requejo Pagés: Jurisdicción e independencia judicial, CEPC, Madrid, 1989.
45 Nagu kohtuasja Poltorak (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:782) kohta esitatud ettepaneku punktis 21, tuginen taas kohtujurist Boti ettepanekule proportsionaalsuse kohta Euroopa vahistamismääruse raames kohtuasjas Aranyosi ja Căldăraru (C‑404/15 ja C‑659/15 PPU, EU:2016:140, punkt 137 jj), ning mis puutub vahistamismääruse teinud õigusasutust, punktid 145–155.
46 Nii kinnitatakse Supreme Court’i (kõrgeim kohus) eelotsusetaotluse punktis 4.3, tsiteerides GVG artikleid 150 ja 151.
47 Kohtuasi C‑453/16 PPU (EU:C:2016:783, punktid 39–42).
48 Kohtuasi Minister for Justice and Equality ja P. F. (C‑509/18).
49 Kohtuasja C‑508/18 kohta esitatud kirjalike seisukohtade punkt 95.
50 Samas, punkt 97.
51 Kohtuvõimu sõltumatus on nagu õigusemõistmine ise eranditult õiguskorra terviklikkuse teenistuses. Seevastu teiste institutsioonide sõltumatus peab olema kooskõlas konkreetsete huvide, näiteks seaduslikkuse kaitse või haldusmenetluse objektiivsuse tagamisega. Need on konkreetsed huvid, mida on seaduslikult võimalik saavutada vaid õiguskorrale tuginedes, kuid mille peamine ja ainus eesmärk ei ole selle õiguskorra kaitse. Kui nende konkreetsete huvide puhul on õiguskord vahend, mis võimaldab neid saavutada, on selle huvi seisukohast, mille teenistuses on kohtud, õiguskord ainus asjakohane eesmärk, mistõttu on selle säilitamiseks vaja sõltumatust, mis ei võimalda erandite ega nüansside arvestamist.
52 Kohtuotsus Minister for Justice and Equality (kohtusüsteemi puudused) (kohtuasi C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, punkt 56).
53 Samas, punkt 58.
54 Samas, punkt 53.
55 Samas, punkt 63. Originaalis kursiivita.
56 Komisjoni kohtuasja C‑82/19 PPU kohta esitatud kirjalike seisukohtade punkt 38.
57 Üldisemalt, 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Laningan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, punkt 27).
58 Osutasin kohtuasja Generalstaatsanwaltschaft (kinnipidamistingimused Ungaris) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:547) kohta esitatud ettepaneku punkti 73 53. joonealuses märkuses, et Saksa üleandmissüsteem näib olevat inspireeritud „samast menetlusest ja samadest põhimõtetest, mis reguleerivad väljaandmist. Nagu juba märgitud 31. märtsi 2009. aasta aruandes, mille esitas nõukogu liikmesriikidele pärast neljandat Euroopa vahistamismääruste praktikas rakendamise vastastikuste hindamiste vooru, seda valdkonda käsitlevad [Saksa õigusakti] sätted, kaasa arvatud pärast 2006. aasta reformi, „ei aita aru saada, et üleandmine Euroopa vahistamismääruse alusel ei ole ainult üks klassikalise väljaandmise veidi erinev variant, vaid uus õigusabivorm, mis põhineb täiesti erinevatel põhimõtetel […]. Selles olukorras leiavad eksperdid, et on oht, et [Saksa] õigusasutused kasutavad väljaandmist käsitlevaid õigusakte ja kohtupraktikat […]“ (ST 7058 2009 REV 2, 30.4.2009, Evaluation report on the fourth round of mutual evaluations „The practical application of the European arrest warrant and corresponding surrender procedures between Member States“, report on Germany, lk 35)“.
59 See teoreetiline võimalus ei tulene mitte üksnes kehtivatest institutsioonilistest suhetest justiitsministeeriumi ja prokuratuuri vahel, vaid konkreetsemalt asjaolust, et Saksa õiguse kohaselt tegutseb prokuratuur selles valdkonnas kõnealuse ministeeriumi (või liidumaades sellega samaväärsete asutuste) volitusel. Tõepoolest, nagu märkisin kohtuasja Generalstaatsanwaltschaft (kinnipidamistingimused Ungaris) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:547) kohta esitatud ettepaneku punkti 73 52. joonealuses märkuses, on „Saksamaa valitsuse 7. augustil 2006 nõukogu peasekretariaadile saadetud teatise (ST 12509 2006 INIT, 7.9.2006) järgi „pädevad õigusasutused vastavalt [raamotsuse] artiklile 6 […] liitvabariigi ja liidumaade (Länder) justiitsministeeriumid““. Nii kinnitatakse ka eelotsusetaotluse punktis 2.7.
60 Kohtuistungil arutati võimalust, et prokurör, kes ei järgi juhiseid, võidakse muu hulgas kohtuasjast taandada või mõjutab see tulevikus negatiivselt tema karjääri. Selles osas esineb Saksa õiguskaitsevahendites teatavat vastuolulisust.
61 Kohtuasi Minister for Justice and Equality ja P. F. (C‑509/18, punktid 32–35).

matches:
Kohus
Kohus
Kohus
kohus
kohus
Kohus
§ 147
Kohus
Kohus
Kohus


text:
3-2-1-148-05 Riigikohus 12.01.2006
Tulenevalt TsMS § 688 lg-st 5 puudub Riigikohtul pädevus hinnata seda, kas alama astmete kohtud on asjaolusid õigesti tuvastanud, tuvastada ise hagi aluseks olevaid asjaolusid ning vastu võtta ja hinnata tõendeid, kui need ei ole esitatud ringkonnakohtu poolse protsessiõiguse normi rikkumise tõendamiseks.
3-2-1-25-04 Riigikohus 04.03.2004
Tulenevalt TsMS § 353 lg-st 3 ei saa Riigikohus tuvastada hagi aluseks olevaid asjaolusid. Seetõttu tuleb jätta esmakordselt alles Riigikohtule esitatud tõendid tähelepanuta.
Hüvitise maksmisest keeldumise või selle vähendamise otsustamisel tuleb muuhulgas kaaluda ka seda, kuivõrd kindlustusvõtja tegevus või tegevusetus suurendas kindlustusjuhtumi saabumise riski.
3-2-1-69-03 Riigikohus 03.06.2003
Ringkonnakohus ei pea TsMS § 330 lg 5 kohaselt kordama esimese astme kohtu põhjendusi, kui ta jätab esimese astme kohtu otsuse muutmata.
Riigikohus ei või TsMS § 353 lg 3 kohaselt ise tuvastada hagi aluseks olevaid asjaolusid. Seega on kolleegium seotud asjas varem tuvastatuga ega saa kogutud tõendeid ise ümber hinnata.
3-2-1-9-97 Riigikohus 27.01.1997
Kassatsioonikohus ei tuvasta faktilisi asjaolusid.
Pooled võivad iga võla, mis on tekkinud ostust-müügist, vara üürimisest või muust alusest, vormistada laenulepinguna.

matches:
Riigikohus
§ 688
Riigikohus
§ 353
Riigikohus
Riigikohus
§ 330
Riigikohus
§ 353
Riigikohus


text:
Eesti. Kohtuotsuse täitmine ja karistus Eesti Vene Föderatsiooni
Eesti. Kohtuotsuse täitmine ja karistus Eesti Vene Föderatsiooni.
Hoiatus. Automaatne tõlkimine.
Tere tulemast kesklinnas õigusteenust!
Viime läbi protsessi otsuse täitmine või muu kohtuliku teo territooriumil välisriigis.
Tellimiseks teenus, saada nõu või teavet, võtke meiega ühendust e-posti MIR.ZAKONA@MAIL.RU
me vastame teile võimalikult kiiresti.
Viimastel aastatel on vastastikmõju õigussüsteemid enamikus riikides pidevalt hoogu.
Üks olulisi komponente Selle koostoime on tunnustamist ja kohtuotsuste täitmise ühe riigi teise.
Niisiis, käesoleva aasta jaanuaris, see toimus kaalumist otsuse täitmine kohtu oma riigi territooriumil välisriigis.
Seoses selle huvitava ja on vastupidine olukord, nimelt: millistel asjaoludel välismaiste kohtuotsuste täitmisele territooriumil oma riigi?
Põhjused otsuse
Hoolimata sellest, et mõlemad riigid saavad olema allkirjastatud mitmeid rahvusvahelisi kokkuleppeid juriidiline koostöö, ükski neist ei tohi sisaldada tunnustamise mehhanismide ja täitmise riigi kohtud tsiviil- ja kaubandusasjade vaidlusi.
Suurbritannia, näiteks ei ole sellist lepingut paljudes teistes riikides, sealhulgas USA, Jaapan, Hiina ja Lähis-Idas. Vaatamata puudumisel rahvusvahelisi lepinguid, kohtute otsused nendes riikides, siis on võimalik rakendada Inglismaal ja Walesis vastavalt põhimõtetele nn inglise tavaõiguse.
Märkimisväärsed on asjaolu, et tunnustada välisriigi otsuseid vastavalt tavaõiguse ei põhine vastastikkuse põhimõtet, mil kohtud viitavad aeg-ajalt. Selle asemel, Inglise õiguse arvab välisriigi otsuse luua ühe poole vastutust teise protsessi. Tegelikult on selline kohustus on kohustus, et hageja võib taastuda UK.
Kui täitmist välisriigi kohtuotsuse jäetakse läbi oma teeneid. Ei läbivaatamine peab olema antud ütlused, mille pooled on välisriigi kohtu menetlusse, samuti põhjuseid, mille välisriigi kohus on otsustanud. Kuid selline meetod täitmine on piiratud: ainult teatud liiki otsuseid ellu vastavalt tavaõiguse lisaks on mitmeid põhjuseid, mille tunnustamist ja täitmist võib keelduda.
Sätted tavaõiguse
Vastavalt sätetele tavaõiguse poole, kelle kasuks otsus tehti kohtule välisriigis, võib esitada era- kohtuasi riigis alusel selline otsus.
Välismaal tehtud kohtuotsus tuleb täita mitmeid nõudeid.
Esiteks peab andma maksmist teatud summa raha, ja see summa ei saa olla saamata jäänud maksude, trahvide ja muude maksete sarnase iseloomuga.
Teiseks välismaiste otsus on lõplik. On vaja eristada mõiste "lõplikkuse" ja jõustumine, selles mõttes, kus ta on tõlgendanud siseriiklikke õigusakte. Võimalus otsuse edasi kaevata kõrgema astme kohtus ei tähenda, et otsus ei ole "lõplik" vastavalt siseriiklikule õigusele; sel juhul on vaja ainult, et otsus ei ole võimalik muuta, et sama kohus, kus see tehti.
Kolmandaks on vaja, et välisriigi kohtuotsuse teinud kohus "pädev kohus".
Tegelikult on see nõue on tasu välisriigi kohus küsimuse, kas see juhtus, mille tegi otsuse kohus on selle kohtu pädevus nii riikliku õigusakti, et see kohus "pädev kohus", kui isik, kelle vastu see välja anti välisriigi kohtulahend:
(A) füüsiliselt asub välisriigis ajal erutust välismaise menetluse;
(B) vabatahtlikud osalenud välisriikide kohtuvaidlusi; või
(C) Enne uuringu algust on sõlminud määratlemise pädevust välisriigi kohtusse.
Üks peamisi erinevusi otsused riikides, kuhu rahvusvaheline kokkulepe on sõlmitud, ja riigid, kellega on sõlmitud leping, mitmeid võimalikke põhjuseid rike esitus: ilma rahvusvaheline leping nimekirjas nimetatud põhjustel on palju pikem.
Näiteks esimene koht, põhjus suutmatus täitmisel välismaise kohtuotsuse olemasolu varem kehtestatud on vastuolus otsuse välisriigi kohus, mis vastab tunnustamise ja täitmise sisulise vaidluses samade poolte vahel ja sama teema või samadel alustel.
Teiseks välismaiste otsust ei pöörata täitmisele, kui see oli tehtud, rikkudes kokkulepet kohtualluvuse kohta või vahekohtu klauslit.
Kolmandaks välismaa otsus ei ole täitmisele, kui see on ebaoluline nii välismaiste õiguse.
Kulude eristada tühisuse lahendusi ning võimalust seda vaidlustada; viimane ei ole keeldumise põhjuseks täitmist.
Neljandaks, välismaise kohtuotsuse ei pöörata täitmisele, kui see on välja antud, rikkudes põhimõtteid õigluse.
Reegel õigluse nõuda, et kostja oli korralikult teatavaks välisriigi kohtu ja oli võimalus esitada kohtule tema puhul. Vaatamata sellele, et üks midagi baasi rike, sest täitmata jätmise õigluse tuntud õiguse välisriigi kohus ei ole kerge olla veendunud, et loomuõiguse oli tõepoolest katki ja avaldatud otsused, kus disain oli keeldunud selle põhjal ei ole.
Koos õigluse olemas mitmeid pretsedente, mis näitab, et välisriigi otsuse peavad olema kooskõlas põhimõtete olulise õiglus.
Teine sarnane keeldumise on vastuolus avaliku korra. Täielik nimekiri juhul, kui ta saaks rakendada põhimõtet avaliku korra, ei ole olemas. Otsused leidis, et vastuolusid tegevus Avalik kord ei piisa; jätmise täitmisel vaja ise otsuse rikkunud avalikku korda.
Ajalooliselt on see keeldumispõhjus ole sageli kohaldada edukas äri siseasjadesse. Hiljuti mõiste "loomuõiguse", "oluline õiglus" ja "avaliku korra" on tegelikult pidada ühte kategooriasse koos tingimusega, et välismaised otsuseid ei tohiks rikkuda poolte õigusi, anda neile Euroopa inimõiguste konventsiooni.
Lõpuks on reegel, et välisriigi kohtuotsust ei pöörata täitmisele, kui see on saadud pettuse teel. Tavaliselt see juhtub olukorras, kus kostja väidab, et hageja on teinud otsuse, andes välisriigis kohtuasi valetunnistust.
Ilmne järeldus on, et tunnustamise ja kohtuotsuste täitmise kohta riiklike riigi vahekohtute, samuti tegude üldkohtutesse tsiviilasjades territooriumil välisriigis on võimalik - nii teoorias kui ka praktikas. Aga igal juhul on individuaalne.

matches: kohus kohus kohus kohus kohus kohus


§ 7 Maa võõrandamine
(1) Eestis ja välisriikides asuvate sõjahaudade arvestust peab Kaitseministeerium. Kaitseminister kehtestab määrusega sõjahaudade nimekirja pidamise korra, milles nähakse ette nimekirja kantavad andmed, sõjahaua nimekirjast kustutamise kord ja sõjahaudade kohta andmete väljastamise kord. Kaitseministeeriumil on õigus volitada sõjahaudade arvestust pidama teist juriidilist isikut.
(1) Kaitseminister otsustab sõjahaua kandmise sõjahaudade nimekirja. Isikule, kelle kinnisasjal asub sõjahaud, väljastab kaitseminister kaitsekohustuse teatise. Enne sõjahaua kandmist sõjahaudade nimekirja annab sõjahaudade komisjon käesoleva seaduse alusel oma arvamuse, kas selles sõjahauas olevad säilmed tuleb ümber matta või mitte. Kui sõjahauas olevad säilmed tuleb ümber matta käesolevas seaduses sätestatu alusel, ei kanta sõjahauda sõjahaudade nimekirja ega väljastata selle kohta kaitsekohustuse teatist. Pärast säilmete ümbermatmist otsustab kaitseminister uue matmispaiga sõjahaudade nimekirja kandmise ning väljastab kaitsekohustuse teatise.
(4) Kaitsekohustuse teatise väljastab kaitseminister kolmekümne päeva jooksul, arvates sõjahaua kandmisest sõjahaudade nimekirja.
(2) Sõjahaudade tähistamist ja hooldamist korraldab Kaitseministeerium. Kaitseministeeriumil on õigus volitada sõjahaudu tähistama ja hooldama teist juriidilist isikut ning sõlmida selle isikuga riigieelarvelise eraldise kasutamise leping. Avalikul kalmistul ja kaitseväe kalmistul asuvaid sõjahaudu korrastab, teeb remondi- ja restaureerimistöid ning hooldab kalmistu haldaja või kaitseministri volitatud juriidiline isik.
§ 7. Maa võõrandamine
(1) Kui käesoleva seaduse §-s 3 ettenähtud sõjahaua säilimisõiguse tagamine raskendab oluliselt maatüki sihtotstarbelist kasutamist omaniku poolt, rakendatakse kinnisasja sundvõõrandamise seaduse § 3 lõikes 2 sätestatud kinnisasja sundvõõrandamist omaniku taotlusel.
(2) Kohaliku omavalitsuse üksused ei saa nõuda maatüki võõrandamist riigi poolt käesoleva paragrahvi lõike 1 alusel.
(1) Käesoleva seaduse alusel kuuluvad säilmed ümbermatmisele, kui sõjahaud asub ebasobivas kohas. Sõjahauale ebasobivaks kohaks on eelkõige pargid, muud haljasalad ja hooned tiheasustusaladel väljaspool kalmistuid, samuti kohad, kus toimuvad massiüritused või asuvad haudadega mitteseotud rajatised, ning muud kohad, mis ei võimalda sõjahaua väärikat kohtlemist. Sõjahaua asukoha ebasobivuse määrab sõjahaudade komisjon. Kaitseminister otsustab sõjahaudade komisjoni ettepanekul, millised säilmed millisele kalmistule ümber maetakse.
(4) Kaitseministri või Vabariigi Valitsuse otsuse alusel asetleidev säilmete ümbermatmine toimub võimalikult kiiresti ja ümbermatmise kulud kannab Kaitseministeerium või Vabariigi Valitsus.
(1) Kaitseminister võib otsustada tundmatute surnute säilmete väljakaevamise ja identifitseerimise korraldamise juhul, kui on põhjendatud kahtlus, et matmispaik on sõjahaud, kuid selles asuvate säilmete olemasolu kindlakstegemine, nende arvu tuvastamine või säilmete identifitseerimine ei ole muul viisil võimalik.
(4) Kui haua puhul on olnud põhjendatud kahtlus, et see on sõjahaud, kuid on selgunud, et sõjahauaga siiski tegemist ei ole, otsustatakse säilmete ümbermatmine ning hauamonumendi või -tähise teisaldamine, kohandamine ja lammutamine ning mälestise staatuse äravõtmine käesoleva seaduse alusel samas korras nagu sõjahaua puhul. Kui selgub, et arvatavas sõjahauas kellegi säilmeid pole, otsustab kaitseminister sõjahaudade komisjoni ettepanekul hauamonumendi või -tähise või muu hauarajatise kohandamise mälestussambaks, selle teisaldamise muuseumi või mõnda teise sobivasse kohta või osalise või täieliku demonteerimise. Mälestisega seotud piirangute osas kohaldatakse sellisel juhul käesoleva seaduse § 13 ning mälestise staatuse äravõtmisele kohaldatakse käesoleva seaduse § 14.
(1) Sõjahaudade komisjoni moodustab, tema töökorra kinnitab ja komisjoni esimehe nimetab kaitseminister. Sõjahaudade komisjon on seitsmeliikmeline. Sõjahaudade komisjoni kuuluvad siseministri, välisministri, justiitsministri, kultuuriministri ja Eesti Sõjahaudade Hoolde Liidu nimetatud isikud ja kaks kaitseministri nimetatud isikut.
(2) Sõjahaudade komisjon esitab kaitseministrile ettepanekuid ebasobivasse kohta maetud säilmete ümbermatmiseks ning hauamonumentide ja -tähiste teisaldamiseks säilmete uude matmispaika, samuti käesoleva seaduse §-s 9 sätestatud identifitseerimiseks ja täidab muid talle seadusega pandud ülesandeid.
(1) Käesoleva seaduse alusel lõpetatakse haua ja matmispaiga mälestiseks olemine, kui selles olnud säilmed on käesoleva seaduse alusel ümber maetud. Haua ja matmispaiga mälestiseks olemise lõpetab kultuuriminister käskkirjaga.
(2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud käskkirja aluseks on Muinsuskaitseameti teatis ja ümbermatmistöid teinud isiku aruanne ümbermatmise ning hauamonumendi või -tähise teisaldamisega seotud tööde lõpetamise kohta mälestisel. Muinsuskaitseseaduse § 12 lõikes 3 sätestatud Muinsuskaitseameti eksperthinnangu ja Muinsuskaitse Nõukogu ettepaneku nõuet ei kohaldata.
(3) Muinsuskaitseamet esitab käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud teatise kultuuriministrile kümne päeva jooksul pärast seda, kui Muinsuskaitseamet on saanud käesoleva seaduse § 13 lõike 3 punktis 3 nimetatud teate ümbermatmise ning hauamonumendi või -tähise teisaldamisega seotud tööde lõpetamise kohta. Enne kultuuriministri teavitamist kontrollib Muinsuskaitseamet mälestise asukohas, kas säilmed on välja kaevatud ning hauamonument või -tähis teisaldatud.
(4) Pärast mälestiseks olemise lõpetamise kohta kultuuriministri käskkirja saamist, teeb Muinsuskaitseamet kultuurimälestiste riiklikku registrisse märke mälestiseks olemise lõpetamise kohta ja teavitab sellest mälestise asukohajärgset kohalikku omavalitsust, selle kinnisasja omanikku ja valdajat, millel mälestis asus, ning riiklikku maakatastrit. Kinnisasja omanikule mälestise kohta väljastatud kaitsekohustuse teatis kaotab kehtivuse kultuuriministri käskkirja andmise päevast arvates.
(1) Sõjahaudade komisjoni moodustab kaitseminister kolmekümne päeva jooksul käesoleva seaduse jõustumisest arvates.


text:
Riigikogu ToimetisedEelmised numbridNr 24Kõrge riigilõiv kui kohtusse pöördumise takistus tsiviilkohtumenetluses*
Eesti Vabariigi põhiseaduse § 14 kohaselt on isiku õiguste ja vabaduste tagamine seadusandliku, täidesaatva ja kohtuvõimu ning kohalike omavalitsuste kohustus, § 15 kohaselt on igaühel õigus pöörduda oma õiguste ja vabaduste rikkumise korral kohtusse. Põhiseaduse § 13 sätestab isiku õiguse riigi ja seaduse kaitsele. Riigikohus on 2008. aasta 16. mai otsuses kohtuasjas nr 3-1-1-88-07 märkinud: “Põhiseaduse §-des 13, 14 ja 15 ette nähtud õigus kohtulikule kaitsele hõlmab nii isiku õigust esitada õiguste ja vabaduste rikkumise korral kaebus kohtule kui ka riigi kohustust luua põhiõiguste kaitseks kohane kohtumenetlus, mis on õiglane ja tagab isiku õiguste tõhusa kaitse.” Juurdepääsu õigusemõistmisele kui põhiõigust kaitseb ka Euroopa Nõukogu inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (EIÕK) artikkel 6, mis näeb ette õiguse õiglasele kohtumenetlusele (right to a fair trial).
Juurdepääsu hindamisel võetakse arvesse mitmeid komponente. Üks neist on menetluse kulukus, seega võib juurdepääs õigusemõistmisele olla takistatud ka rahaliselt, näiteks liiga kõrgete riigilõivumääradega.
Artikli eesmärk on lähemalt analüüsida riigilõivu olemust ja eesmärke, uurida, millistest põhimõtetest on Eestis riigilõivumäärade kehtestamisel lähtutud ning leida vastus küsimusele, mida tuleks arvestada, kui soovitakse kehtestada õigusemõistmisele juurdepääsu tagavaid lõivumäärasid.
Kohtumenetluse kulude olemus
Õiguskirjanduses on tsiviilõigusliku vaidluse tõhusa lahendamise kolme olulise mõjurina nimetatud menetluse keerukust, kestust ja kulukust ning viidatud sellele, et neid näitajaid kasutab Maailmapank, kui hindab lepingute täidetavuse tagamist (Spamann 2009, 3). Riigilõivu suurus on seejuures üks menetluse kulukust mõjutavatest asjaoludest, kusjuures Mandri-Euroopa õigussüsteemi riikides moodustab just riigilõiv suurema osa menetluskuludest (Hodges, Vogenauer, Tulibacka 2009, 5).
Kohtumenetluse finantseerimise probleemid (sealhulgas riigilõivude kõrge tase) hoiavad teatud nõuded kohtust eemal ja sellele asjaolule on viidatud ka Eesti õigusdiskussioonides. Samuti saab tuua vastupidiseid näiteid: menetluse kulukuse olulisel vähenemisel võib teatud liiki kohtuvaidluste hulk tunduvalt kasvada. Näiteks räägitakse Ameerika Ühendriikides nn deliktiõiguse kriisist (tort law crisis): sealne menetluskulude süsteem soosib kahju hüvitamise nõuete menetlemist ja seetõttu on kohtutes väga palju vastavat liiki tsiviilasju (Hirte 1991, 121). Jaapanis seevastu tabas kohtuid pärast riigilõivude märkimisväärset vähendamist aktsionärihagide tulv (West 2000, 2–3).
Olukorras, kus isik soovib pöörduda kohtusse ja panna maksma talle kuuluvat nõuet, hindab ta enne hagi esitamise otsustamist menetlusega kaasnevaid võimalikke majanduslikke tagajärgi. Teatud tüüpi vaidluste puhul on koguni leitud, et menetlusotsused sarnanevad investeerimisotsustega (Reisberg 2007, 50). Kirjanduses on märgitud sedagi, et menetluskulude jaotuse reeglite kujundamisel tuleb muu hulgas lähtuda ka nn sotsiaalsest optimumist ja arvestada reguleerimisel seda, kas mingis valdkonnas esineb liigselt või vastupidi, ebanormaalselt vähe vaidlusi (Albert 2007, 320). Seega on menetluskuludel, sealhulgas riigilõivul, lisaks põhiseadusliku juurdepääsuõiguse indikaatori rollile ka teine, majanduslik mõõde. Kuid eespool nimetatud seisukohad ei tähenda, et sotsiaalse optimumi argument ja õigusökonoomilised kaalutlused saaksid olla prioriteetsed isiku õiguste kaitse kui õigusliku reguleerimise põhieesmärgi suhtes. Sotsiaal-majanduslikud aspektid peavad saama kaalutud ikkagi alles pärast seda, kui põhimõtteline juurdepääs õigusemõistmisele on tagatud.
Menetluskulud takistavad kohtusse pöördumist
Kuigi akadeemilistes allikates ei ole menetluskulude ega kohtumenetluse rahastamise teema tavapäraselt olnud kuigi populaarne, on sellele viimasel ajal hakatud siiski varasemast enam tähelepanu pöörama, sest on täheldatud, et mitmetes riikides on suured menetluskulud kujunenud või kujunemas oluliseks takistuseks kohtusse pöördumisel (Hodges, Vogenauer, Tulibacka 2010, 6).
Kui rääkida õigusemõistmisele juurdepääsu õigusest, siis – nagu on märkinud Saksa õigusteadlane Heribert Hirte – saab aktiivsest õigusest ja selle teostamisest olla juttu eelkõige tsiviilkohtumenetluses, sest kriminaalasjades taandub sama küsimus peamiselt kaitseõigusele (Hirte 1991, 91). Samas tuleb tunnistada, et tsiviilkohtumenetlust peetakse kuidagi “teisejärguliseks”, neid vaidlusi kiputakse käsitama sellistena, milles pooled on “ise süüdi” ja mille nad peaksid isekeskis ning kohtu abita ära lahendama. Kirjeldatud suhtumine viib selleni, et tsiviilvaidlusi lahendavat kohut käsitatakse vaikivalt “poolte jaoks loodud ja järelikult ka poolte poolt finantseeritava institutsioonina”. Kuid kui riik demonstreerib järjekindlalt sellist hoiakut, siis viitab see artikli autori arvates riigi soovile vähemalt osaliselt vabaneda ühest oma tuumikfunktsioonist, mis omakorda võib viia selleni, et õigusemõistmisele hakkavad kujunema ebasoovitavad, õigusriigi toimimist ohustavad asendusmehhanismid.
Tsiviilõigus reguleerib isikutevahelisi varalisi ja isiklikke mittevaralisi suhteid. Võib tõepoolest väita, et tsiviilõiguslikesse vaidlustesse satuvad isikud justkui vabatahtlikult ja peaksid seega ka sellise vaidluse ise kinni maksma. Kui võrdsete poolte vahel on lepinguline suhe, on selline lähenemine isegi mõistetav. Kuid tuleb meeles pidada, et ka näiteks hagimenetluses ei põhine suur hulk kohtus läbivaadatavaid nõudeid lepingulistel, vaid hoopis lepinguvälistel suhetel. Ükski kahjustatud isik ei ole ohvri rolli soovinud. Hagi esitamise alguspunktiks on olukord, kus kostja on jätnud täitmata oma kohustuse või tekitanud hagejale kahju. Finantsilises mõttes algab vaidlus aga sellega, et isik, kellele on ülekohut tehtud, peab leidma vahendid kohtusse pöördumiseks. Ükskõik kui ebaõiglane see kannatanule ka ei tunduks, arvestab tsiviilkohtumenetluse mudel põhimõttega, et menetlus toimub hageja huvides. Esmapilgul võib pakkuda lohutust fakt, et meie kohtumenetlus lähtub põhimõttest “kaotaja maksab”. Nii nagu Saksamaal, põhinevad ka meie tsiviilkohtumenetluse reeglid eeldusel, et hageja kaotus tähendab ebaõiget kohtussepöördumist. Seega kui hagejal oli õigus, peaks ta oma raha kostjalt tagasi saama. Reaalsus näitab aga, et kohtuotsuste täitmine võtab aega, on sageli probleemne ja menetlust finantseerinud hageja ei pruugi kunagi menetlusele kulunud summasid kostjalt kätte saadagi.
Menetluse kulukuse ja rahastamise eri aspekte kokku kolmekümne neljas jurisdiktsioonis on põhjalikult analüüsitud Oxfordi Ülikoolis tehtud uuringus, mis hõlmab ka Euroopa Liidu liikmesriike. Uuringu viisid läbi kaks Oxfordi Ülikooli uurimiskeskust – Centre for Socio-Legal Studies ja Institute of European and Comparative Law. Oxfordi uuringu kohaselt on praeguse aja probleem see, et riigivõim on olnud sunnitud paljudes valdkondades kulutusi kärpima ning eraõiguslikud kohtuvaidlused ei ole valdkond, millele kohtusüsteemid meelsasti kulutusi teha sooviksid. Valitsused, äris osalejad ja ka füüsilised isikud otsivad uusi, kiiremaid ja odavamaid vaidluste lahendamise võimalusi. On leitud, et nii kohtusüsteemi toimimise eest vastutavad asutused kui ka õiguskorrad tervikuna peaksid sellistele tendentsidele vastama kulude alandamise, liiga keerukate menetluste lihtsustamise, kulude ettenähtavuse suurendamise ja menetluse tõhustamisega (Hodges, Vogenauer, Tulibacka 2009, 6). Sama suunda oleks autori arvates kohane järgida ka Eestis.
Riigilõivu eesmärk ja selle kehtestamise põhimõtted
Seaduse tasemel on riigilõivu eesmärk väljendatud riigilõivuseaduse § 4 lõikes 1, mille kohaselt kehtestatakse riigilõivumäär lähtuvalt toimingu tegemisega kaasnevatest kuludest (kulupõhimõte). Mõnevõrra konkretiseerib riigilõivu eesmärki tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 139 lõige 1, mille kohaselt on riigilõiv kohtumenetluses menetlustoimingu tegemise (näiteks hagi esitamise) eest Eesti Vabariigile tasutav summa. Kulupõhimõtet on rõhutatud ka Riigikohtu tsiviilkolleegiumi 2010. aasta 9. novembri määruses tsiviilasjas nr 3-2-1-95-10. Kuid sellest hoolimata, et Eesti seadus ja ka kohtupraktika deklareerivad riigilõivu kulupõhimõtet, ei ole tegelikult selge, kas on olemas mingid arvutused, mille põhjal võiks hinnata lõivumäärade ja kulutuste seoseid.
Lisaks kulupõhimõttele on seaduse rakendajad ja kohtupraktika toonud esile ka riigilõivu muid eesmärke, näiteks menetlusökonoomia tagamise ja kohtusüsteemi parema rahastamise. Kõrgeid riigilõivusid põhjendas endine justiitsminister muu hulgas sellega, et hageja saab eduka menetluse tulemusena suure varalise hüve (Riigikohtu üldkogu 12. aprilli otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-62-10, punkt 17.1), aga ka vajadusega hoida ära suuremaid palgakärpeid ja koondamisi kohtusüsteemis. Justiitsminister avaldas seisukoha, et kohtumenetlus ongi kulukas, sest kohtuniku palk on kõrge ning õigust tuleb mõista väärikas kohas ja korralike töövahenditega, mille peab kinni maksma isik, kes kohtusse vaidlema läheb.
Lisaks kohtumenetluse kulude katmisele, kohtusüsteemi rahastamisele ja riigieelarve laekumiste tagamisele on riigilõivu eesmärgiks peetud ka tõsiste õigusvaidluste selekteerimist ja pahatahtlike ehk nn protestihagide esitamise võimaluse blokeerimist ning kohtus lahendatavate õigusvaidluste hulga üldist optimeerimist. Riigilõivule omistatud eesmärgid võib seega üldistatult jaotada kulude katmisele ja menetlusökonoomia tagamisele suunatud eesmärkideks.
Milline lõivumäär on liiga kõrge ja seega põhiseadusevastane
Euroopa Inimõiguste Kohus on korduvalt rõhutanud, et õigusemõistmisele juurdepääsu õigus ei ole absoluutne põhiõigus, vaid riik võib seda piirata ja peabki piirama, kehtestades juurdepääsu tingimused. Riigi ülesanne on määrata kindlaks pädev kohus, luua menetlusreeglid ja kehtestada formaalsed nõuded, mis tuleb kohtusse pöördumisel täita (Gustavson 2010, 3). Euroopa Nõukogu inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikkel 6 jätab liikmesriigile vaba valiku, milliseid vahendeid selle eesmärgi saavutamiseks kasutada. Euroopa Inimõiguste Kohus on leidnud, et õigusemõistmisele juurdepääsu põhiõiguse mõningane kitsendamine on paratamatu, kuid piirangud ei tohi olla ülemäärased.
Õiglase õigusemõistmise huvides võib seada kohtusse pöördumise õigusele ka rahalisi piiranguid. Piirang on kooskõlas artikliga 6, kui selle eesmärk on legitiimne ning valitud vahendid on seatud eesmärgi suhtes proportsionaalsed. Nii on Euroopa Inimõiguste Kohus kohtuasjas Weissman jt vs Rumeenia tunnistanud iseenesest legitiimseks kohtulõivude tõstmise eesmärgi vältida kohtu ülekoormamist vähem tähtsate kohtuasjadega.
Euroopa Inimõiguste Kohus on märkinud, et piirangu konventsioonile vastavuse hindamisel ei ole tema eesmärk määrata, millised on kõige sobivamad abinõud kohtule juurdepääsu õiguse reguleerimiseks riigis, samuti ei hinda inimõiguste kohus asjaolusid, mis viisid liikmesriigi kohtus vastava otsuse langetamiseni. Euroopa Inimõiguste Kohtu ülesanne on kontrollida, kuidas liikmesriik on rakendanud talle antud kaalutlusõigust, ja kindlaks teha, kas riigivõimu otsuste tagajärjed on konventsiooniga kooskõlas. Kohus lähtub kontrolli teostamisel konventsiooni eesmärgist, mille kohaselt ei tohi juurdepääs kohtule olla teoreetiline ja illusoorne, vaid peab olema praktiline ja tõhus. Seda põhimõtet järgides on Euroopa Inimõiguste Kohus korduvalt tunnistanud konventsiooni rikkumiseks liiga suure lõivu. Näiteks kohtuasjas Kreuz vs Poola leidis kohus, et keskmise aastapalga suurune riigilõiv rikub inimõiguste konventsiooni artikli 6 lõiget 1 (punkti 61 jj). Märkimisväärne on see, et avaldaja oli ettevõtja ning Euroopa Inimõiguste Kohtu arvates ei olnud veenev rahvuslike kohtute argument, et äris tuleb kohtuskäimise võimalusega arvestada. Kohtuasjas Mehmet ja Suna Yiğit vs Türgi tunnistas kohus sama artikli rikkumiseks neljakordse alampalga suuruse kohtulõivu nõudmise sissetulekut mitteomavalt poolelt (punkt 38). Kohtuasjas Stankov vs Bulgaaria tuvastas Euroopa Inimõiguste Kohus konventsiooni rikkumise olukorras, kus alusetu kohtueelse kinnipidamise eest väljamõistetavast hüvitisest 90 protsenti tuli tasuda kohtukuludeks sellesama hüvitise taotlemisel (punktid 51, 58, 67).
Eestis liiga kõrged riigilõivumäärad
Riigilõivude liiga kõrget määra kui takistust õigusemõistmisele juurdepääsemisel on 2009. aastast alates käsitletud ka mitmetes Riigikohtu lahendites. 2011. aasta alguses suurenes vastavate kohtuasjade arv oluliselt ja praeguseks on mitmed riigilõivuseaduse ja tsiviilkohtumenetluse seadustiku sätted tunnistatud põhiseadusega vastuolus olevaks. Ka selle artikli kirjutamise ajal, 2011. aasta sügisel, on Riigikohtu menetluses oma järge ootamas mitu analoogset kohtuasja.
Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 2009. aasta 15. detsembri otsusega kohtuasjas nr 3-4-1-25-09 tunnistati tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 131 lõige 2 ja lõige 3 (ulatuses, milles § 131 lõikes 3 on sätestatud viide § 131 lõikele 2) ning riigilõivuseaduse lisa 1 põhiseadusega vastuolus olevaks ja kehtetuks osas, milles nähti ette kohustus tasuda hooneühistu üldkoosoleku otsuse tühisuse tunnustamise hagilt riigilõivu 75 000 krooni. Viidatud sätete põhiseadusepärasuse hindamise algatas Tallinna Ringkonnakohus. Vaidluse toimumise ajal kehtisid tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 131 lõiked 2 ja 3 redaktsioonis, mille kohaselt juriidilise isiku organi otsuse (välja arvatud osaühing ja aktsiaselts) kehtetuks tunnistamise ja otsuse tühisuse tunnustamise hagi puhul oli hagihind 1/10 juriidilise isiku netovarast viimase majandusaasta aruande järgi, kuid mitte madalam kui 25 000 krooni ja mitte kõrgem kui 1 000 000 krooni. Praeguseks on tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 131 lõige 3 tunnistatud kehtetuks ja nimetatud ühingute puhul kehtib ühtne hagihind 1595 eurot (ligikaudu 25 000 krooni).
Riigikohtu üldkogu 2011. aasta 12. aprilli otsusega tsiviilasjas nr 3-2-1-62-10 (Wipestrex vs Eesti Vabariik) tunnistati, et riigilõivuseaduse § 56 lõiked 1 ja 19 ning lisa 1 viimane lause (1. jaanuarist 2009 kuni 31. detsembrini 2010 kehtinud redaktsioonis) nende koostoimes olid vastuolus põhiseadusega osas, milles need nägid ette kohustuse tasuda 10 000 000- kroonise nõudega apellatsioonkaebuselt riigilõivu 3 protsenti tsiviilasja hinnast, kuid mitte rohkem kui 1 500 000 krooni. Samasuguse sisuga on ka Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 14. aprilli otsus kohtuasjas nr 3-4-1-1-11.
Paratamatult tuleb nõustuda viidatud otsuse punktis 14 väljendatud Riigikogu õiguskomisjoni seisukohaga, et riigilõivumäärad vajavad põhjalikku korrigeerimist ning paljudel juhtudel võib tasumisele kuuluv lõivumäär olla oma suuruse tõttu ebaproportsionaalne piirang põhiseaduse § 24 lõikes 5 ja § 15 lõikes 1 sätestatud põhiõiguste realiseerimisel.
Kohtupidamine on kallis ja paratamatult tõusetub küsimus rahastamise allikatest. Euroopas on riike, kus riigilõiv on sümboolne või puudub hoopis (näiteks Iirimaa, Soome). Neis riikides kannab kohtupidamise kulud riik. Üldjuhul on tsiviilasjades riigilõivu kehtestamise mõte vähemalt osaliselt tõesti see, et lõivudena makstud summade arvelt pidada üleval kohtusüsteemi. Mingil viisil peab iga riik suutma Euroopa põhimõtetega kooskõlas olevat kohtupidamist rahastada. Soovides panna kohtute ülalpidamise täielikult tsiviilasjade menetlusosaliste õlgadele, on artikli autori arvates paratamatuks tulemuseks sellise süsteemi põhiseadusevastasus. Lisaks tsiviilasjadele arutavad meie kohtud ka kriminaal-, väärteo- ja haldusasju. Näiteks haldusasjades kehtivad märkimisväärselt väiksemad riigilõivud. See on arusaadav, sest tundub olevat ebaõiglane püstitada riigi vastu kohtusse pöörduda soovivale isikule rahaline takistus suure riigilõivu näol. Kuid kas kirjeldatud olukord erineb ikka nii väga juhtumist, kus tsiviilvaidlust soovib algatada füüsiline isik, kes on sattunud ebaausa lepingupartneri peale ja jäänud ilma suure väärtusega varast?
Riigilõivu määrasid on tsiviilkohtumenetluses viimase kümne aasta jooksul muudetud päris mitmel korral, kuid ühelgi juhul ei ole muudatused põhinenud arvutustel ega hinnangutel, millised võiksid olla põhiõigusi tagavad ja proportsionaalsed lõivumäärad. Samuti ei nähtu eelnõudega kaasnevatest seletuskirjadest ega muudest dokumentidest, kas deklareeritud kulupõhimõtet ka tegelikkuses järgitakse. Viimase kümne aasta olulisem lõivumäärade tõus toimus 1. jaanuaril 2009. Seejuures ei olnud seaduseelnõu algses versioonis riigilõivu määrade muutmist kavandatud ning alles esimese ja teise lugemise vahel lisati eelnõusse riigilõivu suurendamise sätted. Seletuskirjas puuduvad seega nii suurendamise põhjused kui ka hinnang selle võimalikule mõjule.
Tuleb tunnistada, et täidesaatev ja seadusandlik võim teevad katset reageerida Riigikohtu poolt riigilõivuseaduse sätete põhiseaduspärasusele antud negatiivsele hinnangule. Käesoleva aasta aprillis hakkas Riigikogu menetlema riigilõivuseaduse muutmise seaduse eelnõu, millega kavandati viia lõivud uuesti ligikaudu 2007. aasta tasemele. Eelnõu esimene lugemine on lõpetatud ja see otsustati saata teisele lugemisele. Kui praegu tuleb umbes 11 000 euro suuruse nõude korral tasuda lõivu ligikaudu 1118 eurot, siis uus määr oleks eelnõu järgi olnud ligikaudu 559 eurot. 51 000 euro suuruse nõude korral oleksid vastavad summad 4154 ja 2077 eurot. Langus oleks olnud küll märkimisväärne, kuid kui võrrelda pakutavaid lõivusid just väga väikeste ja väga suurte nõuete korral Euroopa teiste riikide analoogandmetega, jääks Eesti endiselt kõrge riigilõivu tasemega maaks, olles võrreldav näiteks Austria ja Ühendkuningriigiga, samal ajal kui näiteks Taanis, Itaalias, Rootsis, Soomes ja Prantsusmaal on lõivud ka võrdluses uute lõivumääradega märkimisväärselt madalamad. Eelnõu saatus on aga ebaselge, sest justiitsministeeriumis on valmimas alternatiivne muudatuste pakett, mida soovitakse jõustada koos tsiviilkohtumenetluse seadustiku järjekordsete muudatustega. Seega ei ole praegu teada, kas, millal ja millised muudatused riigilõivumäärasid ees ootavad.
Endiselt tekitab artikli autori arvates küsitavusi ka asjaolu, et kõrge lõiv tuleb tasuda igas kohtuastmes. Kõigi kohtuastmete läbimise õigus ja kohtuliku kontrolli võimalus ei kuulu “standardvarustusse” ja tuleb menetlusosalistel sõna otseses mõttes juurde osta. Ometi on Riigikohus vihjanud asjaolule, et lõivu mitmekordne tasumine ei pruugi olla proportsionaalne abinõu. Riigikohtu üldkogu 2010. aasta 12. aprilli otsuses tsiviilasjas nr 3-2-1-62-10 punktis 48.1 märgitakse: “Edasikaebeõiguse riive ebamõõdukust suurendab oluliselt see, et apellatsioonkaebuse esitamiseks tuleb hagi esitamisel juba tasutud lõiv samas ulatuses teist korda tasuda (vt ka Riigikogu põhiseaduskomisjoni arvamus), st et tegelikult tuleb hagejal asja apellatsiooniastmesse viimiseks (hagi rahuldamata jätmise korral) tasuda hagilt riigilõivu kokku 6% asja hinnast.” Nimetatud kohtuasjas pidi hageja ligikaudu kahe miljoni euro suuruselt nõudelt apellatsiooniastmes tasuma riigilõivu 60 000 euro ringis. Uute määrade järgi oleks lõivu suurus ligikaudu 30 000 eurot. Kuna mingeid arvutusi ei ole, siis on võimatu hinnata, kas näiteks kolm protsenti kahe astme menetluse eest kokku oleks proportsionaalne või mitte.
Menetlusabi andmine – kas leevendus kõrgetele lõivudele?
Õigusemõistmisele juurdepääsu hindamisel ei ole riigilõivude üldine kõrge tase siiski ainuke hindamiskriteerium. Samavõrd oluline on küsimus riigilõivu tasumiseks ebapiisavaid vahendeid omavatele isikutele menetlusabi andmisest. Olukorras, kus isikul ei ole konkreetselt tema jaoks liiga kõrge riigilõivu tõttu võimalik pöörduda kohtusse, peab talle olema tagatud võimalus saada menetlusabi. Tsiviilkohtumenetluse seadustiku mõtte kohaselt on menetlusabi andmine ette nähtud eelkõige füüsilistele isikutele, kelle elukoht on menetlusabi andmise avalduse esitamise ajal Eesti Vabariigis või mõnes muus Euroopa Liidu liikmesriigis või kes on Eesti Vabariigi või mõne muu Euroopa Liidu liikmesriigi kodanik. Piirangud füüsilisele isikule menetlusabi andmiseks on sätestatud tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 182 lõigetes 2–3.
Eestis kehtiv menetlusabi süsteem lähtub eeldusest, et enamik isikuid, kes soovivad oma õiguste kaitseks kohtu poole pöörduda, on võimelised tasuma riigilõivu. Menetlusabi andmine peaks olema erandlik ja kaalutud – sellest põhimõttest lähtuvad ka menetlusabi taotlemist reguleerivad normid. Muu hulgas eeldab menetlusabi andmine taotleja majandusliku seisundi põhjalikku hindamist. Näiteks ei anta menetlusabi, kui isik võiks kulud tasuda olemasoleva ja suurema raskuseta realiseeritava vara arvelt (tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 182 lõike 2 punkt 2). Samuti sätestas tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 182 lõike 2 punkt 3 kuni selle põhiseadusevastaseks tunnistamiseni, et menetlusabi ei anta, kui menetlus on seotud isiku majandus- või kutsetegevusega. Seadustiku § 183 lõike 1 kohaselt oli kuni sätte põhiseadusevastaseks tunnistamiseni piiratud ka juriidilise isiku võimalus saada menetlusabi. (§ 183 lõige 1 sätestas: “Juriidilistest isikutest võib menetlusabi oma eesmärkide saavutamiseks taotleda üksnes tulumaksusoodustusega mittetulundusühingute ja sihtasutuste nimekirja kantud või sellega võrdsustatud mittetulundusühing või sihtasutus, mille asukoht on Eestis või mõnes muus Euroopa Liidu liikmesriigis, kui taotleja põhistab, et ta taotleb menetlusabi keskkonnakaitse või tarbijakaitse valdkonnas või muud ülekaalukat avalikku huvi arvestades paljude inimeste seadusega kaitstud õiguste võimaliku kahjustamise vältimiseks ja ta ei suuda eeldatavasti menetluskulusid oma vara arvel katta või suudab neid tasuda üksnes osaliselt või osamaksetena.”)
Menetlusabi erandlikkus on muidugi õige põhimõte, kuid kui arvestada üheaegselt nii inimeste elatustaset ja juriidiliste isikute majanduslikku olukorda majanduslanguse tingimustes kui ka riigilõivude väga kõrget taset, siis on lihtne järeldada, et siinsetel inimestel puudub üldjuhul ülearune ja kiiresti realiseeritav vara, mille arvel saaks maksta riigilõivu keskmiste ja suuremate nõuete korral. Seega algab iga niisugune vaidlus menetlusabi taotlusega ja tulemuseks on, et suur hulk kohtusüsteemi ressurssi kulub asjade sisulise läbivaatamise asemel menetlusabi taotluste lahendamisele.
Eesti kohtupraktika näitab, et koostoimes kõrgete riigilõivudega on probleemne ka kehtiv menetlusabi reeglistik. Olukorras, kus riigilõivu tasumine on hagejale väga koormav, ei pruugi menetlusabi andmine tema üldist olukorda alati kergendada. Levinud on olukord, kus isik saab küll menetlusabi, kuid peab riigilõivu tasuma osamaksetena pika aja jooksul. Näiteks käsitles Tallinna Ringkonnakohtu 2009. aasta 13. oktoobri määrus tsiviilasjas nr 2-08-83205 juhtumit, kus maakohus oli määranud 111 000 krooni suuruse riigilõivu tasumise 500-krooniste osamaksetena ning sellisel juhul oleks hagejal tulnud riigilõivu tasuda kaheksateist ja poole aasta jooksul. Ringkonnakohus leidis antud asjas siiski, et kaheksateistkümne aasta pikkune laen on menetlusabi andmisel ebamõistlik tingimus.
Samuti võib ühe problemaatilise näitena tuua ühisvara jagamise nõuded. Isikut, kes jagamist taotleb, ei saa riigilõivust täielikult vabastada, sest tal on siiski olemas vara – nimelt osa jagamisele kuuluvast ühisvarast. Näiteks tsiviilasjas nr 2-09-37530 esitas hageja ühisvara jagamise nõudes menetlusabi taotluse ja palus ennast riigilõivust vabastada. Harju Maakohus vabastas hageja küll 200 000 krooni tasumisest, kuid kohustas teda tasuma 100 000 krooni osamaksetena, esimesel kuul 30 000 krooni ja edaspidi 3000 krooni kuus kuni riigilõivu täieliku tasumiseni. Kokkuvõttes pidi hageja tasuma riigilõivu kahe aasta jooksul, mis on samuti küllalt pikk aeg.
Vajalik on mõistlik tasakaal
Riigilõivu määrade kehtestamisel peaks Eestis riigilõivuseaduse järgi kehtima kulupõhimõte. See on aga eelkõige deklaratiivne säte, sest riigilõivu erinevaid eesmärke analüüsides on tegelikult näha selle mitmekülgne olemus – ühelt poolt peab lõiv olema piisavalt kõrge, et (vähemalt osaliselt) katta kohtumenetluse kulud, teisalt aga piisavalt madal, et isikutele oleks tagatud üks põhiõigusi, juurdepääs õigusemõistmisele.
Võrreldes 2011. aasta kevadega, kui kõrgete riigilõivude temaatika oli Eestis tulipunktis ning hulk põhiseaduslikkuse järelevalve kohtuasju ootas Riigikohtus lahendust, on nüüdseks olukord esmapilgul mõnevõrra selginemas. Mitmed tsiviilkohtumenetluse seadustiku ja riigilõivuseaduse sätted on tunnistatud põhiseadusevastaseks, Riigikogu menetluses on lõivude alandamisele suunatud seaduseelnõu, sama teemaga tegeleb ka justiitsministeerium. Kuid selginemine on vaid näiline, sest Riigikohtu menetluses on endiselt mitmeid analoogseid kohtuasju ja pole teada, millal seadusandja jõuab riigilõivude korrigeerimiseni.
Endiselt tekitab ebakindlust asjaolu, et uute seadusesätete kavandamisel ei ole seni avalikustatud ühtegi arvutust, mis kajastaks lõivude arvel kaetavaid kohtusüsteemi kulusid. Märgata ei ole lõivu suuruse seostamist Eesti elanike sissetulekute, riigi ega ettevõtjate majandustulemusi iseloomustavate näitajatega. Artikli autori arvates tuleks kasutada vähemalt neid analüüsiargumente, mis seni on kõlanud, näiteks võrrelda lõivumäärasid menetluse kaalukausil oleva hüvega, aga ka Eesti üldiste majandusnäitajatega.
Riigikohtu üldkogu toetas 2011. aasta 12. aprilli otsuses tsiviilasjas nr 3-2-1-62-10 (punkt 48.3) Riigikogu õiguskomisjoni seisukohta, et riigilõivumäärad vajavad põhjalikku analüüsimist ja kindlasti ka korrigeerimist ning et paljudel juhtudel võib tasumisele kuuluv riigilõivumäär olla oma suuruse tõttu ebaproportsionaalne piirang põhiseaduse § 24 lõikes 5 ja ka § 15 lõikes 1 sätestatud põhiõiguste realiseerimisel. Analüüsitud ei ole ka seda, mil määral takistab juurdepääsu õigusemõistmisele Eesti riigilõivude kumulatiivne efekt – olukord, kus lõivu tuleb tasuda uuesti igas kohtuastmes. On ainult arvamused, et lõivud peavadki olema kõrged, sest kohtusüsteem on väga kallis ja et kohtumenetluses kulub toiminguteks alati rohkem raha, kui laekub riigilõivudest. Kohtusüsteem on tõesti kulukas, kuid kas ei vii sellised argumendid järelduseni, et Eesti riigi olemasolu on liiga kallis. Loodetavasti see siiski nii ei ole ja ettevalmistatav muudatuste pakett keskendub ka sisulisele analüüsile ning tagab mõistliku tasakaalu õigusemõistmisele juurdepääsu ja kohtusüsteemi rahastamise vahel.
Albert, J. (2007). Study on the Transparency of Costs of Civil Judicial Proceedings in the European Union. Final report. – http://ec.europa.eu/civiljustice/publications/docs/costs_civil_proceedings/cost_proceedings_final_report_en.pdf
Gustavson, G. (2010). Juurdepääs õigusemõistmisele Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikas. – http://www.riigikohus.ee/vfs/1054/G%20Gustavson_juurdepaas_oigusemoistmisele.pdf.
Hirte, H. (1991). Access to the Courts for Indigent Persons: A Comparative Analysis of the Legal Framework in the United Kingdom, United States and Germany. – The International and Comparative Law Quarterly, vol 40, no 1 (Jan., 1991). Cambridge University Press on behalf of the British Institute of International and Comparative Law.
Hodges, C., Vogenauer, S., Tulibacka, M. (2009). Costs and Funding of Civil Litigation: A Comparative Study. University of Oxford. Legal Studies Research Paper No 55/2009. – http://ssrn.com/abstract=1511714
Hodges, C., Vogenauer, S., Tulibacka, M. (2010). The Costs and Funding of Civil Litigation. A Comparative Perspective. Oxford: Hart Publishing.
Justiitsminister R. Langi ettekanne kohtunike täiskogul 2011. aastal. – http://www.just.ee/53308
Reisberg, A. (2007). Derivative Actions and Corporate Governance. Theory and Operation. Oxford: Oxford University Press.
Spamann, H. (2009). Cross-Country Determinants of the Quality of Civil Procedure – Complexity, Formalism, and Legal Origin. – http://isites.harvard.edu/fs/docs/icb.topic503720.files/THursday%203%205%20Paper%202.pdf
West, M. D. (2000). Why Shareholders Sue: The Evidence from Japan. – Michigan Law and Economics Research Paper No 00-010. – http://ssrn.com/abstract=251012.
Õunpuu, A. (2011). Riigilõivu määrad tsiviilkohtumenetluses. – Juridica, nr 5, lk 375–389.
Euroopa Nõukogu inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon. – Riigi Teataja II 2010, 14, 54.
Riigilõivuseadus. – Riigi Teataja I 23.03. 2011, 6.

matches:
§ 14
§ 15
§ 13
Riigikohus
§ 4
§ 139
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
kohus
Kohus
Kohus
kohus
Kohus
§ 131
§ 131
§ 131
§ 131
§ 131
§ 56
§ 24
§ 15
Riigikohus
§ 182
§ 182
§ 182
§ 183
§ 24
§ 15


Jõelähtme valla koolieelsesse lasteasutusse vastuvõtmise ja väljaarvamise kord – Riigi Teataja
Jõelähtme valla koolieelsesse lasteasutusse vastuvõtmise ja väljaarvamise kord
Jõelähtme valla koolieelsesse lasteasutusse vastuvõtmise ja väljaarvamise kord - sisukord
§ 2 Lasteaeda vastuvõtu taotlemine
§ 4 Lasteaiakoha kasutamine
§ 5 Lasteaia osalustasu ja toidukulu tasumine
§ 6 Lasteaiast lahkumine ja väljaarvamine
§ 7 Lasteaia tegevuse lõpetamine või ümberkorraldamine
RT IV, 29.07.2017, 6
Vastu võetud 07.05.2015 nr 11
RT IV, 14.05.2015, 4
jõustumine 18.05.2015
27.07.2017 RT IV, 29.07.2017, 3 01.08.2017
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 6 lõike 2 ja koolieelse lasteasutuse seaduse § 15 lg 4 alusel.
Käesolev kord reguleerib Jõelähtme valla koolieelsetesse lasteasutustesse (edaspidi lasteaed) laste vastuvõtmist, lasteaiakoha kasutamist ja lasteaiast väljaarvamist.
§ 2. Lasteaeda vastuvõtu taotlemine
(1) Lapse lasteaeda vastuvõtmise taotlemiseks esitab lapsevanem, hooldaja või eestkostja (edaspidi vanem) lasteaia direktorile vormikohase avalduse (Lisa 1), koopia lapse sünnitõendist või isikut tõendavast dokumendist.
(2) Hariduslike erivajadustega lapse sobitus- ja erirühma vastuvõtu taotlemiseks lisab vanem avaldusele SA Innove nõustamiskomisjoni soovituse.
(3) Vanem, kes on esitanud avalduse, kuid soovib hiljem lapse lasteaeda paigutamise aastat muuta, teavitab lasteaia direktorit sellest kirjalikult ning laps jääb edasi järjekorda esialgselt esitatud avalduse kuupäevaga.
(1) Lasteaia direktor registreerib avaldused laekumise järjekorras ja uuendab lasteaia kodulehel järjekorda iga kuu 10-ndaks kuupäevaks.
(2) Lasteaiarühmade eelkomplekteerimine algab 10. märtsil, mil vallavalitsuse ametnik kontrollib jooksva aasta 10. märtsi seisuga lasteaia järjekorras oleva lapse ja vähemalt ühe vanema registreeringut rahvastikuregistris Jõelähtme valla aadressil ning seejärel koostab lasteaia direktor esialgsed rühmade nimekirjad.
(3) Eelkomplekteerimine rahvastikuregistrijärgse elukohaga Jõelähtme valda kuuluvate laste osas lõpeb 1. mail ning tulemustest teavitab direktor vanemat hiljemalt 1. juuniks.
(4) Rahvastikuregistrijärgse elukohaga Jõelähtme valda mittekuuluvate laste osas lõpeb komplekteerimine 20. augustil ning tulemustest teavitab direktor vanemat hiljemalt 31. augustiks.
(5) Lasteaeda võetakse:
1) esimeses järjekorras lapsi, kelle enda ja kelle vanema(te) elukoht on jooksva aasta 1. jaanuari seisuga rahvastikuregistri andmetel Jõelähtme vald (avalduste esitamise ajalises järjestuses);
2) teises järjekorras lapsi, kelle enda ja kelle vanema(te) elukoht on pärast jooksva aasta 1. jaanuari rahvastikuregistri andmetel Jõelähtme vald (avalduste esitamise ajalises järjestuses);
3) kolmandas järjekorras lapsi, kelle elukoht asub rahvastikuregistri andmetel väljaspool Jõelähtme valda (avalduste esitamise ajalises järjestuses).
(6) Lasteaia direktoril on õigus Jõelähtme Vallavalitsuse (edaspidi vallavalitsus) ettepanekul ja nõusolekul võtta laps lasteaeda eelisjärjekorras.
(7) Võimalusel eelistatakse ühe pere lastel saada koht ühte lasteaeda.
(8) Võimalusel võetakse eelisjärjekorras lasteaeda lapsed, kellel on jäänud üks aasta kooliminekuni, et toetada nende kooliks ettevalmistust.
(9) Vanem, kes on saanud lasteaias koha ja lükkavad lapse lasteaeda tuleku edasi, teavitavad lasteaia direktorit sellest kirjalikult ning laps jääb edasi järjekorda esialgselt esitatud avalduse kuupäevaga.
(10) Vanem on nii koha taotlemise ajal kui ka lapse lasteaia nimekirjas viibimise ajal kohustatud koheselt, kuid mitte hiljem kui kahe nädala jooksul teavitama lasteaia direktorit enda ja/või lapse rahvastikuregistrijärgsest elukoha muutusest.
(11) Vanem, kelle laps on saanud lasteaias koha, kuid ei ole teavitanud lasteaia direktorit koha vastuvõtmisest 30. päeva jooksul koha kasutamise õiguse tekkimisest, arvatakse laps rühma (eel)nimekirjast välja ning vabanenud kohale võetakse järgmine laps järjekorrast. Laps jääb edasi järjekorda esialgselt esitatud avalduse kuupäevaga.
(12) Õppeaasta keskel võetakse vabanenud kohtade tekkimisel uusi lapsi lasteaeda käesoleva määruse § 3 lõikes 5 sätestatud järjekorra alusel.
§ 4. Lasteaiakoha kasutamine
(1) Lasteaia sõimerühma võetakse pooleteise- kuni kolme aasta vanuseid lapsi .
(2) Lasteaiarühma võetakse lapsi, kes on vähemalt 3-aastased jooksva aasta 30. septembri seisuga.
(3) Liitrühma võetakse lapsi, kes on vähemalt pooleteiseaasta vanused jooksva aasta 1. augusti seisuga.
(4) Lasteaia direktor tutvustab vanemale lasteaia vastuvõtmise ja väljaarvamise korda, lasteaia kodukorda ning Jõelähtme Vallavolikogu (edaspidi volikogu) poolt kehtestatud koolieelse lasteasutuse rahastamisel vanemate poolt kaetava osa määra.
(5) Lasteaiarühmade koosseisud kinnitatakse direktori käskkirjaga 5. septembriks.
(6) Vanem, kes soovib lasteaias käiva lapse jätta ajutiselt koduseks, teeb selle kohta kirjaliku avalduse, näidates ära perioodi, millal laps ei viibi lasteaias ning tasub edasi lasteaia osalustasu, eesmärgiga säilitada lapsele lasteaia koht.
(7) Käesoleva paragrahvi lõikes 6 sätestatud juhul vabastatakse vanem tema taotlusel osalustasu maksmisest kui vaba koht on lasteasutusel võimalik ajutiselt (lapsevanema avalduses märgitud ajaks) täita teise järjekorras oleva lapsega. Enne avaldusel märgitud perioodi lõppu võetakse laps lasteaeda tagasi vaid vaba koha olemasolul.
(8) Vanema keeldumisel osalustasu tasumisest ajutiselt koduseks jäänud lapse eest, arvatakse laps lasteaiast välja ja vanema soovil registreeritakse laps uuesti järjekorda esialgselt esitatud avalduse kuupäevaga.
(9) Vanem, kes taotleb lapsele koolipikendust, peab sellest esimesel võimalusel kirjalikult teavitama lasteaia direktorit ning esitama nõustamiskomisjoni soovituse hiljemalt õppeaastale eelneva õppeaasta 20. juuniks.
§ 5. Lasteaia osalustasu ja toidukulu tasumine
(1) Koolieelse lasteasutuse rahastamisel vanemate poolt kaetava osa määr (edaspidi osalustasu) kehtestatakse Jõelähtme Vallavolikogu määrusega ning toiduraha päevamaksumuse piirmäär, koolieelse lasteasutuse hoolekogu otsusega.
(2) Vallavalitsus esitab vanemale arve eelmise kuu osalustasu ja toidumaksumuse kohta hiljemalt iga kuu 10. kuupäevaks.
[RT IV, 29.07.2017, 3 - jõust. 01.08.2017]
(3) Vanem tasub esitatud arve hiljemalt iga kuu 20. kuupäevaks pangaülekandega vastavalt arvel toodud rekvisiitidele. Direktoril on õigus põhjendatud juhtudel anda maksetähtaja pikendust vanema kirjaliku avalduse alusel.
Veaparandus - parandatud ilmne ebatäpsus, tunnistades kehtetuks § 5 lg 4 muutva määruse ja Riigi Teataja seaduse § 10 lg 4 alusel
[Kehtetu - RT IV, 29.07.2017, 3 - jõust. 01.08.2017]
(5) Osalustasu makstakse igakuiselt täies ulatuses olenemata lapse tegelikust lasteaias viibimise ajast ja sealt puudumise põhjusest va lasteaia ajutise sulgemise ajal (remont, töötajate kollektiivpuhkus jne), mis vältab vähemalt 30 päeva.
Veaparandus - taasttaud § 5 lg 5 tekst algtekst-tervikteksti alusel
(6) Osalustasu vabastust saab taotleda käesoleva määruse § 4 lõikes 7 sätestatud juhul ja/või Jõelähtme valla toimetulekut soodustavate sotsiaaltoetuste maksmise korra alusel.
(7) Vallavalitsuse poolt arve mitteõigeaegse esitamise korral pikeneb vanema arve tasumiseks ettenähtud aeg viivitatud päevade võrra.
(8) Vanema poolt arve mitteõigeaegse tasumise korral arvestatakse tasumisega viivitatud summalt viivist 0,2 % päevas iga tasumisega viivitatud päeva eest.
(9) Vanema poolt arve tähtajaks tasumata jätmisel kahel järjestikulisel kalendrikuul teeb lasteaia direktor vanemale kirjaliku meeldetuletuse ning hoiatuse, et võlgnevuse mittetasumise korral arvatakse laps lasteaiast välja.
(10) Üle kolme järjestikuse kalendrikuu osalustasu ja toiduraha võlgnevuse korral arvatakse laps lasteasutusest välja, kusjuures vanemalt nõutakse võlgnevus sisse kohtu korras.
§ 6. Lasteaiast lahkumine ja väljaarvamine
1) vanema avalduse alusel avalduses märgitud kuupäevast. Avaldus esitatakse vähemalt seitse päeva enne lapse lasteaiast lahkumist;
2) lasteaia lõpetamisel seoses kooliminekuga;
3) lapse koolipikenduse aja lõppemisel;
4) lapse tervisliku seisukorra tõttu arstliku komisjoni otsuse alusel;
5) juhul kui laps on lasteaiast puudunud rohkem kui üks kuu ja selle põhjusest ei ole lasteaia direktorit kirjalikult ette teavitatud;
6) juhul kui vanem ei ole tasunud kolme järjestikuse kalendrikuu eest lasteaia toiduraha ja osalustasu ning lasteaia direktor on sellest vanemat eelnevalt kirjalikult teavitanud;
7) juhul kui Jõelähtme Vallavolikogu otsustab lasteasutuse tegevuse lõpetamise.
(2) Lapse lasteaiast väljaarvamisel lasteaia direktori ühepoolse otsuse alusel kustutatakse laps lasteaia nimekirjast järgneva kuu 1. kuupäeval, millest lasteaia direktor teavitab vanemat kirjalikult vähemalt 15 kalendripäeva ette.
(3) Lapse lasteaiast lahkumisel on vanem kohustatud tasuma kõik kulud (toiduraha ja osalustasu) kuni lapse lahkumise kuupäevani.
(4) Koolieelikute eest, kellel tekib lasteaia koha vajadus pärast 31. maid, va lasteaia kollektiivpuhkuse perioodil, tasub vanem osalustasu ja toidukulu ettemaksuna.
(5) Lapse lasteaiast väljaarvamine toimub direktori käskkirjaga.
§ 7. Lasteaia tegevuse lõpetamine või ümberkorraldamine
Lasteaia tegevuse lõpetamisest või ümberkorraldamisest teatab vallavalitsus vanematele vähemalt viis kuud enne ümberkorraldamise või tegevuse lõpetamise tähtaega.
(1) Kinnitada „Jõelähtme valla koolieelsesse lasteasutusse koha taotlemise avalduse vorm“ vastavalt lisale 1.
(2) Jõelähtme valla koolieelse lasteasutuse koha kasutamise lepingud kehtivad neis sätestatud tähtajani.
(4) Määrus jõustub 18. mail 2015.
Lisa Jõelähtme valla koolieelsesse lasteasutusse koha taotlemise avaldus