text:
62014CJ0216
15. oktoober 2015 ( * )
„Eelotsusetaotlus — Õigusalane koostöö kriminaalasjades — Direktiiv 2010/64/EL — Õigus suulisele ja kirjalikule tõlkele kriminaalmenetluses — Menetluse keel — Käskmenetluses tehtud otsus, millega mõistetakse rahaline karistus — Võimalus esitada vastuväide muus keeles kui menetluse keel — Direktiiv 2012/13/EL — Õigus teabele kriminaalmenetluses — Õigus saada teavet süüdistuse kohta — Käskmenetluses tehtud otsuse kättetoimetamine — Üksikasjalikud eeskirjad — Süüdistatava kohustus nimetada volitatud isik — Vastuväite esitamise tähtaeg, mis hakkab kulgema alates kohtuotsuse kättetoimetamisest volitatud isikule”
Kohtuasjas C‑216/14,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Amtsgericht Laufen’i (Laufeni esimese astme kohus, Saksamaa) 22. aprilli 2014. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 30. aprillil 2014, kriminaalasjas, milles süüdistatav on
koosseisus: asepresident esimese koja presidendi ülesannetes A. Tizzano (ettekandja), kohtunikud F. Biltgen, A. Borg Barthet, M. Berger ja S. Rodin,
arvestades kirjalikus menetluses ja 19. märtsi 2015. aasta kohtuistungil esitatut,
G. Covaci, esindajad: Rechtsanwalt U. Krause ja Rechtsanwalt S. Ryfisch,
Kreeka valitsus, esindajad: K. Georgiadis ja S. Lekkou,
Prantsuse valitsus, esindajad: D. Colas ja F.‑X. Bréchot,
Itaalia valitsus, esindaja: G. Palmieri, keda abistas avvocato dello Stato M. Salvatorelli,
Austria valitsus, esindaja: G. Eberhard,
Euroopa Komisjon, esindajad: W. Bogensberger ja R. Troosters,
olles 7. mai 2015. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. oktoobri 2010. aasta direktiivi 2010/64/EL õiguse kohta suulisele ja kirjalikule tõlkele kriminaalmenetluses (ELT L 280, lk 1) artikli 1 lõiget 2 ja artikli 2 lõikeid 1 ja 8 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiivi 2012/13/EL, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet (ELT L 142, lk 1), artiklit 2, artikli 3 lõike 1 punkti c ja artikli 6 lõikeid 1 ja 3.
Taotlus on esitatud kriminaalmenetluses, milles süüdistatav on G. Covaci, seoses huvitatud isiku toime pandud liiklussüütegudega.
Direktiiv 2010/64
Direktiivi 2010/64 põhjendustes 12, 17 ja 27 on märgitud:
Käesolev[a] direktiiv[iga] [...] kehtestatakse kriminaalmenetluses suulise ja kirjaliku tõlke suhtes kohaldatavad ühised miinimumeeskirjad, et suurendada liikmesriikide hulgas vastastikust usaldust.
Direktiivi artikli 1 „Sisu ja kohaldamisala” lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1. Käesoleva direktiiviga sätestatakse eeskirjad õiguse kohta suulisele ja kirjalikule tõlkele kriminaalmenetluses [...]
2. Lõikes 1 osutatud õigused tekivad isikul hetkest, mil liikmesriigi pädevad asutused on talle ametliku teatega või muul viisil teatavaks teinud, et teda kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo toimepanekus, ning kehtivad kuni tema suhtes menetluse lõpetamiseni, mille all mõistetakse lõpliku otsuse tegemist küsimuses, kas ta on kuriteo toime pannud, sealhulgas kohtuotsuse tegemine ja edasikaebamisotsus, kui see on asjakohane.”
Direktiivi artiklis 2 „Õigus suulisele tõlkele” on sätestatud:
„1. Liikmesriigid tagavad, et kahtlustatavale või süüdistatavale isikule, kes ei räägi või ei mõista asjaomases kriminaalmenetluses kasutatavat keelt, võimaldatakse viivitamata suuline tõlge kriminaalmenetluse ajal uurimisasutustes ja kohtutes, sh politsei poolt läbiviidava küsitlemise, kõikide kohtuistungite ja mis tahes vaheistungite ajal.
8. Käesoleva artikli alusel pakutav suuline tõlge on piisava kvaliteediga, et tagada menetluse õiglus, kindlustades eelkõige, et kahtlustatav või süüdistatav isik on teadlik tema vastu esitatud kahtlustuse või süüdistuse sisust ja on võimeline kasutama õigust kaitsele.”
Direktiivi artikkel 3 „Õigus oluliste dokumentide tõlkele”, on sõnastatud järgmiselt:
„1. Liikmesriigid tagavad, et kahtlustatavale või süüdistatavale isikule, kes ei mõista asjaomases kriminaalmenetluses kasutatavat keelt, võimaldatakse mõistliku ajavahemiku jooksul kõikide oluliste dokumentide kirjalik tõlge, et kindlustada talle võimalus kasutada õigust kaitsele ja tagada menetluse õiglus.
3. Pädevad asutused otsustavad iga juhtumi puhul, kas oluliseks peetakse ka mõnda muud dokumenti [...]
Direktiiv 2012/13
Direktiivi 2012/13 põhjendus 27 on sõnastatud järgmiselt:
„Kuriteo toimepanemises süüdistatavale isikule tuleks anda kogu teave süüdistuse kohta, et ta saaks ette valmistada enda kaitse ja et oleks tagatud õiglane menetlus.”
Direktiivi artiklis 1 „Reguleerimisese” on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis sätestatakse eeskirjad, mis käsitlevad kahtlustatavate või süüdistatavate isikute õigust saada teavet nende õiguste ja nende vastu esitatud süüdistuse kohta kriminaalmenetluses [...]”.
Direktiivi artikli 2 lõikes 1 on piiritletud direktiivi kohaldamisala järgmiselt:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse hetkest, mil liikmesriigi pädevad asutused on isikule teatavaks teinud, et teda kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo toimepanekus, kuni menetluse lõpetamiseni, mille all mõistetakse lõpliku otsuse tegemist küsimuses, kas kahtlustatav või süüdistatav isik on kuriteo toime pannud, sealhulgas kohtuotsuse tegemine ja edasikaebamisotsus, kui see on asjakohane.”
Direktiivi artikli 3 „Õigus saada teavet õiguste kohta” lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriik tagab, et kahtlustatavat või süüdistatavat isikut teavitatakse viivitamata vähemalt järgmistest siseriikliku õiguse alusel kohaldatavatest menetlusõigustest, et neid õigusi oleks võimalik tõhusalt kasutada:
Direktiivi 2012/13 artiklis 6 „Õigus saada teavet süüdistuse kohta” on sätestatud:
„1. Liikmesriik tagab, et kahtlustatavale või süüdistatavale isikule antakse teavet kuriteo kohta, mille toimepanemises teda kahtlustatakse või süüdistatakse. Seda teavet antakse viivitamata ja vajaliku üksikasjalikkusega, et tagada õiglane menetlus ning võimaldada tõhusalt kasutada kaitseõigust.
4. Liikmesriik tagab, et kahtlustatavat või süüdistatavat isikut teavitatakse viivitamata muudatustest käesoleva artikli kohaselt antavas teabes, kui see on vajalik õiglase menetluse tagamiseks.”
Saksamaa kohtute seaduse (Gerichtsverfassungsgesetz, edaspidi „kohtute seadus”) §‑s 184 on sätestatud:
„Kohtu töökeel on saksa keel [...]”.
Kohtute seaduse §‑s 187, mida on muudetud direktiivide 2010/64 ja 2012/13 ülevõtmise tulemusena, on ette nähtud:
„1) Kui süüdistatav või süüdimõistetu ei valda saksa keelt või on kuulmis‑ või kõnepuudega isik, määrab kohus talle tõlgi või tõlkija, kui see on vajalik tema menetlusõiguste teostamiseks kriminaalmenetluses. Kohus selgitab süüdistatavale talle arusaadavas keeles, et viimati nimetatu võib taotleda kogu kriminaalmenetluseks tasuta tõlgi või tõlkija määramist.
2) Saksa keelt mittevaldava süüdistatava menetlusõiguste teostamiseks kriminaalmenetluses on üldjuhul vajalik vabadust piiravate dokumentide, süüdistusaktide, käskmenetluses tehtud kohtuotsuste ja veel jõustumata kohtuotsuste kirjalik tõlkimine [...]”.
Kriminaalmenetluse seadustiku (Strafprozessordnung) § 132, mis käsitleb tagatise andmist ja dokumentide vastuvõtmiseks volitatud isikute nimetamist, lõikes 1 on sätestatud:
„Kui süüdistataval, kelle suhtes esineb põhjendatud kahtlus, et ta on toime pannud süüteo, puudub käesoleva seaduse kohaldamisalas alaline elu‑ või viibimiskoht, aga vahistamismääruse tingimused ei ole täidetud, võib kriminaalmenetluse tagamiseks määrata, et süüdistatav
annab kohase tagatise, mis katab eeldatava rahalise karistuse ja menetluskulud, ning
volitab dokumente vastu võtma pädeva kohtu tööpiirkonnas elava isiku.”
Kriminaalmenetluse seadustiku § 410, mis käsitleb vastuväite esitamist käskmenetluses tehtud kohtuotsusele, on sõnastatud järgmiselt:
„1. Süüdistatav võib kahe nädala jooksul alates käskmenetluses tehtud kohtuotsuse kättetoimetamisest esitada kirjaliku või suulise kantseleis protokollitava vastuväite käskmenetluses kohtuotsuse teinud kohtule [...]
2. Vastuväites võib piirduda teatavate küsimustega.
3. Kui käskmenetluses tehtud kohtuotsusele ei ole tähtaegselt vastuväidet esitatud, muutub see samaväärseks jõustunud kohtuotsusega.”
Politseikontrolli käigus, mis leidis aset 25. jaanuaril 2014, tuvastati esiteks, et Rumeenia kodanik G. Covaci juhtis Saksamaa territooriumil sõidukit, mille suhtes ei olnud sõlmitud kehtivat kohustuslikku mootorsõiduki valdaja vastutuskindlustuse lepingut, ja teiseks, et huvitatud isiku esitatud kindlustustõend (roheline kaart) on võltsitud.
G. Covaci, keda politsei kuulas nende faktiliste asjaolude küsimuses üle, sai kasutada tõlgi abi.
Kuna G. Covacil ei olnud ei alalist elu‑ ega viibimiskohta Saksamaa õiguse kohaldamisalas, andis ta Amtsgericht Laufeni kolmele ametnikule tagasivõtmatu kirjaliku volituse talle adresseeritud kohtudokumentide vastuvõtmiseks. Selles volikirjas on märgitud, et kõikidele kohtu lahenditele edasikaebamise tähtajad hakkavad kulgema alates nende lahendite kättetoimetamisest volitatud isikutele.
Traunsteini prokuratuur (Staatsanwaltschaft Traunstein) esitas 18. märtsil 2014 uurimise tulemusena Amtsgericht Laufenile taotluse teha G. Covaci suhtes käskmenetluses kohtuotsus, millega mõistetakse viimasele rahaline karistus.
Sellise käskotsuse tegemiseks ette nähtud menetlus on lihtsustatud menetlus, mille jaoks ei ole ette nähtud kohtuistungi korraldamist ega võistlevat menetlust. Kuivõrd kohtunik teeb selle kohtuotsuse prokuratuuri taotlusel väiksemate rikkumiste eest, kujutab see endast esialgset otsust. Kriminaalmenetluse seadustiku § 410 kohaselt jõustub käskotsus kahe nädala pikkuse tähtaja möödumisel, mis hakkab kulgema alates selle kohtuotsuse kättetoimetamisest, kusjuures otsus võidakse kätte toimetada süüdimõistetu volitatud isikutele. Süüdimõistetu saab võistlevas menetluses osaleda ainult siis, kui ta esitab enne selle tähtaja möödumist vastuväite. Vastuväite võib esitada kirjalikult või suuliselt protokollitavana kohtukantseleile ja selle tulemusena korraldatakse kohtuistung.
Käesolevas asjas taotles Traunsteini prokuratuur, et käskmenetluses tehtud kohtuotsus toimetataks G. Covaci kätte tema volitatud isikute kaudu, ja ka seda, et huvitatud isiku võimalikud kirjalikud seisukohad, sealhulgas vastuväide sellele kohtuotsusele, koostataks saksa keeles.
Põhikohtuasjas käskmenetluses otsuse tegemise taotluse saanud Amtsgericht Laufenil on tekkinud küsimus, kas kohtute seaduse §‑st 184 tulenev kohustus esitada vastuväide käskmenetluses tehtud kohtuotsusele saksa keeles on kooskõlas direktiivi 2010/64 sätetega, millega on süüdistatavatele ette nähtud tasuta keeleabi kriminaalmenetlustes.
Teiseks on eelotsusetaotluse esitanud kohtul kahtlusi, kas kõnealuse käskotsuse kättetoimetamise menetlus on kooskõlas direktiiviga 2012/13 ja eelkõige selle artikliga 6, mis kohustab iga liikmesriiki tagama, et hiljemalt süüdistuse asjaolude esitamisel kohtule antakse üksikasjalikku teavet süüdistuse kohta.
Neil asjaoludel otsustas Amtsgericht Laufen menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
Kas direktiivi 2010/64 artikli 1 lõiget 2 ning artikli 2 lõikeid 1 ja 8 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus kohtumäärus, mis näeb kohtute seaduse § 184 alusel ette, et süüdistatav peab esitama edasikaebuse kohtu töökeeles, käesoleval juhul saksa keeles, vastasel juhul jäetakse kaebus menetlusse võtmata?
Kas direktiivi 2012/13 artiklit 2, artikli 3 lõike 1 punkti c ning artikli 6 lõikeid 1 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus korraldus, mille kohaselt peab süüdistatav nimetama dokumentide vastuvõtmiseks volitatud isiku, kui edasikaebuse esitamise tähtaeg hakkab kulgema juba alates menetlusdokumendi kättetoimetamisest volitatud isikule, ja seejuures ei oma tähtsust, kas süüdistatav saab talle esitatud süüdistusest üldse teada?”
Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitust selle kohta, kas direktiivi 2010/64 artikleid 1–3 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt ei või isik, kelle suhtes on tehtud käskotsus, esitada kriminaalmenetluses sellele otsusele kirjalikku vastuväidet muus keeles kui menetluskeel, kuigi see isik viimati nimetatud keelt ei oska.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb märkida, et direktiivi 2010/64 artikli 1 lõikes 1 on ette nähtud õigus suulisele ja kirjalikule tõlkele eelkõige kriminaalmenetluses. Lisaks on direktiivi artikli 1 lõikes 2 täpsustatud, et need õigused tekivad isikul hetkest, mil liikmesriigi pädevad asutused on talle teatavaks teinud, et teda kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo toimepanekus, ning kehtivad kuni tema suhtes menetluse lõpetamiseni, mille all mõistetakse lõpliku otsuse tegemist küsimuses, kas ta on kuriteo toime pannud, sealhulgas kohtuotsuse tegemine ja edasikaebamisotsus, kui see on asjakohane.
Seega kuulub sellise isiku nagu G. Covaci – kes soovib esitada vastuväidet tema suhtes tehtud veel jõustumata käskotsusele – olukord ilmselgelt selle direktiivi kohaldamisalasse, mistõttu sellel isikul peab olema õigus direktiiviga tagatud suulisele ja kirjalikule tõlkele.
Seoses küsimusega, kas niisuguses olukorras olev isik nagu G. Covaci võib sellele õigusele tugineda, et esitada vastuväidet sellisele otsusele muus keeles kui pädevas liikmesriigi kohtus kasutatav menetluskeel, tuleb viidata direktiivi 2010/64 artiklite 2 ja 3 sisule. Nimelt reguleerivad need kaks artiklit õigust suulisele tõlkele ja õigust teatavate oluliste dokumentide tõlkele, seega direktiivi artiklis 1 ette nähtud ja direktiivi pealkirjas nimetatud õiguse kahte aspekti.
Sellega seoses olgu meenutatud, et Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb liidu õiguse sätte tõlgendamisel arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks säte on (kohtuotsus Rosselle, C‑65/14, EU:C:2015:339, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab direktiivi 2010/64 artiklit 2, mis reguleerib õigust suulisele tõlkele, siis tuleneb selle artikli enda sõnastusest, et see artikkel puudutab – vastupidi direktiivi artiklile 3, mis käsitleb õigust oluliste dokumentide tõlkele – suuliselt väljendatu suulist tõlkimist.
Seega saavad selle direktiivi artikli 2 lõigete 1 ja 3 kohaselt õigust suulisele tõlkele kasutada ainult kahtlustatavad või süüdistatavad, kes ei suuda end ise menetluskeeles väljendada kas siis seetõttu, et nad ei räägi või ei mõista seda keelt või on neil kuulmis- või kõnehäired.
Muu hulgas ka sel põhjusel on direktiivi 2010/64 artikli 2 lõigetes 1 ja 2 neid olukordi loetledes, millal suulise tõlgi abi peab kahtlustavatele või süüdistatavatele võimaldama, viidatud ainult – küll mitteammendavalt – suulise kommunikatsiooni olukordadele, nagu politsei poolt läbiviidav küsitlemine, kõik kohtuistungid ja mis tahes vaheistungid, aga ka õigusnõustajaga suhtlemine, mis on otseselt seotud menetluse käigus läbiviidava mis tahes küsitlemise või ülekuulamise või edasikaebuse esitamise või muude menetluslike taotlustega.
Teisisõnu tagab see säte selleks, et oleks tagatud õiglane menetlus ja et puudutatud isik saaks teostada oma kaitseõigusi, nimetatud isikule – kui viimane peab tegema ise eelkõige kriminaalmenetluses suulisi avaldusi nii otse pädevas kohtus või oma õigusnõustajale – õiguse teha seda enda keeles.
Niisugust tõlgendust toetavad ka direktiiviga 2010/64 taotletavad eesmärgid.
Sellega seoses olgu märgitud, et kõnealune direktiiv on vastu võetud ELTL artikli 82 lõike 2 teise lõigu punkti b alusel, mis näeb ette, et määral, mil see on vajalik kohtuotsuste ja õigusasutuste otsuste vastastikuse tunnustamise ning samuti politsei- ja õiguskoostöö hõlbustamiseks piiriülese mõõtmega kriminaalasjades, võivad Euroopa Parlament ja Euroopa Liidu Nõukogu kehtestada miinimumeeskirjad, mis käsitlevad isikute õigusi kriminaalmenetluses.
Direktiivi 2010/64 põhjenduse 12 kohaselt on niisiis selleks, et suurendada liikmesriikide hulgas vastastikust usaldust, kehtestatud selle direktiiviga kriminaalmenetluses suulise ja kirjaliku tõlke suhtes kohaldatavad ühised miinimumeeskirjad.
Need eeskirjad peaksid direktiivi põhjenduse 17 kohaselt tagama tasuta ja kohase keeleabi, mis võimaldab kahtlustatavatel ja süüdistatavatel, kes ei räägi või ei mõista kriminaalmenetluses kasutatavat keelt, kasutada täies ulatuses nende õigust kaitsele, ning mis tagab menetluse õigluse.
Samas see, kui nõuda liikmesriikidelt, nagu panevad eelkõige ette G. Covaci ja Saksamaa valitsus, et nad ei pea mitte ainult võimaldama seda, et puudutatud isik oleks täies ulatuses tema enda keeles informeeritud neist asjaoludest, milles teda süüdistatakse, ja et ta saab esitada enda keeles neist asjaoludest oma nägemuse, vaid et liikmesriigid peavad ka süstemaatiliselt tagama puudutatud isikute kõikide selliste kaebuste tõlkimise, mille viimased esitavad nende suhtes tehtud kohtulahendite peale, läheks kaugemale direktiivi 2010/64 enda eesmärkidest.
Nagu nimelt nähtub ka Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast, piirdub õiglase kohtumenetlusega seotud nõuete järgimine selle tagamisega, et süüdistatav teab, milles teda süüdistatakse, ja saab ennast kaitsta, ilma et nõutaks kõigi dokumentaalsete tõendite või toimikus sisalduvate ametlike dokumentide kirjalikku tõlget (Euroopa Inimõiguste Kohus, Kamasinski vs. Austria, 19.12.1989, A-seeria nr 168, punkt 74).
Järelikult on direktiivi 2010/64 artiklis 2 ette nähtud õiguse tõlkele eesmärk, et tõlk tõlgib kahtlustatava või süüdistatava ja uurimisasutuste, kohtute või vajaduse korral õigusnõustaja vahelise suulise suhtlemise, kusjuures see ei hõlma kahtlustatava või süüdistatava koostatud mis tahes kirjaliku dokumendi kirjalikku tõlkimist.
Mis puudutab põhikohtuasjas käsitletavat olukorda, siis nähtub Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust, et Saksa õiguses ette nähtud käskotsus tehakse sui generis menetluse põhjal. Selles menetluses on nimelt süüdistatava ainus võimalus osaleda võistlevas menetluses – mille käigus ta saab täies ulatuses kasutada oma õigust olla ära kuulatud – see, kui ta esitab sellele otsusele vastuväite. Vastuväide, mille saab esitada kirjalikult või selle suulise esitamise korral otse pädeva kohtu kantseleile, ei pea olema põhjendatud, see tuleb esitada eriti lühikese kahenädalase tähtaja jooksul alates kõnealuse otsuse kättesaamisest ja selleks ei ole vaja kohustuslikus korras advokaati, kuivõrd süüdistatav võib esitada selle ise.
Neil asjaoludel tagab direktiivi 2010/64 artikkel 2 isikule, kes on sellises olukorras nagu G. Covaci, tasuta suulise tõlgi abi, kui see isik sõnastab ise suuliselt vastuväite tema suhtes käskmenetluses tehtud otsusele, väljendades seda pädeva liikmesriigi kohtu kantseleile, et viimane koostaks vastuväite kohta protokolli, või kui isik esitab vastuväite kirjalikult, milles teda abistab õigusnõustaja, kes koostab vastava dokumendi menetluse keeles.
Mis puudutab küsimust, kas direktiivi 2010/64 artikkel 3, mis reguleerib õigust teatavate oluliste dokumentide tõlkele, annab tõlkimiseks abi saamise õiguse isikule, kes on sellises olukorras nagu G. Covaci ja kes soovib esitada kirjalikku vastuväidet käskmenetluses tehtud otsusele ilma õigusnõustaja abita, siis tuleb märkida, et selle sätte enda sõnastusest tuleneb, et see õigus on antud selleks, et kindlustada puudutatud isikutele võimalus kasutada õigust kaitsele ja tagada menetluse õiglus.
Järelikult, nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 57, puudutab artikkel 3 põhimõtteliselt ainult pädevate asutuste koostatud teatavate dokumentide kirjalikku tõlkimist menetluskeelest keelde, millest puudutatud isik aru saab.
Seda tõlgendust toetab ka esiteks nende dokumentide loetelu, mida direktiivi 2010/64 artikli 3 lõikes 2 on peetud olulisteks, mistõttu nende tõlkimine on seega vajalik. Selles loetelus on nimelt nimetatud – küll mitteammendavalt – otsused, millega võetakse isikult vabadus, süüdistused või süüdistusaktid ja kohtuotsused.
Teiseks on see tõlgendus põhjendatud asjaoluga, et direktiivi artiklis 3 ette nähtud õiguse tõlkele eesmärk selle artikli lõikest 4 tulenevalt on võimaldada „kahtlustataval [...] või süüdistataval [...] tema vastu esitatud kahtlustuse või süüdistuse sisu[ga] tutvu[da]”.
Sellest järeldub, et direktiivi 2010/46 artikli 3 lõigetes 1 ja 2 ette nähtud õigus tõlkele ei hõlma põhimõtteliselt sellise dokumendi kirjalikku tõlkimist menetluskeelde, nagu käskotsusele esitatud vastuväide, mille puudutatud isik on koostanud keeles, mida ta oskab, kuid mis ei ole menetluse keel.
Seda arvestades näeb direktiiv 2010/64 ette üksnes miinimumeeskirjad, jättes liikmesriikidele võimaluse – nagu on sätestatud direktiivi põhjenduses 32 – laiendada direktiivis sätestatud õigusi, et tagada kõrgem kaitstuse tase ka nendel juhtudel, mida direktiivis ei ole otseselt reguleeritud.
Peale selle olgu märgitud, et direktiivi 2010/64 artikli 3 lõikes 3 on pädevatel asutustel sõnaselgelt lubatud iga juhtumi puhul otsustada, kas lisaks direktiivi artikli 3 lõigetes 1 ja 2 sätestatud dokumentidele peetakse selle sätte tähenduses oluliseks ka mõnda muud dokumenti.
Seega tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul – arvestades eelkõige põhikohtuasjas käsitletavale käskotsusele kohaldatava menetluse eripäradega, mida kirjeldati käesoleva kohtuotsuse punktis 41, ning tema menetluses oleva kohtuasjaga – kindlaks määrata, kas kirjalikult koostatud vastuväidet käskotsusele tuleb pidada oluliseks dokumendiks, mille tõlkimine on vajalik.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2010/64 artikleid 1–3 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt ei või isik, kelle suhtes on tehtud käskotsus, esitada kriminaalmenetluses sellele otsusele kirjalikku vastuväidet muus keeles kui menetluskeel, kuigi see isik viimati nimetatud keelt ei oska, tingimusel, et pädevad asutused ei leia direktiivi artikli 3 lõike 3 kohaselt asjassepuutuvat menetlust ja käesoleva kohtuasja asjaolusid arvestades, et selline vastuväide kujutab endast olulist dokumenti.
Oma teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2012/13 artiklit 2, artikli 3 lõike 1 punkti c ning artikli 6 lõikeid 1 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt peab kriminaalmenetluses süüdistatav, kes ei ela selles liikmesriigis, nimetama tema suhtes tehtud käskotsuse vastuvõtmiseks volitatud isiku, kusjuures sellele otsusele vastuväite esitamise tähtaeg hakkab kulgema alates käskotsuse kättetoimetamisest volitatud isikule.
Sellele küsimusele vastamiseks olgu märgitud, et direktiivi 2012/13 artiklis 1 on ette nähtud kahtlustatavate või süüdistatavate õigus saada teavet nende õiguste ja nende vastu esitatud süüdistuse kohta kriminaalmenetluses.
Direktiivi artiklite 3 ja 6 koosmõjust nähtub, et direktiivi artiklis 1 nimetatud õigus puudutab vähemalt kahte erinevat õigust.
Esiteks tuleb kahtlustatavat või süüdistatavat direktiivi 2012/13 artikli 3 kohaselt teavitada vähemalt teatavatest menetlusõigustest, mille loetelu on selles sättes esitatud ja millesse kuuluvad õigus kasutada kaitsjat, õigus saada tasuta õigusnõustamist ja selle saamise tingimused, õigus saada teavet süüdistuse kohta, õigus suulisele ja kirjalikule tõlkele ning õigus vaikida.
Teiseks on direktiivi artiklis 6 kindlaks määratud reeglid, mis käsitlevad õigust saada teavet süüdistuse kohta.
Kuivõrd eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus puudutab täpsemalt viimati nimetatud õiguse ulatust, tuleb kontrollida, kas seda õigust reguleeriv direktiivi 2012/13 artikkel 6 on kohaldatav sellises erimenetluses, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille tulemusel tehakse käskotsus.
Sellega seoses olgu märgitud, et direktiivi 2012/13 artikli 2 enda sõnastuse kohaselt kohaldatakse direktiivi hetkest, mil liikmesriigi pädevad asutused on isikule teatavaks teinud, et teda kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo toimepanekus, kuni menetluse lõpetamiseni, mille all mõistetakse lõpliku otsuse tegemist küsimuses, kas kahtlustatav või süüdistatav isik on kuriteo toime pannud, sealhulgas kohtuotsuse tegemine ja edasikaebamisotsus, kui see on asjakohane.
Kuna aga, nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 27 tuvastatud, ei jõustu käskotsus, mille tegemist eelotsusetaotluse esitanud kohtult G. Covaci suhtes taotleti, enne otsusele vastuväite esitamise tähtaja möödumist, siis kuulub sellise isiku nagu G. Covaci olukord ilmselgelt direktiivi 2012/13 kohaldamisalasse, mistõttu peab huvitatud isikul olema õigus saada teavet süüdistuse kohta, kusjuures see õigus peab tal olema kogu menetluse jooksul.
Kuigi vastab küll tõele see, et kõnealuse menetluse lühiduse ja lihtsustatud olemuse tõttu toimub sellise käskotsuse, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kättetoimetamine alles siis, kui kohus on süüdistuse põhjendatuse osas juba otsuse teinud, teeb kohus siiski selles otsuses ainult esialgse otsuse ja otsuse kättetoimetamisega tekib süüdistataval esimest korda võimalus saada teavet tema suhtes esitatud süüdistuse kohta. Seda kinnitab ka asjaolu, et nimetatud isikul ei ole mitte õigust esitada selle otsuse peale edasikaebust teisele kohtule, vaid ta võib esitada vastuväite, millega tal avaneb võimalus osaleda samas kohtus tavalises võistlevas menetluses, mille käigus ta saab teostada täies ulatuses oma kaitseõigusi enne seda, kui see kohus teeb uue otsuse talle esitatud süüdistuse põhjendatuse kohta.
Seega tuleb käskotsuse kättetoimetamist pidada direktiivi 2012/13 artikli 6 kohaselt üheks puudutatud isiku vastu esitatud süüdistusest teavitamise viisiks, mistõttu peab see vastama selles artiklis esitatud nõuetele.
Nagu tõdes kohtujurist oma ettepaneku punktis 105, ei ole direktiivis 2012/13 küll ette nähtud neid üksikasjalikke eeskirju, mille kohaselt artiklis 6 ette nähtud süüdistust puudutav teave tuleb sellele isikule edastada.
Need eeskirjad ei saa aga kahjustada eelkõige artiklis 6 silmas peetud eesmärki, mis, nagu nähtub ka direktiivi põhjendusest 27, seisneb selles, et kuriteo toimepanemises kahtlustatavale või süüdistatavale antakse võimalus ette valmistada enda kaitse, ja õiglase menetluse tagamises.
Samas nähtub eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasjas käsitletavates riigisisestes õigusnormides on ette nähtud, et käskotsus toimetatakse süüdistatava volitatud isiku kätte, kusjuures süüdistataval on sellele otsusele vastuväite esitamiseks kahenädalane tähtaeg, mis hakkab kulgema alates otsuse kättetoimetamisest volitatud isikule. Selle tähtaja möödumisel käskotsus jõustub.
Kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele vastamiseks ei ole oluline võtta seisukohta selles suhtes, kas niisugune kahenädalane õigust lõpetav tähtaeg on sobiv, tuleb siiski märkida, et nii eesmärgist võimaldada süüdistataval enda kaitset ette valmistada kui ka vajadusest vältida mis tahes diskrimineerimist ühelt poolt nende süüdistatavate, kellel on asjaomase liikmesriigi seaduse kohaldamisalasse kuuluv elukoht, ja teiselt poolt nende süüdistatavate vahel, kelle elukoht sellesse kohaldamisalasse ei kuulu, kuid kes ainsana peavad nimetama kohtulahendite vastuvõtmiseks volitatud isiku, tuleneb nõue, et süüdistatava käsutuses peab olema see tähtaeg täies pikkuses.
Kui aga põhikohtuasjas käsitletav kahenädalane tähtaeg hakkaks kulgema alates hetkest, mil süüdistatav sai tegelikult teada käskotsusest, mis sisaldab direktiivi 2012/13 artikli 6 tähenduses teavet süüdistuse kohta, siis oleks tagatud, et selle isiku käsutuses on see tähtaeg täies pikkuses.
Seevastu kui – nagu käesoleval juhul – see tähtaeg hakkab kulgema alates hetkest, mil käskotsus on toimetatud süüdistatava volitatud isiku kätte, saab süüdistatav teostada tõhusalt oma kaitseõigusi ja kohtumenetlus on õiglane ainult siis, kui süüdistatava käsutuses on see tähtaeg täises pikkuses, see tähendab, et tähtaja pikkus ei või lüheneda selle aja võrra, mis volitatud isikul kulub käskotsuse edastamisest selle adressaadile.
Eespool toodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2012/13 artiklit 2, artikli 3 lõike 1 punkti c ning artikli 6 lõikeid 1 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt peab kriminaalmenetluses süüdistatav, kes ei ela selles liikmesriigis, nimetama tema suhtes tehtud käskotsuse vastuvõtmiseks volitatud isiku, tingimusel, et süüdistatav saab kõnealusele otsusele vastuväite esitamise tähtaega tegelikult täies pikkuses kasutada.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. oktoobri 2010. aasta direktiivi 2010/64/EL õiguse kohta suulisele ja kirjalikule tõlkele kriminaalmenetluses artikleid 1–3 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt ei või isik, kelle suhtes on tehtud käskotsus, esitada kriminaalmenetluses sellele otsusele kirjalikku vastuväidet muus keeles kui menetluskeel, kuigi see isik viimati nimetatud keelt ei oska, tingimusel, et pädevad asutused ei leia vastavalt direktiivi artikli 3 lõikele 3 asjassepuutuvat menetlust ja käesoleva kohtuasja asjaolusid arvestades, et selline vastuväide kujutab endast olulist dokumenti.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiivi 2012/13/EL, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet, artiklit 2, artikli 3 lõike 1 punkti c ning artikli 6 lõikeid 1 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt peab kriminaalmenetluses süüdistatav, kes ei ela selles liikmesriigis, nimetama tema suhtes tehtud käskotsuse vastuvõtmiseks volitatud isiku, tingimusel, et süüdistatav saab kõnealusele otsusele vastuväite esitamise tähtaega tegelikult täies pikkuses kasutada.
( * ) Kohtumenetluse keel: saksa.

matches:
kohus
Kohus
§ 132
§ 410
§ 410
§ 184
kohus
sui generis
kohus
kohus
kohus
kohus


STATISTILINE ÜLEVAADE
Raamatusse lülitatud poliitilistel põhjustel arreteeritud 20164 eestimaalase isikuandmete töötlemise tulemused näitavad, et koos järelasumisega oli keskmiseks karistusmääraks 15,74 aastat. Maksimaalne karistusaeg oli 25+5+5, mis tähendab 25 aastat vanglas või vangilaagris, viis aastat sundasumist ettenähtud kohas (peamiselt Siberis) ja viis aastat mitmesuguste õiguste piiranguid. Selles raamatus ei ole viimatiosutatud viit piiranguaastat arvestatud. Karistusmäär on süüdimõistva otsuse langetanud organi (tribunali, erinõupidamine, kohaliku riikliku julgeoleku komitee vm.) otsusega või muul viisil määratud aastate arv. Karistusmäära võis vangla-aastate jooksul ka pikendada või lühendada. Umbes kümne aasta jooksul alates Stalini surmast 1953. aastal vaadati karistusmäärasid uuesti läbi, vähendati neid või hakati vangistatuid järk-järgult ennetähtaegselt vabastama. Seega oli tegelik kinnipidamiskohtades viibitud aeg üldjuhul karistusmäärast lühem.
Vanglast vabaneti ja naasti väga mitmeti: invaliidistumise tagajärjel, üleminekuga asumisele või nõndanimetatud armuandmisega, samuti põgenemise teel ja tähtaja lõppemisel. Ka vangivalvurite või kaasvangide poolt tapetud (0,5 %) ja kinnipidamiskoha rasketes tingimustes haigustesse surnud isikud (25,8 %) loeti karistusekandmisest vabanenuks. 28 protsendi isikute puhul ei ole vabanemine või vanglast muudel põhjustel väljumine ehk naasmine dokumentidel märgitud või on küsitluslehe alusel teadmata. Vabanemise ja naasmise andmeid ei ole ülevaatlikes tabelites ja joonistel esitatud, kuid neid võib leida neljandas peatükis toodud põhiandmetes isikute kohta eraldi.
Küllaldase põhjalikkusega on poliitilistel põhjustel vahistatud inimeste arv (ka protsent) arreteerimisaastate järgi kujutatud joonisel 3.1.-1. Vahistatute või arreteeritute vanuseline ja sooline struktuur on kujutatud joonisel 3.3.-1. Jätame need joonistel ja joonistele eelnenud tabelites 3.1 ja 3.3 esitatud arvandmed lugejale kommenteerimiseks.
Arreteeritutest langetati surmaotsus 8,4 protsendile ja üldjuhul lasti need inimesed ka maha. Tihti püüti mahalaskmist varjata võltssurmatunnistusega, milles surma põhjendati haigusega. 26,4 protsenti vahistatutest suri laagrite ebainimlikes tingimustes või mõrvati.
Seega on igaveseks ajaks vangilaagritesse jäänud 34,8 protsenti. Arreteeritutest olid 88,7 protsenti mehed; mehi ja naisi vanuses 21–55 aastat oli 82,5 protsenti üldarvust, kuni 20-aastasi oli 4,8 protsenti (sealhulgas 7 imikut), 66–90-aastased pensionärid moodustasid 1,5 protsenti. Kõige intensiivsemalt arreteeriti 1945. aastal (22,64 % üldarvust), 1941. aastal (18,7 %) ja 1950. aastal (8,31 %). Maksimaalse kestusega aastakeskmised karistusmäärad olid 1951. aasta arreteeritutel – 25,45 aastat koos asumisajaga, mis tavaliselt ei ületanud viit aastat. Üle 20-aastased aastakeskmised karistusmäärad olid veel 1948., 1950., 1952. ja 1953. aasta arreteeritutel. Surmaotsuste suhteline sagedus vähenes 1937. aasta 81,36 protsendilt selgelt väljendunud tendentsina 1947. aastal 0,94 protsendini. Surmaotsuste suhteline sagedus suurenes taas 1952. (1,59 %) ja 1953. aastal (2,13 %).
Süüdimõistmisel kasutati Eestis tagasiulatuvalt kehtinud Vene NFSV kriminaalkoodeksi § 58-1a sagedusega 38,11 protsenti, § 58-11 sagedusega 19,6 protsenti, § 58-13 sagedusega 5,29 protsenti ja § 58-10 sagedusega 4,43 protsenti. Neile järgnesid kriminaalkoodeksi paragrahvid 58-4, 17-58-1a, 58-16 ja 58-10 lg. 1 kasutamissagedusega 3,11–2,21 %. Ülejäänud paragrahvide kasutamissagedused on alla 1,9 protsendi.
NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi 1940. aasta 6. novembri seadlusega, millele on alla kirjutanud presiidiumi esimees Mihhail Kalinin ja sekretär Aleksander Gorkin, kehtestati Vene NFSV koodeksi alusel kriminaalvastutusele võtmine süütegude eest, mis on Eesti, Läti ja Leedu territooriumil toime pandud enne nõukogude võimu kehtestamist neis riikides. Eesti NSV ajutise Ülemnõukogu Presiidiumi 1940. aasta 16. detsembri seadlusega pandi vastavalt sellele seadlusele Eesti territooriumil kehtima Vene NFSV kriminaalkoodeks niisuguste süütegude eest kriminaalvastutusele võtmisel, mis olid toime pandud enne nõukogude võimu kehtima hakkamist. 1940. aasta 16. detsembri seadlusele kirjutasid alla Eesti NSV ajutise Ülemnõukogu Presiidiumi esimees Johannes Vares ja sekretär Voldemar Telling. Vene NFSV kriminaalkoodeks (1926. aasta redaktsioon koos muudatustega kuni 15. novembrini 1940) avaldati eesti keeles ametliku tõlkena 1941. aastal.
Nagu tõendab kompartei ja KGB edaspidine praktiline tegevus, andsid seltsimehed Vares ja Telling oma allkirjaga (kas neil selleks volitust oli või mitte) Kalininile ja temale alluvale (võib-olla tegelikult ka mittealluvale) genotsiidimehhanismile võimaluse maha lasta või vangistada vähemalt pool Eesti elanikkonnast. Eriti hästi sobisid selleks § 58 (riiklikud kontrrevolutsioonilised kuriteod, 6,5 leheküljel) ja § 59 (NSV Liidule eriti ohtlikud valitsemiskorravastased kuriteod), aga ka teised paragrahvid.
Paragrahvide 58-13, 58-3, 58-10 ja ka muude järgi mõisteti süüdi ja karistati inimesi tegevuse eest, mis oli toime pandud iseseisvas Eesti Vabariigis ja oli igati kooskõlas tollaste seaduste ning tavadega. Nende paragrahvide alusel karistati ministreid, Riigikogu liikmeid, poliitikategelasi, politseinikke, kaitseliitlasi, linnapeasid, maavanemaid, Vabadussõjast osavõtnuid, välisesinduste ja saatkondade töötajaid jne. Igasugust sõnas ja trükis avaldatud kriitikat Nõukogude Liidu suhtes käsitati laimuna ja karistati § 58-10 järgi.
Arreteeritud eestimaalaste sagedasemate kinnipidamiskohtadena (vangilaagrite ja vanglate asukohana) on dokumentides märgitud Komi ANSV (18 %), Sverdlovski oblast (12,4 %), Krasnojarski krai ja Irkutski oblast (kokku 12,3 %) ning Karaganda oblast (9,4 %). Ülaltoodud andmeid võib leida statistilise ülevaate tabelites ja joonistel.
Aastatel 1936–1939 arreteeritud isikud olid valdavalt Venemaa eestlased, kelle toimikud on hilisema elukoha järgi, teistkordse vahistamise või lihtsalt järelevalve tõttu toodud Eestis asuva KGB arhiivi riiulitele. Nende, enne Eesti okupeerimist arreteeritud isikute hulgas oli ka Eestist mitmesugustel põhjustel üle piiri Venemaale siirdunud inimesi, kes vangistati seal peamiselt nõndanimetatud spioonidena.
Tabelite numbris, näiteks "3.4", tähistab esimene arv peatüki numbrit, teine tabeli järjekorranumbrit. Jooniste numbris, näiteks "3.4.-2", osutavad esimesed kaks arvu sellele, millises tabelis on joonise koostamisel kasutatud arvandmed, viimane on tabeli juures oleva joonise järjekorranumber.


3. KeÜS § 32 lg 2 sätestab loa eelduse: kui omanik ei ole maatükki piiranud või tähistanud viisil, millest ilmneb tema selge tahe keelata või piirata võõraste viibimist maatükil, võib igaüks eeldada, et omanik lubab maatükil viibimist. Loa eelduse põhjuseks on asjaolu, et kinnisasjad on reeglina tähistamata ning tihti väikesed ja killustatud. Looduses liikumisel ei ole enamasti võimalik täpselt mõista, kelle maatükil viibitakse. Kohustus otsida igakordselt üles maaomanik ja küsida tema luba maatüki läbimiseks või sellel viibimiseks oleks ilmselgelt liialt koormav. Seega võib luba maal viibimiseks eeldada alati, kui asjaoludest ei ilmne vastupidine.
3.2. Maatüki piiramine ja tähistamine on maatükil viibimise keeluna arvestatav vaid juhul, kui sellest on selgelt aru saada, et omanik soovib võõraste maal viibimist piirata. Selget viibimiskeeldu ei saa välja lugeda näiteks lihtsast karjatarast, vanast lagunenud aiast või piirikivist.
3.3. Vaieldav on see, kuidas mõista laialdaselt kasutusel olevaid silte kirjaga „Eramaa”, „Eravaldus” või „X talu maa” – kas lihtsalt teavitusena selle kohta, et jõutud on eraõigusliku isiku maale või keeluna maal viibimiseks? Silte tuleks tõlgendada keskmise mõistliku inimese arusaamast lähtuvalt. Omaniku tahe võib selguda väljapandud sildi asukohast või muudest asjaoludest. Näiteks kui kaardil või maastikul tähistatud avalik jooksu- või matkarada jätkub ka „Eramaa” sildiga märgistatud alale, võib matkaja või sportija silti mõista lihtsalt teatena selle kohta, et edaspidi tuleks olla tähelepanelik ja hoolikas eraomaniku õiguste austamiseks. Olenevalt märgi asukohast ja kujundusest võib sama kirjaga sildist aga välja lugeda ka omaniku selge tahte tema maal lubatud tegevuste piiramiseks või võõraste maal viibimise täielikuks keelamiseks.
Vaidluste vältimiseks tuleks täielikku viibimiskeeldu väljendada võimalikult selgelt. See ei tähenda, et sildi toon peaks olema agressiivne ja ähvardav. Selgeks keelutähiseks on aga näiteks silt kirjaga „X talu maa. Võõrastel viibimine keelatud”, keelumärgi kujundusega silt „Eramaa” või maatükki piirav inimeste liikumise takistamise otstarbel rajatud aed või tara. Silmas tasub pidada ka seda, et liiklusseaduse kohased keelumärgid „Sõidu keeld” ja „Sissesõidu keeld” keelavad üksnes sõidukite liikumise, kuid ei laiene jalakäijatele. Maaomanik võib sildile lisada ka telefoninumbri, millele helistades saaks looduses viibija maaomaniku tahte välja selgitada ja vajadusel soovitud tegevusteks luba küsida.
3.4. Omanik võib piirdeid ja tähiseid paigaldada oma äranägemisel, välja arvatud juhul, kui tal on seaduse alusel võõraste maatükil viibimise talumise kohustus (nt veekogude äärsel kallasrajal). Tähiste puhul tuleb aga arvestada, et need oleksid paigutatud piisava tihedusega, kuna vastasel juhul ei saa maatükile saabujale ette heita sildi mittemärkamist ning viibimisloa olemasolu eeldamist.
3.5. Keeld maatükil viibimiseks võib olla ka tingimuslik, nt võib eraisik küll lubada enda metsas liikumist, kuid mitte seal marjade või seente korjamist (loodussaaduste kogumise kohta vt täpsemalt KeÜS § 34 kommentaari). Ka võib omanik keelata maatükil liikumise näiteks ratsa või koos koeraga.
3.6. Piiramata või keelumärgiga tähistamata maatükil viibimist võib omanik alati keelata ka ühekordse tahteavaldusega. Kuna sellisel juhul on maatükile saabuja olnud heauskne ning lähtunud seaduslikust eeldusest omaniku loa olemasolu kohta, ei ole omanikul mingit põhjust talle etteheiteid teha. Küll aga on omanikul õigus teada anda oma tahtest maal viibimist sedapuhku keelata ja looduses liikujal on kohustus seda soovi austada ning maalt lahkuda.
3.7. Omaniku loata kinnisasjal viibimine kujutab endast valduse rikkumist AÕS § 40 lg 3 tähenduses. Maatüki omanikul või valdajal on seega õigus kasutada keeldu eirava isiku vastu vajadusel omaabi, st oma valdust jõuga kaitsta (AÕS § 41). Seejuures ei tohi omanik aga ületada hädakaitse piire. See tähendab seda, et omaabi kasutades ei tohi omanik tekitada sissetungijale ebaproportsionaalset ja ülemäärast kahju. Valida tuleb sissetungijat kõige enam säästev ründe tõrjumiseks sobiv kaitsevahend. Võimaluse korral tuleks sissetungijalt alati esmalt suuliselt lahkumist nõuda. Ülemääraseks abinõuks on näiteks matkajate äraajamine koerte ja püssilaskudega. Omaniku omaabi korras osutatava ning hädakaitse piiridesse jääva vastupanu suhtes ei ole sissetungijal lubatud omakorda jõudu kasutada, sest omanik pole käitunud omavoliliselt ega õigusvastaselt.
3.8. KeÜS § 32 lg 2 kohaselt ei kehti viibimisloa olemasolu eeldus õuemaa osas. Võõraste viibimine õuemaal riivab olulisemalt maaomaniku privaatsust ja õigust kodu puutumatusele (PS § 33), mistõttu on põhjendatud maaomanikku enam kaitsev regulatsioon. Isegi juhul, kui omanik pole õuemaad piiranud ega keelumärkidega tähistanud, tuleb looduses liikujal eeldada, et omanik õuemaal viibimist ei luba. Ka õuemaal asuvale kaitstavale looduse üksikobjektile on juurdepääs lubatud üksnes kinnisasja valdaja nõusolekul (LKS § 15 lg 2), maaüksuse muudel osadel asuvaile looduskaitsealustele objektidele peab omanik seevastu juurdepääsu võimaldama.
4. KeÜS § 32 lg-s 3 on sätestatud kõige üldisemad nõuded, mida võõral maatükil viibimisel tuleb järgida. Sõltumata sellest, milliseid tingimusi maaomanik maatükil viibimisele on seadnud, peab võõral maal viibija kinni pidama erinevates seadustes sätestatud piirangutest. Näiteks tuleneb jäätmeseadusest igaühe kohustus jäätmete nõuetekohaseks käitlemiseks, mis tähendab muu hulgas keeldu prügi loodusesse jätta.
4.1. Looduses viibijale tulenevad käitumisjuhised ka LKS erinevatest sätetest (näiteks erinõuded kaitseala sihtkaitse- või piiranguvööndis viibimisele; looduslikult esinevate lindude tahtliku häirimise ja pesade-munade kahjustamise keeld; keeld kahjustada I ja II kaitsekategooria taimi ja seeni ning keeld hävitada ja loodusest korjata III kaitsekategooria taimi, seeni ja selgrootuid loomi ulatuses, mis ohustab liigi säilimist selles elupaigas), MuKS-st (§ 5 – mälestise hävitamise või rikkumise keeld) ja mujalt.
4.2. Kui maatüki omanik on maatükil viibimise osas esitanud lisanõudeid, näiteks keelu korjata seeni-marju, telkida või viibida maaüksusel pärast päikeseloojangut, tuleb võõral maatükil viibijal neid järgida. Õiguspäraste nõuete rikkuja vastu on omanikul õigus kasutada omaabi, samuti võib omanikul tekkida tema vastu kahju hüvitamise nõue. Järgida ei tule õigusvastaseid nõudeid, mille esitamiseks omanikul õigust ei ole (näiteks kallasrajal liikumise või veekogu avaliku kasutamise keelamist).
4.3. Võõral kinnisasjal viibijal lasub kohustus vähendada võimalikult suures ulatuses keskkonnahäiringute teket. Keskkonnahäiring on igasugune inimese põhjustatud ebasoodne mõju keskkonnale (vt lähemalt KeÜS § 3 kommentaari). Võõral maatükil viibija ei tohi näiteks looduskeskkonda prügiga risustada (see nõue tuleneb ka jäätmeseadusest) või ülemäärast müra tekitada. KeÜS § 32 lg 3 nõue võõral maatükil viibides keskkonnahäiringuid vältida sarnaneb sisult KeÜS §-s 14 sätestatud igaühe hoolsuskohustusega, kuid on sõnastatud rangemalt. Mõlemat hoolsuskohustust tuleb järgida mõistlikult eeldatavas ulatuses, kuid võõra maatüki kasutajalt eeldatakse eriti suurt hoolsust ja kohusetunnet.
5. KeÜS § 32 lg 4 kohaselt tuleb võõral maatükil viibides arvestada maatüki omaniku huve. Seejuures tuleb ennekõike vältida omandi kahjustamist, näiteks heina, istandiku või vilja mahatallamist ja koduloomade aedikuist lahtipäästmist või ülemäärast häirimist. Samuti tuleb hoiduda omaniku kodurahu häirimisest, vältides elukoha läheduses viibimist või viibides seal võimalikult lühikest aega. Privaatsust rikkuv viibimislähedus on hinnanguline, sõltudes maastiku iseärasusest. Võõral maatükil püsivama viibimise korral tuleb hoiduda väljapoole elumajade juurest arvestatavat kuulde- ja nägemiskaugust (KeÜS § 35 lg 3).
6. KeÜS § 32 lg 4.1 kohaselt tuleb koeraga võõral maal liikudes looma lõa otsas hoida, kui maaomanikuga ei ole teisiti kokku lepitud. Enne KeÜS jõustumist sisaldus samasisuline säte MS-s, reguleerides koeraga era- või avalikus metsas liikumist. Koera lõastamise nõue teenib teiste looduses viibijate ning maaomaniku vara ja tervise kaitsmise eesmärki. Loomulikult on olemas palju hästi välja õpetatud või äärmiselt rahulikke koeri, kelle puhul igasuguse kahju tekitamine oleks ka looma lahtiselt hoidmise puhul praktiliselt välistatud. Arvestades aga looma käitumise võimalikku ettearvamatust (näiteks maaomaniku koduloomadega kohtumisel), samuti koeraomaniku tähelepanu hajumise võimalikkust või ebaadekvaatset hinnangut oma lemmiku kuulekusele, on seadusandja pidnud mõistlikumaks üldise keelu kehtestamist.
VÕS § 1060 kohaselt vastutab koeraomanik igal juhul oma looma tekitatud kahju eest. Seda ka siis, kui ta on kõiki asjakohaseid nõudeid järginud ning koera rihma otsas hoidnud.
6.1. Lõastatud ei pea olema teenistuskoerad teenistusülesannete täitmise ajal ja jahikoerad jahipidamise ajal.
6.1.1. Teenistuskoeri võivad kasutada näiteks Politsei- ja Piirivalveamet, Päästeamet, Kaitseliit, Keskkonnainspektsioon ning Maksu- ja Tolliamet.
7. KeÜS § 32 lg-s 5 on sätestatud erinorm riigi ja kohalike omavalitsuste õiguste kohta maaomanikuna: riik ja KOV võivad piirata võõraste viibimist oma maatükil üksnes juhul, kui see on vajalik avalikes huvides või kolmandate isikute kaitseks. Erinorm ei laiene muudele avalik-õiguslikele juriidilistele isikutele, kuna maaomanikena on ülejäänud avalik-õiguslikud juriidilised isikud sarnases positsioonis eraõiguslikest isikuist omanikega.
7.1. Avalikuks huviks, mille kaitseks riik või KOV üksus saab võõraste viibimist oma maaüksusel keelata, võivad olla näiteks julgeolekukaalutlused, keskkonnakaitse või inimtervise kaitse. Kolmandateks isikuteks, kelle huvides maal viibimist piirata saab, on näiteks riigi või KOV üksuse maa rentnikud. Nagu muudki maaomanikud, peavad riik ja KOV üksus maal viibimise keelu looduses viibijale selgelt teatavaks tegema.


Elatise nõude aegumine | ÕIGUSNÕU
Riigikohtu lahendi:	3-2-1-141-15
(02.12.2015. a.)
Isik X (hageja) esitas maakohtule hagi isiku Y (kostja) vastu sundtäitmise osaliselt lubamatuks tunnistamiseks nõude osalise aegumise tõttu. Hagiavalduse kohaselt mõistis maakohus tagaseljaotsusega hagejalt kostja kasuks välja elatise ühise lapse ülalpidamiseks. Selle kohta sai hageja teada kohtutäituri vahendusel. Maakohus rahuldas hagi osaliselt. Ringkonnakohus jättis kostja apellatsioonkaebuse rahuldamata. Kostja pöördus Riigikohtusse.
1. Kuna tegemist on alaealisele lapsele välja mõistetud elatise nõude aegumise küsimusega, tuleb erinormina kohaldada TsÜS § 164 lg-t 2, mille järgi on vanemate ja laste vaheliste nõuete aegumine peatunud kuni lapse täisealiseks saamiseni. Nimetatud sätte eesmärgiks on välistada nõude aegumine olukorras, kus lapsel puudub alaealisuse tõttu võimalus elatise nõuet kohustatud vanema suhtes iseseisvalt maksma panna.
2. TsÜS § 164 lg 2 on kohaldatav sõltumata sellest, kas elatise nõude kohta on olemas jõustunud täitedokument või mitte. See tähendab, et aegumistähtaja peatumine lõpeb lapse jaoks tema täisealiseks saamisest ühtviisi nii olukorras, kus enne lapse täisealiseks saamist on elatis lapsele välja mõistetud, kui ka siis, kui laps paneb elatisenõude vanema vastu maksma pärast täiskasvanuks saamist.
3. Samuti kehtib TsÜS § 164 lg 2 samal viisil nii neil juhtudel, kus elatis on välja mõistetud varasema PKS § 61 lg 1 järgi, mil elatist lapse ülalpidamiseks oli õigustatud nõudma tema vanem, kui ka kehtiva PKS § 97 p 1 järgi, mille kohaselt on elatisenõude õigustatud esitama laps ise. Olenemata sellest, kas hagi lapsele elatise saamiseks on esitanud vanem või laps ise, on nõude sisuks mõlemal juhul lapse ülalpidamise kohustuse täitmine.
4. TsÜS § 164 lg 2 kohaldatavuse seisukohast ei ole tähtsust ka sellel, kas vanem, kellele on lapse kasuks väljamõistetud elatis, esitab enne lapse täisealiseks saamist täitedokumendi täitmiseks või mitte. See tähendab, et olukorras, kus elatis on kohtulahendiga välja mõistetud, säilib lapsele täiskasvanuks saamiseni õigus väljamõistetud elatis kohustatud vanemalt sisse nõuda sõltumata sellest, kas lapse teine vanem on lapse alaealisuse ajal püüdnud väljamõistetud elatist kohustatud vanemalt sisse nõuda.
Viide terviklahendile: http://www.riigikohus.ee/?id=11&tekst=RK/3-2-1-141-15
This entry was posted on 9. dets. 2015 at 19:18	and posted in Uncategorized.	You can follow any responses to this entry through the RSS 2.0 feed.
« Ebaproportsionaalne kahjuhüvitis
Teate, saime teada, et osa veel ei tea, et elatiselt ei tule enam tulumaksu maksta »


Aktsia (stock; share; equity) on väärtpaber, mis tõendab selle valdaja proportsionaalset osalust aktsiaseltsi aktsiakapitalis ning, mis annab selle omanikule ehk aktsionärile õiguse osaleda aktsionäride üldkoosolekul ning kasumi ja aktsiaseltsi lõpetamisel allesjäänud vara jaotamisel, samuti muud seaduses sätestatud ja põhikirjaga ettenähtud õigused (nn aktsionäriõigused).
Mõnevõrra vaieldav on küsimus, kas aktsia kuulub omandi või õiguste hulka. Seda, et aktsiad kuuluvad omandi mõiste alla on kinnitanud nii Riigikohus, Euroopa Inimõiguste Kohus aga ka näiteks Saksa konstitutsioonikohus. Nii on see vähemalt maksuõiguse vaatepunktist. Samas on Riigikohtu Tsiviilkolleegium üsna hiljuti viidanud ka aktsiale kui õigusele. Väärtpaberiõiguslikult on aktsia pigem üleantav varaline õigus (Väärtpaberituru seadus - VPTS § 2 lg 1 p 1.). Näiteks riigi raamatupidamise üldeeskiri viitab aktsiatele kui finantsinvesteeringule.
Aktsiad on üldjuhul nimelised (registered shares). Mujal maailmas esineb ka esitajaaktsiaid (bearer share), mille puhul omandit tõendab paberil aktsiasertikaat (stock certificate). Eestis peavad aktsiad olema registreeritud Eesti väärtpaberite keskregistris. Keskregistrisse kandmisel saavad aktsiad unikaalse ja rahvusvaheliselt tunnustatava identitseerimiskoodi (ISIN). Nimelisest aktsiast tulenevad õigused kuuluvad isikule, kes on aktsionärina kantud aktsiaraamatusse. Aktsiaraamatut peab Eesti väärtpaberite keskregistri pidaja.
Aktsiat võib pantida, kui põhikirjas ei ole ette nähtud teisiti. Aktsia pantimiseks on nõutav kirjalik käsutustehing pandi seadmise kohta ja pantimise kohta märke tegemine Eesti väärtpaberite keskregistrisse.
Aktsiate liigid
Lihtaktsia (common share, common stock) on tavaline hääleõiguslik aktsia. Aktsionär saab tulu aktsiahinna tõusust või dividendidest.
Eelisaktsia (preferred stock) on hääleõiguseta aktsia, mis annab eesõiguse dividendi saamisel ja aktsiaseltsi lõpetamisel alles jääva vara jaotamisel. Eelisaktsia omanikul on Eestis peale hääleõiguse kõik muud aktsionäri õigused. Eelisaktsiate nimiväärtuste või arvestuslike väärtuste summa ei või olla Eestis suurem kui 1/3 aktsiakapitalist. Eelisaktsiaid nimetatakse vahel hübriidvärtpaberiteks, kuna neil on sarnasusi nii võlakirjade, kui ka lihtaktsiatega. Eelisaktsiad võivad olla mittekumulatiivsed või kumulatiivsed. Kui aktsiaseltsil ei ole dividendide väljamaksmiseks piisavalt jaotamata kasumit, võib kumulatiivsete eelisaktsiate omanikele jätta dividendi täielikult või osaliselt välja maksmata. Väljamaksmata jäänud osa liidetakse koos intressidega järgmise aasta dividendiga. Mittekumulatiivsete eelisaktsiate dividendi ei pea tagantjärgi välja maksma. Eestis on lubatud ainult kumulatiivsed eelisaktsiad. Eestis omandab eelisaktsia omaja hääleõiguse, kui kahe majandusaasta jooksul ei ole dividendi täielikult välja makstud.
Tresooraktsiad e. omaaktsiad (treasury shares) on ettevõtte poolt tagasiostetud ning ajutiselt tema käes olevad liht- või eelisaktsiad. Tresooraktsiad ei anna õigust dividendile ning samuti ei laiene neile hääleõigus.
Aktsia võib välja lasta nimiväärtusega aktsiana või nimiväärtuseta aktsiana. Nimiväärtusega ja nimiväärtuseta aktsiate samaaegne väljalaskmine ja kasutamine ei ole lubatud. Aktsia väikseim nimiväärtus või arvestuslik väärtus on Eestis 10 senti. Aktsia müügihinna ja nimiväärtuse vahet nimetatakse aažioks ehk ülekursiks.
Aktsia turuväärtus on aktsia hind reguleeritud väärtpaberiturul. Turuväärtus on reeglina ka õiglane väärtus, eeldusel, et aktsial on olemas aktiivne järelturg. Muul juhul loetakse, et õiglane väärtus on summa, mille eest on võimalik võõrandada aktsiaid teadlike, huvitatud ja sõltumatute osapoolte vahelises tehingus.
Lisaks turuväärtusele avaldatakse reguleeritud väärtpaberiturgudel (sh börs) ka ostunoteeringuid (bid) ja müüginoteeringuid (ask; offer). Ostu- ja müüginoteeringu vahet nimetatakse ingliskeelse terminiga spread. Ostu- ja müüginoteeringu keskmist tähistatakse ingliskeelse mõistega mid-price.
Korrutades igat liiki aktsia turuväärtused vastavat liiki aktsiate arvuga ja liites saadud väärtused, saame turukapitalisatsiooni (market capitalization).
Aktsionär
Aktsionär võib olla füüsiline või juriidiline isik (sh riik, kohaliku omavalitsuse üksus, muu avalik-õiguslik juriidiline isik). Aktsionär ei vastuta isiklikult aktsiaseltsi kohustuste eest, küll aga vastutab aktsionärina aktsiaseltsile, teisele aktsionärile või kolmandale isikule süüliselt tekitatud kahju eest. Aktsionäre tuleb võrdsetel asjaoludel kohelda võrdselt.
Aktsiaseltsi pankroti korral rahuldatakse aktsionäride nõuded kõige viimases järjekorras.
Aktsionäride võimalused ettevõtte kasumi ja väärtuse kasvust osa saada ei ole erinevalt võlausaldajatest (nt võlakirjaomanikud) piiratud.
Kõik isikud, kes soovivad omada Eesti aktsiaid, vajavad Eestis tegutseva krediidiasutuse juures, kes on EVK kontohalduriks, avatud väärtpaberikontot (securities account). Aktsiaid on eri põhjustel võimalik hoida ka esindajakontol (nominee account) – vahendaja nimel avatud kontol, millel olevate väärtpaberite omandiõigus ei kuulu mitte vahendajale, vaid tema klientidele.
Aktsiast tulenevad õigused
Eestis on kõigil aktsionäridel muuhulgas järgmised Äriseadustikus (ÄS) sätestatud aktsionäriõigused:
õigus osaleda aktsionäride üldkoosolekul (§ 290 jj);
õigus osaleda AS-i kasumi jaotamisel (ÄS § 226; §§ 277-279);
õigus taotleda üldkoosolekul juhatuselt teavet aktsiaseltsi tegevuse kohta (ÄS § 287 lg 1) ja vajadusel pöörduda teabe saamiseks kohtu poole (ÄS § 287 lg 3);
õigus vaidlustada aktsiaseltsi juhtorganite otsuseid (ÄS § 3011 lg-d 1 ja 3, § 302 lg 1, § 322 lg-d 6 ja 7)
Aktsionäril, kes omab vähemalt 1/10 aktsiakapitalist (reguleeritud turul kauplemisele võetud aktsiaseltsi puhul vähemalt 1/20 aktsiakapitalist), on õigus:
nõuda erakorralise üldkoosoleku kokkukutsumist (ÄS § 292 lg 1 p 2),
teatud tingimustel täiendavate küsimuste võtmist korralise üldkoosoleku päevakorda (ÄS § 293 lg 2) aga ka
esitada teatud tingimustel aktsiaseltsile iga päevakorrapunkti kohta otsuse eelnõu (ÄS § 293.1 lg 3).
Aktsionäril, kes omab vähemalt 1/10 aktsiakapitalist on muuhulgas õigus:
nõuda nõukogu koosoleku kokkukutsumist või kui koosolekut ei kutsuta kokku kahe nädala jooksul, alates taotluse saamisest, on aktsionäril õigus koosolek ise kokku kutsuda (ÄS § 321 lg 3)
nõuda üldkoosoleku protokolli notariaalset tõestamist (ÄS § 304 lg 6)
nõuda mõjuval põhjusel nõukogu liikme tagasikutsumist kohtu poolt (ÄS § 319 lg 5)
taotleda teatud tingimustel üldkoosoleku nimetatud audiitori asendamist, kui on kahtlusi üldkoosoleku nimetatud isiku sõltumatuses (ÄS § 329.1 lg 1)
nõuda aktsiaseltsi juhtimise või varalise seisundiga seotud küsimustes erikontrolli korraldamise otsustamist ja erikontrolli läbiviija määramist (ÄS § 330 lg 1)
Lisaks leiab äriseadustikust ka õigusi, mille teostamiseks on nõutav näiteks 2/3, 3/4 või 9/10 häältest.
Aktsiaemitent (issuer) on juriidiline isik, kes emiteerib või võtab kohustuse emiteerida aktsiaid eesmärgiga finantseerida oma tegevust. Kuigi aktsiaemissioonist saadavad vahendid loetakse omavahenditeks, võib juhul, kui kaasatakse uusi aktsionäre, olla tegemist ikkagi välise finantseerimisega.
Aktsiaemissioon (share issue) on emitendi ühekordse otsuse alusel emiteeritud samaliigiliste aktsiate kogum.
Väärtpaberite pakkumine on isikutele igas vormis, igal viisil ja iga vahendiga väärtpaberite omandamise või märkimise võimaluse kohta antud teave, mis on piisavalt täpne nii pakkumise tingimuste kui pakutavate väärtpaberite osas, võimaldamaks isikul otsustada väärtpaberite omandamise või märkimise üle.
Emiteeritud aktsiate pakkumine võib olla avalik pakkumine (public offer; public issue) või suunatud pakkumine e kinnine emissioon (private placement; non-public offering). Aktsiate pakkumist ei loeta avalikuks, kui väärtpabereid pakutakse:
üksnes kutselistele investoritele või
iga Euroopa Majanduspiirkonna lepinguriigi kohta vähem kui 150 isikule, kes ei ole kutselised investorid, või
omandamiseks ühe pakkumise kohta iga investori poolt vähemalt 100 000 euro eest või
nimiväärtusega või arvestusliku väärtusega vähemalt 100 000 eurot iga väärtpaberi eest või
väiksema kui 2 500 000-eurose koguväärtusega kõikide lepinguriikide kohta kokku väärtpaberite pakkumise üheaastase ajavahemiku jooksul.
Aktsiate avalikuks pakkumiseks tuleb koostada avaliku pakkumise prospekt, mis peab sisaldama vähemalt seadusega ette nähtud teavet emitendi ja avalikkusele pakutavate väärtpaberite kohta. Prospekt tuleb avalikustada hiljemalt väärtpaberite avaliku pakkumise väljakuulutamise päeval. Eestis tuleb prospekt üldjuhul eelnevalt registreerida finantsinspektsioonis. Enne avaliku pakkumise algust kuulutab emitent või pakkuja (isik, kes pakub väärtpabereid avalikkusele) pakkumise ettenähtud korras välja vähemalt ühes üleriigilise levikuga päevalehes.
Suunatud pakkumise korral ei ole kohustust prospekti koostada.
Aktsiaemissiooni korraldamisel võivad osaleda järgmised osapooled: emitent, investor, emissiooni korraldaja, makseagent ja depositoorium. Emissiooni korraldajad on enamasti investeerimispangad või kommertspangad. Makseagent vastutab aktsiatega seotud rahaliste kannete teostamise eest. Tihti täidab ka makseagendi ülesandeid emissiooni korraldaja. Depositoorium korraldab aktsiate hoidmise. Eestis on depositooriumiks Eesti Väärtpaberite Keskregister (EVK).
Ettevõtte reguleeritud turule (sh bärsile) viimist nimetatakse esmaseks aktsiate avalikuks müügiks (initial public offering - IPO). IPO korraldab enamasti mõni investeerimispank või nende sündikaat. Emissiooni korraldamise eest makstav tasu (underwriting fee) on küllalt varieeruv ning sõltub emissiooni mahust ning muudest asjaoludest. USA-s jäid aktsiaemissioonide korraldamise tasud 2014.-2016. a keskmiselt vahemikku 3-7% emissiooni mahust.
Finantsturge võib jaotada ka esmaseks turuks (primary market) ja järelturuks (secondary market). Esmasel turul müüakse väärtpabereid enamasti terve emissiooni kaupa. Peale emissiooni saab väärtpaberitega kaubelda järelturul. Peamine vahe on selles, et ettevõtte tegevuse finantseerimine saab toimuda üksnes esmase turu vahendusel, kuna järelturult aktsiaid ostes ei jõua aktsiate müügist saadud raha enam ettevõttesse vaid aktsiad müünud aktsionärile. Tehingud järelturul jagunevad omakorda turutehinguteks (exchange market) ning turuvälisteks tehinguteks (over-the-counter (OTC) market). Kuna OTC turul võib tehing toimuda kahe osapoole kokkuleppel, siis on OTC turg vähem läbipaistev, kui reguleeritud väärtpaberituru (sh börsi) vahendusel tehtud tehingud, mille teabe avaldamisele kehtivad kindlad reeglid.
Aktsiate kajastamine raamatupidamises
Aktsiad võetakse raamatupidamises arvele nende õiglases väärtuses. Parimaks indikaatoriks finantsinstrumendi õiglasest väärtusest on tema turuväärtus. Aktiivse turu puudumisel võib õiglast väärtust hinnata mõnel muul meetodil, näiteks lähtudes hiljuti aset leidnud ostu-müügi tehingutest sama või sarnaste finantsinstrumentide puhul (korrigeerides vajadusel väärtust erinevuste suhtes) või kasutades diskonteeritud rahavoogude meetodit (s.o. diskonteerides finantsinstrumendist genereeritavaid tulevikurahavooge).
Soetusmaksumuse meetodil (st soetusmaksumus miinus võimalikud allahindlused) kajastatakse investeeringud aktsiatesse ja teistesse omakapitaliinstrumentidesse, mis ei ole avalikult kaubeldavad ning mille õiglast väärtust ei ole võimalik usaldusväärselt mõõta.
Kord valitud arvestusmeetodit rakendatakse järjepidevalt. See tähendab muuhulgas, et aktsiatehinguid tuleb järjepidevalt kajastada kas tehingupäeval või väärtuspäeval.
Tehingupäev (trade date) on päev, mil isik võtab endale kohustuse aktsiate ostuks või müügiks.
Väärtuspäev (value date) on päev, mil isik saab ostetud aktsiate omanikuks või kaotab omandiõiguse müüdud aktsiate üle.
Aktsia väärtuse hindamine
RTJ 3 Finantsinstrumendid
Esitatud teave ei ole käsitatav investeerimisnõustamise, investeerimissoovituse ega muu investeerimis- või investeerimiskõrvalteenusena. Lehekülje haldaja ei vastuta mis tahes tagajärgede eest, mis võivad kaasneda mis tahes tehingute või toimingute teostamisega üksnes ülaltoodud teabele tuginedes.
Tasuvuse suhtarvud
Nüüdisväärtus
Finantsvõimenduse suhtarvud
Sisemine tasuvusmäär (IRR)
Kõik õigused reserveeritud (c) 2017 OÜ Trinity Capital


ehitusmäärus doc free ebook download from www.toila.ee
ehitusmäärus doc
Ehitusmaarus.doc
Muudetud Viimsi Vallavolikogu 14. 10. 2008 mддrusega nr 21. VIIMSI VALLAVOLIKOGU 12. aprill 2005 nr 19 Mддrus kehtestatakse § 5, ehitusseaduse § 19 lхike 4 ja kohaliku omavalitsuse korralduse.
6iguskantsleri margukiri harku valla ehitusmaarus.pdf
Vallavolikogu esimees Harku Vallavolikogu harku harku. ee DUNX YDOOD HKLWXVPllUXVH S KLVHDGXVSlUDVXV Lugupeetud vallavolikogu esimees Minu poole S UGXV.
6iguskantsleri seisukoht vastuolu puudumise kohta astangu ehitusmaaruse vastavus ps le.pdf
07h 0DDRPDQLNH hKLQJ andres. shapura gmail. com Seisukoht vastuolu kohta VWDQJX HKLWXVPllUXVH S KLVHDGXVHOH YDVWDYXVH NRQWUROOLPLQH Austatud Andres Shapura.
Ehitusmaarus dets. 09 Villult.pdf
HARJU MAAKONNA LOKSA LINNAVOLIKOGU M Ä Ä RU S Loksa linn, 17. detsember 2009 nr 37 Loksa linna ehitusmäärus Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse.
HM RAND ehitusmaarus 20071219.pdf
! ! ! ! ! !, - !. !/ ! - ! 0 0 0 - 1 2 3 4 0 - 5 6 0 7 0 1 2 3 4 0 - 0 5 0 5 1 , 2 2 3 4 0 - 0 5 0 8 0 0 5 1 ! 9.
200309290308252526 09 2003 ehitusmaaruse kinnitamine.rtf
AEGVIIDU VALLAVOLIKOGU M RUS Aegviidu valla ehitusmддrus Mддrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lg 1 p 29 ja § 5 alusel. I osa LDOSA § 1. Ehitusmддruse eesmдrk ja reguleerimisala.
Valga linna ehitusmaarus.doc
VALGA LINNAVOLIKOGU MДДRUS Valga 30. mдrts 2007 nr 2 Valga linna ehitusmддrus Mддrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse RT I 1993,.
Kanepi valla ehitusmддruse kinnitamine Mддrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lg 1 punkti 29, § 5 ja ehitusseaduse § 19 lg 4 alusel. § 1. Mддruse reguleerimisala 1 Valla.
KAREDA VALLA EHITUSMДДRUS Kдesolev mддrus kehtestab planeerimise ja ehitamise pхhimхtted ja reeglid Kareda vallas taotlemise ja avalikustamise kord 1. taotleja.
saue linna planeerimis ja ehitusmaarus.pdf
SAUE LINNAVOLIKOGU MÄÄRUS Saue 19. juuni 2003 nr 18 Saue linna Planeerimis- ja ehitusmääruse kinnitamine Lähtudes Kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse.
2140 Kernu valla ehitusmaaruse muutmine 300904 .doc
seisuga 21. 09. 04 /eelnхu kдesolev redaktsioon arvestab vallavanem Enn Karu, volikogu liikmete Livia Roometsa ja Kai Upsi ning vallavalitsuse tдiendus- ja …. 2004.
ehitusmaaruse I lugemine.pdf
1 ORISSAARE VALLAVOLIKOGU M Ä Ä R U S Nr 26. jaanuar 2010a Orissaare valla ehitusmäärus EELNÕU Orissaare valla ehitusmäärus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse.
ehitusmaarus.pdf
! ! ! ! ! ! ! ! ! , ! - !,. ! , ! , ! , ! , ! , ! - ! !. , ! ! ! ! ! - , ! , , , ! ! ! - , / ! ! ! , , ! ! ! , !.
Vihula valla ehitusmaaruse.rtf
valla ehitusmaarus.rtf
pp 4 Keila linna ehitusmäärus.pdf
KEILA LINNAVOLIKOGU MÄÄRUS Keila kuupäev nr nr Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korraldu se seaduse § 22 lõike 1 punkti 29, § 5 ja § 11 lõike 1 ning ehituss.
4.Keila linna ehitusmäärus.pdf
KEILA LINNAVOLIKOGU MÄÄRUS Keila kuupäev nr nr Keila linna ehitusmäärus Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korraldu se seaduse § 22 lõike 1 punkti.
nr9 26.05.2010 Puhja valla ehitusmaarus 2010.doc
PUHJA VALLA EHITUSM RUS Mддrus kehtestatakse Kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 l ike 1 punkti 29, § 5 ja Ehitusseaduse § 19 l ike 4 alusel. 1. peatьkk ldsдtted § 1. Ehitusmддruse ьlesanded.
V RSKA VALLA EHITUSM RUS § 1. Ehitusmддruse eesmдrk Vдrska valla ehitusmддruse eesmдrk on korraldada ja ehitusseaduse rakendamist koosk las valla planeerimise ja ehitamise.
2011. volikogu maarus nr. 33 19.01.2011. Ragavare valla ehitusmaaruse muutmine terviktekst.11863.doc
LДДNE – VIRU MAAKOND RДGAVERE VALLA VOLIKOGU MДДRUS Rдgavere valla ehitusmддrus Mддrus kehtestatakse Kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse.
ehitusmäärus.doc
ehitusmaarus eel.doc
ЬLDOSA 1. peatьkk Ьldsдtted § 1. Ehitusmддruse ьlesanded Narva linna ehitusmддruse edaspidi ehitusmддrus eesmдrgiks on linna ruumiline planeerimine, ehitusliku planeerimise.
NR 13 Polva linna ehitusmaarus koos lisadega doc.doc
PХLVA LINNAVOLIKOGU MДДRUS Pхlva 11. mдrts 2009 nr 13 Pхlva linna ehitusmддrus Mддrus kehtestatakse § 5 alusel ja kooskхlas ehitusseaduse § 19 lхikega 4. § 1. Mддruse.
Laeva valla ehitusmaarus.pdf
! , , , - , , -.
voru ehitusmaarus.pdf
ĀȃȃȄȅȆ ܀ࠀऀ਀Ȁ ଌഋ଍ฌଌȂༀऀȂฌ ഀᘀༀ܈ᤋ؀ᨀᬀ؀ ᜛ఈ଀਀ᰇ܀ ᨀᬀᰀ؀̀ᴀᴀḀᰀ ĀȂ̀Ѕ ؀ ؀ ؀ ؀܈ࠀ܆ई਀଀ऌЀ ḡ؀ἀᘃЀ ؀ ؀܈ࠀ܆܈਀ഀԀЅ ؀ ؀ ഀ଀ကကЊ଀ကༀԀࠀഀᬀ ∛،ࠀ
HARJU MAAKONNA LOKSA LINNAVOLIKOGU M Ä Ä R U S Loksa linn, 17. juuni 2008 nr16 1 hoone on katuse, siseruumi ja välispiiretega ehitis; 2 rajatis on ehitis,.
Pages: 19 Date: 2011-07-08
KOHTLA - -b59 /,11 92/,. 2 8 0 b b 5 8 6 Kohtla - -lUYH 29. september 2004 nr68 Kohtla- -lUYH OLQQD HKLWXVPllUXV 0llUXV NHKWHVWDWDNVH NRKDOLNX.
Jarvakandi ehitusmaarus.doc
Jдrvakandi Vallavolikogu ___. __________ _____. a mддrus nr ___ Mддrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lg 1 p 29, ehitusseaduse § 19 lg 4 ja § 5 ning § 4 alusel. Jдrvakandi valla.
Ehitusmддruse kinnitamine V ttes aluseks kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse RT I 1993, 37, 558; 1999, 82, 755; 2000, 51, 322; 2001, 82, 489;.
Narva Joesuu linna ehitusmaarus.pdf
Ā āāā āāāāāāāĀ ȁ̀ăĄąĆĀ āāāāāāā Ā ᠀ᤁᨀᬀᰀ؀̀ᴀᴀḀᰀ ⤓⨀ Ā Ā ⤌⨀ Ā Ā Ā Ā ᠀᠀ᤀ Ā ጪ ప ဪ Ā ᐪ Ā Ā Ā ␪ Ā Ā ԃḀᨀ℀ᨀ਀ᨀ㌀ ᄪ.
LISA 1 TSONEERING.pdf
ehitusmäärus. Lisa1. Tsoneeringu seletuskiri 1 Lisa 1 Tsoneeringu seletuskiri Sisukord 1. Sissejuhatus. 2 2. Tähtsamate probleemide käsitlus. 2 2. 1 Keskusruumi tugevdamine. 2 2. 2 Kesklinna tihe.


text:
Tööandja vastutus – mida loetakse sooliseks diskrimineerimiseks? - Raamatupidaja
Tööandja vastutus – mida loetakse sooliseks diskrimineerimiseks?
23. märts 2012 09:31
Vastas: advokaadibüroo Aivar Pilv jurist Marko Pilv
Oma hiljutises lahendis selgitas Riigikohus, millest lähtuvalt tuleb hinnata kas töötajat on diskrimineeritud või mitte.
Soolise võrdõiguslikkuse seadus (edaspidi soVS) eristab otsese ja kaudse soolise diskrimineerimise mõistet. Otsese soolise diskrimineerimisega on tegemist juhul, kui ühte isikut koheldakse mingil põhjusel halvemini kui teist isikut sarnases olukorras (soVS § 3 lg 1 p3). Kaudse soolise diskrimineerimise all tuleb mõista situatsiooni, kus väliselt justkui neutraalne regulatsioon asetab tegelikult ühest soost isikud ebasoodsamasse olukorda (soVS § 3 lg 1 p4).
Riigikohtu tsiviilkolleegiumi 04. jaanuari 2012. a lahendis nr 3-2-1-135-11käsitles kohus töötajate võrdse kohtlemise põhimõtet ning selgitas millistest tingimustest lähtudes tuleb hinnata võimaliku diskrimineerimisjuhtumi olemasolu. Esiteks on oluline rõhutada, et diskrimineerimise tuvastamiseks ei pea olema tõendatud diskrimineerija eesmärk kedagi diskrimineerida. Tekkinud olukord võib olla diskrimineeriv sõltumata sellest, kas tööandja soovis üht isikut teisele eelistada või mitte. Piisab juba sellest, kui on tõendatud, et väidetava diskrimineerija tegevuse tagajärjel on isikuid ebavõrdselt koheldud.
Teiseks on oluline pöörata tähelepanu soVS §-s 4 sätestatud jagatud tõendamiskoormisele, mis on mõeldud kaitsma töötajat ehk eelduslikult nõrgemat töösuhte osapoolt. Jagatud tõendamiskoormis tähendab seda, et väidetav kannatanu peab esile tooma faktilised asjaolud, mille alusel võib eeldada soolise diskrimineerimise toimumist ja isik, kelle vastu avaldus esitati, peab tõendama, et ta ei ole kedagi sooliselt diskrimineerinud. Kolmandaks on oluline rõhutada, et töötaja karistamiseks peab tööandja tuvastama töötaja teo sisulist külge iseloomustavad asjaolud ehk eelkõige töötaja süü. Süüteo raskuse määravad töökohustuste rikkumise tagajärjed, isiku suhtumine töösse ja rikkumise tagajärgedesse (vt täpsemalt RK 3-2-1-48-02, p 12). Seega, kui kahte erinevas soost, kuid samalaadset tööd tegevat isikut on erinevalt koheldud, ei ole veel automaatselt tegemist diskrimineerimisega.
Eelviidatud Riigikohtu lahendis (RK 3-2-1-135-11) analüüsis kohus olukorda, kus kaks, ühes asutuses samalaadset tööd tegevat isikut tarbisid võrdväärses koguses ettevõtte klientidele mõeldud alkoholi. Karistusena töö sisekorraeeskirjade rikkumise eest lõpetati hagejaga tööleping, kuid tema naiskolleegi puhul piirdus tööandja noomitusega. Riigikohus asus seisukohale, et antud juhul tuleb kostja poolt koostatud käskkirja lugeda küll soVS mõttes sooliselt diskrimineerivaks, kuid see ei anna hagejale õigust nõuda soVS § 13 alusel tema õiguste rikkumisega põhjustatud kahju hüvitamist. Kohus leidis, et vaatamata isikute sarnasele tööle ettevõttes, kahjustas hageja tegevus otseselt tööandja mainet ja seega ei oma alkoholi tarvitamise seisukohast isegi tähtsust, kas isikud tarvitasid seda võrdsetes kogustes või mitte. Määravaks sai fakt, et erinevalt oma kolleegist oli just hageja vastutav ettevõtte ruumides korra tagamise eest ja seega oli tema poolt toime pandud rikkumine raskemat laadi. Järelikult oli põhjendatud ka töötajate erinev kohtlemine tööandja poolt.
Eeltoodu pinnalt saab järeldada, et oma sisult diskrimineeriv käskkiri ei too tingimata kaasa tööandja vastutust. Seega oleks enne hagi esitamist arukas analüüsida võimalikku diskrimineerimise juhtumit eelnimetatud kriteeriumitest lähtuvalt ning veenduda, et tööandjal puudus õigustus töötajate erinevaks kohtlemiseks. Juhul, kui tööandjal oli õigustus töötajate erinevaks kohtlemiseks, ei ole võimalik nõuda ka oma õiguste rikkumisega tekitatud kahju hüvitamist.
URL: http://www.raamatupidaja.ee/uudised/2012/03/23/tooandja-vastutus-mida-loetakse-sooliseks-diskrimineerimiseks

matches:
§ 3
§ 3
kohus
kohus
Riigikohus
§ 13
Kohus