Ravimiseaduse muutmise seadus – Riigi Teataja
RT I, 10.03.2015, 6
03.03.2015 otsus nr 626
1) seadust täiendatakse §-ga 311 järgmises sõnastuses:
„§ 311. Apteegiteenuse osutamise kohustus
(1) Ravimiamet kohustab ettekirjutusega üldapteegiteenuse osutamise tegevusloa omajat osutama apteegiteenust struktuuriüksuse kaudu käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud kohaliku omavalitsuse üksuse põhjendatud ettepanekul ja ulatuses.
(2) Kohaliku omavalitsuse üksus võib esitada Ravimiametile ettepaneku apteegiteenuse osutamise nõudmiseks, kui lähim üldapteegi tegutsemiskoht jääb vähemalt kahest tuhandest ühe või mitme kõrvuti asetseva kohaliku omavalitsuse üksuse territooriumil elavast elanikust kaugemale kui 30 kilomeetrit.
(3) Ravimiamet arvestab apteegiteenuse osutamise kohustamisel järgmisi kriteeriume:
1) samale isikule on antud üle 20 000 elanikuga linnas või linnades kokku vähemalt kümme üldapteegiteenuse osutamise tegevusluba;
2) käesoleva lõike punktis 1 nimetatud isiku eelneva nelja kvartali ravimite müügikäive kokku;
3) käesoleva lõike punktis 1 nimetatud isiku tegutsemiskohtade arv.
(4) Käesoleva paragrahvi lõikes 3 toodud kriteeriume hinnates kohustab Ravimiamet apteegiteenuse osutamiseks isikut, kes vastab lõike 3 punktis 1 toodud kriteeriumile ning kelle ravimite müügikäive tegutsemiskoha kohta on suurim. Võrdse käibe korral kohustatakse isikut, kelle apteekide arv tegutsemiskohaga väljaspool 4000 või enama elanikuga asulat on väiksem.
(5) Käesoleva paragrahvi lõike 3 punkti 1 mõttes loetakse üldapteegi tegevuslubasid omavaks üheks isikuks konkurentsiseaduse tähenduses valitseva mõju kaudu seotud ettevõtjad. Ravimiametil on õigus küsida Konkurentsiametilt valitseva mõju kaudu seotud ettevõtjate tuvastamist.
(6) Kui kohustatud isikuks on käesoleva paragrahvi lõike 4 kohaselt konkurentsiseaduse tähenduses valitseva mõju kaudu seotud ettevõtjad, pannakse apteegiteenuse osutamise kohustus isikule, kellel on suurim ravimite müügikäive.
(7) Käesolevas paragrahvis nimetatud kohustus tuleb täita 180 päeva jooksul nõudmise esitamisest arvates. Tegevusloa muutmise taotluse esitamisel tuleb lähtuda käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud olukorra saavutamise eesmärgist.
(8) Käesoleva paragrahvi alusel asutatud struktuuriüksuse tegutsemise kohustus kehtib kuni käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud olukorra muutumiseni, kuid mitte rohkem kui viis aastat. Samale isikule võib kohustuse määrata korduvalt.
(9) Valdkonna eest vastutav minister kehtestab määrusega apteegiteenuse osutamiseks kohustamise täpsustatud kriteeriumid, apteegiteenuse osutamise ettepaneku esitamise, üldapteegi struktuuriüksuse asutamise ja apteegiteenuse osutamise nõude esitamise korra.”;
2) paragrahvi 41 tekst loetakse lõikeks 1 ja paragrahvi täiendatakse lõigetega 2–6 järgmises sõnastuses:
„(2) Üldapteegi tegevusloa väljastamisel füüsilisest isikust ettevõtjale peab füüsilisest isikust ettevõtja olema proviisor ja töötama vähemalt ühes temale väljastatud tegevusloa alusel tegutsevas üldapteegis juhatajana.
(3) Üldapteegi tegevusloa väljastamisel eraõiguslikule juriidilisele isikule peab enam kui 50% selle eraõigusliku juriidilise isiku osadest või aktsiatest ja valitsev mõju kuuluma proviisorile, kes töötab vähemalt ühes temale väljastatud tegevusloa alusel tegutsevas üldapteegis juhatajana.
(4) Käesoleva paragrahvi lõigetes 2 ja 3 nimetatud proviisor võib olla seotud kuni nelja 4000 või enama elanikuga asulas tegutseva üldapteegi tegevusloa väljastamise tingimuste täitmisega.
(5) Käesoleva paragrahvi lõikes 4 nimetatud üldapteekide arvu piirang kehtib kõigi isikute suhtes, kellele kuuluvad otse või teise eraõigusliku juriidilise isiku kaudu üldapteegi osad või aktsiad.
(6) Isik, kellele on väljastatud üldapteegi tegevusluba, peab üldapteegi tegevusloa kehtimise ajal vastama käesolevas paragrahvis nimetatud üldapteegi tegevusloa väljastamise tingimustele. Käesolevas paragrahvis nimetatud üldapteegi tegevusloa väljastamise tingimustele mittevastavuse korral tuleb isikul, kellele on üldapteegi tegevusluba väljastatud, viia oma tegevus üldapteegi tegevusloa nõuetega vastavusse kolme kuu jooksul mittevastavuse tekkimisest arvates.“;
3) paragrahvis 102 asendatakse arv „1600“ arvuga „9600“;
4) paragrahv 1163 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„§ 1163. Paragrahvi 42 lõike 5 rakendamine
Enne 2014. aasta 9. juunit väljastatud üldapteegi tegevusload, mis ei vasta käesoleva seaduse § 42 lõikes 5 sätestatud tingimustele, tuleb kehtestatud nõuetega vastavusse viia 2020. aasta 1. aprilliks.“;
5) seadust täiendatakse §-dega 1166 ja 1167 järgmises sõnastuses:
„§ 1166. Apteegiteenuse osutamise kohustuse rakendamine
Käesoleva seaduse §-s 1162 nimetatud haruapteek loetakse apteegiteenuse osutamise kohustamisel käesoleva seaduse § 311 lõike 3 punkti 1 kohaselt üldapteekide hulka.
§ 1167. Paragrahvi 41 rakendamine
(1) Enne käesoleva seaduse § 41 lõigete 2–6 jõustumist esitatud üldapteegi tegevusloa taotlused vaadatakse läbi ja lahendatakse taotluse esitamise ajal kehtinud käesoleva seaduse redaktsiooni kohaselt.
(2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud üldapteegi tegevusload ning enne käesoleva seaduse § 41 lõigete 2–6 jõustumist väljastatud üldapteegi tegevusload, mis ei vasta käesoleva seaduse § 41 lõigetes 2–5 nimetatud tingimustele, tuleb kehtestatud nõuetega vastavusse viia 2020. aasta 1. aprilliks.“.


Õigus isikuvabadusele – Eesti Inimõiguste Keskus
Avaleht Teemad Inimõigused Eestis Inimõiguste aruanne Inimõigused Eestis 2008-2009 Õigus isikuvabadusele
Aastaid 2008 ja 2009 iseloomustavad isikuvabaduse kontekstis kõige paremini karistusseadustikku, kriminaalmenetluse seadustikku ja mõningal määral ka vangistusseadusesse tehtud muudatused.[1] Need muudatused puudutasid vanglas oma karistuse ära kandnud isikuid. Neile laiendati käitumiskontrolli kohaldamise võimalus, mis eelnevalt puudutas üksnes ennetähtaegselt vabastatuid. Samuti nähti ette lisavõimalus kohaldada neile karistusjärgne kinnipidamine. Seega, teatud tingimustele vastav süüdimõistetu, kes on juba ära kandnud talle määratud vanglakaristuse, ei pruugi selle järel kinnipidamisasutusest siiski vabaneda.
Karistusjärgne kinnipidamine iseenesest ei ole inimõigusi rikkuv meede. Seda võimalust kasutavad ühes või teises vormis mitmed Euroopa riigid.[2] Ka Euroopa Inimõiguste Kohtul (EIK) on olnud võimalusi seda meedet analüüsida ning seda ei ole peetud vajalikuks keelata.[3] Tegemist on siiski meetmega, mis oluliselt piirab inimeste õigust isikuvabadusele. See tähendab omakorda seda, et asjaolud, mille puhul seda kohaldatakse ja mis tingimustel, on antud juhul määrava tähtsusega. Eesti seadustesse sisse toodud muudatused ei pruugi selles osas olla piisavalt põhjalikult läbimõeldud.
Karistusjärgne kinnipidamine Eestis
Karistus- ja kriminaalmenetluse seadustikus tehtud muudatuste kohaselt võidakse pärast oma vanglakaristuse ärakandmist isiku kinnipidamist jätkata. Sellekohase meetme vajaduse määrab ära kohus koos süüdimõistva otsusega, ehk see otsus tehakse juba enne seda, kui isik on oma vanglakaristust kandma hakanud (KarS §872(2)). Selleks, et karistusjärgset kinnipidamist üldse kohaldada saaks, peavad olema täidetud järgmised tingimused (KarS §872(2)):
isik mõistetakse süüdi vägivaldse kuriteo eest, mis on suunatud “olulisimate õigushüvede vastu”[4] (elu ja tervise vastased, seksuaalsüüteod, vabadusevastased, üliohtlikud süüteod jm. mille koosseisutunnuseks on vägivalla kasutamine – nt röövimine, väljapressimine);
kuritegu on toime pandud tahtlikult;
“teda karistatakse vähemalt kaheaastase vangistusega ilma karistusest tingimisi vabastamata”;
“süüdimõistetut on varem vähemalt kahel korral karistatud … nimetatud tegude eest iga kord vähemalt üheaastase vangistusega” (teatud juhtudel võib isik olla ka varem karistamata või karistatud ainult ühel korral – KarS §872(3) ja (4)); ning
“arvestades süüdimõistetu isikut, sealhulgas varasemat elukäiku ja elutingimusi ning kuritegude toimepanemise asjaolusid, on alust arvata, et isik paneb kuritegeliku kalduvuse tõttu vabaduses viibides toime uusi … nimetatud kuritegusid”.
Karistusjärgsele kinnipidamisele konkreetset tähtaega ei määrata. Isiku vabanemise eelduseks on tema ohtlikkuse äralangemine (KarS §873(1) ja KrMS §4262(1)). Kas inimene on endiselt ohtlik või mitte, hinnatakse samadel alustel, nagu algselt talle karistusjärgset kinnipidamist kohaldades. Lisaks peetakse silmas ka käitumist karistuse kandmise ajal ja karistusjärgse kinnipidamise ajal. Üle kümne aasta isikut reeglina karistusjärgselt kinni pidada ei tohi (KarS §873(2)). Kinnipidamise jätkamise vajadust kontrollib kohtunik rutiinselt vähemalt kord kahe aasta jooksul, kusjuures esimene kontroll peab toimuma vahetult pärast karistusaja lõppu. Vabastamist võivad taotleda ka süüdimõistetu või tema kaitsja (esmakordselt ühe aasta möödudes karistusaja lõppemisest ja karistusjärgse kinnipidamise algusest ning edaspidi kuni kord aastas) ja karistusjärgset kinnipidamist kohaldava asutuse juht (igal ajal) (KrMS §4262(3) ja (4)).
Selline karistusjärgne kinnipidamine on väga sarnane Saksamaa süsteemiga, millest seaduse eelnõu esitanud justiitsministeerium paistab olevat eeskuju võtnud.
Kooskõla inimõigustega
Igasugune isiku kinnipidamine peab olema seadusega sätestatud – see tingimus on antud juhul täidetud. Lisaks sellele ei tohi kinnipidamine olla meelevaldne – sellel peab olema konkreetne lubatud eesmärk ning kinnipidamine peab olema selle eesmärgi saavutamisega kooskõlas.[5] Eelnõu seletuskirja kohaselt on karistusjärgse kinnipidamise konkreetseks eesmärgiks korduvkuritegevust vähendades ühiskonna turvalisuse suurendamine.[6] Kas see eesmärk on aga selline, mida Eesti Vabariigi põhiseadus (PS) ja Euroopa inimõiguste konventsioon (EIÕK) ette näeb, on tekitanud Eesti õigusteadlaste hulgas vastakaid arvamusi.
Eelnõu seletuskiri on välja pakkunud, et karistusjärgse kinnipidamise puhul saab rääkida kahest võimalikust põhiseaduses ja EIÕK-s lubatud olukorrast – kinnipidamine süüdimõistva kohtuotsuse alusel (PS §20 p 1 ja EIÕK, Art 5(1a)) või kinnipidamine õiguserikkumise ärahoidmiseks (PS §20 p 3 ja EIÕK, Art 5(1c)). Viimane tuleb aga kohe kõrvale heita, kuna EIK on selle puhul nõudnud, et tegemist oleks põhjendatud kahtlusega, mis on piisavalt konkreetne nii toimepanemise koha, aja kui ka ohvri näol.[7] Antud juhul ei ole tegemist meetmega, mille kohaldamine sellist konkreetsust eeldab.
Esimene nendest lubatud eesmärkidest, millele karistusjärgse kinnipidamise saab põhistada, on oluliselt tõsiseltvõetavam. Oma hiljutises kohtuotsuses Saksamaa osas on EIK ka kinnitanud selle eesmärgi paikapidavust sellise meetme osas.[8] Selle põhjuseks on asjaolu, et karistusjärgne kinnipidamine otsustatakse koos süüdimõistva otsusega. Seega kokkuvõttes tuleb nentida, et karistusjärgne kinnipidamine iseenesest õigust isikuvabadusele rikkuda ei pruugi, kui vajadust selle järele on piisava selgusega tõestatud, ning tingimused, mis selle kohaldamist ette näevad, peavad silmas meetme eesmärke.
Üks suuremaid etteheiteid 2009. aastal jõustunud muudatustele on see, et justiitsministeerium ei ole suutnud tõestada vajadust karistusjärgse kinnipidamise järele. Ilmselt ei eita keegi asjaolu, et Eestis on korduvkurjategijaid, kes vanglast vabanedes on sama ohtlikud või isegi ohtlikumad kui vanglakaristust kandma hakates. Samas heidetakse justiitsministeeriumile ette analüüsi puudumist asjaolude osas, mis sellise olukorra on tinginud.[9] Uurimata on jäänud, mis varasemas süsteemis täpselt vajaka jäi ja kas seda ei saaks parandada inimõigusi vähem piiraval viisil.
Seni kehtinud kriminaalpoliitika nägi ette isiku karistamise mitte üksnes tema teo hukkamõistmise eesmärgil, vaid ka ühiskonna üldise turvalisuse tagamise ja lõppkokkuvõttes süüdimõistetu õiguskuulekale käitumisele suunamise eesmärkidel.[10] Vangistusseadus näeb ette, et vangistus just nende eesmärkide suunal toimiks ning sätestab konkreetsed meetmed nende saavutamiseks (§6(1) ja 16). Isiku vangistuse tulemuseks peab lõppkokkuvõttes olema tema resotsialiseerumine.[11] Eelnõu seletuskirja kohaselt on ka karistusjärgse kinnipidamise eesmärgid samad, kuid ehk teises hierarhias ning karistuslikku elementi välistades.[12] Kui Eesti kriminaalpoliitika lähtus ennegi samadest eesmärkidest, mis nüüd on karistusjärgse kinnipidamise eesmärkideks, siis ei too karistusjärgne kinnipidamine selles osas mingit muutust. Seega ei saa karistusjärgse kinnipidamise vajadust sellega põhjendada.
Võimaliku karistusjärgse kinnipidamise põhjenduseks võib pidada kinnipeetavatele lisamotivatsiooni tekitamist – kui nad ei käitu ühiskonna reeglitele vastavalt, siis nad vabadusse ei pääse. Teisalt, mida kauem inimene vangistuses viibib, seda ebatõenäolisem on tema naasmine ühiskonda selle täieväärtusliku liikmena.[13] Nagu eelnevalt tõdetud, ei näe sellised kinnipeetavad vabanemist reaalse võimalusena ning seetõttu nad ka ei näe selle heaks vaeva. Tulemuseks on see, et isik läheb kinnipidamisasutusse teadmata, millal ta sealt vabaneb. Tema jaoks on tegemist lõppematu karistusega. Seadusandja võib nimetada karistusele järgnevat kinnipidamist mõjutusvahendiks, kuid inimene, kellele seda kohaldatakse, tajub seda kui tähtajatut karistust.[14] Tõenäoliselt muudab karistusjärgne kinnipidamine isiku resotsialiseerumise raskemaks. Selle tulemusel viibivad vanglates kinnipeetavad, kellega seotud probleemiga tegelemist on üksnes mõneks ajaks edasi lükatud.
Niisama vangistuses oma aja ära istumisest ei ole kasu, kui sellega ei kaasne aktiivne töö selles suunas, et vabanedes naaseksid need inimesed ühiskonda mitteohtlikena. Jüri Saar on ette heitnud, et “Eestis puudub kurjategijatele ettenähtud sotsiaalteraapiliste asutuste traditsioon ja nende rajamise kogemus”.[15] Kui need puuduvad juba praegu, takistades resotsialiseerimise eesmärki täita, siis mis kasu on kurjategijate jätkuval kinnipidamisel? Tegemist on sisuliselt nende tänavatelt eemalhoidmisega, ilma tegelike katseteta kinnipeetavaid resotsialiseerida. Ilma eriprogrammide ja -töötajaskonnata ei muutu varem ohtlikuks peetud isik ohutuks vangis istumise ja oma aja surnuks löömisega. Suvel jõustunud seadusemuudatused ei sätesta selles vallas midagi uut.
Ilma isiku resotsialiseerimisele suunatud konkreetsete meetmeteta ei ole karistusjärgne kinnipidamine inimõigustega kooskõlas. EIK rõhutab spetsiaalsete programmide olemasolu tähtsust, viidates Euroopa Nõukogu inimõiguste erivoliniku ja Piinamise ja Ebainimliku või Alandava Kohtlemise või Karistamise Tõkestamise Euroopa Komitee arvamustele.[16] Karistusjärgselt kinni peetavad isikud vajavad psühholoogilist abi ja toetust veelgi enam kui karistuslikult kinnipeetavad isikud. Neile suunatud meetmed ei saa olla samad, mis karistust kandatele kinnipeetavatele, kuna need meetmed ei ole neile varem mõjunud ning nad ei ole ka võimelised omal käel resotsialiseerumise suunas liikuma. Samuti on oluline silmas pidada seda, et karistusjärgselt kinnipeetavate vangistus ei ole kindla lõpptähtajaga ning sellest tulenevalt vajavad nad erilist lähenemist.
Nii EIK, inimõiguste erivolinik kui ka Piinamise Tõkestamise Komitee viitasid karistusjärgselt kinnipeetavate üldisele motiveerituse puudumisele. Enamus neist löövad kinnipidamisasutuses lihtsalt aega surnuks ning ei pea vabanemisvõimalust reaalseks. Inimõiguste kohus sõnas, et selliste kinnipeetavatega peab töötama väljaõppinud, multidistsiplinaarne ametkond. Selleks kõigeks on aga vaja, et oleks välja töötatud tegevuskava ja programm, mis paneb paika sammud, mille tulemusel on vabanemine reaalne võimalus.
Eestis karistusjärgselt kinnipeetavate rehabilitatsiooniprogrammid puuduvad. Juulis jõustunud täiendus ei sisalda ühtegi sätet selle kohta, kuidas saavutatakse nende isikute ohtlikkuse vähenemine ja nende ettevalmistamine ühiskonda naasmiseks. Selle tulemusel on oht, et tekib grupp kinnipeetavaid, kes veedavad vanglates aega, kuni nende kümme aastat täis saab, mille järel nad vabastatakse, on nad siis ühiskonnale ohtlikud või mitte. Justiitsministeeriumi avalikult teadaolevates plaanides ei ole nimetatud spetsiifiliste rehabilitatsioonimeetmete loomist karistusjärgsele vangistusele, mistõttu ei pruugi karistusjärgne kinnipidamine olla sellele seatud eesmärkide täitmiseks efektiivne lahendus.
Lisaks puudustele karistusjärgse kinnipidamise vajalikkuse põhjendamisel on selle meetme kriitikud viidanud ka puudustele selle kohaldamise reeglistikus. Kui enamus eeldusi karistusjärgse kinnipidamise kohaldamiseks on formaalsed ja nende olemasolu üle otsustamine ei nõua laiaulatuslikku analüüsi, siis isiku ohtlikkuse määramine on keerulisem.[17] See nõuab teatud prognoosi isiku käitumise üle millalgi tulevikus. Raske on mitte nõustuda Jüri Saare väitega, et “[k]aristusjärgne kinnipidamine sarnaneb … psühhiaatrilise sundraviga, aga seda rakendatataks ilma diagnoosita” kuna kohus “hakkab tegelema isiksuse omadustest tuleneva ohuga tekitada kahju ka edaspidi”.[18] Sellise hinnangu andmine eeldab kompetentset ekspertiisi, mis suvel jõustunud sätete kohaselt ei ole aga kohustuslik (KrMS §432(3)). Selles osas avaldasid muret nii riigiprokuratuur kui õiguskantsler oma kommentaarides eelnõule.[19] Nende hoiatustele vaatamata jäi probleemne säte ikkagi vastuvõetud seadusmuudatustesse.
Kaheldav on karistusjärgse kinnipidamise vajalikkuse põhjendatus olukorras, kus karistus ise on pikaajaline ja kohtunik peab otsuseid tegema isiku meeleseisundi kohta 10 või 15 aasta pärast.[20] Mitmed uuringud on näidanud, et isiku käitumise põhjal vanglas ei ole võimalik täie kindlusega ennustada tema käitumist vanglast vabanemisel.[21] Samu kahtlusi on väljendanud ka Euroopa Nõukogu inimõiguste erivolinik oma kokkuvõttes visiidist Saksamaale.[22]
Igasugused inimõigusi piiravad meetmed peavad olema põhjalikult läbi kaalutud. Karistusjärgne kinnipidamine on isikuvabadust piirav meede. See meede peab olema konkreetse eesmärgi saavutamiseks viimane võimalik abinõu. See ei tähenda üksnes seda, et see peab olema viimane abinõu konkreetset isikut, tema käitumist ja meeleseisundit silmas pidades. See tähendab ka seda, et see on kõige viimane abinõu riigile kättesaadavaid võimalusi silmas pidades. Karistusjärgse kinnipidamise eesmärgiks on ühiskonna kaitsmine. On ebaselge, kas see on Eestis sellisel kujul ainuke võimalik meede selle eesmärgi saavutamiseks. Riik peab oma eesmärkide saavutamiseks kasutama meetmeid, mis võimalikult vähe inimõigusi piiraksid, kuid siiski saavutaksid neile seatud eesmärke – antud juhul kaitseksid ühiskonda ohtlike korduvkurjategijate eest.
Eelnev analüüs näitab, et karistusjärgne kinnipidamine ei pruugi talle seatud eesmärke saavutada. Samuti ei ilmne antud meetme eelnõu seletuskirjast ega ka muudest justiitsministeeriumi selgitustest, kas ja kuidas kaaluti alternatiivseid meetmeid. Põhjendus, et teised riigid seda sama abinõu kasutavad, ei ole piisav. Nagu tuleneb EIK otsusest kaasuses M vs Saksamaa, on ka Saksamaa karistusjärgse kinnipidamise süsteemis olulisi vajakajäämisi, mis ei ole rahvusvahelistele organisatsioonidele märkamatuks jäänud.
Need on asjaolud, mille kallal oleks pidanud põhjalikult töötama enne karistusjärgse kinnipidamise sätestamist. Isikuvabaduse piiramine sellisel kujul on tõenäoliselt meelevaldne. Ka Riigikohus on seisukohal, et sellise piirangu põhiseaduspärasuse küsimuses järgnevad tõenäoliselt kohtuvaidlused ning loobus seetõttu laiaulatusliku sisulise arvamuse andmisest.[23]
[1] RT I 2009, 39, 261 (jõustunud 24. juuli 2009).
[2] Seaduseelnõuga kaasnevas seletuskirjas viidatakse 8-le riigile (Austria, Belgia, Lichtenstein, Norra, Rootsi, Saksamaa, Suurbritannia, Šveits). – Vabariigi Valitsus, “Karistusseadustiku, kriminaalmenetluse seadustiku ja vangistusseaduse muutmise seaduse” eelnõu seletuskiri (382 SE). Lisaks on Sootak viidanud veel 6-le Euroopa riigile (Hispaania, Holland, Itaalia, Slovakkia, Tsehhi, Ungari). – Jaan Sootak, Mida teha, kui isiku ohtlikkus on süüst suurem? Saksamaa kogemuse mittekaristuslike mõjutusvahendite osas, Juridica VII/2006.
[3] Kõige hilisem võimalus selleks oli kaasuses M vs Saksamaa (17. detsember 2009).
[4] Eelnõu seletuskiri (viide 2), lk 8.
[5] Euroopa inimõiguste kohus, Kurt vs Türgi (25. mai 1998).
[6] Eelnõu seletuskiri (viide 2), lk 1, 20.
[7] M vs Saksamaa (viide 3), ¶ 102.
[8] M vs Saksamaa (viide 3), ¶ 94-5.
[9] Mare Allas (õigusteabe osakonna peaspetsialist, Riigikohus), Karistusseadustiku, kriminaalmenetluse seadustiku ja vangistusseaduse muutmise seaduse eelnõu kohta, kiri justiitsministeeriumile nr 10-4-1-7 (29.09.2008).
[10] Eelnõu seletuskiri (viide 2), lk 20.
[11] Sootak (viide 2), lk 526.
[12] Eelnõu seletuskiri (viide 2), lk 20.
[13] Sellele asjaolule on viidanud ka Sootak oma artiklis (viide 2), lk 526.
[14] M vs Saksamaa (viide 3), ¶ 74, 126, 130; samuti Sootak (viide 2), lk 524.
[15] Jüri Saar, Karistusjärgne kinnipidamine ja Eesti kriminaalpoliitika, Juridica II/2009, lk 120.
[16] M vs Saksamaa (viide 3), ¶ 76-77, 129.
[17] Jüri Saar (viide 15, lk 118) on viidanud ka teisele eeldusele, mida ta peab niivõrd tõsise meetme jaoks liialt umbkaudseks – kuritegude nimistu, mis võivad karistusjärgse kinnipidamise tingida, “on lahtine ja lõpeb sõnadega „muud tahtlikud kuriteod, mille koosseisu tunnuseks on vägivalla kasutamine (nt röövimine)“.”
[18] Saar (viide 15), lk 116.
[19] Norman Aas (riigi peaprokurör, Riigiprokuratuur), Eelnõu kohta arvamuse avaldamine, kiri justiitsministeeriumile nr RP-1-8/08/1689 (25.09.2008), lk 2; Riigikogu õiguskomisjon, Seletuskiri karistusseadustiku, kriminaalmenetluse seadustiku ja vangistusseaduse muutmise seaduse eelnõu juurde, 08.06.2009, lk 4.
[20] Aas (viide 19), lk 2.
[21] Saar (viide 15), lk 117.
[22] Euroopa Nõukogu inimõiguste erivolinik, Report by the Commissioner for Human Rights, Thomas Hammarberg, on his visit to Germany, 9-11 and 15- 20 October 2006, CommDH (2007) 14 (11. juuli 2007), ¶ 203.
[23] Allas (viide 9).


Andmete töötlemise tähtajad | PZU Kindlustus
Andmete töötlemise tähtajad
Seadus; säte
Tähtaeg (aastat)
Kindlustuslepingust tulenevate nõuete aegumine
VÕS § 475 lg 1 ja 2 3 (10) Kindlustuslepingust tuleneva nõude aegumine (kalendriaasta lõpust, mil nõue muutub sissenõutavaks). Nõue aegub igal juhul 10 aasta möödumisel kalendriaasta lõpust, mil nõue muutub sissenõutavaks Kehtib vastutuskindlustuse puhul, kuivõrd seaduses, millega kohustuslik kindlustus kehtestati, pole sätestatud teist aegumistähtaega.
VÕS § 475 lg 3 1 Kindlustusvõtja nõudeõiguse lõppemine (ei esita hagi kohustuse täitmisele sundimiseks) juhul, kui kindlustusandja on talle teatanud nõude rahuldamata jätmisest. Eelduseks kindlustusandja teavitamiskohustus vastava tähtaja õiguslikest tagajärgedest.
Solidaarvõlgniku tagasinõude aegumine
VÕS § 70 lg 2 6 kuud Kindlustusandja tagasinõue ei aegu enne kuue kuu möödumist kohustuse täitmisest või tema vastu hagi esitamisest
Raamatupidamise dokumentide säilitamise kohustus
Raamatupidamise seaduse § 12 7 Raamatupidamise algdokumendid, raamatupidamisregistrid, lepingud, raamatupidamise aruanded, muud äridokumendid, mis on vajalikud majandustehingute arusaadavaks kirjeldamiseks revideerimise käigus, samuti pikaajaliste kohustuste või õigustega seotud äridokumendid ning elektroonilised raamatupidamisregistrid.
Rahapesu ja terrorismi rahastamise tõkestamiseks andmete säilitamine
Rahapesu ja terrorismi rahastamise tõkestamise seadus § 26 5 Isikusamasuse tuvastamise ja esitatud teabe kontrollimise aluseks olevate dokumentide originaalid või koopiad ja ärisuhte loomise aluseks olevad dokumendid (ärisuhte lõppemisest) Tehingu kohta koostatud dokumendid mis tahes teabekandjal ning teatamiskohustuse aluseks olevad dokumendid ja andmed (tehingu tegemisest või teatamiskohustuse täitmisest) Isikusamasuse tuvastamisel ja kontrollimisel digitaalseks isiku tõendamiseks ette nähtud dokumendi andmeid, teavet elektroonilise päringu tegemise kohta isikut tõendavate dokumentide andmekogusse ja isikusamasuse tuvastamise ja kontrollimise protseduuri heli- ja videosalvestist (ärisuhte lõppemisest)
Nõuded liikluskindlustuses
LKindlS § 36 lg 2 1 Kaheteistkümne kalendrikuu jooksul pärast lepingu lõppemist peab kahju põhjustaja viimase lepingu järgne kindlustusandja või kahjustatud isiku kindlustusandja kahjustatud isikule kahju hüvitama, kui kahju põhjustaja ei pidanud kinni sõidukiga liikluses osalemise keelust ja sõidukiga põhjustati kahju. LKindlS sätestatud juhtudel hüvitab kahjustatud isikule tekitatud kahju fond
LKindlS § 59 lg 3 3 Kindlustusandjal on õigus välja nõuda kindlustusjuhtumi toimumise tõttu hüvitatud kahju (kahju hüvitamisest arvates).


text:
esitatud 18. aprillil 2013 ( 1 )
Kohtuasi C‑115/12 P
„Apellatsioonkaebus — Struktuurifondid — Euroopa Regionaalarengu Fond (ERF) — Liidu struktuuriabi Martinique’i piirkonnas Prantsusmaal — Rahalise abi vähendamine — Direktiivi 93/37/EMÜ artikkel 2 — Riigihange — Ehitustööde riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamine — Eraõigusliku asutuse sõlmitud ehitustööde lepingu vahetu rahastamine — Spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatised — Eraõigusliku isiku käitatava hotellikompleksi renoveerimis- ja laiendustööd”
Millal tuleb eraõiguslike isikute läbiviidatavate ehitustööde puhul, mida toetab või rahastab olulisel määral avalik sektor, korraldada hankemenetlus Euroopa Liidu riigihankeõiguse kohaselt? Selles seni valdavalt selgitamata õigusküsimuses palutakse Euroopa Kohtul öelda enda seisukoht käesolevas apellatsioonimenetluses, mis puudutab ühest Euroopa struktuurifondist pärineva raha kasutamist.
Kohtuvaidluse aluseks on 2003. aasta eraõiguslik ehitustööde projekt, mis oli koostatud Prantsusmaal Martinique’i piirkonnas eraõigusliku äriühingu käitatava majutuskoha renoveerimiseks ja laiendamiseks. Seda ehitustööde projekti rahastas rohkem kui 50% ulatuses avalik sektor, muu hulgas ka Euroopa Regionaalarengu Fond (ERF).
Kui selgus, et nimetatud ehitustööde projekt viidi ellu ilma eelneva hankemenetluseta Euroopa Liidu riigihankeõiguse tähenduses, otsustas Euroopa Komisjon 28. juuli 2010. aasta otsuses K(2010) 5229 tühistada selle projekti kaasrahastamise ERF‑i poolt ( 2 ) (edaspidi „vaidlusalune otsus”). Komisjon tugines seejuures põhimõttele, et Euroopa struktuurifondidest saab rahastada üksnes selliseid projekte, mis on kooskõlas ühenduse poliitikaga, muu hulgas riigihangete valdkonnas. Alates sellest ajast vaidlevad Prantsusmaa ja komisjon selle üle, kas riigihankeõigus nõuab eraõigusliku majutuskoha renoveerimis- ja laiendustööde puhul tõepoolest hankemenetluse läbiviimist.
Selles osas on määrava tähtsusega, kas vaidlusalust majutuskohta saab liigitada „spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatiste” kategooria alla riigihankeõiguse tähenduses. Nimelt tuleb selliste rajatiste puhul kinni pidada riigihankeõiguse normidest ka siis, kui nende ehitamise tellib eraõiguslik isik, eeldusel, et seda projekti rahastatakse rohkem kui 50% ulatuses vahetult avaliku sektori vahenditest.
Lisaks kerkib küsimus, kas vahetuks rahastamiseks nende normide kohaselt tuleb pidada ka maksuleevendusi.
Käesoleva kohtuasja õigusliku raamistiku määrab kindlaks direktiiv 97/37/EMÜ ( 3 ). Selle artikkel 2 oli sõnastatud järgmiselt ( 4 ):
„1. Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, millega tagada, et tellijad järgivad käesolevat direktiivi või tagavad selle järgimise juhul, kui nad rahastavad vahetult rohkem kui 50% ulatuses ehitustöölepingut, mille on sõlminud mõni muu üksus.
2. Lõige 1 kehtib üksnes Euroopa ühenduste majandustegevuse üldise tööstusliku liigituse (NACE) klassifikaatori klassi 50 rühma 502 kuuluvate lepingute kohta ning haiglate, spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatiste, kooli- ja ülikoolihoonete ning haldushoonete ehitust käsitlevate lepingute kohta.”
Täiendavalt tuleb viidata direktiivi 93/37 artikli 1 punktile a, mis oli sõnastatud järgmiselt:
riiklikud ehitustöölepingud – tööettevõtja ja punktis b määratletud tellija vahel kirjalikult sõlmitud rahaliste huvidega seotud lepingud, mille objektiks on kas […] ehitustööde teostamine või nii teostamine kui projekteerimine, või punktis c nimetatud ehitustöö […], mis vastab tellija kindlaksmääratud nõuetele”.
Direktiivi 93/37 sätteid kohaldatakse käesoleva asja suhtes viite kaudu määruse (EÜ) nr 1260/1999, mis sisaldab üldsätteid struktuurifondide kohta, ( 5 ) artiklis 12. Selles sättes, mis kannab pealkirja „Vastavus”, on ette nähtud:
„Fondide rahastatavad või EIP-lt või mõnelt muult rahastamisvahendilt abi saavad tegevused vastavad asutamislepingu sätetele, selle alusel vastuvõetud rahastamisvahenditele ning ühenduse poliitikale ja meetmetele, sealhulgas konkurentsieeskirjadele ning riigihankelepingute sõlmimise, keskkonna kaitse ja parandamise ning meeste ja naiste ebavõrdsuse kaotamise ja nende võrdõiguslikkuse edendamise eeskirjadele.”
Société martiniquaise des villages de vacances (edaspidi „SMVV”) käitab Prantsusmaal Martinique’i piirkonnas Club Méditerranée majutuskohta „Les Boucaniers”. Aastal 2003 otsustas SMVV selle majutuskoha renoveerida ja seda laiendada. Ehitustööde maksumuseks arvestati umbes 49,98 miljonit eurot.
Selle projekti tarvis saadi toetust Martinique’i piirkonnalt umbes 2,5 miljonit eurot ja lisaks maksusoodustust Prantsuse riigilt umbes 16,69 miljoni euro ulatuses ( 6 ). Euroopa Komisjon määras 18. oktoobri 2004. aasta otsusega K(2004) 4142 omalt poolt ERF‑i kaasrahastamise suuruseks 12,46 miljonit eurot, mis moodustab 24,93% projekti abikõlblikest kogukuludest.
Komisjoni poolt ERF‑i vahendite eraldamist kritiseeris aga Euroopa Kontrollikoda pärast 2007. aastal teostatud kontrolli, kuna majutuskoha „Les Boucaniers” renoveerimis‑ ja laiendustööde osas ei viidud vastuolus direktiivi 93/37 artikliga 2 läbi hankemenetlust, ehkki projekti rahastati 63,33% ulatuses avaliku sektori vahenditest tuleneva abiga.
Kontrollikoja kriitika tulemusena toimus pikaajaline kirjavahetus ning komisjon otsustas lõpuks 28. juuli 2010. aasta vaidlusaluse otsusega täielikult tühistada majutuskoha „Les Boucaniers” renoveerimis‑ ja laiendustööde projekti kaasrahastamise ERF-i poolt. Kuna neid ehitustöid toetati ühe osana ühtsest liidu struktuuriabi programmist Martinique’i piirkonnas ( 7 ), tähendas see komisjoni otsus tehniliselt seda, et vastavalt vähendati liidu struktuuriabi kogumahtu selles piirkonnas.
Prantsusmaa esitas vaidlusaluse otsuse peale 11. oktoobril 2010 tühistamishagi, mis jäeti esimeses kohtuastmes rahuldamata. Üldkohus jättis 16. detsembri 2011. aasta otsusega ( 8 ) (edaspidi ka „vaidlustatud kohtuotsus”) Prantsusmaa hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata ja mõistis temalt välja kohtukulud.
Prantsuse Vabariik esitas 1. märtsil 2012 Üldkohtu otsuse peale käesoleva apellatsioonkaebuse. Ta palub Euroopa Kohtul:
tühistada täies ulatuses Euroopa Liidu Üldkohtu 16. detsembri 2011. aasta otsus kohtuasjas T‑488/10: Prantsusmaa vs. komisjon ja
teha ise asjas lõplik otsus, millega tunnistatakse tühiseks komisjoni 28. juuli 2010. aasta otsus K(2010) 5229, või saata asi tagasi Üldkohtusse.
tunnistada apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa ja kolmanda väite esimene osa vastuvõetamatuks ja teise võimalusena põhjendamatuks ja jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ning
mõista kohtukulud välja apellandilt.
Euroopa Kohtus menetleti apellatsioonkaebust kirjalikus menetluses ja 11. märtsil 2013 toimunud kohtuistungil.
V. Hinnang apellatsioonkaebusele
Apellatsioonkaebuses vaidlustab Prantsusmaa Üldkohtu otsuse kokku kolmes väites, mis puudutavad esiteks vahetu rahastamise ning spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatiste mõisteid direktiivi 93/37 artikli 2 tähenduses (apellatsioonkaebuse esimene ja kolmas väide) ja teiseks etteheidet asjaolude moonutamise ja vaidlusaluse otsuse põhjenduste tagantjärele lubamatu parandamise kohta (apellatsioonkaebuse teine väide). Enne kui asun käsitlema apellatsioonkaebuse esimest ja kolmandat väidet, uurin järgnevalt kõigepealt apellatsioonkaebuse teist väidet.
A. Apellatsioonkaebuse teine väide: etteheide vaidlusaluse otsuse moonutamise ja selle põhjenduste tagantjärele parandamise kohta
Apellatsioonkaebuse teises väites vaidlustab Prantsusmaa vaidlustatud kohtuotsuse punkti 43 teise lause. Kohtuotsuse selles osas leiab Üldkohus, et komisjon lähtus vaidlusaluses otsuses majutuskoha „Les Boucaniers” täieliku renoveerimise projekti kontrollides majutuskoha otstarbest tervikuna ( 9 ).
Prantsusmaa heidab Üldkohtule ette, et viimane on vaidlusalust otsust selles punktis moonutanud ja otsuse põhjendusi tagantjärele parandanud. Prantsusmaa on seisukohal, et komisjon nimelt ei lähtunud vaidlusaluses otsuses majutuskoha otstarbest tervikuna, vaid üksnes tehtud tööde iseloomust. Selles osas tugineb Prantsusmaa eelkõige vaidlusaluse otsuse põhjendustele 31 ja 32.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei või liidu kohus tühistamishagi raames mingil juhul asendada vaidlustatud õigusakti vastu võtnud organi põhjendusi enda omadega ( 10 ). Samuti ei tohi ta moonutada vaidlustatud õigusakti sisu ( 11 ).
Sisuliselt on nii vaidlusaluse otsuse moonutamise kui ka selle otsuse põhjenduste tagantjärele parandamise etteheide siin asjas kokkuvõttes sama suunitlusega. Üldkohtule heidetakse mõlemal juhul ette, et ta „lisas tõlgendades” vaidlusalusesse otsusesse midagi sellist, mida seal ei ole. Järelikult võib mõlemale etteheitele anda ühise hinnangu.
Mulle tundub, et komisjon ei väljendanud ennast vaidlusaluses otsuses eriti selgelt. Selle otsuse põhjendustes 31 ja 32 on kahtlemata esiplaanil majutuskoha „Les Boucaniers” renoveerimise ja laiendamise raames tehtud üksikud ehitustööd. Sellele viitas õigesti Prantsusmaa. Samas räägitakse vaidlusaluses otsuses aga ka sellest, et projekti puhul on tegemist „ühtse projektiga” või „koguprojektiga” (vaidlusaluse otsuse põhjendused 28 ja 31).
Sellisel juhul ei ole välistatud, et komisjon hindas otsuse tegemisel lisaks tehtud tööde iseloomule ka majutuskoha „Les Boucaniers” otstarvet tervikuna. Vähemalt on vaidlusalust otsust võimalik selles osas tõlgendada, mistõttu ei ole võimalik Üldkohtule ette heita, et ta on oma arusaamaga seda otsust moonutanud ( 12 ), samamoodi ei ole võimalik ette heita otsuse põhjenduste tagantjärele parandamist.
Eeltoodust tuleneb, et teine väide tuleb tagasi lükata.
B. Apellatsioonkaebuse esimene väide: vahetu rahastamise mõiste direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 1 tähenduses
Apellatsioonkaebuse esimeses väites heidab Prantsusmaa Üldkohtule ette, et viimane kohaldas vääralt vahetu rahastamise mõistet direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 1 tähenduses.
See etteheide tuleneb asjaolust, et Prantsuse riigi poolt majutuskoha „Les Boucaniers” renoveerimiseks ja laiendamiseks antud toetuse puhul ei olnud tegemist rahalise toetusega, vaid maksuleevendusega, mida ei antud seejuures – nagu seda väidab Prantsusmaa – mitte äriühingule Club Méditerranée kui majutuskoha omanikule ega SMVV‑le kui ehitajale, vaid füüsilistele isikutele, kes olid eraõigusliku äriühingu société en nom collectif ( 13 ) osanikena sellesse ehitustööde projekti investeerinud ( 14 ).
Prantsusmaa vaidleb vastu sellele, nagu oleks taolist maksuleevendust võimalik käsitada „vahetu rahastamisena” direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 1 tähenduses, seda ühelt poolt seetõttu, et see ei ole oma iseloomult rahastamine ja teiselt poolt seetõttu, et selle läbi ei toimu vahetut rahastamist. Uurimist oleks mõttekas alustada viimasena nimetatud vaatenurgast.
1. „Vahetu” rahastamise mõiste (apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa)
Apellatsioonkaebuse esimese väite teises osas käsitletakse „vahetu” rahastamise mõistet direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 1 tähenduses ja see on eelkõige suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 36 ja 37 vastu. Prantsusmaa leiab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta pidas ehitustööde projekti maksuleevendust vahetuks rahastamiseks, ehkki maksuleevendust ei saanud majutuskoha „Les Boucaniers” ehitaja ega omanik, vaid eraõigusliku société en nom collectif osanikud.
Komisjon leiab, et apellatsioonkaebuse esimese väite see osa ei ole vastuvõetav, kuna tema arvates vaidlustatakse selles asjaolude ja tõendite hindamine Üldkohtu poolt ning tuuakse välja uued argumendid, mida Prantsusmaa esimeses kohtuastmes ei esitanud.
See vastuväide ei veena mind.
Prantsusmaa etteheite eesmärk ei ole uurida, mida tuvastas Üldkohus maksuleevenduse saanud isiku osas, seda enam et taolisi tuvastusi vaidlustatud kohtuotsuses niikuinii ei tehtud. Pigem kritiseerib Prantsusmaa ühelt poolt tõlgendust, mille Üldkohus andis direktiivi 93/37 artikli 2 lõikele 1, ja teiselt poolt konkreetselt antud maksuleevenduse kvalifitseerimist „vahetuks” rahastamiseks. Seega soovitakse kokkuvõttes kontrollida asjaolude õiguslikku kvalifitseerimist Üldkohtu poolt; selline kontroll kuulub vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale Euroopa Kohtu pädevusse ( 15 ).
Vastupidi komisjoni seisukohale ei oma tähtsust ka see, kas Prantsusmaa väitis midagi juba esimeses kohtuastmes just „vahetu” rahastamise küsimuse osas. Kindel on nimelt, et Üldkohus käsitles seda küsimust vaidlustatud kohtuotsuse punktides 36 ja 37. Neid Üldkohtu õiguslikke seisukohti peab olema võimalik kontrollida apellatsioonimenetluses. Kohtupraktikas on tunnustatud, et Euroopa Kohtul on apellatsioonimenetluses pädevus kontrollida esimeses kohtuastmes käsitletud väidetele antud õiguslikku hinnangut ( 16 ).
On võimalik, et Prantsusmaa ei väitnud juba esimeses kohtuastmes, et tegemist ei ole majutuskoha ehitaja või omaniku vahetu rahastamisega, kuna maksuleevenduse said société en nom collectif eraõiguslikest isikutest osanikud. Selles osas piisab aga viitest sellele, et pooltel on lubatud menetluse käigus enda argumente täiendada, kuid nad ei tohi muuta Üldkohtus toimuva vaidluse eset ( 17 ). Taolise vaidluse eseme muutmisega ei ole käesolevas asjas aga mitte mingil juhul tegemist, kuna vahetu rahastamise küsimuse kui sellise üle vaieldi juba esimeses kohtuastmes sisuliselt.
Järelikult on apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa vastuvõetav.
b) Põhjendatus
Prantsusmaa väide ei ole aga sisuliselt põhjendatud.
Juba direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 1 sõnastus näitab, et „vahetu rahastamise” olemasolu ei sõltu sellest, milliseid isikuid toetatakse avaliku sektori vahenditest. Pigem piisab direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 1 kohaldamiseks sellest, et ehitustööde lepingut, mille on sõlminud mõni muu üksus kui hankija, rahastavad vahetult rohkem kui 50% ulatuses üks või mitu hankijat. Teisi sõnu ei ole vahetu rahastamise mõiste seotud mitte isikuga, vaid esemega.
Prantsusmaa eriti kitsas arusaam „vahetust” rahastamisest teeks direktiivi 93/37 artiklist 2 kõrvelehoidumise liiga lihtsaks. Nii võib hankija vältida direktiivist tulenevate kohustuste täitmist sellega, et ta ei rahasta küll selle ehitustööde projekti ehitajat või kinnisasja omanikku, vaid isikuid, kes on viimastega majanduslikult seotud.
Seega lähtus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 36 ja 37 täiesti õigesti sellest, kas projekti rahastati vahetult direktiivi 93/37 artikli 2 tähenduses, ja mitte sellest, ka rahastati just ehitajat või majutuskoha „Les Boucaniers” omanikku.
Seega on apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa küll vastuvõetav, kuid põhjendamatu.
2. Mõiste „rahastamine” (apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa)
Apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa puudutab „rahastamise” mõistet direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 1 tähenduses ja see on eelkõige suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 24–35 vastu. Prantsusmaa on seisukohal, et maksuleevendust ei ole võimalik selle sätte järgi käsitada rahastamisena.
Rahastamise mõistet ei ole direktiivis 93/37 lähemalt määratletud. Sarnaselt teistele arvukatele määratlemata õigusmõistetele võib selle mõiste sisu olla erinev vastavalt sellele, millise osaga liidu õigusest on tegemist. Nii hõlmavad kolmandatest riikidest subsideeritud impordi eest kaitsvad õigusnormid subsiidiumi mõistega sõnaselgelt ka maksuleevendusi ( 18 ). Seevastu on maksuleevendused konkurentsiõiguses hõlmatud küll riigiabi laia mõistega ( 19 ), kuid mitte kitsama subsiidiumi mõistega ( 20 ); viimasega tähistatakse konkurentsiõiguses üksnes otsetoetusi.
Seega tuleb selleks, et direktiivi 93/37 artiklit 2 oleks võimalik rakendada, leida autonoomse tõlgendamise abil, milline on selles kasutatud rahastamise mõiste tähendus.
Kahtlemata võivad nii direktiivi 93/37 artikli 2 eesmärgid kui ka selle sätte kontekst eraldi võttes toetada rahastamise mõiste laia tõlgendust, mis ei pea piirduma mitte üksnes avaliku sektori vahenditest saadava otsetoetusega, vaid võib hõlmata ka muid toetusi, nagu näiteks käesolevas asjas arutluse all olevaid maksuleevendusi. Sellele on Üldkohus enda otsuses õigesti viidanud ( 21 ).
Siiski ei saa direktiivi 93/37 artikli 2 tõlgendamisel piirduda üksnes selle sätte eesmärkide ja kontekstiga, vaid arvesse tuleb võtta ka normi tekkelugu. Mulle tundub, et Üldkohus tegi käesolevas asjas just selle tekkeloo põhjal valed järeldused.
Direktiivi 93/37 artiklis 2 sisalduv regulatsioon võeti esmakordselt ehitustööde riigihankelepinguid puudutavasse Euroopa Liidu õigusesse direktiivi 71/305/EMÜ ( 22 ), mida on muudetud direktiiviga 89/440/EMÜ ( 23 ), artikliga 1a ( 24 ).
Seoses direktiivi 71/305 artikliga 1a väärib märkimist, et algselt eelistasid nii komisjon kui ka Euroopa Parlament väga laia sõnastust, mis ei oleks piirdunud üksnes vahetu rahastamisega. Komisjon tegi näiteks ettepaneku, et artikliga 1a võiks hõlmata kõik ehitustööde lepingute vahetu ja kaudse rahastamise vormid ( 25 ). Esimesel lugemisel parlamendi võetud seisukoht artikli 1a kohta lähtus veel samuti rahastamise väga laiast mõistest. Parlamendi poolt esimesel lugemisel võetud seisukoht artikli 1a kohta sisaldas koguni rahastamise mõistet, mis hõlmas riigi ressurssidest tuleneva rahastamise kõrval sõnaselgelt ka maksusoodustusi ( 26 ).
Seevastu nõukogu poolt vastu võetud direktiivi 71/305 artikli 1a lõplik versioon ei viita enam üldiselt ehitustööde lepingute rahastamisele, vaid piirdub üksnes selliste hankelepingute vahetu rahastamisega hankijate poolt.
Seega otsustas nõukogu tollase ühenduse seadusandjana kasutada direktiivi 71/305 artiklis 1a – vastupidi komisjoni ettepanekule ja esimesel lugemisel võetud parlamendi seisukohale – kitsast sõnastust, mis väldib laia mõistet „finantseerimine” ning piirdub hankija poolt ehitustööde lepingu vahetu rahastamisega rohkem kui 50% ulatuses.
Sama nähtub ka nõukogu ja komisjoni ühisdeklaratsioonist, mis lisati direktiivi 71/305 artikli 1a vastuvõtmisel nõukogu protokollile. Selles deklaratsioonis kinnitatakse küll, et artikkel 1a hõlmab „kõiki vahetu rahastamise liike” ( 27 ). Siiski ei leia sellest avaldusest pidepunkte selle kohta, et lisaks vahetule rahastamisele kuuluvad artikli 1a kohaldamisalasse ka muud soodustused nagu maksuleevendused või et selliseid maksuleevendusi tuleks omakorda käsitada vahetu rahastamisena, nagu seda väidab komisjon Euroopa Kohtu menetluses.
Eeltoodut arvestades ei ole piisavalt veenev Üldkohtu ( 28 ) ja komisjoni õiguslik seisukoht, mille kohaselt on direktiivi 71/305 artiklis 1a kasutatud vahetu rahastamise mõistet „selgelt ja ainult” selleks, et välistada kaudne rahastamine, aga mitte muul viisil selle sätte kohaldamisala piiramiseks. Nimelt ei ole sellisel viisil võimalik selgitada, miks kitsendas nõukogu selle sätte sõnastuse just vahetu rahastamisega ega soovinud säilitada algselt kasutatud, palju üldisemat finantseerimise mõistet.
Arvestades seda tekkelugu on direktiivi 93/37 artiklis 2 – kui direktiivi 71/305 artiklile 1a sisuliselt järgnevas sättes – sisalduvast vahetu rahastamise mõistest vaevalt võimalik aru saada nii laialt, et see hõlmaks isegi maksuleevendusi. Puuduvad pidepunktid, mis näitaksid, et seadusandja soovis selles sättes aluseks võtta niivõrd laia rahastamise mõiste tähenduse.
Üldkohus rikkus seega õigusnormi, kui ta arvas hoolimata direktiivi 93/37 artikli 2 eespool toodud tekkeloost selle sätte kohaldamisalasse ka pelgalt maksuleevendused.
Järelikult on apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa põhjendatud. Juba ainuüksi sellel alusel on vaidlustatud kohtuotsuse tühistamine põhjendatud. Nimelt, kui Prantsuse riigi poolt majutuskoha „Les Boucaniers” renoveerimise ja laiendamisega seoses antud maksuleevendusi arvesse ei võeta, siis langeb avaliku sektori vahenditest eraldatud vahetu rahastamise osakaal selles ehitustööde projektis allapoole 50% piirmäära, mis on kindlaks määratud direktiivi 93/37 artiklis 2 ( 29 ).
C. Apellatsioonkaebuse kolmas väide: „spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatised” direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 2 tähenduses
Prantsusmaa apellatsioonkaebuse kolmas väide on pühendatud mõistele „spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatised” direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 2 tähenduses. Prantsusmaa heidab Üldkohtule ette, et viimane tõlgendas seda mõistet liiga laialt ega arvestanud seejuures, et see säte käib üksnes selliste ehitustööde lepingute kohta, mis rahuldavad ühelt poolt spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatiste kasutajate kollektiivseid vajadusi (vt selle kohta kohe järgnevalt, 1. jagu) ja mis teenivad teiselt poolt hankijate otseseid majanduslikke huve (vt selle kohta allpool, 2. jagu).
1. Spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatiste kasutajate kollektiivsete vajaduste tähtsus (apellatsioonkaebuse kolmanda väite esimene osa)
Apellatsioonkaebuse kolmanda väite esimeses osas vaidlustatakse kohtuotsuse punktid 56–63. Prantsusmaa heidab ette, et Üldkohus jättis tähelepanuta selle, et spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatistena direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 2 tähenduses saab käsitada üksnes selliseid rajatisi, mis on mõeldud rahuldama nende kasutajate kollektiivseid vajadusi.
Komisjon peab apellatsioonkaebuse kolmanda väite esimest osa vastuvõetamatuks, kuna Prantsusmaa ei toonud esimeses kohtuastmes esile spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatiste „kasutajate kollektiivsete vajaduste” argumenti, vaid tugines „hankijate traditsiooniliste vajaduste” kriteeriumile.
See vastuväide ei ole põhjendatud. Kuigi on õige, et Prantsusmaa ei kasutanud juba esimeses kohtuastmes – vähemalt mitte kirjalikus menetluses – „kasutajate kollektiivsete vajaduste” kriteeriumi, vaid tugines algselt sellele, et direktiivi 93/37 artikli 2 lõiget 2 tuleks kohaldada lepingute suhtes, mis kuuluvad oma iseloomult hankijate traditsiooniliste vajaduste valdkonda. Viidates praegu kasutajate kollektiivsetele vajadustele, on Prantsusmaa enda argumente siiski üksnes edasi arendanud, mis aga ei muuda vaidluse eset ja on seega apellatsioonimenetluses lubatud ( 30 ).
Järelikult on apellatsioonkaebuse kolmanda väite esimene osa vastuvõetav.
Sisuliselt vaidlevad pooled apellatsioonkaebuse kolmanda väite esimese osa raames selle üle, kas spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatiste mõistet tuleb direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 2 raames tõlgendada kitsalt või laialt.
Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuses laia tõlgendamise kasuks, mida ta nimetab ka „funktsionaalseks tõlgendamiseks” ( 31 ). Nimetatud tõlgenduse kohaselt kuuluvad ka selliste eraõiguslike majutuskohtadega nagu Club Méditerranée „Les Boucaniers” seotud ehitustööde lepingud ehitustööde riigihankelepinguid käsitleva õiguse kohaldamisalasse, kuid ainult tingimusel, et hankija rahastab neid vahetult rohkem kui 50% ulatuses.
Selline spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatiste mõiste tõlgendus ei ole veenev.
i) Spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatiste mõiste kitsendava tõlgendamise nõue
Direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 2 sõnastus võib esmapilgul sobida küll ka sellise eraõigusliku majutuskoha suhtes nagu käesoleval juhul vaidlusalune majutuskoht. Selle vastu räägib aga nii direktiivi 93/37 artikli 2 eesmärk kui ka kontekst, milles see säte kaasab nimetatud spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatised direktiivi kohaldamisalasse.
Direktiivi 93/37 artikliga 2 ei laiendata ehitustööde riigihankelepinguid käsitlevat õigust üldiselt kõikidele eraõiguslike ehitustööde projektidele, kui neid rahastatakse rohkem kui 50% ulatuses avalikest vahenditest.
Pigem peaks direktiivi 93/37 artikkel 2 aitama üksnes takistada seda, et ehitustööde riigihankelepinguid puudutavatest eeskirjadest ja nendega taotletud eesmärkidest saaks teatud valdkondades kõrvale hoiduda ( 32 ). Seepärast kaasab artikkel 2 just nendes valdkondades eraõiguslikud ehitustööde lepingud direktiivi kohaldamisalasse, kui neid projekte rahastavad hankijad vahetult rohkem kui 50% ulatuses. Et tegemist ei ole üldistamist võimaldava regulatsiooniga, vaid ammendava loeteluga, näitab juba eelkõige sõnastuse „kehtib üksnes” kasutamine direktiivi 93/37 artikli 2 lõikes 2.
Muu seas näitab võrdlus teiste direktiivi 93/37 artikli 2 lõikes 2 nimetatud valdkondadega, et siinkohal on tegemist üksnes lepingutega, mis on seotud transpordi infrastruktuuriga ( 33 ) või ehitustöödega, mida kasutab üldsus (koolid, ülikoolid, haiglad) või hankija ise (haldushoone).
Sellistel asjaoludel tuleb direktiivi 93/37 artikli 2 lõikes 2 sisalduvat spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatiste mõistet tõlgendada kitsendavalt, nagu Euroopa Kohus on seda teinud ka juba teiste Euroopa Liidu riigihankeõiguse sätete puhul ( 34 ). Vastupidi komisjoni arvamusele ei tähenda see, et seeläbi „lisatakse tõlgendades” direktiivi 93/37 artikli 2 lõikesse 2 uus kriteerium, mida liidu seadusandja ei ole ette näinud. Pigem vastab spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatiste mõiste kitsendav tõlgendamine selle sätte eesmärgile ja kontekstile, milles seadusandja seda mõistet direktiivis 93/37 kasutab. Sellele viitas õigesti Prantsusmaa.
ii) Spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatiste mõiste kitsendava tõlgendamise kriteeriumid
Isegi kui nõustuda Prantsusmaaga selles, et direktiivi 93/37 artikli 2 lõikes 2 sisalduvat spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatiste mõistet tuleb tõlgendada kitsendavalt, ei ole ma veendunud selles, et nimetatud liikmesriigi esitatud kriteeriumid annavad sobiva suunise sellise tõlgendamise tarvis.
Spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatiste „kasutajate kollektiivsete vajaduste rahuldamise” kriteerium, millele Prantsusmaa käesolevas apellatsioonimenetluses tugineb, tundub olevat liiga ebamäärane selleks, et seda võiks kasutada direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 2 tõlgendamise ja kohaldamise sobiva kriteeriumina. Lisaks on suurem osa selles sättes nimetatud rajatisi (koolid, ülikoolid, haiglad, aga ka spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatised) reeglina mõeldud selleks, et need rahuldaksid (vähemalt ka) nende kasutajate individuaalseid vajadusi ( 35 ). Kokkuvõttes omab aga vähem tähtsust see, kas rahuldatakse kasutajate „individuaalseid” või „kollektiivseid” vajadusi, vaid pigem see, kas asjaomaste ehitiste kasutamise võimaldamine on avalikes huvides.
Ka esimeses kohtuastmes Prantsusmaa esitatud „hankijate traditsiooniliste vajaduste” kriteerium ei tundu olevat sobiv. See kriteerium on kohandatud liiga ühekülgselt avalike rajatiste traditsioonilistele ülesannetele ja jätab tähelepanuta asjaolu, et need ülesanded võivad aja jooksul muutuda ja laieneda. Direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 2 asjakohane tõlgendus peab ka seda vaatenurka arvesse võtma.
Minu ettepanek oleks seetõttu tõlgendada direktiivi 93/37 artikli 2 lõiget 2 nii, et see säte hõlmab üksnes eraõiguslikke ehitustööde lepinguid, mida hankijad rahastavad enda ülesannete täitmise raames üldhuviteenuste osutamisel. Üldhuviteenuste mõiste on liidu õiguses levinud mõiste ( 36 ), mis on lisaks piisavalt avatud, et sellega saaks arvestada ühelt poolt erinevaid vajadusi üksikutes liikmesriikides ja nende arvukates kohalikes omavalitsustes ja teiselt poolt reageerida uusimatele arengutele avaliku sektori ülesanneteringis. Lisaks tagab see riigihankeõiguse ja Euroopa Liidu konkurentsiõiguse omavahelise kooskõla.
Ehkki ei Prantsusmaa ega komisjon ei ole käesolevas asjas konkreetselt tuginenud üldhuviteenuste kriteeriumile, ei takista see Euroopa Kohut tugineda direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 2 tõlgendamisel ja kohaldamisel just sellele kriteeriumile. Nimelt ei ole kohtunik „poolte hääletoru” ( 37 ). Seega ei pea ta piirduma üksnes argumentidega, mille pooled on esitanud oma väidete põhjendamiseks, vastasel korral võib ta sattuda olukorda, kus ta on sunnitud oma otsuses tuginema vääratele õiguslikele kaalutlustele ( 38 ).
Seega, kui tõlgendada direktiivi 93/37 artikli 2 lõiget 2 nii, et see säte ei hõlma mitte kõiki spordi-, puhke- ja vaba aja veetmise rajatisi, vaid üksnes selliseid, mis on vajalikud üldhuviteenuste osutamiseks – näiteks üldsusele avatud rohealad, spordirajatised, raamatukogud ja muuseumid – on Üldkohus käesolevas asjas rikkunud õigusnormi.
Järelikult on apellatsioonkaebuse kolmanda väite esimene osa põhjendatud.
2. Hankija vahetu majanduslik huvi (apellatsioonkaebuse kolmanda väite teine osa)
Apellatsioonkaebuse kolmanda väite teises osas kritiseerib Prantsusmaa eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punkti 64. Prantsusmaa leiab, et Üldkohus asus õigusnormi rikkudes seisukohale, et mõistet „ehitustööleping” direktiivi 93/37 artikli 2 tähenduses tuleb tõlgendada sõltumatult mõistest „ehitustööde riigihankelepingud” selle direktiivi artikli 1 punkti a tähenduses. Prantsusmaa arvates puudutavad nii direktiivi 93/37 artikli 1 punkt a kui ka artikkel 2 üksnes selliseid ehitustööde lepinguid, mille suhtes on hankijal vahetu majanduslik huvi.
Prantsusmaa argumendid on veenvad.
Ehitustööde lepingud direktiivi 93/37 artikli 2 tähenduses erinevad selle direktiivi artikli 1 punktis a nimetatud lepingutest ainult selle poolest, et neid ei ole sõlminud hankijad, vaid mõni muu üksus – eelkõige eraõiguslikud ettevõtjad – kusjuures neid lepinguid rahastatakse rohkem kui 50% ulatuses vahetult hankijate poolt.
Juba oma sõnastuselt seostub direktiivi 93/37 artikkel 2 muu seas mõiste „ehitustööleping” kasutamisega nende mõistetega, mida artikli 1 punktis a kasutatakse terve direktiivi tarvis ja millest oleneb põhimõtteliselt selle direktiivi esemeline kohaldamisala.
Ka direktiivi 93/37 artikli 2 eesmärk toetab ehitustööde lepingu mõiste sellist tõlgendust, mis lähtub direktiivi artikli 1 punktis a toodud üldisest määratlusest. Direktiivi artikliga 2 soovitakse nimelt takistada seda, et ehitustööde riigihankelepinguid puudutavatest Euroopa Liidu eeskirjadest oleks võimalik eraõiguslike isikute kasutamise kaudu kõrvale hoiduda ( 39 ). Järelikult ei saa artikkel 2 kaasata direktiivi kohaldamisalasse muid ehitustööde lepinguid kui neid, mille puhul tuleks hankemenetlus läbi viia ka siis, kui neid sõlmib hankija ise ja mitte eraõiguslik isik.
Seega, kui tavaliselt on direktiivi 93/37 artikli 1 punkti a järgi tegemist ehitustööde lepinguga üksnes juhul, kui tehtud ehitustööd pakuvad hankijale otsest majanduslikku huvi ( 40 ), siis sama kehtib seda enam direktiivi 93/37 artiklis 2 ette nähtud erijuhtumi korral. Ka selle järgi tehtud ehitustööd võivad ainult siis kuuluda direktiivi 93/37 kohaldamisalasse, kui hankijatel, kes rahastavad neid ehitustöid vahetult rohkem kui 50% ulatuses, on nende tööde suhtes otsene majanduslik huvi.
Euroopa Kohus on otsustanud, et otsese majandusliku huviga on tegemist eelkõige siis, kui on ette nähtud, et hankija saab ehitatava ehitise omanikuks või selle kasutusõiguse või saab sellest ehitisest majanduslikku eelist või kannab majanduslikku riski, mis on seotud selle ehitise kasutamisega ( 41 ). Sellega ei ole aga tegemist käesolevas asjas, kus hankija toetab üksnes rahaliselt – struktuuritoetuse raames – eraõiguslikku ehitustööde projekti.
Ainuüksi asjaolu, et teatav eraõiguslik ehitustööde projekt võib mõjuda positiivselt piirkonna üldisele majanduslikule arengule, nagu sellega võib olla tegemist eraõigusliku majutuskoha renoveerimise ja laiendamise puhul, ei ole seevastu piisav, et avalik‑õiguslikel asutustel, mis seda ehitustööde projekti vahetult rahastasid, oleks selle suhtes ka otsene majanduslik huvi. Teostatud ehitustööde kui selliste suhtes on avalik‑õiguslikel rahastajatel nimelt üksnes kaudne majanduslik huvi.
Ka selles osas on Üldkohus rikkunud direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 2 tõlgendamisel ja kohaldamisel õigusnormi. Seega on apellatsioonkaebuse kolmanda väite teine osa samuti põhjendatud.
3. Lõppmärkus apellatsioonkaebuse kolmanda väite kohta
Apellatsioonkaebuse kolmanda väite mõlema osa kohta väidab komisjon, et direktiivi 93/37 artikli 2 lõike 2 laia tõlgenduse – nagu seda kasutas Üldkohus – eesmärk on tagada avaliku sektori raha erapooletu jagamine ( 42 ).
Tuleb möönda, et ka see vaatenurk on osa eesmärgist, mida järgitakse riigihankelepinguid käsitleva Euroopa Liidu õiguse normidega. Kuid ka selle eesmärgi arvessevõtmise tagajärjel ei saa tõlgendada direktiivi 93/37 artikli 2 lõiget 2 vastuolus direktiivi süsteemiga liiga laialt. Seadusandja otsustas, et selle eesmärgi täitmiseks ei rakendata direktiivi 93/37 sätteid mitte kõigi, vaid üksnes teatud osa eraõiguslike ehitustööde projektide suhtes.
Täiendavalt tuleb meenutada, et juba Euroopa siseturu põhivabadustes – nimelt asutamisvabaduses ja teenuste osutamise vabaduses – sisaldub diskrimineerimise keeld, millega kaasneb ka läbipaistvuse tagamise kohustus ( 43 ). Need põhimõtted takistavad hankijaid ka väljaspool hankedirektiivide kohaldamisala toetada või finantseerida avalike vahenditega läbipaistmatult või diskrimineerivalt eraõiguslikke ehitustööde lepinguid. Selleks ei ole vaja tõlgendada direktiivi 93/37 artikli 2 lõiget 2 laiendavalt.
Kuna apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa ja kolmanda väite mõlemad osad on põhjendatud, siis tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada.
VI. Esimeses kohtuastmes esitatud hagi kohta otsuse tegemine
Vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 esimesele lõigule võib Euroopa Kohus juhul, kui menetlusstaadium lubab, teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse või suunata asja tagasi Üldkohtusse otsustamiseks.
Käesolevas asjas uuris Üldkohus oma otsuses põhjalikult Prantsusmaa poolt esimese kohtuastme menetluses esitatud hagi väiteid. Lisaks oli pooltel nii Üldkohtu menetluses kui ka Euroopa Kohtu apellatsioonimenetluses võimalus esitada oma seisukohad kõigi käesoleva kohtuvaidluse lahendamiseks oluliste küsimuste kohta. Ka faktilisi asjaolusid ei ole vaja täiendavalt selgitada. Menetlusstaadium lubab seega teha otsuse.
Kui tõlgendada ja kohaldada direktiivi 93/37 artiklit 2 vastavalt minu ettepanekule, mille tegin eespool apellatsioonkaebuse esimese ja kolmanda väite uurimise raames ( 44 ), siis on Prantsusmaa tühistamishagi põhjendatud. Nimelt ei rahastatud ühelt poolt eraõiguslikku majutuskohta „Les Boucaniers” rohkem kui 50% ulatuses vahetult, kui jätta tähelepanuta Prantsuse riigi antud maksuleevendused. Teisalt ei saa seda majutuskohta pidada spordi-, puhke- või vaba aja veetmise rajatiseks selle sätte tähenduses. Isegi kui eeldada, et Martinique’i kohalikud elanikud kasutavad vahel harva – ühepäevakülastajatena raha eest – selle majutuskoha võimalusi vaba aja sisustamiseks, ei võta see majutuskohalt sellise hotelli iseloomu, mille eesmärk on rahuldada puhtalt eraõiguslikke huve ja mitte osutada üldhuviteenuseid.
Järelikult tuleb komisjoni vaidlustatud otsus tühiseks tunnistada (ELTL artikli 264 lõige 1).
Kodukorra artikli 184 lõige 2 sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise ( 45 ).
Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõikele 1 koosmõjus artikli 184 lõikega 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Esimesele kohtuastmele esitatud tühistamishagis palus Prantsusmaa mõista kohtukulud välja komisjonilt. Kuna komisjon kaotas selle tühistamishagi vastu, peab ta kandma esimese kohtuastme kulud.
Apellatsioonimenetluses ei ole aga Prantsusmaa kohtukulude hüvitamise taotlust esitanud. Seepärast on õiglane jätta mõlema poole kohtukulud nende enda kanda.
Eeltoodud kaalutlustele tuginedes teen Euroopa Kohtule ettepaneku langetada järgmine otsus:
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 16. detsembri 2011. aasta otsus kohtuasjas T‑488/10: Prantsusmaa vs. komisjon.
Tunnistada tühiseks Euroopa Komisjoni 28. juuli 2010. aasta otsus K(2010) 5229.
Mõista esimese kohtuastme menetluse kulud välja Euroopa Komisjonilt. Ülejäänud osas kannavad pooled enda kohtukulud ise.
( 2 )	Euroopa Komisjoni 28. juuli 2010. aasta otsus K(2010) 5229 Euroopa Regionaalarengu Fondi (ERF) poolt eesmärgi nr 1 ühtse programmdokumendi alusel Prantsusmaal Martinique’i piirkonnas antava ühenduse struktuuriabi osalise tühistamise kohta.
( 3 )	Nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiiv 93/37/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord (EÜT L 199, lk 54; ELT eriväljaanne 06/02, lk 163). See direktiiv tühistati ja asendati vahepeal Euroopa parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiiviga 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (ELT L 134, lk 114; ELT eriväljaanne 06/07, lk 132), mis tuli üle võtta hiljemalt 31. jaanuariks 2006. Käesolevale asjale tuleb aga kohaldada veel direktiivi 93/37, mille ajalisse kohaldamisalasse kuulub majutuskoha „Les Boucaniers” renoveerimis- ja laiendustööde kaasrahastamine ERF‑i poolt.
( 4 )	Peamises osas samasuguse sisuga säte on täna direktiivi 2004/18 artiklis 8, mis laiendab seda regulatsiooni lisaks ehitustööde lepingutele ka teenuste lepingutele, mõlemal juhul siiski üksnes teatud rahalise piirmäära ületamise korral.
( 5 )	Nõukogu 21. juuni 1999. aasta määrus (EÜ) nr 1260/1999, millega nähakse ette üldsätted struktuurifondide kohta (EÜT L 161, lk 1; ELT eriväljaanne 14/01, lk 31).
( 6 )	Need maksusoodustused põhinevad Prantsuse Code général des impôts (üldine maksuseadustik) artiklil 199 undecies B I.
( 7 )	Komisjon oli 21. detsembri 2000. aasta otsusega K(2000) 3493 määranud Prantsusmaal Martinique’i piirkonnas ühenduse struktuuriabi eesmärgi nr 1 ühtse programmdokumendi alusel antavast abist ERF‑i kaasrahastamise suuruseks aastatel 2000–2006 17,15 miljonit eurot.
( 8 )	Üldkohtu 16. detsembri 2011. aasta otsus Prantsusmaa vs. komisjon (T‑488/10, kohtulahendite kogumikus ei avaldata).
( 9 )	Kohtumenetluse keeles on vaidlustatud kohtuotsuse punkt 43 sõnastatud järgmiselt: „Il convient de rappeler que, afin d’examiner si les marchés de travaux en cause portaient sur des travaux de bâtiment relatifs aux équipements sportifs, récréatifs et de loisirs au sens de l’article 2, paragraphe 2, de la directive 93/37, il y a lieu de se baser sur la vocation d’ensemble du club Les Boucaniers et non sur les travaux entrepris. À cet égard, il convient de relever que, en examinant, dans la décision attaquée, le projet consistant en une rénovation complète du club Les Boucaniers, la Commission a analysé l’applicabilité de l’article 2, paragraphe 2, de la directive 93/37 en ce sens.”
( 10 )	27. jaanuari 2000. aasta kohtuotsus DIR International Film jt vs. komisjon (nn DIR kohtuotsus, C-164/98 P, EKL 2000, lk I-447, punktid 38 ja 49); 1. juuni 2006. aasta kohtuotsus P&O European Ferries (Vizcaya) ja Diputación Foral de Vizcaya vs. komisjon (C-442/03 P ja C-471/03 P, EKL 2006, lk I-4845, punktid 60 ja 67); 22. detsembri 2008. aasta kohtuotsus British Aggregates vs. komisjon (C-487/06 P, EKL 2008, lk I-10515, punkt 141) ja 24. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus Frucona Košice vs. komisjon (C‑73/11 P, punkt 89).
( 11 )	Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kontrollib Euroopa Kohus apellatsioonimenetluses, kas Üldkohus on asjaolusid või tõendeid moonutanud (vt näiteks 18. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus PKK ja KNK vs. nõukogu, C-229/05 P, EKL 2007, lk I-439, punktid 35 ja 37; 18. juuli 2007. aasta kohtuotsus Industrias Químicas del Vallés vs. komisjon, C-326/05 P, EKL 2007, lk I-6557, punkt 57, ja 9. juuni 2011. aasta kohtuotsus Comitato „Venezia vuole vivere”vs. komisjon, C-71/09 P, C-73/09 P ja C-76/09 P, EKL 2011, lk I-4727, punktid 152 ja 153).
( 12 )	Vt selle kohta – dokumendi osas, mida oli võimalik tõlgendada mitut moodi – 10. veebruari 2011. aasta kohtuotsus Activision Blizzard Germany vs. komisjon (C-260/09 P, EKL 2011, lk I-419, punkt 54).
( 13 )	Société en nom collectif (SNC) on Prantsuse õiguse kohaselt äriühing, mille osanikud vastutavad isiklikult kogu oma varaga.
( 14 )	Komisjon rõhutab seevastu, et maksuleevendus anti seoses vaidlusaluse ehitustööde projektiga société en nom collectif’ile kui sellisele.
( 15 )	1. juuni 1994. aasta kohtuotsus komisjon vs. Brazzelli Lualdi jt (C-136/92 P, EKL 1994, lk I-1981, punkt 49); 21. septembri 2006. aasta kohtuotsus JCB Service vs. komisjon (C-167/04 P, EKL 2006, lk I-8935, punkt 106); 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Schneider Electric (C-440/07 P, EKL 2009, lk I-6413, punkt 191) ja 19. juuli 2012. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, punkt 55).
( 16 )	Eespool 15. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. Brazzelli Lualdi jt, punkt 59; 11. detsembri 2008. aasta kohtuotsus komisjon vs. Département du Loiret (C-295/07 P, EKL 2008, lk I-9363, punkt 95) ja 16. novembri 2011. aasta kohtuotsus Bank Melli Iran vs. nõukogu (C-548/09 P, EKL 2011, lk I-11381, punkt 122).
( 17 )	20. oktoobri 1994. aasta kohtuotsus Scaramuzza vs. komisjon (C-76/93 P, EKL 1994, lk I-5173, punkt 18); eespool 11. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus PKK ja KNK vs. nõukogu, punkt 64; 15. aprilli 2010. aasta kohtuotsus Gualtieri vs. komisjon (C-485/08 P, EKL 2010, lk I-3009, punkt 37) ja 18. novembri 2010. aasta kohtuotsus NDSHT vs. komisjon (C-322/09 P, EKL 2010, lk I-11911, punkt 41).
( 18 )	Nõukogu 11. juuni 2009. aasta määrus (EÜ) nr 597/2009 kaitse kohta subsideeritud impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed (ELT L 188, lk 93), artikkel 3.
( 19 )	Nii selgitatakse juba 2. juuli 1974. aasta kohtuotsuses Itaalia vs. komisjon (173/73, EKL 1974, lk 709, punkt 28), et meedet ei jäeta ELTL artikli 107 (endine EMÜ asutamislepingu artikkel 92) kohaldamisalast välja üksnes seetõttu, et see võib olla maksualane meede; vt lisaks 17. novembri 2009. aasta kohtuotsus Presidente del Consiglio dei Ministri (C-169/08, EKL 2009, lk I-10821, punktid 58 ja 66).
( 20 )	See, et subsiidiumi mõiste on kitsam kui abi mõiste, tuleneb muu hulgas 23. veebruari 1961. aasta kohtuotsusest De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg vs. Ülemamet (30/59, EKL 1961, lk 3, punkt 43); 14. septembri 2004. aasta kohtuotsusest Hispaania vs. komisjon (C-276/02, EKL 2004, lk I-8091, punkt 24) ja 8. septembri 2011. aasta kohtuotsusest komisjon vs. Madalmaad (C-279/08 P, EKL 2011, lk I-7671, punkt 86).
( 21 )	Vt vaidlustatud kohtuotsus, eelkõige punktid 32 ja 33.
( 22 )	Nõukogu 26. juuli 1971. aasta direktiiv 71/305/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord (EÜT L 185, lk 5).
( 23 )	Nõukogu 18. juuli 1989. aasta direktiiv 89/440/EMÜ, millega muudetakse direktiivi 71/305/EMÜ riiklike ehitustöölepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (EÜT L 210, lk 1).
( 24 )	Vaidlustatud kohtuotsuses nimetatakse ekslikult direktiivi 89/440 artiklit 1a, tegelikkuses on aga tegemist direktiivi 71/305, mida on muudetud direktiiviga 89/440, artikliga 1a.
( 25 )	Nõukogu ettepanekus võtta vastu direktiiv, millega muudetakse direktiivi 71/305/EMÜ (millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord) (KOM(86) 679 (lõplik)), oli see säte ette nähtud artiklis 2a ning selle lõige 1 oli sõnastatud järgmiselt: „Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada käesoleva direktiivi sätetest kinnipidamine juhtudel, mil ehitustööde lepinguid, mille on sõlminud muud kui artikli 1 punktis b nimetatud õigussubjektid, rahastatakse täielikult või osaliselt, otseselt või kaudselt avalikest vahenditest.” [mitteametlik tõlge]
( 26 )	Esimesel lugemisel pooldas parlament järgmist sõnastust, mis sooviti veel tollal lisada direktiivi 71/305 (EÜT 1988, C 167, lk 76) artiklina 2a: „Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada käesoleva direktiivi sätetest kinnipidamine juhtudel, mil hankijad […] rahastavad suuremas osas ehitustööde lepinguid, mille on sõlminud muud kui artikli 1 punktis b nimetatud õigussubjektid. Rahastamine on: […] avalik‑õigusliku subsiidiumi andmine […] intressitoetus laenuandmisel […] maksueelise andmine […] eeliste andmine ehitustööde läbiviimisel.” [mitteametlik tõlge]
( 27 )	See nõukogu protokolli kantud avaldus on sõnastatud järgmiselt: „Nõukogu ja komisjon kinnitavad, et artikli 1a kohaldamisel võetakse nimetatud ehitustööde lepingute puhul võimalusel arvesse kõiki vahetu rahastamise erinevaid vorme – sealhulgas ühenduse subsiidiume.” [mitteametlik tõlge]
( 28 )	Vaidlustatud kohtuotsus, punkti 35 lõpuosa.
( 29 )	Vt selle kohta eespool käesoleva ettepaneku punktid 9 ja 11.
( 30 )	Vt selle kohta eespool 17. joonealuses märkuses viidatud kohtupraktika.
( 31 )	Vaidlustatud kohtuotsus, eelkõige punkti 30 lõpuosa ja punkt 59.
( 32 )	Kohtujurist Léger’i 7. detsembri 2000. aasta ettepanek Ordine degli Architetti delle Province di Milano e Lodi jt (C-399/98, EKL 2001, lk I-5409, ettepaneku punkt 106); vt ka vaidlustatud kohtuotsuse punkt 30.
( 33 )	Direktiivi 93/37 artikli 2 lõikes 2 viidatakse „Euroopa ühenduste majandustegevuse üldise tööstusliku liigituse” (NACE) klassifikaatori klassi 50 rühma 502 kuuluvatele lepingutele.
( 34 )	Vt nt väljakujunenud kohtupraktikas kasutatavat riigihanke mõiste piiritlemist, välistades sisetehingud, nagu see tuleneb 18. novembri 1999. aasta kohtuotsusest Teckal (C-107/98, EKL 1999, lk I-8121, punkt 50, teine lause).
( 35 )	Haiglas viibimine sõltub vastava kasutaja tervislikust seisundist ja on seega ülimalt individuaalne. Vastavalt oleneb ka õppeasutuses käimine kas täielikult või osaliselt iga isiku individuaalsetest võimetest ja eelistustest.
( 36 )	Vt näiteks komisjoni teatis „Üldhuviteenused Euroopas” (EÜT 2001, C 17, lk 4) ning aruannet „Üldhuviteenused”, mille komisjon esitas Euroopa Ülemkogule Laekenis (KOM(2001) 598 (lõplik)).
( 37 )	Seda leidis juba kohtujurist Léger enda 2. aprilli 1998. aasta ettepanekus parlament vs. Gutiérrez de Quijano y Lloréns (C-252/96 P, EKL 1998, lk I-7421, ettepaneku punkt 36).
( 38 )	Vt selle kohta 27. septembri 2004. aasta kohtumäärus UER vs. M6 jt (C‑470/02 P, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 69) ja 21. septembri 2010. aasta kohtuotsus Rootsi vs. API ja komisjon (C-514/07 P, C-528/07 P ja C-532/07 P, EKL 2010, lk I-8533, punkt 65).
( 39 )	Vt eespool käesoleva ettepaneku punkt 64.
( 40 )	Nt 25. märtsi 2010. aasta kohtuotsus Helmut Müller (C-451/08, EKL 2010, lk I-2673, punktid 49, 54, 57 ja 58) ning 15. juuli 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa (C-271/08, EKL 2010, lk I-7091, punkt 75), mis tehti direktiivile 93/37 järgneva direktiivi 2004/18 vastava sätte suhtes.
( 41 )	Vt selle kohta eespool 40. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Helmut Müller, punktid 50–52. Otsese majandusliku huvi kriteeriumi tagamaid valgustas hiljuti kohtujurist Wathelet enda 11. aprilli 2013. aasta ettepanekus komisjon vs. Madalmaad (C‑576/10, ettepaneku punktid 108–113); vt lisaks kohtujurist Mengozzi 17. novembri 2009. aasta ettepanek eespool 40. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas Helmut Müller, ettepaneku punktid 46–62.
( 42 )	Komisjon viitab vaidlustatud kohtuotsuse punktile 31.
( 43 )	7. detsembri 2000. aasta kohtuotsus Telaustria ja Telefonadress (C-324/98, EKL 2000, lk I-10745, punktid 60–62); 21. juuli 2005. aasta kohtuotsus Coname (C-231/03, EKL 2005, lk I-7287, punktid 16 ja 17) ning 13. aprilli 2010. aasta kohtuotsus Wall (C-91/08, EKL 2010, lk I-2815, punkt 68).
( 44 )	Vt eespool käesoleva ettepaneku punktid 54–82.
( 45 )	Vastavalt üldisele põhimõttele, et uusi menetluseeskirju kohaldatakse kõikide nende jõustumise hetkel pooleliolevate vaidluste suhtes (väljakujunenud kohtupraktika, vt nt 12. novembri 1981. aasta kohtuotsus Meridionale Industria Salumi jt, 212/80-217/80, EKL 1981, lk 2735, punkt 9), tuleb käesolevas asjas kohtukulude jaotamisel aluseks võtta Euroopa Kohtu 25. septembri 2012. aasta kodukord, mis jõustus 1. novembril 2012 (vt selle kohta ka 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Bamba, C‑417/11 P, punktid 91 ja 92). Sisu poolest ei erine see siiski Euroopa Kohtu 19. juuni 1991. aasta kodukorra artikli 69 lõikest 2 koostoimes artikliga 118 ja artikli 122 esimese lõiguga.

matches: kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus