text:
Eesti Vabariigi põhiseadus / paragrahv 28 Eesti Vabariigi põhiseadus
Igaühel on õigus tervise kaitsele.
Tervisepõhiõigus Kopeeri link
Igaühe õigus tervise kaitsele on mitmetahuline põhiõigus, mis on tihedalt seotud PS §-s 10 sätestatud õigusega inimväärikusele, PS §-s 16 sätestatud õigusega elule ja PS §-st 26 tuleneva eraelu puutumatusega (nt kehaline ja vaimne puutumatus). Teatud juhtudel PS § 28 lg 1 kattub PS §-ga 16, kui üks tegu võib kahjustada nii inimese tervist kui ka tema elu või kui inimesele pole tagatud elus püsimiseks vajalikku ja muidu riigis kättesaadavaks tehtud terviseabi (vt ka PS § 16 komm, vrd EIK praktikaga elu ja tervise küsimuses). Kuigi tervisepõhiõigus on kaalukas põhiõigus, mille realiseeritavus annab eeldused teiste põhiõiguste realiseerimiseks, ei saa sellele põhiõigusele automaatselt omistada suuremat kaalu kui mõnele teisele põhiõigusele (RKÜKo 22.12.2014, 3-4-1-30-14; 09.12.2013, 3-4-1-2-13).
Tervisepõhiõiguse sisustamisel tuleb lähtuda Eestile siduvast rahvusvahelisest õigusest: Oviedo konventsioonist, EIÕK-st, PIÕK-st, MSKÕP-st, ESH-st. Oviedo konventsioonile ja ESH-le viitab oma lahendites ka EIK.
Esemeliselt kaitsealalt on hõlmatud nii inimese vaimne kui ka füüsiline tervis. Kui mõni põhiseaduse säte reguleerib tervisepõhiõigusega hõlmatud valdkonna küsimust spetsiifilisemalt, tuleb eelistada spetsiifilisema normi kohaldamist. Näiteks olukorras, kus inimene ei soovi ravi, kaitseb teda enesemääramisõiguse koha pealt tema vaba tahte vastaselt isikupuutumatusesse sekkumise eest peaasjalikult PS § 10 (inimese objektistamise keeld) ja PS § 19 (RKTKm 11.05.2011, 3-2-1-31-11, p 11) ning PS § 26 (eraelu puutumatus). PS § 28 lg-l 1 on puutumus osas, milles seadusandja on kohustatud sätestama garantiid, mis tagavad vaba tahte kujundamiseks vajaliku teabe kättesaadavuse teabe asümmeetria vähendamise teel (vt PS § 28 komm, p 6).
PS § 28 lg 1 sisaldab nii tõrjepõhiõigust kui ka soorituspõhiõigust. PS § 28 lg-l 1 on tähendus tõrjepõhiõigusena, kui saab spetsiifilisemalt väita, et sekkutud on inimese tervisesse, sh takistatakse juurdepääsu terviseteenustele ja tervisesse puutuvate otsuste langetamiseks vajalikule tervisealasele infole, tehakse vale operatsioon. Riigile paneb PS § 28 lg 1 soorituspõhiõigusena ühelt poolt kohustuse kaitsta inimese tervist, teiselt poolt sisaldab see sotsiaalset põhiõigust tervisteenustele ja asendussissetulekule puhuks, kui haigestumise või vigastuse tõttu pole inimesel tervist kahjustamata võimalik raha teenida.
Esmalt tuleneb PS § 28 lg-st 1, et riik peab ennetavate meetmete toel kaitsma määratlemata hulga inimeste vaimset ja füüsilist tervist. Riigil tuleb rakendada meetmeid, et inimeste elukeskkond oleks tervislik ja ohutu (nt välisõhu kvaliteet, ohutu müratase, toiduohutus; kaitse kiirguse eest; kaitse asbesti eest). Vältida tuleb inimeste haigestumist (nt nakkushaigustesse, kutsehaigustesse, depressiooni) ning vigastuste teket (nt toodetud ohtliku mänguasja tõttu) ja surma (nt surmaga lõppeda võivaid liiklusõnnetusi). Tervisliku ja ohutu elukeskkonna tagamiseks võetavad meetmed peavad kajastuma õigusaktides (nt nõuded mänguasjade ohutusele, vee kvaliteedile, reisijateveo ohutusele, jäätmekäitlusele; õigusaktis sätestatud keeld käidelda narkootilisi ja psühhotroopseid aineid ja vastav karistus selle keelu rikkumise eest, kohustus anda toote kohta tõest infot). Kuna kehtestatud nõuetest on kasu vaid siis, kui neid järgitakse, tuleb erilist tähelepanu pöörata riikliku järelevalve tõhususele. Tööohutuse ja töötervishoiu osas vt PS § 29 lg 4 komm-d. Lisaks on riigil rahvatervise kaitseks kohustus võtta muid ennetusmeetmeid, mis on vajalikud selleks, et inimeste vaimse ja füüsilise tervise seisund oleks võimalikult hea (nt vaktsineerimised, tervisekasvatus). Rahvatervise küsimustele tähelepanu pööramist ja üldiste ennetusmeetmete kasutuselevõttu peetakse oluliseks nii ÜRO, Euroopa Nõukogu kui ka EL tasemel (vt ELTL 168 jj; ESH komitee praktika kokkuvõte art 11 kohta; MSKÕP komitee üldkommentaar 14 (2000)).
Kaitsepõhiõigusena paneb PS § 28 lg 1 riigile kohustuse luua terviseteenuste osutamiseks õiguslik raamistik, mis tagab inimese vaba ja teavitatud nõusoleku põhise ning inimese seisundile vastava (adekvaatse) terviseabi (vt ka EIKo 17.07.2014 Centre for Legal Resources Valentin Câmpeanu eest vs.Rumeenia, p 130), mille osutamisel on võetud kasutusele adekvaatsed meetmed inimese elu ja tervise kaitseks (EIKo Lambert vs.Prantsusmaa, p 140). Sellisteks meetmeteks on nt koolitatud personal, personali omavahelise koostöö tagamine, anamneesi võtmine enne teenuse osutamist, nakkusohu vältimise abinõud, kõlblikud ja õigesti säilitatud ravimid, kontrollnimekirjade kasutamine eksimuste vältimiseks, meditsiiniseadmete hooldatus. Milline abi on adekvaatne ja millised abi osutamise meetmed on adekvaatsed, tuleb hinnata abi osutamise aja eksperditeadmise põhjal. Samuti tuleb riigil luua tõhus kontrollimehhanism, mis tagab nendele nõuetele vastava terviseabi osutamise. Muu hulgas tuleb üksikisiku kaitseks luua tõhus, erapooletu, sõltumatu ja toimiv menetlus patsiendi surma põhjuse tuvastamiseks ja surma põhjustajate vastutusele võtmiseks, sh vajadusel kriminaalvastutuse rakendamiseks (EIKo 29.03.2016, A. V.vs.Eesti, p-d 62, 63; 17.07.2014 Centre for Legal Resources Valentin Câmpeanu eest vs.Rumeenia, p-d 132 ja 133). Tahtmatult patsiendi isikupuutumatuse või elu vastu sooritatud teo puhul võib sobivaks osutuda ka distsiplinaarmenetlus või tsiviilkohtumenetluses pakutav õiguskaitsevahend (EIKo 29.03.2016, A. V.vs.Eesti, p 63).
Inimest lubab PS ja Oviedo konventsiooni art 5 ravida üldjuhul tema tahte alusel. Inimese enesemääramisõigus annab talle õiguse keelduda ravist (nt vereülekandest) isegi juhul, kui see tundub kõrvalseisjale või professionaalile ebaloogilise või vale otsusena või seab ohtu tema tervise või elu (EIKo 29.04.2002, Pretty vs.Ühendkuningriik, p-d 62 ja 63). Tahtevastane on ravi siis, kui inimene pole selleks vabalt ja teavitatult nõusolekut avaldanud. Püsiva nõusolekuvõimetuse korral (nt on inimesel sügav intellektipuue) võib Oviedo konventsiooni art 6 järgi inimese otsuse asendada teise isiku otsusega. Kõnealusel juhul asendusotsuste tegemise õiguse reguleerimisel tuleb lähtuda PS §-dest 10, 19 ja 26 ning tagada, et inimene, kellesse puutuv otsus langetatakse, saaks nii palju kui võimalik otsuse langetamises osaleda ja otsus tehakse otseselt tema enda huvides. Alaealiste puhul tähendab see Oviedo konventsiooni art 6 kohaselt, et tema arvamusega tuleb arvestada nii palju, kui tema vanus ja küpsus seda võimaldavad. Ajutise nõusolekuvõimetuse puhul (nt on inimene teadvuseta) otsuste langetamiseks lubab Oviedo konventsiooni art 8 erakorraliselt sekkuda inimese tervisesse inimese enda otsuseta, kui see on tema tervise kaitseks hädavajalik.
PS § 28 lg-st 1 tuleneb, et riik peab kaitsma inimest ka teistest inimestest lähtuva terviseohu eest. PS § 20 lg 1 p 5 lubab pidada kinni nt nakkushaiget ja vaimuhaiget, kui ta on endale või teistele ohtlik. Seega ei anna PS § 20 lg 1 p 5 alust inimest tema enda tahte vastaselt ravida, vaid üksnes tema vabadust piirata (vt PS § 20 lg 1 p 5 komm). PS § 28 lg 1 annab riigile õigustuse nakkushaiget või psüühikahäirega inimest tema tahte vastaselt ravida, kui see on teiste inimeste kaitseks vajalik. Psüühikahäiresse puutuvalt sätestavad Oviedo konventsiooni art-d 7 ja 26, et tahtevastast ravi võib kohaldada, kui inimesel on psüühikahäire, ravitakse just seda psüühikahäiret, mis põhjustab tõsist ohtu inimese enda tervisele, ja ravi on nii tema enda kui ka teiste inimeste õiguste ja vabaduste kaitseks. Oviedo konventsiooni art 7 sätestab, et inimesele tuleb sellisel juhul näha seadusega ette kaitse järelevalve-, kontrolli- ja kaebamismenetlusega. Seega tahtevastase ravi kohaldamiseks tuleb seadusandjal näha ette kohane kaitse inimese tervisesse meelevaldse sekkumise vältimiseks.
Psüühikahäirest johtuva nõusolekuvõimetuse korral (nt anoreksia) langetada enda tervisesse puutuvaid informeeritud otsuseid (inimene pole psüühikahäirest/haigusest johtuvalt n-ö päris tema ise) võib seadusandja tahtevastase ravi ette näha ka inimese enda kaitseks (vt ka PS § 16 komm), kui oht tervisele on tõsine. Seda tehes tuleb kuritarvituste vältimiseks näha tahtevastase ravi alustamiseks, tahtevastase ravi läbiviimisel ja tahtevastase ravi põhjuse äralangemisel ravi õigeaegseks lõpetamiseks inimese kaitseks ette piisavad garantiid.
Inimeselt vabadusevõttu ja tema tahtevastast ravi jaatavad nii EIÕK kui ka Oviedo konventsioon. Selgelt eitaval positsioonil on PIK komitee, kes leiab, et PIÕK art-te 14 ja 15 järgi ei või psühhosotsiaalse puudega inimesi nende tahte vastaselt ravida ja neilt ei või selleks vabadust võtta, sh rakendada ohjeldusmeetmeid (vt nt Leedu kohta 11.05.2016 tehtud järeldustest ja Taani kohta 30.10.2014 tehtud järeldustest). EIK on seevastu leidnud, et psüühikahäirega inimese vabaduse võib võtta, kui on usaldusväärselt tehtud kindlaks, et ta psüühika pole terve, häire on selline, millele on näidustatud kohustuslikus korras eraldatus (inimene vajab ravi, ravimeid või muud kliinilist ravi oma olukorra ravimiseks või leevendamiseks või kui ta vajab järelevalvet hoidmaks ära enese või teiste kahjustamist), eraldatuse kehtivus sõltub häire püsivusest ning rakendatud vabaduse võtmise alusele peab vastama vabaduse võtmise koht ja tingimused (nt vaimse tervise patsient viibib haiglas, kliinikus või muus sobivas kohas) (EIKo 17.01.2012, Stanev vs.Bulgaaria, p-d 145–147).
Sotsiaalse põhiõigusena paneb PS § 28 lg 1 riigile kohustuse luua ja hoida toimivana tervishoiusüsteem, mille kaudu inimesele oleksid haiguse või vigastuse korral ilma ebamõistliku viivituseta kättesaadavad kvaliteetsed terviseteenused (MSKÕP järgi nt ka palliatiivravi) ning ajutise töövõimetuse puhuks asendussissetulek (vt ka MSKÕP komitee üldkommentaar 14 (2000), ESH komitee praktika kokkuvõte art-te 11, 12 ja 13 kohta). Välistatud ei ole terviseteenuste osalise rahastamise kohustuse inimesele jätmine, kuid teenuste eest inimeselt võetava tasu suurus peab tagama inimesele teenuse majandusliku kättesaadavuse. Samuti tuleneb PS § 28 lg-st 1 kohustus tagada ravimite kättesaadavus (RKPJKo 18.05.2015, 3-4-1-55-14, p 56). Riigi kohustuse ulatuse kindlaksmääramisel tuleb arvestada, et sotsiaalsete põhiõiguste maht sõltub riigi majanduslikust olukorrast ja sotsiaalsete õiguste tagamisel on seadusandjal avar diskretsiooniõigus (RKÜKo 07.06.2011, 3-4-1-12-10, p 58). Sotsiaalse põhiõiguse kohta vt ka järgnevaid PS § 28 lg 2 komm-d.
Põhiõigus riigi abile tunnustatud sotsiaalsete riskide korral
PS § 10 järgi on põhiseaduse aluspõhimõteteks inimväärikuse ja sotsiaalriigi põhimõtted (RKPJKo 21.01.2004, 3-4-1-7-03, p-d 14 ja 16), mis Riigikohtu hinnangul moodustavad Eesti Vabariigi põhikorra tuuma ja on õiguskorra kõige olulisemad normid (RKPJKo 05.05.2014, 3-4-1-67-13, p 49). Neist põhimõtetest on tuletatavad sotsiaalsed põhiõigused, sh PS §-s 28 nimetatud (RKPJKo 05.05.2014, 3-4-1-67-13, p 49; 21.01.2004, 3-4-1-7-03, p 14; RKHKo 10.11.2003, 3-3-1-65-03, p 13). Sotsiaalsete põhiõiguste sisuks on hoida ära sotsiaalsete riskide realiseerumisel tekkida võivat kahju ja leevendada tekkinud kahju tagajärgi ning seeläbi tagada isikule inimväärne elu. Inimväärseks saab elu pidada muu hulgas siis, kui inimese esmavajadused ehk vajadused toidule, riietele, hügieenile, tervishoiule, transpordile, eluasemele on rahuldatud ning ta saab ilma häbita ja diskrimineerimiseta osaleda aktiivselt igapäevaelus (inimene saab täita oma teisi põhiõigusi ja vabadusi). Kui inimese igapäevane toimetulek on kindlustatud, on üldjuhul tagatud ka tema inimväärikus. Inimeste võimalus elada inimväärselt aitab ühtlasi tagada ühiskonna stabiilsust ja ühtsust.
PS § 28 lg 2 nimetab nelja sotsiaalset riski (vanadus, töövõimetus, toitjakaotus, puudus), mille puhul eeldatakse isiku toimetulekuraskust ja abivajadust. Nende sotsiaalsete riskide realiseerumisel on ühiskond otsustanud üles näidata isiku ja tema perekonnaga solidaarsust (ühiskonnaliikmeid kohustav ehk vertikaalne solidaarsus) ehk tagada inimesele sotsiaalne kaitse osalise või täieliku sissetulekukaotuse või teatud kulude tekkimise puhuks. Kuigi PS § 28 sõnastuse põhjal võib järeldada, et PS nimetab ammendavalt sotsiaalsed riskid, mille realiseerumisel tõttab isikule appi ühiskond, ei pruugi selles esitatud sotsiaalsete riskide kataloog olla ammendav. Riigikohtu halduskolleegium on PS § 28 lg-ga 2 kaitstud sotsiaalse riskina tunnustanud näiteks töötust (RKHKo 21.11.2011, 3-3-1-27-11, p 11). Kaudselt on Riigikohus tunnustanud PS § 28 lg 2 kaitsealas oleva sotsiaalse riskina ka puuet (RKPJKo 02.02.2015, 3-4-1-33-14, p 28), kuigi puude võib lugeda kaitstavaks ka PS § 28 lg-ga 4. Klassikalisteks sotsiaalseteks riskideks peetakse ILO konventsioonis nr 102 nimetatud riske. Lisaks on mitmed riigid hakanud eraldisesisva sotsiaalse riskina tunnustama ka pikaajalist hooldusvajadust (nt Belgia, Holland, Saksamaa). PS §-s 28 nimetatud sotsiaalsete riskide korral abi andmise kohustus põhineb PS §-s 10 sätestatud sotsiaalriigi põhimõttel. PS §-s 10 sätestatud sotsiaalriigi põhimõttest on võimalik tuletada ka teisi sotsiaalseid riske, mille korral on avalik võim kohustatud inimest abistama. Seepärast võib PS § 28 lg-s 2 toodud sotsiaalsete riskide loetelu näha avatuna.
Muudel juhtudel, mil PS inimesele sotsiaalset kaitset ei paku, tuleb eristada seda, mida nõuab riigilt PS ja mida rahvusvaheline õigus. Kui rahvusvaheline õigus annab inimesele otse mõne subjektiivse sotsiaalse õiguse, mida PS § 28 ei hõlma, tuleb eelistada otse rahvusvahelise õiguse kohaldamist. Näiteks kohustavad Eesti riigi arvel sotsiaalhüvitisi andma EL alusleping, EL ja tema liikmesriikide kolmandate riikidega sõlmitud kahe- ja mitmepoolsed lepingud (nt Šveitsi Konföderatsiooniga sõlmitud inimeste vaba liikumist puudutav leping), Eesti osalusega kahe- ja mitmepoolsed lepingud (nt Eesti Vabariigi ja Kanada vaheline sotsiaalkindlustusleping). Kui PS on võimalik tõlgenduspiire austades tõlgendada kooskõlas rahvusvahelise õigusega, tuleb seda teha.
Eestile siduva rahvusvahelise õiguse arvestamisel sotsiaalsete põhiõiguste sisustamisel vajab selgust, millal tuleb sellega arvestada PS tõlgendamisel ja millal võib rahvusvahelised lepingud jätta tähelepanuta. Seda enam, et ka EIK hindab igal üksikul juhul eraldi, kas rahvusvaheliste lepingute ja nende järelevalveorganite seisukohtadest on konkreetsel juhul põhjust lähtuda (vt EIKo 08.04.2014 National Union of Rail, Maritime and Transport Workers vs.Ühendkuningriik, p-d 98 ja106). Eestit seovad näiteks MSKÕP art-d 9, 10, 11, 12 (RKPJKo 21.01.2004, 3-4-1-7-03, p 20; RKHKo 10.11.2003, 3-3-1-65-03, p 18; 20.12.2002, 3-3-1-58-02, p 11), LÕK art-d 23, 24, 26, 27, PIÕK art-d 25, 26, 28, ESH art-d 8, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 27, 30 ( RKPJKo 21.01.2004, 3-4-1-7-03, p 20; RKHKo 10.11.2003, 3-3-1-65-03, p 18; RKPJKo 05.05.2014, 3-4-1-67-13, p 50), ELTL art-d 21, 48 ning põhiõiguste harta art-d 33, 34, 35. Arvestada ei saa üksnes nende lepingute tekstidega, vaid arvestama peab ka nende järelevalveorganite (nt MSKÕP komitee, EIK, ESH komitee jt) antud tõlgendustega (RKPJKo 05.05.2014, 3-4-1-67-13, p 50). Ka EIK viitab oma otsustes teiste järelevalveorganite (nt ESH komitee) seisukohtadele.
Sotsiaalsete põhiõiguste tuum
Kuna riigi majandus- ja sotsiaalpoliitika ning eelarve kujundab seadusandja ning sotsiaalsete põhiõiguste maht sõltub muu hulgas riigi majanduslikust olukorrast, määrab sotsiaalsete riskide realiseerumise puhuks kaitse saamise tingimused, ulatuse, korra ning abi liigid kindlaks tema (RKÜKo 26.06.2014, 3-4-1-1-14, p 127; 07.06.2011, 3-4-1-12-10, p 58; RKPJKo 21.01.2004, 3-4-1-7-03, p-d 15 ja 16; RKHKo 10.11.2003, 3-3-1-65-03, p 14).
PS § 28 järgi on seadusandja üsna vaba otsustama, millal ja millises mahus võtab ühiskond sotsiaalse riski realiseerumisel tekkida võivad tagajärjed enda kanda (RKÜKo 07.06.2011, 3-4-1-12-10, p 58; RKPJKo 21.01.2004, 3-4-1-7-03, p-d 15 ja 16; RKHKo 10.11.2003, 3-3-1-65-03, p 14). Seadusandja otsusevabadus on aga piiratud sotsiaalsete põhiõiguste tuumaga (RKHKo 10.11.2003, 3-3-1-65-03, p 14). Tuuma on PS § 28 lg 2 puhul riivatud, kui riik jätab abivajajale piisava abi tagamata (RKPJKo 02.02.2015, nr 3-4-1-33-14, p 26). Piisav abi ehk kui ulatuslikult peab riik abi andma, oleneb sotsiaalsest riskist.
Sotsiaalsed õigused on subjektiivsed ja kohtulikult kaitstavad õigused (RKPJKo 05.05.2014, nr 3-4-1-67-13, p 31; 21.01.2004, 3-4-1-7-03, p 16, RKHKo 10.11.2003, 3-3-1-65-03, p 14). Sotsiaalsete õiguste järgimise kontrollimisel ei või kohus sotsiaalpoliitika teostamisel asuda seadusandliku või täitevvõimu asemele (RKÜKo 26.06.2014, 3-4-1-1-14, p 127; RKPJKo 21.01.2004, 3-4-1-7-03, p 14; RKÜKo 07.06.2011, 3-4-1-12-10, p 58; RKHKo 10.11.2003, 3-3-1-65-03, p 14). Sotsiaalpoliitiliseks küsimuseks on kohus pidanud nt pensioni arvutamise aluseid (RKPJKo 03.12.2013, 3-4-1-32-13, p 56), avaliku teenistuse palgakorralduse reformi ja ametipensionisüsteemi kujundamist (RKPJKo 29.05.2015, 3-4-1-1-15, p 58), kas arvestada toimetulekutoetuse määramisel PS § 28 lg 2 kaitsealast välja jäävatel eesmärkidel makstavate sotsiaaltoetustega (RKPJKo 02.02.2015, 3-4-1-33-14, p 29). Kohus pole aga hoidunud hinnangutest, mis puudutavad küsimust, kuivõrd jätkusuutlik on seadusandja valitud tee. Nii pole kohus end arvamuse avaldamisel tagasi hoidnud küsimuses, kas regulatsioon tagab isikule suurema sissetuleku juhul, kui ta ei tööta, võrreldes olukorraga, kus isik teeb tööd (RKPJKo 14.05.2013, 3-4-1-7-13, p 49), või kas isikul on muudel põhjustel kasulikum töötamisest loobuda või teha n-ö mustalt tööd kui ametlikult tööd teha (RKÜKo 22.04.2014, 3-3-1-51-13, p 87). Tõsi, neis lahendites on kohus oma arvamuse aluseks võtnud PS preambuli.
Tulenevalt sellest, et PS lähtub isiku autonoomsusest ja vabadusest, vastutab PS järgi inimene endale inimväärse elu kindlustamise eest eelkõige ise. Muu hulgas garanteerib näiteks PS § 19 isikule õiguse vabale eneseteostusele, PS § 29 õiguse vabalt valida tegevusala, elukutset ja töökohta (RKPJKo 27.03.2012, 3-4-1-1-12, p 49; RKÜKo 30.08.2011, 3-3-1-15-10, p 43), PS § 31 õiguse ettevõtlusvabadusele, PS § 32 omandipõhiõiguse (RKÜKo 31.03.2011, 3-3-1-69-09, p 57), PS § 37 põhiõiguse haridusele.
Kui inimene ei saa puuduse tõttu enda toimetuleku kindlustamisega hakkama, peab esmajärjekorras teda üldjuhul aitama temaga solidaarne olev pere (PS § 27 lg-test 3 ja 5 tuleneb perekonna loomulik ehk horisontaalne solidaarsus). Kui ka pere ei suuda oma liikme abivajadust piisaval määral rahuldada, tuleb isiku abivajadus osaliselt või täielikult rahuldada ühiskonnal (RKPJKo 05.05.2014, 3-4-1-67-13, p 32; 21.01.2004, 3-4-1-7-03, p 18) kohustava ehk vertikaalselt rakendatava solidaarsuse kaudu. Seega tuleb riigi kohustus tagada puuduses olevale inimesele inimväärne elu kõne alla alles n-ö kolmandas järjekorras (RKPJKo 21.01.2004, 3-4-1-7-03, p 18).
Puuduse korral seisneb PS § 28 lg-s 2 nimetatud põhiõiguse tuum äraelamiseks minimaalselt vajalike vahendite olemasolus (RKPJKo 05.05.2014, nr 3-4-1-67-13, p 31) ehk põhiseaduslikult nõutud elatusmiinimumi tagatuses (RKPJKo 05.05.2014, 3-4-1-67-13, p 31; 21.01.2004, 3-4-1-7-03, p 16). Elatusmiinimumi tagatuse kontrollimisel saab tugineda muu hulgas ESH kontrolliorgani järeldustele (RKPJKo 05.05.2014, 3-4-1-67-13, p 50). ESH nõuab isiku abistamist igal juhul siis, kui inimese sissetulekud on oluliselt alla vaesuspiiri. ESH hinnangul on vaesuspiiriks 50% riigi ekvivalentnetosissetuleku mediaanist (vt täpsemalt ESH komitee praktika kokkuvõttes ESH art 13 kohta). Samas peab see abi katma inimese esmavajadused ehk vajadused toidule, riietele, hügieenile, tervishoiule, transpordile, eluasemele ning et ta saaks ilma häbita ja diskrimineerimiseta osaleda aktiivselt igapäevaelus. Teisalt on Riigikohus erinevates kontekstides leidnud, et taolised vältimatud kulud on orienteeruvalt kaetud siis, kui inimese käsutuses on suuremad summad. Näiteks ühes menetluskulude kandmist puudutavas lahendis leidis kohus, et inimesele peab elamiseks jääma umbkaudu poole miinimumtöötasu suurune rahasumma (RKÜKo 12.04.2016, 3-3-1-35-15, p 49).
Teiste PS § 28 lg 2 kaitsealas olevate sotsiaalsete riskide (nt vanaduse) puhul on toimetuleku kindlustamise enda peale võtnud esmajärjekorras avalik võim. Põhiõiguse tuum seisneb sel juhul elatusmiinimumist oluliselt parema äraelamisvõimaluse tagamises. Sellist käsitlust toetab mh PS § 28 lg 2 sõnastus ise: kui kõikide riskide puhul sõltuks abi saamise õigus konkreetse inimese abivajadusest ja abi ulatus oleks sama (elatusmiinimumi tagamine), poleks põhiseadusandjal vaja sättes välja tuua erinevaid sotsiaalseid riske. Puuduse risk üksi kataks kõikvõimalikud abivajaduse põhjused. Tulenevalt rahvusvahelisest õigusest (Euroopa sotsiaalkindlustuskoodeks, ESH, MSKÕP jne) tuleb abi valdavalt tagada sotsiaalkindlustuse vormis, st sõltumata sellest, kas konkreetsel inimesel on piisavalt vara, et riski realiseerumisel ära elada. Samuti tuleneb Eestile siduvatest rahvusvahelistest lepingutest kohustus tagada nende riskide korral oluliselt parem äraelamisvõimalus kui puuduse puhul. Seepärast tuleb nt vanaduse, töövõimetuse ja töötuse korral tagada inimesele elatusmiinimumist kõrgem äraelamistase. Selliselt abi andmise eesmärgiks on mh ennetada nende sotsiaalsete riskide realiseerumisel inimese puudusesse langemist. Kui inimene ka sellise äraelamistaseme garanteerimise korral jääb objektiivsetel põhjustel puudusesse, tuleb talle abi anda tema perel. Kui pere selleks võimeline pole, tuleb abi anda avalikul võimul.
PS § 28 lg 2 ütleb, et õigus riigi abile vanaduse, töövõimetuse, toitjakaotuse ja puuduse korral on Eesti kodanikul. Kui seadus ei sätesta teisiti, on see õigus võrdselt Eesti kodanikuga ka Eestis viibival välisriigi kodanikul ja kodakondsuseta isikul. PS § 28 lg 2 sõnastusest võib aru saada, et abi tuleb anda kodakondsusest lähtuvalt ehk sõltumata sellest, kas Eesti kodanik elab/töötab või on elanud/töötanud Eestis. Põhiseaduse Assambleel räägiti sellest sättest pigem võtmes, kuidas kohelda teiste riikide inimesi, kes on Eestisse asunud hiljem võrreldes Eesti kodanikega, kes on elanud ja töötanud Eestis ning seetõttu maksnud Eestis makse. Seega on põhiseadusandja eelduslikult siiski sidunud abi andmise Eestis elamise ja töötamise ning ühiskonna liikmesuse sisuliste tingimustega (sotsiaalkindlustusõiguses tuntud ka kui territoriaalsuse ja solidaarsuse põhimõtted). See ei tähenda, et riik ei võiks oma kodanikke soodsamalt kohelda ja tagada neile sotsiaalhüvitisi pelgalt kodakondsuse faktist lähtuvalt.
EL alusleping keelab sotsiaalhüvitiste andmisel EL liikmesriikide kodanike vahel vahetegemise kodakondsuse alusel. Kodanike ja mittekodanike vahel keelavad sotsiaalhüvitiste andmisel vahet teha ka ÜRO kodaniku- ja poliitiliste õiguste rahvusvahelise pakti art 26 (ÜRO Inimõiguste Komitee otsus 06.04.1989 Gueye jt vs.Prantsusmaa), MSKÕP art 2 lg 2 (MSKÕP komitee üldkommentaar 20 (2009)) ning EIÕK art 14 (EIKo 18.02.2009, Andrejeva vs.Läti, p 87 jj), kui selleks puuduvad sisulised põhjused. Lisaks on Eesti liitunud Euroopa sotsiaal- ja meditsiiniabi konventsiooniga, mille art 1 järgi peab Eesti tagama, et teise konventsiooniosalise kodanikule, kes seaduslikult viibib tema territooriumil, mille suhtes kohaldatakse konventsiooni, ja kellel ei piisa elatusvahendeid, osutatakse tema territooriumil kehtivates õigusaktides ettenähtud sotsiaal- ja meditsiiniabi tema kodanikuga võrdselt ja samadel tingimustel.
Abi liigid ja ulatus ning saamise tingimused ja kord
PS seab paljuski oma teiste sätetega seadusandjale piirid otsustamaks, millistel tingimustel, kui suures ulatuses, millist liiki abi ja millises menetluses inimesele anda. Sestap tuleb sotsiaalsete õiguste kujundamisel arvestada PS printsiipide (RKÜKo 26.06.2014, 3-4-1-1-14, p 127; RKPJKo 05.05.2014, 3-4-1-67-13, p 49; 21.01.2004, 3-4-1-7-03, p 16), põhiõiguste, vabaduste ja kohustuste (RKÜKo 26.06.2014, 3-4-1-1-14, p 127; RKHKm 16.03.2012, 3-3-1-44-11, p 18) ning Eestile siduva rahvusvahelise õigusega (RKPJKo 05.05.2014, 3-4-1-67-13, p 50; 21.01.2004, 3-4-1-7-03, p 20; RKHKo 10.11.2003, 3-3-1-65-03, p 18; 20.12.2002, 3-3-1-58-02, p 11).
Abi liigi üle otsustamisel (nt kas anda inimesele raha, pakkuda teenust või osutada abi natuuras) tuleb seadusandjal lähtuda mh inimväärikuse põhimõttest ja tagada inimesele vajalikus ulatuses raha olemasolu, et inimene saaks ise vabalt otsustada, kuidas ta elab, nt kuidas täidab ühiskonnas valitsevaid viisakusreegleid, millest toitub ja mida selga paneb. Inimväärikaks eluks on lisaks rahale oluline vältimatult vajalike teenuste kättesaadavus. Ka kohalike omavalitsuste finantsgarantiid käsitlevas lahendis leidis Riigikohus, et sotsiaalteenused on esmatähtsad avalikud teenused (RKÜKo 16.03.2010, 3-4-1-8-09, p 67). Siit võib järeldada, et PS § 28 lg-s 2 nimetatud sotsiaalsete riskide realiseerumisel pole seadusandja päris vaba otsustama, kas anda inimesele ainult raha. Inimesele tuleb anda abi ka elementaarsete sotsiaalteenuste (nt eluase ja hoolitsus orbudele, eakatele) kättesaadavaks tegemise näol.
Küsimus abi andmise ulatusest on küsimus sellest, millises mahus avalik võim osutab inimesele abi. Minimaalselt peab avalik võim osutama inimesele abi mahus, mille näeb ette tagatava põhiõiguse tuum.
Abi tingimuste määratlemisel on oluline järgida võrdsuspõhiõigust, proportsionaalsuse põhimõtet, inimväärikuse põhimõtet jt seatava tingimuse seisukohalt asjasse puutuvaid põhiõigusi ja vabadusi. Puuduse riski puhuse abi andmise tingimuste määratlemisel tuleb nt arvestada PS § 27 lg-test 3 ja 5 tuleneva perekonna ülalpidamiskohustusega nii kohustatud isikute kui ka nende kohustuse ulatuse ja kohustuse täitmise viisi osas. Nii ei või ka avalik võim seada PS § 28 lg 2 alusel abi andmise eelduseks kohustatud isiku võimetust isiklikult abivajajat pereliiget hooldada või nõuda ülalpidamiskohustuse täitmist suuremas ulatuses, kui seda saab nõuda pereliige teiselt pereliikmelt. Samuti tuleb abi tingimuste määratlemisel tagada, et ajal, mil pereliikmed abivajajat pereliiget vabatahtlikult ei aita, ei satuks abivajaja inimvääritusse olukorda.
Kuna sotsiaalseid õigusi puudutavad vaidlused keskenduvad valdavalt küsimusele, miks on keegi ühest või teisest õigusest ilma jäetud, on Riigikohus oma praktikas abi saamise tingimusi käsitlenud valdavalt võrdse kohtlemise ja õiguspärase ootuse põhimõtete kontekstis.
Võrdset kohtlemist puudutavaid lahendeid on palju (RKPJKo 21.01.2004, 3-4-1-7-03; 21.06.2005, 3-4-1-9-05; 20.03.2006, 3-4-1-33-05; 30.09.2008, 3-4-1-8-08; RKÜKo 20.11.2009, 3-3-1-41-09; RKPJKo 08.03.2011, 3-4-1-11-10; RKÜKo 07.06.2011, 3-4-1-12-10; RKPJKo 27.12.2011, 3-4-1-23-11; 14.05.2013, 3-4-1-7-13; 03.12.2013, 3-4-1-32-13; RKÜKo 26.06.2014, 3-4-1-1-14; 06.01.2015, 3-4-1-18-14; RKPJKo 02.02.2015, 3-4-1-33-14; 29.05.2015, 3-4-1-1-15; 22.10.2015, 3-4-1-21-15; RKÜKo 30.06.2016, 3-3-1-86-15). Võrdsuspõhiõiguse kohaldamisel sotsiaalsete õiguste puhul eristab Riigikohus, kas tegemist on toetuste või teenustega puudust kannatavatele inimestele või toetuse või teenusega, mida inimene saab avalikul võimul lasuva kohustusliku ülesande tõttu nõuda, või on tegu vabatahtliku toetuse või teenusega (RKPJKo 08.03.2011, 3-4-1-11-10, p 62; 27.12.2011 nr 3-4-1-23-11, p 68). Lisaks arvestab kohus seadusandja avara diskretsiooniõigusega sotsiaalpoliitika kujundamisel (RKPJKo 03.12.2013, 3-4-1-32-13, p 56; 29.05.2015, 3-4-1-1-15, p-d 57, 58), pidades erinevat kohtlemist meelevaldseks, kui see on ilmselgelt asjakohatu (RKPJKo 29.05.2015, 3-4-1-1-15, p 57). Samuti arvestab kohus seda, kuivõrd erinevad on võrreldavad grupid (RKPJKo 29.05.2015, 3-4-1-1-15, p 61). Vt PS § 12 komm-d.
Õiguspärase ootuse põhimõtet käsitlevaid lahendeid on vähem, ent nende mõju sotsiaalpoliitika kujundamisele ei saa kuidagi alahinnata (vt nt RKPJKo 02.12.2004, 3-4-1-20-04). Kuna sotsiaalhüvitised kujutavad endast rahaliselt hinnatavaid õigusi, tuleb arvestada omandipõhiõiguse küsimusega (RKÜKo 26.06.2014, 3-4-1-1-14, p 88; 06.01.2015, 3-4-1-18-14, p 54; RKPJKo 29.05.2015, 3-4-1-1-15, p 37; 22.10.2015, 3-4-1-21-15, p 36). Omandipõhiõiguse küsimus tekib valdavalt koosmõjus õiguspärase ootuse põhimõttega, aga ka võrdsuspõhiõiguse järgimise kontekstis (RKÜKo 26.06.2014, 3-4-1-1-14, p 88; 06.01.2015, 3-4-1-18-14, p-d 54, 57; RKPJKo 29.05.2015, 3-4-1-1-15, p-d 38, 48, 61). Omandipõhiõiguse on sotsiaalhüvitiste saamise kontekstis õiguspärase ootuse ja võrdse kohtlemise põhimõtetega sidunud ka EIK (vt nt EIKo 27.08.2015, Parrillo vs.Itaalia, p 213). Õiguspärase ootuse kohta vt pikemalt PS § 10 komm-d.
Eraldiseisvalt on Riigikohus abi andmise tingimustega seonduvalt käsitlenud sotsiaalsete põhiõiguste seost omandipõhiõiguse (alusetult tööturuteenuse osutamise kulude sissenõudmise näitel: RKÜKo 22.04.2014, 3-3-1-51-13, p 78), ettevõtlusvabaduse (apteegiteenuse kättesaadavuse näitel: RKÜKo 09.12.2013, 3-4-1-2-13; 22.12.2014, 3-4-1-30-14) ja lepinguvabadusega (ravimite kättesaadavuse näitel: RKPJKo 18.05.2015, 3-4-1-55-14, p 56).
Abi andmise kord ehk menetlus abistamise otsuse tegemiseks tuleb vastavalt PS §-le 14 vormida selliselt, et inimene ei peaks tegema ülemääraseid pingutusi abi saamiseks. Abi peab inimeseni jõudma siis, kui tal seda on vaja. Tagatud peab olema abivajaja kohtlemine subjektina.
Abi andmise õiguse reguleerimine
PS § 28 lg 2 ütleb, et abi saamise õigus tuleb reguleerida seadusega. Seda on vaja teha põhjusel, et eelarvet ning majandus- ja sotsiaalpoliitikat kujundab seadusandja, samuti seepärast, et olulisuse põhimõtte järgi peab seadusandja kõik põhiõiguste seisukohalt olulise otsustama ise. Seetõttu tuleb tal kõik abistamise seisukohalt olulised küsimused reguleerida ise. Ülejäänud küsimustes võib seadusandja delegeerida.
Iseäranis oluline on seadusega abi andmine reguleerida siis, kui riik või kohalik omavalitsus tagavad sotsiaalse põhiõiguse eraõiguslikele isikutele kohustuse peale panemise teel (nt veoettevõtja kohustus tasuta sõidutada erivajadustega inimesi, telekanali kohustus edastada viipekeelseid uudiseid), samuti siis, kui eraõiguslikud isikud peavad taluma hinnapiiranguid, piiranguid tegutsemisele jne. Selliste kohustuste eraõiguslikele isikutele panemine ja piirangute seadmine pole keelatud, ent oluline on nende puhul järgida proportsionaalsuse põhimõtet. Nende põhiõiguste kohta vt pikemalt PS § 11, § 32 ja § 113 komm-d.
Kui seadusandja soovib testida mõnd kavandatavat toetust (nt kodanikupalka, toetust uuendusliku abivahendi ostmiseks) või teenust (nt süstlavahetusteenust), tuleb tal reguleerida testi puutuvalt kõik oluline. Ülejäänud küsimuste otsustamise võib delegeerida täitevvõimule. Seega peab testimise alus tulenema seadusest. Mis on testi puutuvalt oluline reguleerida seadusandjal, sõltub testist. Näiteks testi puhul, kus testis osaleja ei saa kasutada teisi seadusega ette nähtud toetusi, peab taolise tingimuse reguleerima seadusega. Seda on vaja juba ainuüksi õigusriigi põhimõttest johtuvalt: täitevvõim ei saa inimeselt võtta õigusi, mille talle on andnud seadusandja. Kui testiga piiratakse teisi põhiõigusi ja vabadusi, tuleb ka nendeks luua seaduslik alus (nt testitava teenuse puhul ei või inimene kasutada sidevahendeid). Kui aga test seisneb millegi ekstra andmises ja põhiõigusi ei piirata (nt iga narkomaan saab puhta süstla, kui selleks soovi avaldab), siis piisab, kui seadusandja on näinud ette üldisema volituse, mille raames täitevvõim saab testimist täpsemalt reguleerida.
PS §-st 28 ei tulene keeldu täita selles ette nähtud ülesannet eraõiguslike isikute kaudu. Eraõiguslike isikute kaasamisel abi andmisele peab avalik võim sättima paika tõhusad kontrollimehhanismid, et eraõiguslik isik ei saaks abiandmisel omavolitseda ja jätta abivajaja sisuliselt abita (nt põhjendamatult keelduda sotsiaalteenust osutamast alkoholijoobes inimesele, kui too vajab abi) või ülemääraselt või volituseta piirata abivajaja muid põhiõigusi (nt isikupuutumatus). Kui teenuse osutamisel tuleb eraõiguslikul isikul rakendada sundi (nt läbiotsimiseks, ohjeldamiseks), peab selleks olema loodud kohane õiguslik alus ja garantii sunni väärkasutamise ärahoidmiseks. Seejuures on väga oluline tagada inimestele nende õiguste kaitseks sobiv ja tõhus kaebemenetlus.
Kohaliku omavalitsuse ja vabatahtlik hoolekanne Kopeeri link
PS § 28 lg 3 sätestab, et riik soodustab vabatahtlikku ja omavalitsuse hoolekannet (vt omavalitsusliku ülesande kohta PS § 154 komm-d). Sellest sättest tuleb riigile ühelt poolt kohustus hoiduda sellisele hoolekandele takistuste tegemisest. Teiselt poolt paneb säte riigile tegutsemiskohustuse, et isikud ja kohalikud omavalitsused saaksid ka vabatahtlikult abivajajaid aidata. Muu hulgas hõlmab riigi tegutsemiskohustus ESH art 14 lg-st 2 tulenevat riigi kohustust toetada üksikisikute ning vabatahtlike või muude organisatsioonide osavõttu sotsiaalteenuste loomisest ja pakkumisest.
PS § 28 lg 3 kannab endas eesmärki tagada sotsiaalteenuste ja -toetuste arengut ning tagada selliste teenuste ja toetuste olemasolu, mida mõnele isikute grupile võib vaja minna, aga mida üle riigi pole (veel) vaja osutada või milleks riigil raha või ideid napib. Sedakaudu saab pakkuda abivajajatele sotsiaalteenuseid ja -toetusi võimalikult laias spektris, aga ka vähendada riigi kulusid.
Vabatahtlikuks hoolekandeks on abivajavale isikule nii PS § 19 alusel tegutsevate üksikisikute kui ka PS § 48 lg 1 alusel loodud isikute ühenduste antav abi. Riik võib sellisele abi osutamisele seada piiranguid, kui need on vajalikud teiste isikute õiguste ja vabaduste tagamiseks. Teatud juhtudel peab riik seda vastavalt PS §-dele 13 ja 19 abivajavate ja kolmandate isikute huvides isegi tegema. Vabatahtliku hoolekande soodustamine võib väljenduda maksuvabastuste ja toetuste andmises, organisatsiooni loomisel tasuta nõustamisteenuse pakkumises jms. Kohalike omavalitsuste soodustamine seisneb neile mh kindla tulubaasi kindlustamises, et kohalik omavalitsus saaks luua teenuseid ja anda toetusi, mida ta seaduse järgi ei pea kohustuslikus korras inimestele võimaldama.
Soodustamisel on riik seotud PS § 12 lg-st 1 tuleneva võrdse kohtlemise ning PS §-s 11 sätestatud proportsionaalsuse põhimõtetega, PS §-s 14 sätestatud põhiõigusega korraldusele ja menetlusele, aga ka PS §-dest 14 ja 28 tuleneva riigi kohustusega tagada riikliku hoolekandesüsteemi olemasolu ja rahastamine.
PS § 28 lg 4 järgi on lasterikkad pered ja puuetega inimesed riigi ja kohalike omavalitsuste erilise hoole all. See tähendab, et nii riik kui ka kohalikud omavalitsused peavad lasterikastele peredele ja puuetega inimestele pöörama oma tegevuses tähelepanu nii õiguse loomisel kui ka rakendamisel. Kõnealune norm lähtub tõsiasjast, et lasterikkus ja puuded põhjustavad üksikisikutele inimväärikuse ning teiste põhiõiguste ja vabaduste realiseerimisel olulisi takistusi. Esiteks võivad need sotsiaalsed riskid sõltuvalt olukorrast põhjustada sellises mahus kulutusi, mida isikud ei pruugi vaesusesse langemata suuta kanda. Teiseks põhjustavad kõnealused sotsiaalsed riskid pahatihti teiste põhiõiguste, vabaduste ja kohustuste realiseerimise faktilisi takistusi (nt võib olla isiku liikumispuude tõttu takistatud PS § 29 lg-s 1 sätestatud elukutse või töökoha valimise õigus).
PS ei ütle, milline pere on lasterikas. Pere lasterikkus sõltub ühiskonnas parasjagu kehtivast laste arvu normist: selle normi ületamisel tuleb pere pidada lasterikkaks. Lasterikkus põhjustab peale laste eest hoolitsemise suurtele kuludele takistusi raha teenimisel, kuna laste eest hoolitsemise tõttu tuleb vanematel pahatihti töötamisest osaliselt või täielikult loobuda. Seepärast on lasterikaste perede vaesusesse langemise riski realiseerumine eriti tõenäoline. Vastavalt ESH art-tele 12 ja 16 tuleb riigil muu hulgas lasterikaste perede äärmisesse vaesusesse langemise vältimiseks anda sobiva suurusega lapsetoetusi. Töö- ja pereelu ühitamist käsitleb aga ESH art 27, mis muu hulgas nõuab, et laste eest hoolitsemise kohustusega arvestataks nii töötingimuste kui ka sotsiaalkindlustussüsteemi kujundamisel, paneb kohustuse tagada lapsehoiuvõimalused jne (vt täpsemalt ESH komitee praktika kokkuvõtet art-te 12, 16 ja 27 kohta).
PS ei ava puude mõistet. Küll aga teeb seda Eestile siduv PIÕK, mille art 1 lg 2 järgi on isik puudega, kui tal on pikaajaline füüsiline, vaimne, intellektuaalne või meeleline kahjustus, mis võib koostoimes mitmete takistustega tõkestada nende täielikku ja tõhusat osalemist ühiskonnaelus teistega võrdsetel alustel.
PS § 28 lg-st 4 tuleneb riigile ja kohalikele omavalitsustele positiivne kohustus kõrvaldada puudest johtuvat faktilist ebavõrdsust moel, mis võimaldab puuetega inimestel realiseerida õigusi teiste inimestega võrdselt. Viimasest tuleneb, et see säte on rakendatav kõikides eluvaldkondades ja küsimustes. Riigi ja kohalike omavalitsuste ülesandeks on teha kindlaks, kuidas neid takistusi kõige tõhusamalt ületada saab ning vastavalt sellele valida meetmed. Nii tuleb mõnel juhul seadusandjal seaduses sätestada avalikku võimu ja eraõiguslikke isikuid siduvaid võrdset juurdepääsu (nt veebilehtedele, ehitistele, töökohtadele, haridusele, vanaduspensionile) tagavaid norme, mõnel teisel juhul erisoodustusi sisaldavaid norme, aga ka tagada toetuste ja teenuste olemasolu. Lisaks vt MSKÕP komitee üldkommentaar 19 (2007), MSKÕP komitee üldkommentaar (1994), LÕK komitee üldkommentaar 9 (2006), PIÕK ja selle järelevalveorgani seisukohti, ESH komitee seisukohti art-te 12, 14 ja 15 kohta ning EIK praktikat.
Puude korral on nii puudega inimesel kui ka tema lähimal perel õigus erikaitsele (vt MSKÕP komitee üldkommentaar 19 (2007), MSKÕP komitee üldkommentaar 5 (1994), LÕK komitee üldkommentaar nr 9 (2006), PIÕK, ESH komitee praktikat art-te 11, 12, 13, 14 ja 15 kohta). EIK on näiteks pidanud puude alusel ebavõrdseks kohtlemiseks juhtu, kus puudega lapse vanemal polnud õigust maksusoodustusele (EIKo 22.03.2016, Guberina vs.Horvaatia).
Puudega inimese asemel teda puudutavate otsuste vastuvõtmise küsimuse reguleerimisel riivatakse PS § 10, § 19 lg 1 (RKTKm 09.11.2011 3-2-1-87-11, p-d 19 ja 21) ja § 26 (RKTKm 09.11.2011 3-2-1-87-11, p 21). PIÕK järgi ei saa puuetega inimeste üle eestkostet seada. Selle asemel tuleb ette näha toetatud otsuste süsteem. Eesti on konventsiooniga liitudes teinud sellekohase välistuse. EIK on eestkoste seadmise menetluse kontekstis samuti PIÕK-le viidanud (EIKo 17.01.2012, Stanev vs.Bulgaaria, p 244).

matches:
§ 28
§ 16
§ 10
§ 19
§ 26
§ 28
§ 28
§ 28
§ 28
§ 28
§ 28
§ 29
§ 28
§ 28
§ 20
§ 20
§ 20
§ 28
§ 16
§ 28
§ 28
§ 28
§ 10
§ 28
§ 28
§ 28
Riigikohus
§ 28
§ 28
§ 28
§ 28
§ 28
§ 28
kohus
kohus
§ 28
Kohus
kohus
kohus
§ 19
§ 29
§ 31
§ 32
§ 37
§ 27
§ 28
Riigikohus
§ 28
§ 28
§ 28
§ 28
§ 28
§ 27
§ 28
Riigikohus
kohus
kohus
§ 12
§ 10
Riigikohus
§ 28
§ 11
§ 32
§ 113
§ 28
§ 154
§ 28
§ 19
§ 48
§ 12
§ 28
§ 29
§ 28
§ 10
§ 19
§ 26


Sindi linna eelarve koostamise, täitmise ja tegemata jäänud väljaminekute kavandamise kord – Riigi Teataja
Sindi linna eelarve koostamise, täitmise ja tegemata jäänud väljaminekute kavandamise kord
Sindi linna eelarve koostamise, täitmise ja tegemata jäänud väljaminekute kavandamise kord - sisukord
§ 5 Eelarveaastal kasutamata jäänud assigneeringud
§ 6 Eelarve vastuvõtmine ja jõustumine
§ 7 Linna eelarve täitmine
§ 8 Eelarve muutmine ja lisaeelarve
RT IV, 22.11.2012, 4
Vastu võetud 11.10.2012 nr 44
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse üksuse finantsjuhtimise seaduse § 21 lõigete 1 ja 2,
Sindi Linnavolikogu 16.01.2003 määrusega nr 3 kinnitatud „Sindi linna põhimäärus“ § 16 lõike 5 punkti 1 alusel.
(1) Sindi linnal on Sindi Linnavolikogu (edaspidi volikogu) poolt kinnitatud kassapõhine eelarve, mille osad on: põhitegevuse tulud, põhitegevuse kulud, investeerimistegevus, finantseerimis-tegevus ja likviidsete varade muutus.
(2) Eelarve tulude, kulude ja finantseerimistehingute liigendamise aluseks on rahandusministri poolt kehtestatud eelarveklassifikaator.
(1) Sindi Linnavalitsus (edaspidi linnavalitsus) esitab hiljemalt 15. septembriks linnaavalitsuse valdkondade eest vastutavatele isikutele ja linnavalitsuse hallatavate asutuste juhtidele taotlused andmete kohta, mis on vajalikud järgneva eelarveaasta tulu- ja kulueelarvete koostamiseks.
(2) Linna eelarve eelnõu koostamiseks esitavad linnavalitsuse valdkondade eest vastutavad isikud ning linnavalitsuse hallatavate asutuste juhid hiljemalt eelarveaastale eelneva aasta 15. oktoobriks linnavalitsusele kirjalikult ettepanekud ning neid põhjendava seletuskirja, võttes aluseks linna arengukava ja eelarvestrateegia, asutuse arengukava ja teised antud valdkonda reguleerivad õigus- ja haldusaktid.
(3) Linnavalitsus koostab linna esialgse tasakaalustatud eelarve käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud ettepanekuid arvestades 1. novembriks ning teatab kulude piirsumma eelseisva eelarveaasta kohta valdkondade eest vastutavatele isikutele ja linnavalitsuse hallatavate asutuste juhtidele. Valdkondade eest vastutavad isikud ning linnavalitsuse hallatavate asutuste juhid esitavad vajadusel eelarvele täpsustused või vastulaused koos põhjendustega.
(4) Linnavalitsus esitab eelarve eelnõu volikogule hiljemalt jooksva aasta 1. detsembril.
(1) Eelarve eelnõu 1. lugemise seletuskirjas sisalduvad selgitused eelmise aasta, jooksva aasta ning eelseisva aasta tulude ja kulude kohta, ülevaade Sindi linna arengukavas kajastatud eesmärkide kavandatavast täitmise plaanist eelarveaastal ja nende täitmiseks kavandatavatest tegevustest, ülevaade eelarveaastaks kavandatavatest investeeringutest koos maksumuste ja finantseerimisallikatega ning muu oluline informatsioon eelarveaasta kohta.
(2) Eelarve eelnõu 2. lugemise seletuskirjas sisalduvad ettepanekud, mis on eelarve eelnõusse sisse viidud, samuti ettepanekud, mida ei ole arvestatud eelnõu 2. lugemiseks ettevalmistamisel, koos põhjendustega nende eelarvesse mittelülitamise kohta. Sama kehtib eelnõu teisele lugemisele järgnevate lugemiste puhul.
(3) 1., 2. ja enama lugemise seletuskirjade alusel koostatakse pärast eelarve vastuvõtmist koondseletuskiri, mis säilitatakse koos eelarve õigusaktiga ning avalikustatakse Sindi linna veebilehel.
Eelarve vahenditest moodustatakse reservfond. Reservfondi suuruse kinnitab volikogu eelarve vastuvõtmisega. Reservfondi kasutab linnavalitsus ettenägematute kulude katmiseks volikogu poolt kehtestatud korra alusel.
§ 5. Eelarveaastal kasutamata jäänud assigneeringud
Eelarveaastal kasutamata jäänud assigneeringute sulgemata jätmise ja järgnevasse eelarveaastasse üleviimise taotluse esitab assigneeringute kasutaja linnavalitsusele hiljemalt eelarveaasta 20. detsembriks.
§ 6. Eelarve vastuvõtmine ja jõustumine
(1) Eelarve võetakse vastu 2 kohaliste kuluartiklitena seaduses sätestatud korras ning arvestades käesolevas määruses sätestatut.
(3) Eelarve eelnõu muutmiseks on kahe lugemise vahel volikogu liikmetel, fraktsioonidel ning komisjonidel õigus esitada muudatusettepanekuid. Ettepanekud esitatakse pärast eelarve 1. lugemise lõppemist volikogu määratud tähtajaks kirjalikult linnakantseleisse või linnavalitsuse e-posti aadressile sindi@sindi.ee. Linnavalitsusel on õigus kahe lugemise vahel Eesti Vabariigi seaduste või nende alusel antud õigus- ja haldusaktidest tulenevad linna eelarvet mõjutavad muudatused eelarve eelnõusse sisse viia, informeerides sellest eelarve- ja arengukomisjoni esimeest.
(4) Eelarve muutmise ettepanekule, mis tingib eelnõus ettenähtud tulude vähendamise, kulude suurendamise, kulude ümberjaotamise või finantseerimistehingute muutmise, tuleb algatajal lisada rahalised arvestused, mis näitavad kulude katteks vajalikud tuluallikad. Ettepanekule annab oma arvamuse linnavalitsus.
(5) Volikogu võtab eelarve vastu vastavalt kohaliku omavalitsuse üksuse finantsjuhtimise seaduses toodud ülesehitusele ja liigendusele.
(7) Kui eelarvet ei ole eelarveaasta alguseks vastu võetud, võib kuni eelarve vastuvõtmiseni teha iga kuu kulutusi kuni ühe kaheteistkümnendikuni eelmise aasta eelarves olnud või alanud eelarveaasta eelarve eelnõus kavandatud vastavast kulust, lähtudes väiksemast summast.
§ 7. Linna eelarve täitmine
(1) Eelarve täitmist korraldab linnavalitsus. Eelarve täitmise eest vastutavad linna ametiasutuse juht, linnvalitsuse hallatava asutuse juht ja valdkonna eest vastutav isik.
(2) Eelarves määratud kulude ja finantseerimistehingute katteks ettenähtud vahendeid võib kasutada üksnes ettenähtud otstarbeks, kusjuures nende suurust võib muuta vaid eelarve muutmisega.
(3) Eelarvesse riigieelarvest sihtotstarbeliselt eraldatud vahendeid võib kasutada ainult ettenähtud otstarbel. Riigieelarvest täiendavalt eraldatud sihtotstarbelised toetused ja eraldised ning nendele vastavad kulud lisab linnavalitsus eelarvesse nende laekumisel korralduse alusel, informeerides sellest volikogu.
(4) Linna ametiasutusel ning linnavalitsuse hallataval asutusel on õigus võtta rahalisi kulutusi nõudvaid kohustusi ainult neile eelarves selleks ette nähtud vahendite piires.
(5) Hiljemalt iga kalendrikuu 7. kuupäevaks väljastab rahandusteenistus linna ametiasutuse juhile, linnavalitsuse hallatava asutuse juhile ja valdkonna eest vastutavale isikule eelarve täitmise aruande eelneva kalendrikuu lõpu seisuga.
(6) Eelarve tulude alalaekumise või viibimise korral on linnavalitsusel õigus piirata eelarves ettenähtud kulude tegemist.
(7) Eelarveaasta lõpuks kasutamata jäänud kulude ja finantseerimistehingute katteks ettenähtud vahendite üleviimise järgneva aasta eelarvesse otsustab volikogu.
(8) Eelarveaasta lõpuks laekumata jäänud tulud loetakse selle eelarveaasta tuludeks, millal need laekuvad.
(9) Eelarveaasta lõpul kulusid ületava tulude summa kasutamise järgmisel eelarveaastal otsustab volikogu.
§ 8. Eelarve muutmine ja lisaeelarve
(1) Vajadusel jaotada ümber eelarves määratud kulusid taotleb linnavalitsus eelarve muutmist, esitades volikogule sellekohase eelnõu mitte hiljem kui kaks kuud enne eelarveaasta lõppu.
(2) Kulude tegemiseks, milleks eelarves ei ole vahendeid määratud või mille tegemiseks määratud vahenditest ei jätku, võib volikogu eelarveaasta kestel võtta vastu lisaeelarve.
(3) Lisaeelarve eelnõu esitab linnavalitsus ja sellele lisatakse:
1) põhjendused täiendavate kulude vajaduse kohta käesoleval eelarveaastal;
2) andmed kulude ja finantseerimistehingute katteks ettenähtud vahendite kasutamise kohta, mille täiendamist taotletakse, samuti andmed lisatulude ja säästu kohta, millega lisakulud kaetakse.
(5) Eelarve muutmine ning lisaeelarve koostamine toimub samas korras kui eelarve koostamine. Eelarve muutmise ning lisaeelarve eelnõu peavad läbima volikogus kaks lugemist, mis võivad toimuda ühel volikogu istungil.
Määrus jõustub 01.jaanuaril 2013.


FIE ABC - ettevõtluse tulud ja kulud - Raamatupidaja
FIE ABC - ettevõtluse tulud ja kulud
19. mai 2011 11:35
Maksu- ja tolliamet on uuendanud teavet FIEna tegutsemise aluste ja maksukohustuste kohta. Raamatupidaja.ee toob seekord ära FIE ettevõtluse tulud ja kulud.
Tulumaksuga maksustatakse ettevõtlusest saadud tulu, olenemata selle laekumise ajast. Deklareerida tuleb kõik ettevõtlusest saadud tulud (nii dokumentaalselt tõendatud kui ka tõendamata tulud).
1. ETTEVÕTLUSE TULUD
Ettevõtlustulu iseloomustab seotus iseseisva majandustegevusega.
Ettevõtluse tulu on:
* kauba tootmisest, müümisest või vahendamisest saadud tulu;
* teenuse osutamisest või muust tegevusest, k.a loomingulisest või teaduslikust tegevusest saadud tulu;
* ettevõtlusega seoses saadud rahalised toetused ja stipendiumid (sh seaduse alusel või riigieelarvest makstavad stipendiumid ning seaduse alusel saadud toetused);
* samuti PRIA poolt FIE-le antud toetused, mis laekuvad otse kolmandatele osapooltele, kuid oma olemuselt on FIE toetused;
Näide. FIE soetab endale 2011. aastal liisinguga kombaini hinnaga 160 000 eurot. FIE omafinantseeringuks on 60 000 eurot ning lisaks taotleb ta PRIA-lt lisafinantseeringuks investeerimistoetust. PRIA määratud toetuse summat (100 000 eurot) FIE arveldusarvele ei kanta, vaid kantakse otse liisingu andja arvelduskontole, vähendades sellega liisingu kohustust.
Selline liisingulepingu rahaline kanne võrdsustatakse maksuarvestuses laekumisega arveldusarvele või tasumisega arvelduskontolt.
Seega tuleb FIE-l PRIA toetus (100 000 eurot) näidata tuludeklaratsiooni vormi E real 1.8 ning real 2.1 kui kulu, mis tehti soetatud põhivara eest.
* igasugune rahaline tulu, mida saadakse mitterahalises vormis (v.a mitterahalised toetused);
Näide. Hr Karu annab rendile renoveerimata ruumid 50 euroga kuus (ruumide rent on tema ettevõtlustuluks). Tulenevalt lepingust/kokkuleppest saab hr Karu rahalist tulu 30 eurot kuus, kuna rendile võtja tegeleb hr Karu eest renditud ruumide renoveerimisega. Ülejäänud rendi summa (20 eurot) tasaarveldatakse renoveerimise kuludega. Sellisel juhul on hr Karu ettevõtlustuluks ikkagi 50 eurot.
* rendi- või üüritulu ja litsentsitasu;
Kui maksumaksja on FIEna registreeritud ning saadud rendi- või üüritulu ja litsentsitasu on tema ettevõtlustuluks, siis selline tulu deklareeritakse vormil E. Kui nimetatud tulu ei ole ettevõtlustuluks, siis deklareeritakse see vormil A.
Vara üürile või rendile andmisel või litsentsitasu saamisel võib füüsiline isik teha valiku, kas nimetatud tegevus on tema ettevõtlus või mitte. FIEna saab ta saadud tulust mahaarvamisi teha, kuid peab tasuma ka sotsiaalmaksu. Kui füüsiline isik käsitleb saadud tulu muu tuluna, siis ei ole tal õigus teha tulust mahaarvamisi, kuid ei ole ka sotsiaalmaksu tasumise kohustust.
Kui renditava/üüritava vara soetamismaksumuse on FIE kandnud oma ettevõtluskuludesse ning vara pole võetud isiklikku tarbimisse ja vara turuhinda ei ole lisatud ettevõtlustulule, siis sellelt varalt saadud rendi/üüri tulu puhul on alati tegemist ettevõtlustuluga.
* finantstulu (sh panga poolt makstud intressid, raha erikontol hoiustamise eest);
* kahjukindlustuse varakindlustusjuhtumi korral saadud kindlustushüvitis, juhul kui selle kindlustusjuhtumiga seotud kindlustusmaksed või kindlustatud vara soetusmaksumuse on FIE oma ettevõtlustulust maha arvanud;
* ettevõtluses kasutatud vara võõrandamisest saadud tulu;
* isiklikku tarbimisse võetud vara turuhind;
Vara võõrandamisest saadud tulu või isiklikku tarbimisse võetud vara turuhind loetakse ettevõtluse tuluks juhul, kui vara soetamismaksumus või varale tehtud kulud on eelnevalt kantud ettevõtluse kuludesse.
* välismaal ettevõtlusest saadud tulu;
* kõik muud tulumaksuseaduse alusel maksustatavad ettevõtlustulud.
Näiteks loetakse ettevõtluse tuluks Maksu- ja Tolliameti poolt tagastatud või muu kohustusega tasaarveldatud käibemaks.
Ettevõtlustulu saadakse muuhulgas ka teenustasuna võlaõiguslike (nt ostu-müügilepingu, käsunduslepingu vms) lepingute alusel.
Ettevõtlustulude arvestusperiood on kalendriaasta, olenemata sellest mitu kuud FIE kalendriaasta jooksul tulu sai ja kas ta sai tulu ettevõtlusega tegelemise ajal, ettevõtluse peatamise ajal või pärast ettevõtluse lõpetamist. Seega tulumaksuseaduse kohaselt maksustatakse ettevõtlustulu olenemata selle laekumise ajast.
Algaja FIE sai 2010. a detsembris Eesti Töötukassalt toetust oma ettevõtluse alustamiseks. Kuna toetust saadi aasta lõpus, siis võib juhtuda, et seda ei ole võimalik samal kalendriaastal ära kasutada ja tulenevalt tulumaksuseadusest, peab FIE näitama saadud toetuse oma füüsilise isiku tuludeklaratsiooni vormi E tuludes (real 1.8). FIE võib lasta Töötukassal toetuse summa kohe kanda oma erikontole või kannab ise 10 tööpäeva jooksul alates laekumisest. Kuid siin peab vaatama, et laekumine erikontole jääks sama kalendriaasta sisse, kui toetust saadi. Kui FIE kasutab erikontot, siis täidab ta ka vormi E tabeli 2. See on võimalus jätta kulud juba uude kalendriaastasse, s.t ka uude maksustamisperioodi, ja kulusid võib teha juba erikontole kantud summa arvelt.
Mida ei loeta ettevõtlustuluks
Kuna füüsiline isik ja tema ettevõtluse vormi FIE puhul on tegemist ühe ja sama isikuga, siis kõiki füüsilise isiku saadud tulusid ei loeta alati tema kui FIE ettevõtlustuluks. Siinkohal on vaja välja selgitada, mille eest füüsiline isik tulu saab.
Järgnevalt näiteid, milliseid tulusid ei loeta isiku ettevõtlustuluks:
* palgatulu, mida saadakse töö- või teenistussuhtest;
Olukorras, kus füüsiline isik töötab tööandja juures, allub tööandja juhtimisele ja kontrollile ning tema tööaja ja -kohustused on määranud tööandja.
* füüsilisele isikule kuuluvate väärtpaberite võõrandamisest saadav tulu;
* ettevõtlusega seotud ja seaduse alusel saadud mitterahalised toetused (näiteks põllumehele toetusena antud traktor);
* võetud laen, kuna see kuulub tagasimaksmisele.
2. ETTEVÕTLUSE KULUD
Kulude mahaarvamise õigus
Registreeritud FIE-l (ka notarid, kohtutäiturid ja vandetõlgid) on lubatud oma ettevõtlustulust maha arvata kõik tema poolt maksustamisperioodil tehtud dokumentaalselt tõendatud ettevõtlusega seotud kulud.
Tulumaksuarvestuses peavad algdokumendid (dokumentaalne tõendus) vastama raamatupidamise seaduse §-s 7 sätestatud nõuetele.
Kui tehtud kulu on ettevõtlusega seotud vaid osaliselt, siis võib seda ettevõtlustulust maha arvata vaid ettevõtlusega seotud ulatuses.
Kui isik ei ole FIE-na registreeritud, siis ei ole tal ka õigust ettevõtlustulust mahaarvamisi teha.
Enne FIE-na registreerimist tehtud kulud on samuti lubatud ettevõtlustulust maha arvata, kui need on seotud ettevõtja registreerimisega või ettevõtluse alustamiseks vajalike tegevuslubade ja registreeringute saamisega.
Mis on ettevõtluse kulud?
Kulu on ettevõtlusega seotud, kui see on tehtud maksustamisele kuuluva ettevõtlustulu saamise eesmärgil, on vajalik või kohane selle ettevõtluse säilitamiseks või arendamiseks ning kulu seos ettevõtlusega on selgelt põhjendatud, või on tehtud töötervishoiu ja tööohutuse tagamiseks töötajatele nõutava keskkonna loomisel (vastavalt töötervishoiu ja tööohutuse seaduse § 13 lõikele 1).
Et kulu oleks võimalik lugeda ettevõtluskuluks, peab see olema:
* tehtud maksumaksja enda poolt;
* tehtud sellel maksustamisperioodil, millise perioodi ettevõtlustulust kulu maha arvatakse;
* dokumentaalselt tõendatud;
* seotud maksumaksja enda, mitte kellegi teise ettevõtlusega.
Ettevõtluse kuludeks on:
* põhivara soetamine ettevõtluse tarbeks (sh makstud komisjonitasud ja lõivud); põhivara on vara, mida FIE kasutab tootmises või teenuse osutamisel pikema perioodi vältel kui üks aasta (nt maa, hooned või rajatised, masinad, seadmed, loomad, patendid, litsentsid jms);
* vara, mis ei ole põhivara;
* soetatud kaubad (sh materjalid, tooraine, kütus, energia, pooltooted);
* soetatud teenused (sh ettevõtluses kasutatud pinna eest tasutud rendi- või üüritasud);
* FIE poolt oma töötajatele makstud palgad vm tasud;
* FIE poolt oma töötajatele tehtud väljamaksetelt makstud sotsiaalmaks ja tööandja töötuskindlustusmakse;
* FIE poolt oma töötajatele tehtud erisoodustused pärast nendelt tulu- ja sotsiaalmaksu tasumist;
* muud ettevõtlusega seotud riiklikud maksud (maamaks, käibemaks, tollimaks, raskeveokimaks) ja kohalikud maksud (omavalitsusüksuste poolt oma haldusterritooriumil kehtestatud maksud, nt müügi-, reklaami- ja lõbustusmaks jne);
* finantskulud, ettevõtlusega seotud laenult või muult võlakohustuselt tasutud intressid (v.a maksukorralduse seaduse alusel tasutud intressid);
* FIE enda või oma töötajate eest tasutud täiend- ja ümberõppe kulud, kui täiendati olemasolevat eri-, kutse- või ametialaseid teadmisi või omandati ettevõtluses vajaminevaid uusi oskusi (v.a taseme- ja vabaharidusliku koolitusega seotud kulud);
Näide: FIE osales raamatupidamise seaduse ja maksuseaduste muudatusi käsitleval koolitusel ning tasus selle eest ise. Kuna FIE peab ise oma raamatupidamisarvestust, siis võib ta sellise koolituse eest tasutud summad kanda ettevõtluse kuludesse.
* ettevõtluses kasutatava vara kindlustusmaksed;
* ettevõtluses kasutatud vara võõrandamisega seotud kulud;
* ettevõtluses kasutatavate litsentside, kauplemislubade või tegevuslubade eest makstud tasud jne.
Vormil E kajastab ettevõtja oma ettevõtlusega seotud kulud koos tasutud käibemaksuga.
Mis ei ole ettevõtluse kulud
Tulumaksuseaduse § 34 sätestab mitmeid kulusid, mida ettevõtlusega seotud kuludeks ei loeta ja mida ei ole lubatud ettevõtlustulust maha arvata.
Nendeks kuludeks on:
* ettevõtlustulult makstud tulumaks (sh tulumaksu avansilised maksed);
* seaduse alusel määratud ja maksustamisperioodil tasutud trahvid ja sunniraha ning maksukorralduse seaduse alusel tasutud intressid;
Näide: FIE-le, kes osutab veoteenuseid, määrati trahv kiiruse ületamise eest. Seda trahvisummat ei ole lubatud FIE ettevõtluskuludesse kanda.
* maksumaksjalt erikonfiskeeritud vara maksumus;
Näide: FIE müüb turul lisaks oma kaubale ka ebaseaduslikult Eestisse toodud sigarette, mille eest ta on vahendajale maksnud. Politsei konfiskeerib sigaretid. FIE-l ei ole lubatud nende eest makstud summat oma ettevõtluskuludes näidata.
* kõrgendatud määra järgi tasutud keskkonnatasu vastavalt keskkonnatasude seadusele ning seadusega sätestatud nõuete rikkumise või saastamisega looduskeskkonnale ning kolmandale isikule tekitatud kahju hüvitamise tasu;
* FIE poolt tehtud kingituste või annetuste maksumus;
* kulusid, mis on tehtud tulumaksuseaduse kohaselt tulumaksuga mittemaksustatavate toetuste arvel;
* kahju, mis tekkis vara turuhinnast madalama hinnaga võõrandamisest maksumaksjaga seotud isikule, v.a juhul, kui selliselt kahjult on makstud erisoodustuse tulumaks;
* kahju, mis tekkis maksumaksjaga seotud isikult turuhinnast kõrgema hinnaga ostetud vara võõrandamisest;
* pistis ja altkäemaks;
* Eestis või välisriigis tasutud sotsiaalkindlustuse maksud või maksed, mille tasumise eesmärk oli isikule pensioni-, ravi-, emadus-, töötus-, tööõnnetus- või kutsehaiguskindlustuse tagamine;
* kohustusliku kogumispensioni makset.
Piirangud kulude mahaarvamisel
Teatud kulutuste tulust mahaarvamisel tuleb arvestada tulumaksuseaduses sätestatud piiranguid (tulumaksuseaduse § 33).
Külaliste või äripartnerite vastuvõtmisel tehtud ja dokumentaalselt tõendatud kulutusi toitlustamisele, majutamisele, transpordile või kultuurilisele teenindamisele ei või maha arvata rohkem kui 2% ettevõtlustulust, millest on eelnevalt maha arvatud:
1. dokumentaalselt tõendatud ettevõtlusega seotud kulud,
2. põllumajandusliku tootmise puhul täiendav mahaarvamine kuni 2877 eurot,
3. FIE-le kuuluvalt kinnisasjalt võõrandatud metsamaterjali puhul veel täiendav mahaarvamine kuni 2877 eurot.
Ettevõtlustulust suuremate kulude edasikandmine
Kui lubatud mahaarvamiste (tulumaksuseaduse § 32 lg-tes 1–3 nimetatud) summa ületab maksumaksustamisperioodi ettevõtlustulu, võib FIE ettevõtlustulu ületava kulude summa (edaspidi edasikantud kulud) maha arvata kuni seitsme järgneva aasta maksustamisperioodi ettevõtlustulust (tulumaksuseaduse § 35).
Kui edasikantud kulusid tekib mitmel maksustamisperioodil, võetakse need kulud arvele aastate kaupa vastavalt tekkimise järjekorrale.
Kui edasikantud kulude summa on suurem kui maksustamisperioodi ettevõtlustulu, arvatakse edasikantud kulud ettevõtlustulust maha osaliselt ning jääk (ehk mahaarvamata osa) kantakse edasi järgmistele maksustamisperioodidele.
2011. aastal teenib FIE tulusid summas 10 000 eurot, sama maksustamisperioodil tegi FIE ettevõtlusega seotud kulutusi summas 12 000 eurot. FIE deklareerib ettevõtlustulu ületava kulude summa 2000 eurot 2011. aastal edasikantud kuluna. 2012. aastal teenib sama FIE tulusid summas 5000 eurot ja teeb kulusid 4000 euro eest. Ettevõtlustulemiga summas 1000 eurot kustutab FIE oma 2011. aastal edasikantud kulu osaliselt (1000 eurot). Osaliselt mahaarvatud kulu 1000 eurot kantakse edasi järgmisele maksustamisperioodile.
NB! Üle seitsme aasta vanuseid edasikantud kulusid või nende mahaarvamata osa ei tohi järgmistele maksustamisperioodele edasi kanda.
3. FIE MAKSUSOODUSTUSED
Erikonto
FIE-l on õigus avada Euroopa Majanduspiirkonna lepinguriigi residendist krediidiasutuses või mitteresidendist krediidiasutuse lepinguriigis registreeritud filiaalis üks erikonto, millele ta võib kanda ainult ettevõtlusest saadud tulud ja seoses ettevõtlusega seaduse alusel saadud toetused ning hüvitised.
Erikonto kasv maksustamisperioodil arvatakse maha sama perioodi ettevõtlustulust ja kahanemine liidetakse ettevõtlustulule. Erikontol oleva summa kahanemist ei lisata maksustamisperioodi ettevõtlustulule, kui erikonto antakse ettevõtluse jätkamise eesmärgil üle teisele isikule tulumaksuseaduse § 37 lõikes 7 nimetatud juhul.
Erikontol oleva summa kasvu maksustamisperioodil saab sama perioodi ettevõtlustulust maha arvata juhul, kui on täidetud korraga mõlemad tingimused:
* erikontole kantakse 10 tööpäeva jooksul laekumisest arvates ainult ettevõtluse tuluna arvestatud summad ja seoses ettevõtlusega seaduse alusel saadud toetused ning hüvitised;
* erikontol oleva summa kasv maksustamisperioodil ei ületa sama maksustamisperioodi ettevõtlustulu ja seoses ettevõtlusega seaduse alusel saadud toetuste ning hüvitiste summat, millest on tehtud tulumaksuseaduse § 32 lõikes 1 lubatud ettevõtlusega seotud mahaarvamised. (Seega, maha arvata saab ainult sama maksustamisperioodi jooksul maksumaksja enda poolt tehtud dokumentaalselt tõendatud ettevõtlusega seotud kulud.)
FIE võib lasta ettevõtlusse laekunud summad ka otse erikontole kanda, siis ei ole enam kümmet tööpäeva vaja arvestada. Üldjuhul käsitletakse tööpäevadena päevi esmaspäevast reedeni. Kui tööpäevade hulka satub pühade ja tähtpäevade seadusega sätestatud rahvus- või riigipüha, siis on tegemist puhkepäevaga.
Erikontoks võib olla ettevõtja poolt avatud tavaline arvelduskonto, mille ta oma ettevõtluse tarbeks nimetab erikontoks ning mille kasutamine ja maksustamine on reguleeritud tulumaksuseaduse § 36 lg-tes 7, 71 ja 8. Eraldi erikonto avamisest Maksu- ja Tolliametit teavitama ei pea, erikonto olemasolust annab FIE teada tuludeklaratsiooni esitamisega vormil E. Kui kogu ettevõtlusest laekunud raha ja ettevõtluse toetused ning hüvitised kantakse erikontole, siis tuleb ka kõik ettevõtlusega seotud kulud teha erikontolt.
Erikontot kasutades on FIE-l võimalus sarnaselt äriühinguga lükata tulu maksustamise hetke ajale, millal ta on teeb kulutusi ettevõtluse tarbeks. Seega on erikontot võimalik kasutada raha kogumiseks suuremate investeeringute tarbeks, ilma et seda summat maksustamisperioodi lõpus, millal tulu laekus, maksustatakse.
Erikontol hoitud raha eest saadud intressid loetakse ettevõtlustuluks ja maksustatakse tulumaksuga sellel maksustamisperioodil, millal intressi saadi. Ettevõtluse lõpetamisel liidetakse erikontol olev summa sama perioodi ettevõtluse maksustatavale tulule (v.a intressid).
Erikontole ei kanta maksuhalduri poolt tagastatavat tulumaksu, kuna see ei ole ettevõtlustulu, mistõttu tuludeklaratsioonil tulumaksu tagastamiseks erikontot (erikonto arveldusarve numbrit) ei näidata.
Täiendav põllumajanduslik mahaarvamine
FIE, kes tegeleb põllumajandusliku tootmisega ja saab tulu omatoodetud töötlemata põllumajandussaaduste realiseerimisest, võib saadud maksustamisperioodi tulust peale dokumentaalselt tõendatud kulude mahaarvamist veel täiendavalt ilma kuludokumentideta maha arvata kuni 2877 eurot (tulumaksuseaduse § 32 lg 4). Täiendavalt ei saa maha arvata rohkem, kui on deklaratsiooni vormi E real 3.3 veerus 4 näidatud ettevõtluse tulem. Näiteks, kui omatoodetud töötlemata põllumajandussaaduste realiseerimise tulem pärast dokumentaalselt tõendatud kulutuste mahaarvamist on 1597 eurot, siis ei saa täiendavat mahaarvamist samuti arvesse võtta rohkem kui 1597 eurot.
Tulumaksuseaduse kohaselt ei loeta töötlemiseks põllumajandussaaduste puhastamist, sorteerimist, tükeldamist, kuivatamist, jahutamist ega pakendamist (tulumaksuseaduse § 32 lg 5).
Näiteks loetakse maksustamisel töötlemiseks liha suitsutamist, kapsaste hapendamist, kurkide soolamist, nahkade parkimist jne. Töötlemisega ei ole tegemist juurviljade (nt kartul, porgand, sibul) koorimise ja pakendamise, liha raiumise jm sarnaste tegevustega.
Täiendav metsamaterjali müügitulust mahaarvamine
FIE võib talle kuuluvalt kinnisasjalt metsamaterjali võõrandamisest saadud tulust peale dokumentaalselt tõendatud kulude mahaarvamist ilma kuludokumentideta veel täiendavalt maha arvata kuni 2877 eurot (tulumaksuseaduse § 32 lg 4). Täiendavalt ei saa maha arvata rohkem, kui on deklaratsiooni vormi E real 3.3 veerus 5 näidatud ettevõtluse tulem. See tähendab, et täiendav maksuvabastus ei saa tekitada maksustamisperioodil kahjumit, nagu ka maksustamisperioodil kasutamata maksuvabastuse osa ei kanta edasi järgnevatele maksustamisperioodidele.
Metsamaterjal metsaseaduse tähenduses on langetatud puu ja puutüvi ning puutüve järkamisel saadud tüveosa. Maksustamisel võetakse aluseks metsaseaduses sätestatud metsamaterjali definitsioon ja sellest tulenevalt ei käsitleta metsamaterjalina nt järgatud ja lõhutud küttepuid.
Vaata lisaks juhendmaterjali ”Metsa võõrandamisest saadud tulu maksustamine”
FIE ABC - ettevõtluse peatamine ja lõpetamine 1 25. mai 2011 10:21
FIE ABC - isiklik vara ja ettevõtluses kasutatav vara 24. mai 2011 09:48
FIE ABC - raamatupidamine 23. mai 2011 11:00
FIE ABC - käibemaks 20. mai 2011 09:49
FIE ABC - kohustused tööandjana 18. mai 2011 15:42
FIE ABC - maksukohustused 17. mai 2011 10:21
FIE ABC - maksukalender 16. mai 2011 15:00
FIE ABC - ettevõtluse alustamine ja ülevaade kohustustest 13. mai 2011 12:52
füüsilisest isikust ettevõtja, FIE
URL: http://www.raamatupidaja.ee/uudised/2011/05/19/fie-abc-ettevotluse-tulud-ja-kulud


Abja Noortekeskuse põhimäärus – Riigi Teataja
Abja Noortekeskuse põhimäärus
Abja Noortekeskuse põhimäärus - sisukord
§ 7 Noortekeskuse tegevuse eesmärk ja tegevuse korraldamine
§ 9 Noortekeskuse teenused
§ 10 Noortekeskuse tegevuse korraldamine
§ 13 Noortekeskuse töötajad
§ 14 Noortekeskuse vara
§ 15 Noortekeskuse finantseerimine
§ 16 Tasulised teenused
§ 18 Noortekeskuse ümberkorraldamine, ümberkujundamine ja tegevuse lõpetamine
§ 19 Noortekeskuse põhimääruse kinnitamine, muutmine ja kehtetuks tunnistamine
§ 20 Õigusakti kehtetuks tunnistamine
RT IV, 31.10.2018, 7
Vastu võetud 17.10.2018 nr 50
Põhimäärus sätestab Abja Noortekeskuse eesmärgid ja ülesanded, tegevuse ja juhtimise korralduse, finantseerimise alused ja järelevalve.
(1) Abja Noortekeskus(edaspidi Noortekeskus) asub Abja-Paluojal.
(2) Noortekeskuse postiaadress on Kooli 2, Abja-Paluoja, Mulgi vald, 69403 Viljandi maakond.
Noortekeskuse tegevusega seotud haldusmenetlusele kohaldadtakse haldusmenetluse seaduse sätteid.
§ 7. Noortekeskuse tegevuse eesmärk ja tegevuse korraldamine
(1) Noortekeskuse eesmärgiks on noortele arendavaks tegevuseks tingimuste loomine, mis võimaldab neil oma vaba tahte alusel tegutseda väljaspool perekonda, õppekava ja tööd.
(2) Noortekeskus juhindub oma tegevuses Eesti Vabariigi õigusaktidest, Mulgi vallavolikogu ja -valitsuse õigusaktidest, sh käesolevast põhimäärusest.
Eesmärgist tulenevalt täidab noortekeskus järgmisi ülesandeid:
2) abistab noori osavõtul laste ja noorte uhkuse- ja koolitusprogrammidest ning muudest noorsooüritustest;
§ 9. Noortekeskuse teenused
Noortekeskusel on õigus osutada oma põhitegevusega seotud tasulisi teenuseid.
§ 10. Noortekeskuse tegevuse korraldamine
1) juhib Noortekeskuse tegevust ning vastustab Noortekeskuse tegevust korraldavate õigusaktide täitmise eest;
3) esindab Noortekeskuse ja omab tööandja õigusi, annab Noortekeskuse töö ja tegevuse korraldamiseks käskkirju;
8) teeb ametiasutusele ettepanekuid Noortekeskuse töö paremaks korraldamiseks;
§ 13. Noortekeskuse töötajad
(2) Noortekeskus võib oma töös kasutada vabatahtlikke.
§ 14. Noortekeskuse vara
(2) Noortekeskuse vara valdamine, kasutamine ja käsutamine ning varaliste kohustuste võtmine toimub vastavalt riigi ja Mulgi valla õigusaktidele arvestades käesolevas põhimääruses nimetatud tingimusi.
§ 15. Noortekeskuse finantseerimine
(1) Hallatava asutusena omab noortekeskus Mulgi valla eelarves oma alaeelarvet, mille kinnitab vallavolikogu.
§ 16. Tasulised teenused
(2) Noortekeskuse finantsmajanduslikku tegevust ja vara kasutamise sihipärasust kontrollib Mulgi Vallavolikogu (edaspidi vallavolikogu) revisjonikomisjon.
§ 18. Noortekeskuse ümberkorraldamine, ümberkujundamine ja tegevuse lõpetamine
2) kui Noortekeskuse ei ole võimalik finantseerida;
§ 19. Noortekeskuse põhimääruse kinnitamine, muutmine ja kehtetuks tunnistamine
§ 20. Õigusakti kehtetuks tunnistamine
(1) Tunnistada kehtetuks Abja Vallavolikogu 17.12.2009 määruse nr 4 „Abja Noortekeskuse asutamine ja põhimääruse kinnitamine“ lisa „Abja Noortekeskuse põhimäärus“.
(2) Tunnistada kehtetuks Abja Vallavolikogu 21.06.2007 määrus nr 56 „Kamara noortetoa põhimääruse kinnitamine“.


Maksumaksja portaal - FIE sotsiaalmaksu avansilised maksed 2011. aastal - EML - Uudised
EML : FIE sotsiaalmaksu avansilised maksed 2011. aastal
19.01.2011 8:23:28 (1147 )
FIE sotsiaalmaksu avansiline makse on 2011. aastal 275,24 eurot kvartalis. Tähtaegu on neli: 15. märts, 15. juuni, 15. september ja 15. detsember.
1. Füüsilisest isikust ettevõtja (FIE) sotsiaalmaksu üldpõhimõtted:
FIE maksab sotsiaalmaksu oma ettevõtlusest saadud tulult, millest on tehtud tulumaksuseaduses lubatud ettevõtlusega seotud mahaarvamised, arvestades sotsiaalmaksuseaduses (edaspidi SMS-is) kehtestatud alam- ja ülempiiri.
Alates 2007. aastast arvatakse sotsiaalmaks ettevõtlustulust maha tekkepõhiselt, jagades ettevõtluse tulu peale kulude mahaarvamist 1,33-ga. Seetõttu ei saa FIE makstud sotsiaalmaksu ega sotsiaalmaksu avansilisi makseid deklareerida tuludeklaratsiooni vormil E oma ettevõtluskuludena.
Aasta kestel on FIE kohustatud maksma sotsiaalmaksu avansilisi makseid. Avansiliste maksete arvestamise aluseks olev sotsiaalmaksu kuumäär (SMS-i § 21ja 2011. aasta riigieelarve seaduse § 2 lg 10) võrdub 2011. aastal töötasu alammääraga kuus (278,02 eurot). Sotsiaalmaksu avansiliste maksete arvutamise reeglid on samad, mis 2010. aastal. Tasub tähele panna, et aasta kestel tasumisele kuuluvate sotsiaalmaksu avansiliste maksete kohta maksuteadet ei väljastata, kuna see kohustus tuleneb otseselt seadusest. Maksumaksjal on võimalus oma sotsiaalmaksu avansiliste maksete summat teada saada e-maksuametist/e-tollist või Maksu- ja Tolliameti piirkondlikust keskusest.
FIE sotsiaalmaksu avansiliste maksete arvestus käib kvartalite lõikes. Oluline on, et FIE ise jälgiks oma sotsiaalmaksu avansilise makse kohustuse suurust ja tasuks selle õigeaegselt. Tähtpäevaks tasumata sotsiaalmaksu avansiliste maksete summalt tuleb tasuda intressi 0,06 protsenti päevas. Maksuhaldur arvestab kvartali eest tasumisele kuuluva sotsiaalmaksu summa välja tasumise tähtpäevale eelneval ööl. Kui FIE ei ole ise arvestanud sotsiaalmaksu avansilise makse kohustuse suurust, saab ta avansiliste maksete summa teada e-maksuametist/e-tollist või Maksu- ja Tolliameti pirkondlikust keskusest alles sotsiaalmaksu avansilise makse tasumise tähtpäeval (iga kvartali viimase kuu 15. kuupäeval), kuna maksuhalduril puuduvad andmed sotsiaalmaksu avansilise makse suuruse väljaarvestamiseks enne tasumise tähtpäeva.
Sotsiaalmaksu avansiliste maksete tasumise korda reguleerib SMS-i § 9 lg 3–51.
FIE peab sotsiaalmaksu avansiliste maksetena iga kvartali eest tasuma vähemalt kolmekordselt riigieelarvega kehtestatud kuumääralt (278,02 eurolt) arvutatud summa ehk 275,24 eurot (278,02x3x33%, ümardatuna ühe sendi täpsusega kolmanda koha alusel pärast koma).
FIE peab avansilisi makseid tasuma neljaks tähtajaks: 15. märtsiks (I kvartali eest), 15. juuniks (II kvartali eest), 15. septembriks (III kvartali eest) ja 15. detsembriks (IV kvartali eest).
Kokku aastas 1100,96 eurot (275,24 x 4). Igal konkreetsel juhul võib FIE avansiliste maksete kohustus osutuda eelnimetatud summast väiksemaks juhul, kui talle rakenduvad SMS-is ette nähtud maksusoodustused (erandid).
kuude arvuga, kui isik oli kvartali kestel kantud FIE-na äriregistrisse või kustutatud äriregistrist (SMS-i § 9 lg 5)
ettevõtlusega tegelemise kuude arvuga, kui FIE on teatanud äriregistri pidajale tegevuse peatamisest või ajutise või hooajalise tegevuse algus- ja lõppkuupäeva (SMS-i § 9 lg 51)
riikliku pensioni saajaks saamisele eelnenud kuude arvuga, kui isik oli kvartali kestel saanud riikliku pensioni saajaks (SMS-i § 9 lg 5). Isik, kes on kogu kvartali jooksul olnud riikliku pensioni saaja, ei ole kohustatud tasuma selle kvartali eest avansilisi makseid.
2.2.2 Tööandja, riigi või kohaliku omavalitsuse makstud sotsiaalmaksu arvesse võtmine FIE avansilise makse arvutamiseks (deklaratsiooni TSD/ESD)
SMS-ist lähtudes on riikliku pensioni saajaks isik, kes saab pensioni Eesti riigilt või tulenevalt sotsiaalkindlustuslepingust või sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise alasest Euroopa Liidu õigusaktist. Aluseks võetakse Sotsiaalkindlustusameti poolt esitatud andmed või sotsiaalkindlustuslepingu riigi (Ukraina, Kanada, Venemaa (sõjaväepensionärid ja alates 16.10.2007 muud pensionärid) või Euroopa majanduspiirkonna riigi pensionäri pensionitunnistus, mille alusel kantakse isiku pensionäri staatus maksukohustuslaste registrisse.
1) FIE, kes on kogu kvartali jooksul olnud riikliku pensioni saaja, ei ole kohustatud maksma sotsiaalmaksu avansilisi makseid (SMS-i § 9 lg 3 p 1).
2) FIE, kes on kvartali kestel saanud riikliku pensioni saajaks, maksab sotsiaalmaksu avansilisi makseid proportsionaalselt pensioni staatusele eelnenud kuude arvuga (SMS-i § 9 lg 5 p 3):
15. märtsiks – kui sai riikliku pensioni saajaks jaanuaris, siis I kvartalis avansilisi makseid ei ole, kui veebruaris, siis maksab 91,75 eurot, kui märtsis, siis maksab 183,49 eurot
15. juuniks – kui sai riikliku pensioni saajaks aprillis, siis II kvartalis avansilisi makseid ei ole, kui mais, siis maksab 91,75 eurot, kui juunis, siis maksab 183,49 eurot
15. septembriks – kui sai riikliku pensioni saajaks juulis, siis III kvartalis avansilisi makseid ei ole, kui augustis, siis maksab 91,75 eurot, kui septembris, siis maksab 183,49 eurot
15. detsembriks – kui sai riikliku pensioni saajaks oktoobris, siis IV kvartalis avansilisi makseid ei ole, kui novembris, siis maksab 91,75 eurot, kui detsembris, siis maksab 183,49 eurot.
Näide FIE sai riikliku pensioni saajaks 25. mail 2011. Nimetatud isik peab sotsiaalmaksu avansilisi makseid maksma järgmiselt:
15. märtsiks - I kvartali eest 275,24 eurot
15. juuniks - II kvartali eest 91,75 eurot (proportsionaalselt pensioni staatuse eelnenud kuude arvuga, s.t ainult aprilli eest)
FIE, kes alustas ettevõtlust või lõpetas ettevõtluse kvartali jooksul Õiguslik alus SMS § 9 lg 5 p 1, 2.
Igas kvartalis määratakse registris olemise kuude arv eraldi. Seega iga kvartali sotsiaalmaksu avansiline kohustus on 278,02 x kuude arv x 33%.
Näide: FIE teatas äriregistri pidajale oma ettevõtluse lõpetamisest 7. juunil. Registripidaja tegi äriregistrisse lõpetamiskande 7. juunil.
15. märtsiks – I kvartali eest 275,24 eurot (278,02 x 3 x 33%)
15. juuniks – II kvartali eest 183,49 eurot (278,02 x 2 x 33%, – proportsionaalselt kuude arvuga, mille kestel isik oli registreeritud FIE-na, s.t aprilli ja mai eest).
Sama kord kehtib sotsiaalmaksu avansiliste maksete määramisel juhul, kui FIE on teatanud äriregistri pidajale ettevõtluse peatamisest või ajutise või hooajalise ettevõtlusega tegelemise algus- ja lõppkuupäeva (SMS § 9 lg 51).
FIE, kelle eest maksab sotsiaalmaksu tööandja, riik, linn või vald Õiguslik alus SMS § 6.
Kui FIE eest maksab sotsiaalmaksu ka tööandja või SMS § 6 alusel riik, linn või vald, võib sotsiaalmaksu avansiliste maksete summa olla kolmekordselt kuumääralt (3x278,02=834,06 eurot) arvutatud maksusummast (834,06x33%=275,24 eurot) väiksem tingimusel, et tööandja, riigi, valla või linna poolt FIE eest makstud sotsiaalmaksu ja FIE poolt makstud sotsiaalmaksu avansiliste maksete summa kvartali jooksul on vähemalt võrdne kolmekordselt kuumääralt arvutatud maksusummaga.
Iga kvartali sotsiaalmaksu avansiliste maksete summa on 275,24 eurot, millest lahutatakse andmed tööandja, riigi, linna või valla poolt antud kvartalis makstud sotsiaalmaksu kohta.
Näide 1 Tööandja maksis FIE eest I kvartalis sotsiaalmaksu järgmiselt:
10. jaanuariks 0 eurot
10. veebruariks 63,91 eurot
10. märtsiks 63,91 eurot
Kokku 127,82 eurot
Kuna tööandja ei ole FIE eest maksnud I kvartalis sotsiaalmaksu vähemalt kolmekordselt kuumääralt, siis peab FIE ise I kvartali eest sotsiaalmaksu avansilisi makseid juurde maksma 275,24 – 127,82=147,42 eurot.
10. aprilliks 91,75 eurot
10. maiks 91,75 eurot
10. juuniks 91,75 eurot
Kokku 275,25 eurot.
Soovitame kõikidel FIE-del, kelle eest maksab sotsiaalmaksu ka tööandja või riik, I kvartali sotsiaalmaksu avansilise makse kohustuse olemasolu üle kontrollida iga avansilise makse tasumise tähtpäeva saabumisel.
MTA juhendmaterjal: http://www.emta.ee/index.php?id=29165