Kaitseministri määruste muutmine – Riigi Teataja
Kaitseministri määruste muutmine
RT I, 03.09.2015, 8
Vastu võetud 31.08.2015 nr 20
Määrus kehtestatakse kaitseväeteenistuse seaduse § 193 lõike 4, § 194 lõike 5 ja § 199 lõike 2 alusel ning tervishoiuteenuste korraldamise seaduse § 52 lõike 22 alusel.
§ 1. Kaitseministri 15. märtsi 2013. a määruse nr 15 „Rahvusvahelises sõjalises operatsioonis osalemise ajal teenistusülesannete täitmise tõttu hukkunud või püsiva tervisekahjustuse saanud tegevväelase perekonnaliikmetele sotsiaalnõustamise ja psühholoogilise abi tagamise tingimused, ulatus ja kord” muutmine
Kaitseministri 15. märtsi 2013. a määruses nr 15 „Rahvusvahelises sõjalises operatsioonis osalemise ajal teenistusülesannete täitmise tõttu hukkunud või püsiva tervisekahjustuse saanud tegevväelase perekonnaliikmetele sotsiaalnõustamise ja psühholoogilise abi tagamise tingimused, ulatus ja kord” tehakse järgmised muudatused:
„Teenistusülesannete täitmise tõttu hukkunud või püsiva tervisekahjustuse saanud kaitseväelase perekonnaliikmetele sotsiaalnõustamise ja psühholoogilise abi tagamise tingimused, ulatus ja kord”;
2) paragrahvi 1 lõikest 1 jäetakse välja sõnad „rahvusvahelises sõjalises operatsioonis osalemise ajal”;
3) paragrahvi 1 lõigetes 1 ja 2 asendatakse sõna „tegevväelane” sõnaga „kaitseväelane” vastavas käändes;
4) määruse lisa asendatakse uue lisaga.
§ 2. Kaitseministri 15. märtsi 2013. a määruse nr 14 „Kaitseväelase ja asendusteenistuja tervishoiuteenuste, meditsiiniseadmete, ravimite ja raviga seotud kulu katmise tingimused, ulatus ja kord” muutmine
Kaitseministri 15. märtsi 2013. a määruse nr 14 „Kaitseväelase ja asendusteenistuja tervishoiuteenuste, meditsiiniseadmete, ravimite ja raviga seotud kulu katmise tingimused, ulatus ja kord” § 5 täiendatakse lõikega 41 järgmises sõnastuses:
„(41) Kaitseväelasele tagatakse kaitseprillide jaoks vajalikud prilliklaasid struktuuriüksuse arsti otsuse alusel kuni 48 euro eest.”.
§ 3. Kaitseministri 20. märtsi 2013. a määruse nr 18 „Teenistusülesannete täitmise tõttu tervisekahjustuse saanud ja teenistusest vabastatud isiku tervishoiuteenuste, meditsiiniseadmete, ravimite ja raviga seotud kulu katmise tingimused, ulatus ja kord” muutmine
Kaitseministri 20. märtsi 2013. a määruses nr 18 „Teenistusülesannete täitmise tõttu tervisekahjustuse saanud ja teenistusest vabastatud isiku tervishoiuteenuste, meditsiiniseadmete, ravimite ja raviga seotud kulu katmise tingimused, ulatus ja kord” tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 1 lõike 1 punktist 1 jäetakse välja sõnad „ja tunnistatud Kaitseväe arstliku komisjoni otsusega tegevväelase või kaitseväeteenistuskohustuslase tervisenõuetele mittevastavaks”;
2) paragrahvi 1 lõike 1 punktist 2 jäetakse välja sõnad „ja tunnistatud Kaitseressursside Ameti arstliku komisjoni otsusega kaitseväeteenistuskohustuslase tervisenõuetele mittevastavaks”;
3) paragrahvi 3 lõige 1 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„(1) Kaitseväe arstlik komisjon koostab isikule, kes vastab käesoleva määruse paragrahvis 1 kehtestatud tingimustele, tema taotlusel raviplaani 30 kalendripäeva jooksul alates taotluse saamisest.”.
§ 4. Kaitseministri 16. septembri 2014. a määruse nr 23 „Taastusravi osutamise ulatus ja kord” muutmine
Kaitseministri 16. septembri 2014. a määruses nr 23 „Taastusravi osutamise ulatus ja kord” tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 1 lõiget 1 täiendatakse punktiga 31 järgmises sõnastuses:
„31) teenistuskohustuse täitmise tõttu vigastada saanud Kaitseliidu tegevliikme;”;
2) paragrahvi 1 lõike 1 punktist 4 ja lõikest 3 jäetakse välja sõnad „rahvusvahelises sõjalises operatsioonis osalemise ajal”;
3) paragrahvi 1 täiendatakse lõikega 21 järgmises sõnastuses:
„(21) Määruses käsitatakse käesoleva paragrahvi lõike 1 punktis 31 teenistuskohustuse täitmise tõttu vigastada saanud Kaitseliidu tegevliikmena isikut, kes on saanud vigastada Kaitseliidu seaduse § 4 lõike 1 punktis 4 sätestatud ülesande täitmise käigus või Kaitseliidu seaduse § 4 lõikes 2 sätestatud tegevustesse kaasamise korral Kaitseliidu koosseisus ja kellel on Kaitseliidu poolt tuvastatud õigus tagatisele.”;
4) paragrahvi 1 lõike 1 punktis 4, § 1 lõikes 3 ja § 2 lõikes 4 asendatakse sõna „tegevväelase” sõnaga „kaitseväelase”;
5) paragrahvi 2 täiendatakse lõikega 21 järgmises sõnastuses:
„(21) Teenistuskohustuse täitmise tõttu vigastada saanud Kaitseliidu tegevliikmele osutatakse taastusravi Seli Tervisekeskuses ja vajaduse korral kaetakse ravikulud muu tervishoiuteenuse osutaja juures Kaitseliidu seaduse § 64 lõike 5 alusel kehtestatud kaitseministri määruses sätestatu kohaselt.”
6) paragrahv 3 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„§ 3. Kaitseväelasele, teenistusülesannete täitmise tõttu tervisekahjustuse saanud isikule, teenistuskohustuse täitmise tõttu vigastada saanud Kaitseliidu tegevliikmele ja perekonnaliikmele Seli Tervisekeskuses taastusravi osutamise kord
(6) Taastusravile saabumisel esitab kaitseväelane, teenistusülesannete täitmise tõttu tervisekahjustuse saanud isik, teenistuskohustuse täitmise tõttu vigastada saanud Kaitseliidu tegevliige või eelnimetatute perekonnaliige Seli Tervisekeskusele isikut tõendava dokumendi ning käesoleva paragrahvi lõigetes 1–4 nimetatud dokumendi.”;
7) paragrahvi 5 lõiget 1 täiendatakse pärast sõna „isikutele” tekstiosaga „, teenistuskohustuse täitmise tõttu vigastada saanud Kaitseliidu tegevliikmetele”;
8) paragrahvi 6 lõiget 2 täiendatakse pärast sõnu „tervisekahjustuse saanud isik” tekstiosaga „, teenistuskohustuse täitmise tõttu vigastada saanud Kaitseliidu tegevliige”.


text:
esitatud 16. juunil 2016(1)
Kohtuasi C‑174/15
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rechtbank Den Haag (Haagi kohus, Madalmaad))
Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused – Kaitstud teoste rentimis‑ ja laenutamisõigus – Direktiiv 2001/29/EÜ – Direktiiv 2006/115/EÜ – Digiraamatud – Avalikud raamatukogud
1. Raamatukogu on väga vana inimkonna looming. Raamatukogu on mitu sajandit vanem paberi leiutamisest ja sellise raamatu ilmumisest, nagu seda tänapäeval tuntakse. Raamatukogu suutis leppida trükikunsti leiutamisega 15. sajandil, millest ta sai isegi kasu, ning pidi kohanema autoriõigusega, mis tekkis 18. sajandil. Nüüd osaleme uues revolutsioonis: digitaalrevolutsioonis. Kas raamatukogu elab üle selle uue muutuse oma keskkonnas? Liialdamata käesoleva kohtuasja tähtsust, on vaieldamatu, et see on reaalne võimalus aidata raamatukogudel mitte üksnes ellu jääda, vaid ka uut võimalust kasutada.
2. Nimelt on juba tavaline, et digitaaltehnoloogia ja interneti tulek on põhjalikult raputanud paljusid tegevusvaldkondi, sealhulgas loomingut, eriti kirjandust. Digiraamatute ilmumine on palju muutnud nii kirjastamise valdkonda kui ka lugejate harjumusi, ning see on alles protsessi algus. Ehkki digiraamatud ei ole kahtlemata mõeldud paberraamatute asendamiseks, on siiski mõne raamatute kategooria puhul ja mõnel turul digiraamatute müügimaht võrdne või ületab paberraamatute müügimahtu ning mõni raamat avaldatakse üksnes digiformaadis.(2) Samuti kaldub mõni lugeja – ning neid on üha rohkem – loobuma paberilt lugemisest e‑lugerite kasuks, ning isegi kõige nooremad lugejad neist ei ole kunagi omandanud paberraamatu lugemise harjumust.
3. Kui raamatukogud ei kohane selle arenguga, ähvardab neid oht marginaliseeruda ja kaotada neil aastatuhandeid olnud võime tegutseda kultuuri levitajatena. Raamatukogu toimimise kaasajastamist soodustava õigusliku raamistiku loomise üle on mõnda aega palju vaieldud nii huvitatud poolte hulgas kui ka õigusteoorias.(3) Selle vaidluse keskmes on küsimus, kas – ja millisel õiguslikul alusel – on raamatukogudel õigus laenutada digiraamatuid. Käesolev kohtuasi võimaldab Euroopa Kohtul anda vastuse.
4. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas(4) artikli 1 „Reguleerimisala“ lõike 2 punktis b on sätestatud:
„välja arvatud artiklis 11 osutatud juhud [millega nähakse ette tehnilised kohandused mõnedes direktiivides autoriõiguse valdkonnas] ei muuda ega mõjuta käesolev direktiiv mingil viisil ühenduse olemasolevaid sätteid järgmiste valdkondade kohta:
b) rentimisõigus, laenutamisõigus ja teatavad intellektuaalomandi puhul autoriõigusega kaasnevad õigused“.
5. Selle direktiivi artikli 2 „Reprodutseerimisõigus“ punktis a on sätestatud:
a) autoritel nende teoste suhtes“.
6. Direktiivi artikli 3 „Õigus teoseid üldsusele edastada ja muid objekte üldsusele kättesaadavaks teha“ lõikes 1 on sätestatud:
7. Direktiivi 2001/29 artikkel 4 „Levitamisõigus“ on sätestatud järgmiselt:
2. Levitamisõigus teose originaali või koopiate suhtes ühenduses ei lõpe, v.a juhul, kui õiguste valdaja poolt või tema nõusolekul toimub ühenduses kaitstud objekti esmamüük või muul viisil omandiõiguse üleminek.“
8. Viimaseks sätestatakse selle direktiivi artikli 5 „Erandid ja piirangud“ lõikes 1 ja lõike 2 punktis c:
c) konkreetsed reproduktsioonid, mida teevad avalikud raamatukogud, haridusasutused või muuseumid või arhiivid ning mis ei ole otseselt ega kaudselt ette nähtud majandusliku või kaubandusliku tulu saamiseks“.
9. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/115/EÜ rentimis‑ ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas(5) artiklis 1 „Ühtlustamise eesmärk“ on sätestatud:
„1. Vastavalt käesoleva peatüki [I peatükk, „Rendi‑ ja laenutusõigus“] sätetele näevad liikmesriigid artikli 6 sätteid arvestades ette õiguse lubada või keelata autoriõigusega kaitstavate teoste originaalide ja koopiate ning muude artikli 3 lõikes 1 sätestatud objektide rentimist ja laenutamist.
10. Selle direktiivi artikli 2 „Mõisted“ lõike 1 punktis b on sätestatud:
b) „laenutamine“ tähendab kasutada andmist piiratud ajaks ja otsese või kaudse majandusliku või kaubandusliku tulu eesmärgita, kui seda teevad üldsusele avatud asutused“.
11. Vastavalt sama direktiivi artikli 3 „Rendi‑ ja laenutusõiguse omanikud ja objektid“ lõike 1 punktile a:
a) autorile tema teose originaalide ja koopiate puhul“.
12. Viimaseks on sama direktiivi artikli 6 „Erand üldsusele laenutamise ainuõigusest“ lõigetes 1 ja 3 sätestatud:
„1. Liikmesriigid võivad näha ette erandid artikli 1 sätestatud üldsusele laenutamise ainuõigusest, tingimusel et vähemalt autorid saavad sellise laenutamise eest tasu. Liikmesriikidele jääb vabadus määratleda kõnealune tasu võttes arvesse nende kultuuri edendamisega seotud eesmärke.
3. Liikmesriigid võivad vabastada teatavad asutuste kategooriad lõigetes 1 ja 2 osutatud tasu maksmisest.“
13. Laenutamisõigus kehtestatakse autoriõiguse seadusega (Auteurswet) selle seaduse artikli 12 lõike 1 punktis 3 ja lõikes 3. Erand üldsusele laenutamiseks on kehtestatud selle seaduse artikli 15c lõikega 1.
14. Raamatukogude poolt digiraamatute laenutamist käsitlev arutelu on pingeline paljudes liikmesriikides, sealhulgas Madalmaades. Haridus‑, kultuuri‑ ja teadusministri tellimusel koostatud aruandest järeldati, et digiraamatute laenutamine ei kuulu laenutamise ainuõiguse kohaldamisalasse niisuguste sätete tähenduses, millega võetakse Madalmaade õigusesse üle direktiiv 2006/115. Järelikult ei saa kohaldada digiraamatute laenutamisele avalike raamatukogude poolt selle direktiivi artikli 6 lõikes 1 sätestatud erandit, mis on samuti Madalmaade õigusesse üle võetud. Raamatukogusid käsitleva seaduse eelnõu, mis põhineb sellel eeldusel, töötas välja valitsus.
15. Vereniging Openbare Bibliotheken – ühing, mis ühendab kõiki avalikke raamatukogusid Madalmaades (edaspidi „VOB“) ja on hageja põhikohtuasjas – ei nõustu aga selle seisukohaga. Olles veendunud, et asjaomaseid Madalmaade õigusnorme tuleb kohaldada ka digitaalse laenutamise suhtes, kutsus VOB Stichting Leenrechti – kes on autoritele makstava tasu kogumise eest vastutav sihtasutus üldsusele laenutamise erandi alusel ja kostja põhikohtuasjas – eelotsusetaotluse esitanud kohtusse, et taotleda tuvastusotsust, milles sisuliselt öeldaks: esiteks kuulub digiraamatute laenutamine laenutamisõiguse kohaldamisalasse, teiseks on digiraamatute kättesaadavaks tegemine piiramatuks ajaks müük levitamisõigust reguleerivate sätete tähenduses, ja kolmandaks ei ole digiraamatute laenutamine avalike raamatukogude poolt õiglase tasu maksmisega autoritele autorite õiguste rikkumine.
16. VOB lisab, et tema hagi käsitleb laenutamist mudeli järgi, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus kvalifitseerib one-copy-one-user-mudeliks. Selle mudeli kohaselt laadib kasutaja raamatukogus oleva digiraamatu alla laenutusperioodiks, mille jooksul ei ole see kättesaadav teistele raamatukogu kasutajatele. Laenutusperioodi lõppemisel ei saa asjaomane kasutaja raamatut enam automaatselt kasutada ja seetõttu võib seda laenutada teine kasutaja. VOB on muu hulgas kinnitanud, et ta soovib piirata oma hagi ulatust „romaanide, jutukogude, elulugude, reisikirjade, lasteraamatute ja noorsookirjandusega“.
17. Menetlusse astujad põhikohtuasjas on kirjandusteoste autorite õiguste kollektiivse esindamise organisatsioon Stichting Lira (edaspidi „Lira“) ja kujutava kunsti teoste autorite õiguste kollektiivse esindamise organisatsioon Stichting Pictoright (edaspidi „Pictoright“), kes mõlemad toetavad VOB nõudeid, ning kirjastajate ühing Vereniging Nederlands Uitgeversverbond (edaspidi „NUV“), kes toetab vastupidist seisukohta.
18. Kuna Rechtbank Den Haag (Haagi kohus, Madalmaad) asus seisukohale, et vastus VOB nõuetele sõltub liidu õigusnormide tõlgendamisest, esitas ta Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
2. Juhul kui esimesele küsimusele tuleb vastata jaatavalt, siis kas direktiivi 2006/115 artikkel 6 ja/või mõni muu liidu õiguse säte ei luba liikmesriikidel siduda viidatud direktiivi artiklis 6 sisalduva laenutusõiguse piirangu kohaldamist tingimusega, et asutuse poolt kättesaadavaks tehtud koopia (koopia A) on selle koopia esmamüügi või omandiõiguse muul viisil esmakordse üleminekuga Euroopa Liidus õiguste omaja poolt või tema nõusolekul direktiivi 2001/29 artikli 4 lõike 2 tähenduses turule viidud?
19. Eelotsusetaotlus saabus Euroopa Kohtusse 17. aprillil 2015. Kirjalikud seisukohad esitasid VOB, NUV, Lira ja Pictoright ning Saksamaa, Kreeka, Prantsusmaa, Itaalia, Läti, Portugali ja Ühendkuningriigi valitsus ning Euroopa Komisjon. Kohtuistungil, mis toimus 9. märtsil 2016, olid esindatud VOB, NUV, Lira ja Pictoright ning Tšehhi, Kreeka ja Prantsusmaa valitsus ning komisjon.
20. Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab neli eelotsuse küsimust. Esimene neist on ülioluline, sest selles käsitletakse küsimust, kas digiraamatute laenutamine võib kuuluda direktiivi 2006/115 kohaldamisalasse. Eitava vastuse korral muutuvad teised küsimused ebaoluliseks. Seetõttu keskendun oma analüüsis esimesele küsimusele. Teises, kolmandas ja neljandas küsimuses käsitletakse tingimusi, millele digiraamatud peavad vastama, et neid saaks laenutada üldsusele laenutamiseks kehtestatud erandi alusel. Ma käsitlen neid koos ja lühidalt.
21. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib esimese küsimusega sisuliselt, kas direktiivi 2006/115 artikli 1 lõiget 1 koosmõjus selle direktiivi artikli 2 lõike 1 punktiga b tuleb tõlgendada nii, et selle artikliga sätestatud laenutamisõiguse kohaldamisalasse kuulub avalike raamatukogude poolt digiraamatute piiratud ajaks üldsusele kättesaadavaks tegemine.
22. Lähtudes VOB esitatud hagis kindlaks määratud põhikohtuasja esemest, piirdub eelotsusetaotluse esitanud kohus oma küsimuses „romaanide, jutukogude, elulugude, reisikirjade, lasteraamatute ja noorsookirjandusega“. Kuigi ma võin möönda, et käesoleva kohtuasja ese piirdub erinevatest laenutamisõigusega kaitstud objektide kategooriatest ainult digiraamatutega(6), tundub mulle siiski keeruline seda piiritleda nii, nagu seda teeb eelotsusetaotluse esitanud kohus. Kirjandusteoste kategooria, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus eristab, ei põhine minu arvates ühelgi objektiivsel kriteeriumil, millega saaks õigustada sellele kategooriale võimaldatud õiguslikult erinevat kohtlemist. Lahendus, mille Euroopa Kohus esitab vastuses eelotsuse küsimusele, peab olema seega vahet tegemata kohaldatav teostele, mis kuuluvad mis tahes digiraamatu vormis eksisteerivasse kirjandusžanrisse.
23. Minu meelest on möödapääsmatu, et direktiivi 2006/115 tõlgendamine vastaks kaasaegse ühiskonna vajadustele, võimaldades omavahel kokku sobitada erinevaid mängusolevaid huve. Samal ajal peab see tõlgendus olema vastavuses Euroopa Liidu rahvusvaheliste kohustustega ja kooskõlas muude liidu õigusaktide loogikaga autoriõiguse valdkonnas. Neid erinevaid probleeme käsitlen allpool.
Aksioloogilised alused, mis kohustavad tõlgendama direktiivi 2006/115 vastavalt praegustele väljakutsetele
24. Direktiiv 2006/115 ei ole uus normatiivakt. Tegemist on nõukogu 19. novembri 1992. aasta direktiivi 92/100/EMÜ rentimis‑ ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas(7) kodifitseerimisega, mis on üks kahest esimesest teisese õiguse aktidest autoriõiguse valdkonnas.(8) Laenutamisõiguse osas ei ole seda direktiivi kunagi sisuliselt muudetud direktiiviga 2006/115 uuestisõnastamise käigus ega varem. Kehtivad laenutamisõiguse sätted on seega sisuliselt samad nagu aastal 1992 vastuvõetud sätted.
25. Minu arvates on kindel, et sel ajal ei plaaninud liidu seadusandja lisada digiraamatute laenutamist direktiivi 92/100 mõistesse „laenutamine“, sest kaubanduslikult kasutatavate digiraamatute tehnolooga oli alles algstaadiumis. Kui komisjon välistas selle direktiivi seletuskirjas otseselt, et seda direktiivi võiks kohaldada teoste üldsusele kättesaadavaks tegemisele allalaadimise teel, viitas ta üksnes fonogrammidele ja videogrammidele.(9) Raamatute allalaadimist ei ole seal isegi mainitud.
26. Kas see tähendab, et direktiivi 2006/15 sätteid tuleb alati tõlgendada nüüd nii, et digiraamatute laenutamine on mõistest „laenutamine“ välistatud selle direktiivi tähenduses? Ma arvan, et mitte ja seda kolmel kaalukal põhjusel.
27. Esiteks on minu arvates möödapääsmatu anda õigusaktidele tõlgendus, mis arvestab tehnoloogia, turu ja käitumise arenguga ning mitte kinnistada neid akte liiga jäiga tõlgendusega minevikku.(10)
28. Selline tõlgendus, mille võib kvalifitseerida „dünaamiliseks“ või „progressiivseks“, on minu arvates vajalik eelkõige valdkondades, mida tehnoloogiline progress tugevalt mõjutab, nagu autoriõiguse valdkonnas. See progress on tänapäeval nii kiire, et edestab kergesti seadusandliku protsessi, muutes õigusnormide kohandamise katsed sel viisil sageli mõttetuks, ning aktid iganevad seega juba nende vastuvõtmisel või pisut hiljem. Direktiiv 2006/15 ise on selle nähtuse ideaalne näide. Rentimist käsitlevad sätted, mille eesmärk on reguleerida kassettide, CD-de ja DVD-de renditurgu, on tänapäeval vananenud, sest fonogrammide ja videogrammide rentimine, vähemalt Euroopa turul, on praktiliselt asendunud veebist kättesaadavaks tegemisega(11). See õigusnormide anakronism võrreldes tegelikkusega on sageli tõlgendamise, kindlusetuse ja õiguslünkadega seotud probleemide allikas. Sellistel juhtudel suudab ainult kohandatud kohtulik tõlgendamine tagada kõnealuse meetme tõhususe, kui arvestada tehnoloogilise ja majandusliku arengu kiirust selles valdkonnas.
29. Selline lähenemine näib olevat kooskõlas ka seadusandja kavatsustega liidu õigusaktide vastuvõtmisel autoriõiguse valdkonnas. Direktiivi 2006/115 põhjenduses 4 nähakse nimelt ette, et „[a]utoriõigust […] tuleb kohandada majanduse arenguga […]“. Sama tahe kohaneda uue tehnoloogilise ja majandusliku arenguga nähtub direktiivi 2001/29 põhjendustest 2, 5 ja 8, mis jääb peamiseks liidu õigusaktiks autoriõiguse valdkonnas. Kuidas niisiis tagada seda õigusnormide kohandamist ja „ajakohastamist“ kui mitte adekvaatse tõlgenduse andmisega neile?
30. Digiraamatute laenutamine on paberraamatute laenutamise kaasaegne ekvivalent. Ma ei nõustu käesolevas asjas esitatud argumendiga, mille kohaselt digiraamatu ja tavapärase raamatu või digiraamatu ja tavapärase raamatu laenutamise vahel on fundamentaalne erinevus. On selge, et digiraamat on teistsugune, võib‑olla mugavam mõnes olukorras (aga vähem teistes) ja võimaldab teatavat funktsionaalsust, nagu sõnade otsing ja tõlked, mida ei ole paberraamatul. Need tunnused on siiski sekundaarsed ja nende tähtsus sõltub iga kasutaja subjektiivsetest eelistustest. Sama kehtib argumendi kohta, mille kohaselt fundamentaalne eelis seisneb selles, et digitaalne laenutamine ei eelda kasutaja minekut raamatukogusse, sest laenutamine toimub eemalt. Samuti võib vastu väita, et mõni isik eelistab minna raamatukogusse, et tunda rõõmu inimlikust suhtlemisest.
31. See, mis on siin minu arvates siiski määrav, on objektiive asjaolu: laenutades traditsioonilist või digitaalset raamatut raamatukogust, soovib kasutaja tutvuda selle raamatu sisuga endale koopiat jätmata. Sellest seisukohast ei erine oluliselt paber‑ ja digiraamat, samuti nende laenutamise viisid.
32. Direktiivi 2006/115 tõlgendamine peab seega võtma arvesse seda tegelikkust, viies kooskõlla digiraamatute laenutamise õigusliku raamistiku traditsiooniliste raamatute laenutamise õigusliku raamistikuga.
33. Teiseks on autoriõiguse peamine eesmärk kaitsta autorite huve. Ei ole aga juhuslik, et organisatsioonid, kes esindavad autorite huve, see tähendab Lira ja Pictoright, on põhikohtuasjas menetlusse astunud VOB nõuete toetuseks. See asjaolu võib tunduda paradoksaalne, kuid see tuleneb turuloogikast, mis on tegelikult valdav digiraamatute laenutamise valdkonnas.
34. Selline turg nimelt eksisteerib, raamatukogud laenutavad tegelikult raamatuid digiformaadis. Kui arvestada siiski, et seda laenutamisviisi ei peeta hõlmatuks mõistega „laenutamine“ direktiivi 2006/115 tähenduses, ei saa selle laenutamisviisi puhul enam kasutada selle direktiivi artikli 6 lõikes 1 ette nähtud erandit üldsusele laenutamiseks. Digiraamatute laenutamine on seetõttu korraldatud raamatukogude ja kirjastajate vahel sõlmitud litsentsilepingutega. Kirjastajad teevad raamatukogudele kättesaadavaks selleks eraldi kokku lepitud hinna eest digiraamatud, mida raamatukogudel on seejärel õigus kasutajatele laenutada. Lira ja Pictorighti kinnituste kohaselt on need lepingulised suhted kasulikud peamiselt digiraamatute kirjastajatele või teistele kaubandusvahendajatele, ilma et autorid saaksid nõuetekohast tasu.
35. Seevastu siis, kui digitaalset laenutamist peetaks direktiivi 2006/115 ja seega selle artikli 6 lõikes 1 sätestatud erandi kohaldamisalasse kuuluvaks, saaksid autorid vastavalt selles sättes sisalduvatele nõuetele tasu, millele lisanduks raamatute müügist saadav tasu ja mis ei sõltuks kirjastajatega sõlmitud lepingutest.
36. Direktiivi 2006/115 tõlgendamine, mille kohaselt digitaalne laenutamine kuulub mõistesse „laenutamine“, ei kahjustaks autorite huve, vaid võimaldaks vastupidi paremini kaitsta nende huve võrreldes tegeliku olukorraga, mida reguleerivad ainult turuseadused.
37. Kolmandaks, põhjused, miks ma lõpuks kaldun otsustama direktiivi 2006/115 tõlgenduse kasuks, milles võetakse arvesse tehnoloogilist arengut, on need, millele ma viitasin käesoleva ettepaneku sissejuhatavas osas. Läbi aegade on raamatukogu laenutanud raamatuid ilma kohustuseta küsida selleks luba. Mõnel neist puudus isegi vajadus osta oma eksemplar, sest nad said sundeksemplari. See on seletatav asjaoluga, et raamatut ei peeta tavaliseks kaubaks ja kirjanduse loomine ei ole pelk majandustegevus. Raamatute säilitamise ja kultuuri kättesaadavuse ning teadusliku teabe olulisus on alati olnud ülekaalukam majanduslikest kaalutlustest.
38. Digitaliseerimise ajastul peavad raamatukogud saama jätkata kultuuri säilitamisel ja levitamisel endist rolli, mis neil oli ajal, kui raamat eksisteeris ainult paberformaadis. Selline ei ole kindlasti olukord keskkonnas, mida reguleerivad ainult turuseadused. Raamatukogudel, eelkõige avalikel raamatukogudel, ei ole esiteks alati rahalisi vahendeid, et soetada kirjastajate nõutavate täishindadega digiraamatuid koos õigusega neid laenutada. Eriti puudutab see raamatukogusid, mis tegutsevad ebasoodsamas keskkonnas, see tähendab seal, kus nende roll on kõige olulisem. Teisalt on kirjastajad ja vahendajad digiraamatute kaubanduses sageli vastu sellele, et sõlmida raamatukogudega digitaalset laenutamist võimaldavaid lepinguid. Nad kardavad nimelt, et selline laenutamine kahjustab nende huve, vähendades müüki, või vähemalt ei võimalda neil arendada oma kaubandusmudeleid seoses piiratud ajaks kasutada andmisega. Seetõttu piiravad nad lepinguga raamatukogude võimalusi digiraamatuid laenutada, nähes näiteks ette laenutamiste maksimaalse arvu või niisuguse tähtaja pärast raamatu avaldamist, mille jooksul laenutamine ei ole võimalik, või keelduvad sellistest lepingulistest suhetest raamatukogudega.(12)
39. Ilma laenutamise ainuõigusest tehtud erandist tulenevate eelisõigusteta tekib raamatukogude puhul seega oht, et nad ei ole digitaalses keskkonnas enam suutelised täitma rolli, mis neil paberraamatu puhul on tegelikult alati olnud.
40. Eespool käsitletud põhjustel olen seisukohal, et mõiste „laenutamine“ tõlgendamisel direktiivi 2006/115 tähenduses ei tule piirduda sellega, mis võis olla liidu seadusandja mõttes selle direktiivi (st direktiiv 92/100) algsel vastuvõtmisel, vaid anda sellele määratlus, mis oleks kooskõlas tehnoloogia ja turu arenguga alates sellest ajast. Nüüd tuleb analüüsida, kas selline tõlgendus tuleneb direktiivi 2006/115 enda sätetest ning kas see on kooskõlas muude liidu õigusaktidega autoriõiguse valdkonnas ja liidu rahvusvaheliste kohustustega.
Väljapakutud tõlgenduse sobivus kehtivate õigusaktide põhjal
– Direktiivi 2006/115 sõnastus ja ülesehitus
41. Selleks et analüüsida, kas väljapakutud tõlgendus tuleneb direktiivi 2006/115 sõnastusest ja ülesehitusest, tuleb esiteks arvestada ühelt poolt laenutamise ainuõiguse eesmärki ja teisalt eesmärki, mis on sellest õigusest üldsusele laenutamise tarbeks tehtud erandil. Laenutamise ainuõiguse eesmärk on tagada autoritele piisav tasu nende teoste sellise kasutamisviisi eest. Kuna digiraamatute kasutamine laenutamise teel leiab tegelikult aset, tundub mulle täielikult kohane, et see laenutamisviis kuulub selle ainuõiguse kohaldamisalasse.
42. Üldsusele laenutamiseks ette nähtud erandi eesmärgi kohta ma juba esitasin argumendid, mis minu arvates soosivad võimalust, et avalikud raamatukogud kasutavad seda erandit digiraamatute laenutamisel.(13)
43. Teiseks tuleb esitada küsimus, kas direktiivi 2006/115 sõnastus võimaldab tõlgendada selle laenutamist käsitlevaid sätteid nii, et see hõlmab digiraamatute laenutamist. Meenutuseks – selle direktiivi artikli 1 lõikega 1 sätestatakse, et „liikmesriigid [näevad] […] ette õiguse lubada või keelata autoriõigusega kaitstavate teoste originaalide ja koopiate […] laenutamist […]“.(14) Seetõttu võib väita, et selle viite tõttu originaalidele ja koopiatele piirdub laenutamisõiguse ulatus teostega, mis on materiaalsel kandjal, millega koos neid laenutatakse. See tõlgendus välistaks digiraamatud, mida tavaliselt antakse kasutada allalaadimise teel, see tähendab ilma, et esineks seos materiaalse kandjaga.(15) Ma ei arva siiski, et selline tõlgendus oleks õige.
44. Minu arvates ei tohi samastada koopiat analüüsitud sätte tähenduses ainult teose materiaalse eksemplariga. Nimelt on koopia üksnes reprodutseerimistoimingu tulemus. Teos on olemas ainult originaalina ja selle koopiatena, mis on originaali reprodutseerimise tulemus. Kuigi üks traditsiooniline koopia – raamatu puhul paberil – on tingimata materiaalsel kandjal, on digitaalse koopiaga teisiti. Muu hulgas on huvitav märkida, et direktiivi 92/100 ettepaneku prantsuskeelne versioon ei kasuta sõna „koopia“, vaid ainult „reproduktsioon“.(16) Väide, et teose reprodutseerimine ei ole koopia tegemine, oleks vastuolus autoriõiguse loogikaga.
45. Ma ei arva enam, et see, et direktiivi 2006/115 prantsuskeelse versiooni artikli 2 lõike 1 punktis b kasutatakse sõna „objektide“ laenutamine, võiks olla vastuolus selle direktiivi tõlgendusega, mis hõlmab digiraamatute laenutamist. Esiteks ei nähtu sõna „objektid“ lisamine kõigist keeleversioonidest. Vastupidi, enamik piirdub sõnaga „laenutamine“.(17) Teisalt kasutatakse direktiivis 2006/115 sõna „objektid“, et tähistada kõiki laenutus‑ ja rendiõiguse objekte, mida on nimetatud selle artikli 3 lõikes 1.(18) Sellel terminil ei ole seega iseseisvat tähendust, erinevalt teoste puhul kasutatavatest sõnadest „originaal“ ja „koopiad“.
46. Kolmandaks tuleb märkida seoses Prantsusmaa valitsuse argumendiga, mille kohaselt mõiste „laenutamine“ kohaldamisala laiendamine digiraamatute laenutamisele on vastuolus erandite kitsa tõlgendamise põhimõttega, et siinkohal ei tõlgendata mitte erandit, vaid sätet, see tähendab direktiivi 2006/115 artikli 1 lõikes 1 sätestatud laenutamisõiguse kohaldamisala.
47. Seoses direktiivi 2006/115 artikli 6 lõikes 1 sätestatud erandiga tuleb veel meelde tuletada, et kuigi erandeid autoriõigusest tuleb tõlgendada kitsalt, peab see tõlgendus igal juhul võimaldama kaitsta kehtestatud erandi kasulikku mõju ja järgida selle eesmärki.(19) Mõiste „laenutamine“ liiga kitsas tõlgendamine kahjustab aga digiraamatute laenutamise korral viimati nimetatud erandi kasulikku mõju ja eesmärki.
48. Eespool esitatud põhjustel arvan, et mõiste „laenutamine“ tõlgendus, mis hõlmab digiraamatute laenutamist, ei ole vastuolus direktiivi 2006/115 eesmärgi ega sõnastusega.
– Ühtsus liidu õiguse autorõiguse süsteemis
49. Käesolevas kohtuasjas on NUV ning Saksamaa ja Prantsusmaa valitsus väitnud, et kui mõiste „laenutamine“ kohaldamisala direktiivi 2006/115 tähenduses laiendada digiraamatute laenutamisele, oleks see vastuolus teiste autoriõiguse valdkonnas kehtestatud liidu õigusaktidega, peamiselt direktiiviga 2001/29. Tegemist on esiteks terminoloogilise vastuoluga, sest mõni mõiste, näiteks „koopia“ ja „objekt“, on kasutusel sõnade tähenduses, mis on kokkusobimatud digitaalse laenutamise ideega. Teiseks on mõiste „laenutamine“ selline lai tõlgendus vastuolus direktiivi 2001/29 artiklis 3 sätestatud üldsusele edastamise õiguse ja üldsusele kättesaadavaks tegemise õigusega. Selle argumendi kohaselt kuulub digiraamatute laenutamine üldsusele kättesaadavaks tegemise õiguse kohaldamisalasse, milles ei tunta direktiivi 2006/115 artikli 6 lõikes 1 sätestatud erandiga analoogilist erandit. Järelikult rikuks digitaalse laenutamise sisaldumine direktiivis 2006/115 ja selle erandi kohaldamine direktiivi 2001/29 artiklit 3.
50. Neist argumentidest esimese kohta pean märkima, et kui ideaalse terminoloogilise ühtsuse põhimõtet liidu autoriõiguses tuleks kohaldada tingimusteta, tuleks niisiis omaks võtta mõne mõiste määratlus, näiteks „koopia“, „müük“ ja „levitamine“, mida Euroopa Kohus käsitles kohtuotsuses Usedsoft(20). See kohtuotsus, mille tegi suurkoda ja milles käsitletakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiivi 2009/24/EÜ arvutiprogrammide õiguskaitse kohta(21), on nimelt kuni tänaseni ainus kohtuotsus, milles Euroopa Kohus on tõlgendanud teatavaid autoriõiguse mõisteid digitaalse keskkonna kontekstis.
51. Sätete alusel, milles kasutatakse sisuliselt sama terminoloogiat nagu direktiivis 2001/29(22), otsustas Euroopa Kohus, et internetist allalaadimise ese on teose koopia, käesoleval juhul arvutiprogramm,(23) ja et see allalaadimine, millega kaasneb tähtajatu kasutuslitsentsileping, on kõnealuse koopia müük, mis põhjustab selle koopia levitamise õiguse ammendumise.(24)
52. Rangelt kohaldatava terminoloogilise ühtsuse põhimõtte alusel tuleks nii direktiivis 2001/29 kui ka direktiivis 2006/115 kasutatud terminit „koopia“ mõista nii, et see hõlmab digitaalseid koopiaid ilma materiaalse andmekandjata. See sama põhimõte võimaldaks muu hulgas kergesti lahendada probleemi – mille üle on palju vaieldud õigusteoorias ja mis on olemas ka käesolevas kohtuasjas –, mis puudutab levitamisõiguse ammendumist pärast müüki allalaadimise teel. Kuna direktiivi 2001/29 artikli 4 lõige 2 on sõnastatud sisuliselt identselt direktiivi 2009/24 artikli 4 lõikega 2, tuleks seda seega põhimõtteliselt tõlgendada samuti identselt.
53. Seevastu juhul, kui asuda seisukohale, et samu termineid võib direktiivi 2001/29 puhul tõlgendada erinevalt tõlgendusest, mille Euroopa Kohus esitas kohtuotsuses Usedsoft direktiivi 2009/24 kohta, ei mõista ma, miks sama „terminoloogiline autonoomia“ ei võiks valitseda direktiivi 2001/29 ja direktiivi 2006/115 vahelises seoses.(25)
54. Ma lisan veel, et minu arvates ei muuda kohtuotsus Art & Allposters International(26) küsitavaks ega piira sugugi järeldusi, mis tulenevad kohtuotsusest Usedsoft. Esimene kohtuotsus käsitles nimelt teose vahetut kandmist keemilise menetluse abil, mitte digitaalselt, ühelt materiaalselt kandjalt (paber) teisele materiaalsele kandjale (lõuend). Sellega seoses otsustas Euroopa Kohus selles kohtuotsuses, et liidu seadusandja soovis levitamisõiguse sätestamisel anda autoritele kontrolli iga teost sisaldava käegakatsutava objekti esmamüügi üle(27) ja et materiaalse kandja asendamine toob kaasa uue (materiaalse) eseme loomise(28) ning et seega ei saanud olla küsimus nimetatud levitamisõiguse ammendumises.(29) Seevastu ükski asjaolu selles kohtuasjas ei puudutanud küsimust, kas selle õiguse ammendumine toimus pärast teose digitaalse koopia omandiõiguse üleminekut.
55. Piisab, kui märkida seoses eespool punktis 49 mainitud argumendiga, mis käsitleb üldsusele edastamise ja kättesaadavaks tegemise õigust, et direktiiv 92/100 eelneb direktiivile 2001/29 ja et viimati nimetatud direktiiv vastavalt selle põhjendusele 20 ja selle artikli 1 lõike 2 punktile b ei muuda – ega mõjuta mingil viisil – kehtivaid liidu õigusnorme, mis käsitlevad muu hulgas direktiivis 92/100 (kodifitseeritud direktiivis 2006/115) sätestatud laenutamisõigust. Viimati nimetatud direktiiv on seega direktiivi 2001/29 suhtes erinorm. Sama argument esitati muu hulgas kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Usedsoft, ja Euroopa Kohus vastas sellele analoogiliselt.(30) Digiraamatute laenutamise kvalifitseerimine „laenutamisena“ direktiivi 2006/115 tähenduses ei ole seega vastuolus direktiivi 2001/29 artikliga 3.
56. Veel on väidetud, et raamatute digitaalne laenutamine tähendab peale laenutamistoimingu otseses tähenduses ka reprodutseerimistoimingut nii raamatukogu kui ka kasutaja poolt, mis võib rikkuda autorite ainuõigust lubada või keelata direktiivi 2001/29 artiklis 2 sätestatud reprodutseerimist.
57. Raamatukogudepoolne reprodutseerimine on minu arvates siiski hõlmatud direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis c sätestatud erandiga reprodutseerimisõigusest koosmõjus Euroopa Kohtu otsusega Technische Universität Darmstadt.(31) See säte näeb ette erandi reprodutseerimisõigusest, kui kõne all on „konkreetsed reproduktsioonid, mida teevad avalikud raamatukogud […] ning mis ei ole […] ette nähtud majandusliku […] tulu saamiseks“. Eespool viidatud kohtuotsuses otsustas Euroopa Kohus, et seda erandit võib kohaldada selleks, et võimaldada raamatukogudel teha edastamistoiminguid üldsusele teise erandi alusel, mis on sätestatud direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 3 punktis n.(32) Analoogiliselt peab sama direktiivi artikli 5 lõike 2 punktis c sätestatud erand tegema võimalikuks lubada raamatukogudel kasutada direktiivi 2006/115 artikli 6 lõikes 1 sätestatud erandit laenutamisõigusest.
58. Kasutajapoolne reprodutseerimine oma arvutisse või mis tahes muusse digiraamatute lugemisseadmesse raamatukogust laenatud raamatu allalaadimisel on minu arvates hõlmatud direktiivi artikli 5 lõikes 1 sätestatud kohustusliku erandiga. See reprodutseerimine on nimelt ajutine, sest kasutaja seadmesse tehtud koopia kustutatakse või deaktiveeritakse automaatselt laenutamisperioodi lõpus. See on ka kõrvaltegevus ja moodustab lahutamatu osa allalaadimise tehnilisest protsessist. Selle ainus eesmärk on lõpuks võimaldada teose seaduslikku kasutamist, see tähendab kasutamist digitaalsel laenutamisel, ning sellel ei ole iseseisvat majanduslikku tähendust. Selline reprodutseerimine vastab seega tingimustele, mis on nimetatud direktiivi 2001/29 artikli 5 lõikes 1 ja mida on tõlgendanud Euroopa Kohus kohtupraktikas.(33)
59. Viimaseks esitati käesolevas kohtuasjas – eelkõige Prantsusmaa valitsuse poolt – argument, mille kohaselt materiaalsel kandjal olevate raamatute ja allalaadimisega levitatavate raamatute erinev kohtlemine käibemaksu seisukohast, mida lubas Euroopa Kohus kohtuotsustes komisjon vs. Prantsusmaa(34) ja komisjon vs. Luksemburg(35), tõendab, et need kaks raamatute liiki ei ole võrdväärsed. Ma pean samas esiteks märkima, et küsimus, mis tekib käesolevas kohtuasjas, ei ole see, kas paberraamatud ja digiraamatud on raamatutena võrreldavad, vaid see, kas raamatute digitaalne laenutamine on võrdväärne traditsiooniliste raamatute laenutamisega. Sellest seisukohast – nagu ma märkisin käesoleva ettepaneku punktis 31 – on need kaks laenutamise liiki minu arvates võrdväärsed nende oluliste ja objektiivselt asjakohaste tunnuste poolest.
60. Teiseks tuleb märkida, et Euroopa Kohtu välja pakutud lahendus neis kahes kohtuotsuses põhineb liidu õigusnormide sõnastusel käibemaksu valdkonnas, mis pidades digitaalselt osutatud teenuseid teenusteks, ei võimalda kohaldada vähendatud käibemaksumäära raamatutele, millel ei ole materiaalset kandjat. Laenutamine, mis on seotud digiraamatu või paberraamatuga, on aga alati teenus. Viidatud eristust kohtupraktikas ei saa järelikult kohaldada.
61. See paber‑ ja digiraamatute eristamine tekitab muu hulgas maksustamise seisukohast tõsiseid küsimusi selle kohta, kas see on kooskõlas neutraalsuse põhimõttega, mis on võrdsuse põhimõtte väljendus maksuvaldkonnas.(36) Tuleb märkida, et komisjon avaldas hiljuti käibemaksu tegevuskava, milles nähakse otseselt ette, et digitaalsetele raamatutele ja väljaannetele kohaldatav käibemaksumäär viiakse vastavusse paberraamatutele kohaldatava käibemaksumääraga.(37) See lähenemisviis kinnitab komisjoni seisukohta, mis on esitatud ka käesolevas kohtuasjas ning mille kohaselt digiraamatud ja paberraamatud on sisuliselt võrdväärsed.
62. Ma järeldan eelnevast arutlusest, et mõiste „laenutamine“ tõlgendus direktiivi 2006/115 artikli 1 lõike 1 tähenduses, mis hõlmab digiraamatute laenutamist ja võimaldab seega kohaldada selle direktiivi artikli 6 lõikes 1 ette nähtud erandit laenutamisõigusest, ei ole sugugi vastuolus või inkoherentne liidu õigusnormide kogumiga autoriõiguse valdkonnas.
– Vastavus rahvusvahelistele kohustustele
63. Liit on paljude rahvusvaheliste konventsioonide – eelkõige Ülemaailmse Intellektuaalomandi Organisatsiooni (WIPO) autoriõiguse lepingu,(38) mis võeti vastu Genfis 20. detsembril 1996 – osapool autoriõiguse valdkonnas. Teisesed õigusaktid peavad olema seega kooskõlas – ja ka tõlgendatud kooskõlas – selle lepinguga.(39) Seega tuleb kontrollida, kas mõiste „laenutamine“ tõlgendus direktiivi 2006/115 artikli 1 lõike 1 tähenduses, mis hõlmab digiraamatute laenutamist, võib olla kooskõlas autoriõiguse lepinguga.
64. See leping ei sisalda laenutamisõigust käsitlevaid sätteid. Kõige rohkem käsitletakse lepingu artiklis 7 rentimisõigust, see tähendab arvutiprogrammide, kinematograafiateoste ja fonogrammile salvestatud teoste rentimist tasu eest.(40) Laenutamist üldsusele ega digiraamatuid selles sättes ei käsitleta.
65. Kui laenutamine, vähemalt digiraamatute laenutamine on autoriõiguse lepinguga hõlmatud, on see nii seetõttu, et tegemist on lepingu artiklis 8(41) sätestatud üldsusele edastamise õiguse kasutamise konkreetse liigiga. See õigus on põhimõtteliselt üle võetud liidu õigusesse direktiivi 2001/29 artikliga 3. Direktiiv 2006/115 on siiski erinorm direktiivi 2001/29, sealhulgas selle artikli 3 suhtes.(42)
66. Autoriõiguse lepingu artikli 10 lõikes 1 sätestatakse lepinguosalistele võimalus näha selle lepinguga sätestatud õiguste piiramisi või erandeid ette tingimusel, et tegemist on „teatavate[…] erijuhtude[ga], mis ei ole vastuolus teoste tavapärase kasutamisega ega piira põhjendamatult autori õigustatud huve“. Neid tingimusi nimetatakse tavaliselt „kolmeastmeliseks kontrolliks“. Direktiivi 2006/115 artikli 6 lõikes 1 sätestatud üldsusele laenutamise erand täidab minu arvates need kolm tingimust digiraamatute laenutamise puhul.
67. Seoses tingimusega, mille kohaselt erand puudutab teatavaid erijuhtusid, tuleb esiteks märkida, et erand üldsusele laenutamiseks on piiratud kahes punktis. Teiseks ei puuduta see kõiki üldsusele edastamise liike, vaid ainult ühte konkreetset liiki, milleks on laenutamine, see tähendab piiratud ajaks kättesaadavaks tegemine. Teisalt saavad seda erandit kasutada ainult üldsusele avatud asutused (raamatukogud), kes ei saa oma laenutamistegevusest tulu. Üldsusele laenutamise erand järgib muu hulgas õiguspärast eesmärki üldsuse huvides, mis on üldistavalt väljendudes üldine kultuuri kättesaadavus.
68. Teiseks, seoses tingimusega, mille kohaselt ei tohi see olla vastuolus teoste tavapärase kasutamisega, väitis eelkõige NUV oma kirjalikes seisukohtades,(43) et erinevalt paberraamatute traditsioonilisest laenutamisest on digiraamatute laenutamine allalaadimise teel ligilähedane nende raamatute tavalistele levitamisliikidele, millega rikutakse autorite õiguste tavapärast kasutamist, sest see asendab liiga lihtsalt raamatu ostmist. See tuleneb põhimõtteliselt sellest, et digitaalne laenutamine ei eelda kasutaja füüsilist minekut raamatukogusse, sarnanedes seega internetist ostmisega, ja et raamatukogust laenutatud digiraamat, kuna see ei halvene kasutamisega, on identne ostetud raamatuga, ehk see on alati „uus“. Lisaks suurendab digiraamatute reprodutseerimise võimalus ilma kvaliteedi languseta ohtu, et kasutamine läheb kaugemale sellest, mis on lubatud laenutamise puhul.
69. Neis argumentides ei võeta siiski arvesse muid digiraamatute laenutamise tunnusjooni, mis eristavad laenutamist ostmisest. Esiteks on see laenutamine ajaliselt piiratud, järelikult võimaldab see tutvuda ainult raamatu sisuga ilma sellest koopiat säilitamata. Kuna selle laenutamise võimalused on piiratud raamatukogul olevate eksemplaride arvuga (või digitaalsete koopiatega), ei ole kasutaja järelikult kindel, kas ta saab laenutada konkreetset digiraamatut soovitud ajal. Lõpetuseks tõendavad paljud uuringud, et raamatute – traditsiooniliste või digitaalsete – laenutamine ei vähenda müügimahtusid, vaid võimaldab vastupidi seda suurendada, arendades lugemisharjumust.(44)
70. Ainult see, et mõni digiraamatutega kaupleja on arendanud kaubandusmudeleid, mis on ligilähedased elektroonilisele rentimisele, ei saa üksi takistada üldsusele laenutamiseks sätestatud erandi kohaldamist digiraamatutele. See erand järgib nimelt avaliku huvi õiguspärast eesmärki, mis ei saa olla piiratud valdkondadega, mis jäävad majandustegevusest väljapoole. Teisisõnu võib iga laenutamistegevuse välja tõrjuda rentimine, olgu siis tegemist materiaalsete või mittemateriaalsete kaupadega, nii et kõnealune erand kaotab igasuguse kasuliku mõju.
71. Seevastu see, et kirjastajad ja vahendajad pakuvad digitaalse laenutamise litsentse raamatukogudele või töötavad välja oma rendimudeleid, mida peetakse piiratud ajaks kasutada andmiseks, tõendab, et digitaalne laenutamine niisugusena ei kahjusta autorite õiguste kasutamist, erinevalt sellest, mida mõnikord väidetakse.
72. Digiraamatute laenutamisega seotud ohtude kohta tuleb märkida, et tänapäeval üldiselt kasutatavad tehnilised kaitsemeetmed, nagu koopia automaatne deaktiveerimine pärast laenutusperioodi lõppemist, printimise keelamine või lisakoopiate tegemise blokeerimine, võimaldavad neid ohtusid oluliselt vähendada.
73. Igal juhul tuleb lõpuks liikmesriikidel, kui nad soovivad kehtestada erandit digiraamatute üldsusele laenutamiseks, näha ette selle erandi kohaldamise tingimused nii, et see laenutusliik oleks tegelikult traditsioonilise laenutamise funktsionaalne ekvivalent ja et see ei kahjustaks autorite õiguste tavapärast kasutamist. Lahendused nagu one-copy-one-user, mis on kõne all põhikohtuasjas, või tehniliste kaitsemeetmete kohustuslik kasutamine võimaldavad selle tulemuse saavutada.
74. Viimaks kolmandaks ei tohi erand viimase tingimuse kohaselt põhjendamatult kahjustada autorite õiguspäraseid huve. Need huvid, mis on seotud autori varaliste õiguste kasutamisega, on põhimõtteliselt majanduslikud. Keskkonnas, mida reguleerivad ainult turuseadused, sõltub autorite võime oma huve kaitsta eelkõige läbirääkimispositsioonist kirjastajate suhtes. Mõni neist suudab kindlasti saada rahuldavaid tingimusi, kuid teised mitte, nagu tõendab Lira ja Pictorighti seisukoht käesolevas asjas. Direktiivi artikli 6 lõikes 1 kehtestatakse aga juhul, kui nähakse ette erand üldsusele laenutamiseks, tasu autoritele. Kuna see tasu ei sõltu autori ja kirjastaja vahelisest läbirääkimisest, ei võimalda see üksnes säilitada autori õiguspäraseid huve, vaid võib neile olla isegi kasulikum.
75. Autoriõiguse lepingu artikliga 8 koosmõjus sama lepingu artikliga 10 ei ole seega minu arvates vastuolus see, kui mõistet „laenutamine“ direktiivi 2006/115 artikli 1 lõike 1 tähenduses tõlgendatakse nii, et see hõlmab digiraamatute laenutamist.
76. Veel võib vastu väita, et direktiivi 2006/115 termineid „originaal“ ja „koopia“ tuleb mõista samamoodi nagu autoriõiguse lepingu artiklites 6 ja 7 kasutatud analoogilisi termineid „originaal“ ja „koopia“. Sellele lepingule lisatud neid kahte artiklit käsitleva ühisdeklaratsiooni kohaselt „tähendavad [need viimati nimetatud terminid] üksnes salvestatud koopiaid, mida võib levitada materiaalsete esemetena“.(45) See välistaks seega direktiivis 2006/115 sätestatud digiraamatute laenutamise mõistest „originaalide ja koopiate laenutamise“.
77. Need autoriõiguse lepingu sätted käsitlevad siiski õigust teose levitamisele (artikkel 6) ja muude esemete kui raamatute rentimisõigust (artikkel 7). Ma ei arva seega, et selle ühisdeklaratsiooniga, mida kohaldatakse analoogia alusel direktiivile 2006/115, oleks vastuolus, et neid analoogilisi termineid tõlgendatakse teistmoodi ühe kasutusliigi puhul, mis kuulub selle lepingu artikli 8 kohaldamisalasse.
78. Kuigi Euroopa Kohus on muu hulgas otsustanud oma kohtuotsuses Usedsoft(46) seoses arvutiprogrammide levitamisõigusega, mis kuulub selgelt kõnealuse ühisdeklaratsiooni kohaldamisalasse, et levitamisõigust ja selle ammendumise põhimõtet kohaldatakse ka müügile allalaadimise teel, võib sama kehtida veelgi enam laenutamise puhul, mis ei kuulu levitamisõiguse ega rentimisõiguse kohaldamisalasse.
Ettepanek esimese eelotsuse küsimuse kohta
79. Eespool esitatud arutelu kohta võib teha alljärgneva kokkuvõtte. Digiraamatute laenutamine avalike raamatukogude poolt ei ole tuleviku projekt ja veel vähem soovmõtlemine. Otse vastupidi: see on tegelikult eksisteeriv nähtus. Kuna liikmesriikides tõlgendatakse mõistet „laenutamisõigus“ valdavalt kitsalt, on see nähtus täielikult allutatud turuseadustele erinevalt traditsioonilisest laenutamisest, mille suhtes kohaldatakse raamatukogudele soodsaid sätteid. Seetõttu arvan, et olemasolevas õigusraamistikus on vajalik kohandatud tõlgendus, mis võimaldaks raamatukogudel kohaldada samu soodsaid tingimusi kaasaegses digitaalses keskkonnas. Selline tõlgendus ei ole vajalik ainult avalikes huvides teaduse ja kultuuri kättesaadavuse jaoks, vaid ka autorite huvides. Samal ajal ei oleks see sugugi vastuolus kehtivate õigusaktide sõnastuse ega ülesehitusega. Vastupidi, ainult selline tõlgendus võimaldaks neil täielikult täita oma ülesannet, mille seadusandja on neile määranud, see tähendab ülesannet kohandada autoriõigust infoühiskonna tegelikkusele.
80. Seetõttu teen ettepaneku vastata esimesele eelotsuse küsimusele, et direktiivi 2006/115 artikli 1 lõiget 1 koosmõjus selle direktiivi artikli 2 lõike 1 punktiga b tuleb tõlgendada nii, et selle artikliga sätestatud laenutamisõiguse kohaldamisalasse kuulub digiraamatute piiratud ajaks üldsusele kättesaadavaks tegemine raamatukogude poolt. Liikmesriigid, kes soovivad kehtestada digiraamatute laenutamiseks erandi, mis on ette nähtud selle sama direktiivi artiklis 6, peavad tagama, et selle laenutamise tingimused ei oleks vastuolus teose tavapärase kasutamisega ega kahjustaks põhjendamatult autorite õiguspäraseid huve.
Teine kuni neljas eelotsuse küsimus
81. Teine kuni neljas eelotsuse küsimus, mida tuleb minu arvates koos analüüsida, käsitlevad võimalikke nõudeid raamatukogu poolt laenutatud koopia päritolule, mida liikmesriigi seadusandjal oleks õigus kehtestada, kui ta sätestab direktiivi 2006/115 artikli 6 lõikes 1 sätestatud erandi digiraamatute laenutamiseks. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib sisuliselt teada, kas seda sätet tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi seadusandjal on lubatud nõuda, et raamatukogu poolt laenutatud digiraamatu koopia on selle koopia esmamüügi või omandiõiguse muul viisil esmakordse üleminekuga liidus õiguste omaja poolt või tema nõusolekul direktiivi 2001/29 artikli 4 lõike 2 tähenduses turule viidud. Jaatava vastuse korral soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas digiraamatu üldsusele kättesaadavaks tegemine on see esmamüük või omandiõiguse muul viisil esmakordne üleminek. Seevastu eitava vastuse korral küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult võimaluse kohta kehtestada muid nõudeid, näiteks nõuet, et laenutamisesemeks olev koopia pärineb seaduslikust allikast.
82. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu enda kinnituse kohaselt, mis sisaldub eelotsusetaotluses, on need küsimused seotud Madalmaades kehtivate õigusnormide sõnastusega, mis näevad sellise nõude ette paberraamatute üldsusele laenutamise tarbeks kehtestatud erandi korral. Viidates direktiivi 2001/29 artikli 4 lõikele 2, esitas eelotsusetaotluse esitanud kohus seega levitamisõiguse lõppemise küsimuse käesolevas kohtuasjas. Ma arvan siiski, et sellel lõppemise mehhanismil puudub seos laenutamisõigusega, mis on käsitletav probleemistik käesolevas kohtuasjas.
83. Laenutamisõigus niisugusena, nagu seda mõistetakse direktiivis 2006/115, ei sõltu nimelt sugugi levitamisõiguse lõppemisest. Selle direktiivi artikli 1 lõike 2 kohaselt ei ammendu esiteks laenutamis‑ ja rentimisõigused levitamisõiguse ammendumisega. Teisisõnu ei piisa teose ühe koopia ostmisest, et seda saaks vabalt laenutada ja rentida. Veel eraldi tuleb omandada selle koopia laenutamis‑ või rentimisõigus kas õiguste omaniku nõusolekuga lepingu alusel või erandi alusel üldsusele laenutamiseks, mis on sätestatud direktiivi 2006/115 artiklis 6, kui see on liikmesriigi õigusesse üle võetud.
84. Teisalt ei ole teose laenutamis‑ ja rentimisõiguse omandamise tingimuseks direktiivis 2006/115 sugugi levitamisõiguse lõppemine. Õigus laenutada või rentida võib puudutada näiteks teoseid, mis ei ole mõeldud avaldamiseks, nagu käsikirjad, doktoritööd jne.
85. Kui laenutamis‑ või rentimisõiguse omandamine on lubatud autori nõusolekul, võib eeldada, et tema huvid on piisavalt kaitstud. Seevastu siis, kui laenutamisõigus tuleneb erandist, võib selle kohaldamine teostele, mis ei ole mõeldud avaldamiseks, kahjustada autorite õiguspäraseid huve, mis muu hulgas ei ole ainult varalised huvid. Seetõttu tundub mulle õigustatud, et liikmesriigid võivad nõuda seoses direktiivi 2006/115 artikli 6 lõikes 1 sätestatud erandiga, et laenutamisesemeks olevad digiraamatud oleksid eelnevalt õiguste omaniku poolt või tema nõusolekuga üldsusele kättesaadavaks tehtud. Loomulikult ei tohi see piirang olla sõnastatud nii, et piiratakse erandi ulatust, sealhulgas formaati, milles teoseid tohib laenutada.
86. Koopia seadusliku allika küsimuse kohta on Euroopa Kohus juba otsustanud seoses direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b sätestatud isiklikuks tarbeks tehtud koopia erandiga, et see erand ei kohusta autoriõiguse omajaid leppima oma õiguste rikkumistega, mis võivad kaasneda isiklikuks tarbeks koopiate tegemisega. Seega tuleb seda sätet tõlgendada nii, et sellega ei ole hõlmatud ebaseaduslikust allikast isiklikuks tarbeks tehtud koopiad.(47)
87. Sama tõlgendus peab minu arvates kehtima analoogia alusel direktiivi 2006/115 artikli 6 lõikes 1 sätestatud erandi korral laenutamisõigusest seoses digiraamatutega. See on nii seda enam, et seda erandit kasutavad asutused, kellest enamik on avalikud asutused, kellelt nõutakse erilist tähelepanu seaduse täitmisel. Mulle ei tundu, et see punkt eeldaks pikemat käsitlust.
88. Seega teen ettepaneku vastata teisele kuni neljandale küsimusele, et direktiivi 2006/115 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriik, kes kehtestab selles sättes ette nähtud erandi, nõuab, et selle erandi alusel laenutamisesemeks olevad digiraamatud oleksid eelnevalt üldsusele kättesaadavaks tehtud õiguste omaniku poolt või tema nõusolekuga, tingimusel et see piirang ei ole sõnastatud erandi ulatust piiravalt. Sama sätet tuleb tõlgendada nii, et sellega on hõlmatud ainult digiraamatud, mis pärinevad seaduslikest allikatest.
89. Eelnevat arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Rechtbank Den Haagi (Haagi kohus) esitatud küsimustele alljärgnevalt:
1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/115/EÜ rentimis‑ ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas artikli 1 lõiget 1 koosmõjus selle direktiivi artikli 2 lõike 1 punktiga b tuleb tõlgendada nii, et selle artikliga sätestatud laenutamisõiguse kohaldamisalasse kuulub digiraamatute piiratud ajaks üldsusele kättesaadavaks tegemine raamatukogude poolt. Liikmesriigid, kes soovivad kehtestada digiraamatute laenutamiseks erandi, mis on ette nähtud selle sama direktiivi artiklis 6, peavad tagama, et selle laenutamise tingimused ei oleks vastuolus teose tavapärase kasutamisega ega kahjustaks põhjendamatult autorite õiguspäraseid huve.
2. Direktiivi 2006/115 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriik, kes kehtestab selles sättes ette nähtud erandi, nõuab, et selle erandi alusel laenutamisesemeks olevad digiraamatud oleksid eelnevalt üldsusele kättesaadavaks tehtud õiguste omaniku poolt või tema nõusolekuga, tingimusel et see piirang ei ole sõnastatud erandi ulatust piiravalt. Sama sätet tuleb tõlgendada nii, et sellega on hõlmatud ainult digiraamatud, mis pärinevad seaduslikest allikatest.
2 Näiteks Un tour sur le Bolide (originaalpealkiri: Riding the Bullet) Stephen Kingilt (Simon & Schuster 2000) või Starość Aksolotla (sellel puudub minu teada tõlge prantsuse keelde, pealkiri inglise keeles: The Old Axolotl) Jacek Dukaj’lt (Allegro 2015).
3 Et esitada vaid mõni näide vt Davies, Ph., „Access v. contract: competing freedoms in the context of copyright limitations and exceptions for libraries“, European Intellectual Property Review, 2013/7, lk 402; Dreier, T., „Musées, bibliothèques et archives: de la nécessité d’élargir les exceptions au droit d’auteur“, Propriétés intellectuelles, 2012/43, lk 185; Dusollier, S., „A manifesto for an e‑lending limitation in copyright“, Journal of Intellectual Property, Information Technology and E‑Commerce Law, 2014/5(3); Matulionyte, R., „E‑lending and a public lending right: is it really a time for an update?“, European Intellectual Property Review, 2016/38(3), lk 132; Siewicz, K., „Propozycja nowelizacji prawa autorskiego w zakresie działalności bibliotek“ Zeszyty naukowe Uniwersytetu Jagiellońskiego. Prace z prawa własności intelektualnej, 2013/122, lk 54; Zollinger, A., „Les bibliothèques numériques, ou comment concilier droit à la culture et droit d’auteur“, La semaine juridique. Entreprise et affaires, 2007/25, lk 18.
4 EÜT 2001, L 167, lk 10; ELT eriväljaanne 17/01, lk 230.
5 ELT 2006, L 376, lk 28.
6 Erinevat kohtlemist näib juba lubavat direktiivi 2006/115 artikli 6 sõnastus, kuivõrd selle artikli lõikega 2 on ette nähtud võimalus jätta laenutamisõigus kohaldamata fonogrammidele, filmidele ja arvutiprogrammidele, tingimusel et nähakse ette tasu autoritele. Kuna fonogrammid (sh audioraamatud) ja videogrammid on tavaliselt salvestatud materiaalsel kandjal, siis muu hulgas see, et need on laenutamisõigusega hõlmatud selles vormis, ei tekita probleeme. Seevastu digiraamatute puhul, mida tavaliselt levitatakse allalaadimise teel, ei ole see ilmselgelt nii.
7 EÜT 1992, L 346, lk 61; ELT eriväljaanne 17/01, lk 120.
8 Teine on nõukogu 14. mai 1991. aasta direktiiv 91/250/EMÜ arvutiprogrammide õiguskaitse kohta (EÜT 1991, L 122, lk 42; ELT eriväljaanne 17/01, lk114).
9 KOM(90) 586 lõplik, lk 33–35. Õigusteoreetikud, kes nõustusid direktiivi kohaldamisega elektroonilisele laenutamisele ja rentimisele, ei pidanud sama moodi silmas raamatuid, vaid fonogramme ja videogramme. „Elektrooniline“ rentimine seostus neile pigem teatava „videoga nõudmisel“ teleringhäälingu vahendusel (vt Reinbothe, J., von Lewinsky, S., The EC directive on rental and lending rights and on piracy, London 1993, lk 41 ja 42).
10 Võrdlusena mastaapsemalt skaalalt meenutan, et ka Ameerika Ühendriikide 1787. aasta põhiseadust võib ikka edasi kohaldada ja mõni 1215. aasta Magna Carta artikkel võib ikka olla osa Suurbritannia ja Põhja‑Iiri õiguskorrast, kuid see on nii seetõttu, et tõlgendus, mis neile antakse, ei ole selline, nagu oli levinud George Washingtoni või Jean Sans Terre’i ajal, vaid on kohandatud kaasajale.
11 See kiireneva iganemise nähtus tabab ka õigusteooriat. Üks autor on öelnud: „Vaadates raamatut „Internet ja õigus“, mis on kirjutatud […] 15 aastat tagasi, minu viis aastat vana raamatut interaktiivse televisiooni teemal, aga ka kolm aastat vana artiklit teoste säilitamise kohta internetis, on mul kahju, mil määral on need iganenud“ (Markiewicz, R., „Internet i prawo autorskie – wykaz problemów i propozycje ich rozwiązań“, Zeszyty naukowe Uniwersytetu Jagiellońskiego. Prace z prawa własności intelektualnej, 2013/121, lk 5). Mida öelda sellisel juhul direktiivi kohta, mis on oma algredaktsioonis peaaegu 25 aastat vana?
12 Vt täpsem teave digitaalse laenutamise toimimise kohta Mount, D. aruanne Taalunie jaoks, Bibnet and Bibliotheek.nl, A Review of Public Library E‑Lending Models, detsember 2014 (http://stichting.bibliotheek.nl), millele on viidanud Lira ja Pictoright oma kirjalikes seisukohtades. Vt ka The European Bureau of Library, Information and Documentation Associations (EBLIDA) Position Paper The Right to E‑read, mai 2014, www.eblida.org; Davies, Ph., op. cit.; Dusollier, S., op. cit.; Fédération Internationale des Associations de Bibliothécaires et des Bibliothèques (IFLA), IFLA 2014 eLending Background Paper, www.ifla.org; Fischman Afori, O., „The Battle Over Public E‑Libraries: Taking Stock and Moving Ahead“, International Review of Intellectual Property and Competition Law, 2013, lk 392; Matulionyte, R., op. cit.; O’Brien, D.R., Gasser, U., Palfrey, J., E‑books in Libraries, A Briefing Document developed in preparation for a Workshop on E‑Lending in Libraries, Berkman Center Research Publication nr 2012‑15 (puudutab Ameerika turgu).
13 Vt eelkõige käesoleva ettepaneku punktid 33–39.
14 Kohtujuristi kursiiv.
15 Tegelikult on see materiaalne kandja kõigepealt digiraamatut kasutusse andev asutuse server, seejärel kasutaja arvuti või muu digitaalne seade. Seos materiaalse kandjaga on ülekande ajal seega katkestatud.
16 KOM(90) 586 lõplik (EÜT 1990, C 53, lk 35). Seda analüüsi kinnitab ka direktiivi 2006/115 saksakeelne versioon, milles kasutatakse mõistet Vervielfältigungsstück, mis viitab reprodutseerimistoimingule (Vervielfältigungsstück – vt direktiivi 2001/29 saksakeelne versioon, artikkel 2). Vt selle kohta veel Gautrat, Ph., „Prêt public et droit de location: l’art et la manière“, RTD Com., 2008, lk 752 (punkt 16).
17 Vt nt saksa‑, poola‑ ja ingliskeelsed versioonid.
18 Nimelt teoste originaalid ja koopiad, esituste salvestused, fonogrammid ja filmid.
19 Vt eelkõige kohtuotsused, 4.10.2011, Football Association Premier League jt (C‑403/08 ja C‑429/08, EU:C:2011:631, punkt 163) ja 3.9.2014, Deckmyn ja Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, punkt 23).
20 Kohtuotsus, 3.7.2012 (C‑128/11, EU:C:2012:407).
21 ELT 2009, L 111, lk 16.
22 Põhimõtteliselt seoses „koopia“, „reproduktsiooni“ ja „müügiga“.
23 Kohtuotsus, 3.7.2012, Usedsoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, eelkõige punktid 35, 37 ja 47).
24 Kohtuotsus, 3.7.2012, Usedsoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, eelkõige punktid 47 ja 48).
25 See seisukoht ei tundu olevat vastuolus väga hiljutise, 31. mai 2016. aasta kohtuotsusega Reha Training (C‑117/15, EU:C:2016:379). Selles kohtuasjas paluti Euroopa Kohtul teha otsus selle kohta, et mõistet „üldsusele edastamine“ on kohtupraktikas väidetavalt erinevalt tõlgendatud esiteks seoses direktiiviga 2001/29 ja teiseks seoses direktiiviga 2006/115. Euroopa Kohus otsustas varasema kohtuotsuse sõnastust korrates, et mõlemas kõnealuses direktiivis kasutatud mõistetel peab olema sama tähendus, välja arvatud juhul, kui liidu seadusandja on konkreetses seadusandlikus kontekstis väljendanud teistsugust tahet (punkt 28). Seda, et mõistet „üldsusele edastamine“ tuleb tõlgendada sama moodi nende mõlema direktiivi puhul, ei tundu siiski olevat sugugi eitatud. Varasema kohtupraktika kokkuvõte, mis sisaldub muu hulgas kohtuotsuse Reha Training punktides 35–52, ei tõenda mingisugust inkoherentsust selle mõiste tõlgendamisel. Seevastu seoses mõistega „koopia“ märkis seadusandja selgelt direktiivi 2001/29 põhjenduses 29 konkreetse konteksti, milles seda mõistet selles direktiivis kasutatakse, nimelt seoses levitamisõigusega, mis ei lõpe seetõttu, et levitamine toimub on-line. Mõiste „koopia“ selline piiritlemine – mis minu arvates hõlmab digitaalseid koopiad (vt käesoleva ettepaneku punkt 44) – ei ole vajalik direktiiviga 2006/115 reguleeritud laenutamisõiguse puhul, sest see õigus ei lõpe igal juhul vaatamata sellele, milline on mõiste „koopia“ vastuvõetud määratlus.
26 Kohtuotsus, 22.1.2015, Art & Allposters International (C‑419/13, EU:C:2015:27).
27 Kohtuotsus, 22.1.2015, Art & Allposters International (C‑419/13, EU:C:2015:27, punkt 37).
28 Kohtuotsus, 22.1.2015, Art & Allposters International (C‑419/13, EU:C:2015:27, punkt 43).
29 Kohtuotsus, 22.1.2015, Art & Allposters International (C‑419/13, EU:C:2015:27, punkt 49 ja resolutsioon).
30 Kohtuotsus, 3.7.2012 (C‑128/11, EU:C:2012:407, punkt 51).
31 Kohtuotsus, 11.9.2014, Eugen Ulmer (C‑117/13, EU:C:2014:2196).
32 Kohtuotsus, 11.9.2014, Eugen Ulmer (C‑117/13, EU:C:2014:2196, punktid 43–46).
33 Vt kohtuotsused, 4.10.2011, Football Association Premier League jt (C‑403/08 ja C-429/08, EU:C:2011:631, punktid 161–180) ja 5.6.2014, Public Relations Consultants Association (C‑360/13, EU:C:2014:1195, punktid 22–52, eelkõige punktid 29–33).
34 Kohtuotsus, 5.3.2015 (C‑479/13, EU:C:2015:141).
35 Kohtuotsus, 5.3.2015 (C‑502/13, EU:C:2015:143).
36 Vt Poola põhiseaduskohtu eelotsusetaotlus kohtuasjas Rzecznik Praw Obywatelskich (C‑390/15), mis on Euroopa Kohtus praegu pooleli.
37 Komisjoni 7. aprilli 2016. aasta teatis Euroopa Parlamendile, nõukogule ning Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele. Ühtse ELi käibemaksuala suunas. On aeg otsustada (COM(2016) 148 final), lk 12).
38 Nõukogu 16. märtsi 2000. aasta otsus 2000/278/EÜ lepingu heakskiitmise kohta Euroopa Ühenduse nimel (EÜT 2000, L 89, lk 6; ELT eriväljaanne 11/33, lk 208).
39 Vt selle kohta kohtuotsus, 22.1.2015, Art & Allposters International (C‑419/13, EU:C:2015:27, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
40 Vt autoriõiguse lepingu artikli 7 lõige 1.
41 Selle artikli kohaselt on „[…] kirjandus- ja kunstiteoste autoritel ainuõigus lubada oma teoste edastamist üldsusele kaabel- või kaablita sidevahendite kaudu, sealhulgas oma teoste sellisel viisil üldsusele kättesaadavaks tegemist, et isikud pääsevad neile ligi enda valitud kohas ja ajal“.
42 Vt käesolev ettepanek, punkt 55.
43 Vt veel Matulionyte, R., op. cit.
44 Dusollier, S., op. cit.; EBLIDA, op. cit., lk 13 ja viidatud dokumendid, ning Matulionyte, R., op. cit., ja viidatud dokumendid.
46 Kohtuotsus, 3.7.2012 (C‑128/11, EU:C:2012:407).
47 Kohtuotsus, 10.4.2014, ACI Adam jt (C‑435/12, EU:C:2014:254, punktid 31 ja 41).

matches: kohus kohus kohus kohus kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus kohus kohus kohus kohus Kohus Kohus


Majandus- ja taristuministri 25. septembri 2015. a määruse nr 120 „Piletihinnad ja sõidusoodustused avaliku teenindamise lepingu alusel teostataval liiniveol Kuivastu-Virtsu, Rohuküla-Heltermaa ja Sõru-Triigi parvlaevaliinidel” muutmine – Riigi Teataja
Majandus- ja taristuministri 25. septembri 2015. a määruse nr 120 „Piletihinnad ja sõidusoodustused avaliku teenindamise lepingu alusel teostataval liiniveol Kuivastu-Virtsu, Rohuküla-Heltermaa ja Sõru-Triigi parvlaevaliinidel” muutmine
RT I, 08.01.2019, 1
Määrus kehtestatakse ühistranspordi seaduse § 31 lõike 2 punkti 3, § 31 lõike 3 punkti 1, § 36 lõike 1 punkti 2, § 36 lõike 3 punkti 1 ja § 36 lõike 5 alusel.
§ 1. Majandus- ja taristuministri 25. septembri 2015. a määruses nr 120 „Piletihinnad ja sõidusoodustused avaliku teenindamise lepingu alusel teostataval liiniveol Kuivastu-Virtsu, Rohuküla-Heltermaa ja Sõru-Triigi parvlaevaliinidel” tehakse järgmised muudatused:
„Avaliku teenindamise lepingu alusel teostataval liiniveol sõitja kõrgeim piletihind, sõiduki ja selle haagise piletihinnad ning sõidusoodustused Kuivastu-Virtsu, Rohuküla-Heltermaa ja Sõru-Triigi parvlaevaliinidel”;
2) määruse preambulis asendatakse tekstiosa „§ 31 lõike 2 punkti 2” tekstiosaga „§ 31 lõike 2 punkti 3”;
„Määrusega kehtestatakse sõitja kõrgeim piletihind ning sõiduki ja selle haagise piletihind ning sõidusoodustused avaliku teenindamise lepingu alusel teostataval liiniveol Kuivastu-Virtsu, Rohuküla-Heltermaa ja Sõru-Triigi parvlaevaliinidel (edaspidi koos parvlaevaliinidel).”;
„§ 2. Piletihinnad
(2) Veo eest võib tasu küsida üksnes lähtudes käesoleva määrusega ja ühistranspordiseaduse § 31 lõike 4 alusel kehtestatud hindadest.”;
6) paragrahvi 4 lõike 1 punktis 2 asendatakse sõna „nõustamiskomisjoni” sõnadega „koolivälise nõustamismeeskonna”;
7) paragrahvi 4 lõike 1 punktides 3–7, § 4 lõike 2 punktides 2 ja 3 ning § 5 lõikes 3 asendatakse tekstiosa „§ 23” tekstiosaga „§ 25”;
8) paragrahvi 4 lõike 1 punktidest 5 ja 6 jäetakse välja tekstiosa „, Sotsiaalkindlustusameti väljastatud tõendi”;
Veaparandus - Parandatud ilmne ebatäpsus, lisatud koma väljajäetava tekstiosa ette, Riigi Teataja seaduse § 10 lõike 3 alusel.
9) paragrahvi 4 lõike 2 sissejuhatav lauseosa sõnastatakse järgmiselt:
„Sõidusoodustusega 50% sõitjapileti hinnast võib sõita:”;
10) paragrahvi 4 lõike 2 punkti 6 täiendatakse pärast sõnu „Hiiu maakonnas” tekstiosaga „ning Sõru-Triigi parvlaevaliinil isik, kelle rahvastikuregistrijärgne elukoht on Saare või Hiiu maakonnas”;
11) paragrahvi 5 lõike 1 ning § 6 lõike 1 sissejuhatavates lauseosades asendatakse sõna „hinnakirjas” tekstiosaga „määruse lisas”;
12) paragrahvi 5 lõike 1 punkte 1 ja 2 täiendatakse pärast sõna „äriregistrijärgne” tekstiosaga „või riigi- ja kohaliku omavalitsuse asutuste riikliku registri või mittetulundusühingute ja sihtasutuste registri järgne”;
13) paragrahvi 5 lõiget 1 täiendatakse punktiga 3 järgmises sõnastuses:
„3) Sõru-Triigi parvlaevaliinil, kui sõiduki registreerimistunnistuse kohaselt on sõiduki omanik, vastutav kasutaja või kasutaja füüsiline või juriidiline isik, kelle rahvastikuregistrijärgne elukoht või äriregistrijärgne või riigi- ja kohaliku omavalitsuse asutuste riikliku registri järgne asukoht on Saare või Hiiu maakonnas.”;
14) paragrahvi 5 lõige 2 sõnastatakse järgmiselt:
„(2) Kui käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud sõidusoodustust kasutab füüsiline isik, tuleb vedaja nõudmisel esitada isikut tõendav dokument või muu dokument, mis võimaldab tuvastada isiku rahvastikuregistrijärgset elukohta ning sõiduki registreerimistunnistus.”;
15) paragrahvi 5 täiendatakse lõikega 21 järgmises sõnastuses:
„(21) Kui käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud sõidusoodustust kasutab juriidiline isik, peab sõiduki juht vedaja nõudmisel esitama sõiduki registreerimistunnistuse ning dokumendi, mis tõendab, et ta on juriidilise isiku töötaja või muu isik, kelle eest sõidusoodustust saav juriidiline isik vastutab.”;
16) määruse lisa asendatakse käesoleva määruse lisaga (lisatud).
§ 2. Määrus jõustub 2019. aasta 1. mail.


Sotsiaaleluruumide üürile andmise ja kasutamise kord – Riigi Teataja
Sotsiaaleluruumide üürile andmise ja kasutamise kord
Sotsiaaleluruumide üürile andmise ja kasutamise kord - sisukord
§ 2 Sotsiaaleluruumi ja sotsiaalpinna mõiste
§ 3 Sotsiaaleluruumi üürile andja
§ 4 Sotsiaaleluruumi taotlejad
§ 5 Sotsiaaleluruumi taotlemine
§ 6 Sotsiaaleluruumi üürile andmise otsustamine
§ 10 Sotsiaaleluruumi üürniku õigused ja kohustused
§ 11 Keelatud tegevused
RT IV, 22.12.2015, 25
Vastu võetud 15.12.2015 nr 16
Määrus kehtestatakse sotsiaalhoolekande seaduse § 14 lõike 1 ja elamuseaduse § 8 punkti 2 alusel.
Määrusega sätestatakse sotsiaaleluruumi mõiste, üürile andmise tingimused, üürilepingu sõlmimise, pikendamise ja lepingu lõpetamise kord ning sotsiaaleluruumi üürniku õigused, kohustused ning piirangud sotsiaaleluruumi kasutamisel.
§ 2. Sotsiaaleluruumi ja sotsiaalpinna mõiste
(1) Sotsiaaleluruum käesoleva määruse tähenduses on Palupera valla munitsipaalomandis olev eluruum, mis antakse üürile sotsiaalteenusena eluaset hädasti vajavale isikule või perekonnale või leibkonnale, kes ise ei ole suuteline ega võimeline seda endale või oma perekonnale tagama.
(2) Sotsiaalpind käesoleva määruse tähenduses on eluruum, mis koosneb ühest või mitmest toast ja/või abiruumidest ning mis antakse üürile sotsiaalteenusena eluaset vajavale isikule. Sotsiaalpinda võivad kasutada mitu isikut ühiselt.
§ 3. Sotsiaaleluruumi üürile andja
Sotsiaaleluruumi üürile andmise või sellest keeldumise otsustab Palupera Vallavalitsus (edaspidi vallavalitsus) andes välja korralduse.
§ 4. Sotsiaaleluruumi taotlejad
(1) Sotsiaaleluruumi taotlejaks võivad olla järgmised isikud, kelle elukoht Eesti rahvastikuregistri andmetel on Palupera vallas ja kelle tegelik elukoht on Palupera vallas:
1) regulaarseid sotsiaalteenuseid tarbivad isikud, sh laste hoolekannet vajavad vähekindlustatud lastega pered;
2) orvud;
3) isikud, kes tulekahju, loodusõnnetuse, katastroofi või muul sarnasel põhjusel on kaotanud oma eluaseme;
4) isikud, kes lähtuvalt oma vanusest, tervislikust seisundist või varalisest olukorrast ei ole ise suutelised endale või oma perekonnale eluruumi soetama ning seetõttu on raskendatud nende toimetulek;
5) kinnipidamiskohast vabanenud, kes enne kinnipidamiskohta paigutamist elasid alaliselt Palupera vallas ja kellel puudub võimalus pöörduda tagasi oma endisesse elukohta;
6) erandjuhul isikule, kelle kohta on vallavalitsusel põhjendatud ettepanek.
(2) Sotsiaaleluruumi lühiajalist kasutamist võib taotleda vabade pindade olemasolul ka käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetamata isik.
§ 5. Sotsiaaleluruumi taotlemine
(1) Sotsiaaleluruumi taotleja esitab vallavalitsusele sellekohase kirjaliku taotluse, milles märgitakse:
2) andmed eluruumi vajavate perekonnaliikmete ja ülalpeetavate kohta;
3) sotsiaaleluruumi taotlemise põhjus;
4) andmed sissetulekute kohta.
(2) Vajadusel on vallavalitsusel õigus nõuda sotsiaaleluruumi taotlejalt täiendavaid dokumente ja andmeid ning kontrollida taotluses esitatud asjaolusid.
(3) Taotlus registreeritakse asjaajamist reguleerivate õigusaktidega sätestatud korras.
§ 6. Sotsiaaleluruumi üürile andmise otsustamine
(1) Otsuse sotsiaaleluruumi üürile andmise või mitteandmise kohta teeb vallavalitsus ühe kuu jooksul taotluse registreerimisest.
(2) Sotsiaaleluruumi andmise korralduses märgitakse:
1) isiku ja temaga kooselavate perekonnaliikmete nimed ja isikukoodid;
2) sotsiaaleluruumi aadress;
3) sotsiaaleluruumi üürilepingu tähtaeg.
(3) Korralduse ärakiri sotsiaaleluruumi üürile andmise või mitteandmise kohta edastatakse taotlejale 7 tööpäeva jooksul otsuse tegemisest.
(4) Üürileping sõlmitakse üldjuhul tähtajaga kuni üheks aastaks.
(5) Sotsiaalpinna üürile andmisel võib ühte tuppa paigutada mitu üürnikku. Sotsiaalpinna üürimisel on üürnikul õigus kasutada korteri kööki, koridori ja abiruume võrdselt teiste sotsiaalpinna üürnikega. Sotsiaalpinna eluruumi kulud jaotatakse üürnike vahel proportsionaalselt.
(1) Isikuga, kellele vallavalitsus korralduse alusel sotsiaaleluruumi eraldas, sõlmitakse nimetatud sotsiaaleluruumi kasutamiseks kirjalik üürileping. Üürnikul tekivad õigused pärast üürilepingu sõlmimist.
(2) Üürileping tuleb sõlmida 15 tööpäeva jooksul vallavalitsuse korralduse teatavakstegemisest. Nimetatud tähtaja jooksul üürilepingu sõlmimata jätmisel on vallavalitsusel õigus tunnistada vastav korraldus kehtetuks.
(3) Sotsiaaleluruumile üürilepingu sõlmimisel lähtutakse võlaõigusseaduse § 272 lõike 4 punktis 4 sätestatust, mille kohaselt teavitatakse üürnikku eelnevalt, et sotsiaaleluruumi üürilepingule ei laiene võlaõigusseaduses eluruumi üürimise kohta sätestatu.
(4) Üürilepingule lisatakse eluruumi (de) üleandmise akt, milles fikseeritakse ruumide seisukord üleandmisel, vajadusel lisatakse fotod.
(5) Üürilepingu sõlmib vallavanem.
(1) Sotsiaaleluruumi üürilepingut pikendatakse juhul, kui isik on täitnud kõik üürilepingust tulenevad kohustused.
(2) Üürilepingut võib pikendada kuni kolmeks aastaks.
(3) Sotsiaaleluruumi üürilepingu pikendamiseks peab üürnik esitama taotluse vallavalitsusele vähemalt 14 päeva enne sotsiaaleluruumi üürilepingu lõppemist. Taotluse mitteesitamisel puudub isikul üürilepingu tähtaja möödumisel õiguslik alus sotsiaaleluruumi kasutamiseks ja isik on kohustatud üürilepingu lõppemisel sotsiaaleluruumi koheselt vabastama.
2) senise sotsiaaleluruumi sobivusest isikule;
3) eluasemekulude tähtaegse tasumise nõude täitmisest;
(2) Üürnik võib sotsiaaleluruumi üürilepingu ennetähtaegselt lõpetada, esitades vastava avalduse vallavalitsusele vähemalt 14 päeva enne üürilepingu lõppemist.
(3) Vallavalitsus võib sotsiaaleluruumi üürilepingu ennetähtaegselt lõpetada juhul, kui sotsiaaleluruumi üürnik ja temaga koos elavad isikud rikuvad korduvalt üürilepingu tingimusi ja käesolevat korda.
§ 10. Sotsiaaleluruumi üürniku õigused ja kohustused
(1) Üürniku õigused:
1) kasutada sotsiaaleluruumi pärast üürilepingu sõlmimist;
2) küsimuste, kaebuste ja ettepanekutega pöörduda vallavalitsuse poole abi saamiseks või küsimuste lahendamiseks;
3) majutada temale üürile antud sotsiaaleluruumi oma abikaasat, alaealisi lapsi ning töövõimetuid ja hooldust vajavaid vanemaid, informeerides sellest viivitamatult eluruumi omanikku. Teisi isikuid on lubatud sotsiaaleluruumi majutada ainult vallavalitsuse loal.
(2) Üürnik on kohustatud:
1) tasuma õigeaegselt sotsiaaleluruumi kasutamisega seotud üüri ja kommunaalkulude eest esitatud arvete alusel;
2) pidama sotsiaaleluruumis kinni sanitaar-, tuleohutuse ja elamu ekspluateerimise eeskirjadest;
3) hoidma puhtust, regulaarselt koristama ja hoidma korda kõigis tema kasutuses olevates sotsiaaleluruumides ja elamu üldkasutatavates ruumides ning kasutuses oleval maa-alal;
4) hoidma ja kasutama säästlikult sotsiaaleluruumi vara, ruume, mööblit ning kasutamiseks antud varustust ja muid esemeid;
5) teavitama kohaselt vallavalitsust sotsiaaleluruumis toimunud rikete või avarii tekkest ning lubama nende kõrvaldamiseks eluruumi siseneda üürileandja esindajal;
6) hüvitama üürniku süü läbi sotsiaaleluruumi ja selles asuvate seadmete rikkumisega tekitatud kahju;
7) vabastama sotsiaaleluruumi pärast üürilepingu lõppemist ning andma üle vallavalitsusele või taotlema lepingu pikendamist arvestades käesoleva määruse § 8 lg 3 sätestatut.
§ 11. Keelatud tegevused
(1) Sotsiaaleluruumis on keelatud:
2) tarbida narkootilisi aineid ja liigselt alkohoolseid jooke;
3) sotsiaaleluruumi vara ilma loata sotsiaaleluruumist väljaviimine, tahtlik rikkumine, omastamine või müümine;
4) tohtlike ainete ja esemete, külm- või tulirelvade ruumidesse toomine, seal hoidmine ja kasutamine;
5) teha sotsiaaleluruumi või selle seadmete ümberehitust või paigutust ilma vallavalitsuse kirjaliku nõusolekuta;
6) majutada temale üürile antud sotsiaaleluruumi teisi isikuid ilma vallavalitsuse nõusolekuta.
(2) Korduv alkoholi või narkootiliste ainete tarbimine või joobes viibimine sotsiaaleluruumis on üürilepingu erakorralise ülesütlemise alus.
(3) Üürilepingu erakorralisel ülesütlemisel üürniku süül ei ole vallavalitsus kohustatud sotsiaalteenusena isikule eluaset andma.
(1) Sotsiaaleluruumi kasutamise korras sätestatud kohustuste täitmise eest vastutab üürnik isiklikult.
(2) Korra rikkumisel rakendab vallavalitsus järgmisi mõjutusvahendeid:
3) sotsiaaleluruumi üürilepingu lõpetamine.


Vastu võetud 20.04.2007 nr 61
RTL 2007, 37, 638
Muudetud järgmiset määrustega (kuupäev, number, avaldamine Riigi Teatajas, jõustumise aeg):
16.04.2008 nr 37 (RTL 2008, 32, 482) 26.04.2008, osaliselt 1.01.2009
Määrus kehtestatakse «Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse» § 454 lõike 2 ja § 455 lõigete 2 ja 3 alusel, komisjoni määruse 1974/2006, milles sätestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1698/2005 (Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta) kohaldamise üksikasjalikud eeskirjad (ELT L 368, 23.12.2006, lk 15–73), artikli 27 lõike 11 ja artikli 44 alusel ning komisjoni määruse (EÜ) nr 1975/2006, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1698/2005 rakendamise üksikasjalikud eeskirjad kontrollimenetluse rakendamise ja maaelu arengu toetusmeetmete nõuetele vastavuse kohta (ELT L 368, 23.12.2006, lk 74–84), artikli 4 lõike 1 ja artikli 18 alusel ning kooskõlas nõukogu määruse (EÜ) nr 1698/2005 Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta (ELT L 277, 21.10.2005, lk 1–40) artikli 18 lõike 4 alusel heaks kiidetud «Eesti maaelu arengukavaga 2007–2013» (edaspidi arengukava).
Määrusega kehtestatakse ohustatud tõugu looma pidamise toetuse (edaspidi toetus) saamise nõuded, toetuse taotlemise ja taotluse menetlemise täpsem kord, toetuse määr, toetuse vähendamise alused ja kord, toetuse andmise alused ja andmise täpsem kord kohustuse ülevõtmise, üleandmise ja asendamise korral ning toetuse maksmise kord.
Arengukava 5. peatüki alameetmes 2.3.3 toodu kohaselt on toetuse määr eesti hobuse ja tori hobuse pidamise eest 2920 krooni aastas, eesti raskeveohobuse pidamise eest 3115 krooni aastas ja eesti maatõugu veise pidamise eest 3070 krooni aastas.
TOETUSE SAAMISEKS ESITATAVAD NÕUDED JA
(1) Toetust võib taotleda põllumajandusega tegelev füüsiline isik, juriidiline isik, seltsing ning muu isikute juriidilise isiku staatuseta ühendus (edaspidi taotleja).
(2) Taotleja peab hoidma ja kasutama kogu majandusüksuse põllumajandusmaad põllumajandusministri 10. aprilli 2008. a määruse nr 30 “Ühtse pindalatoetuse, põllukultuuri kasvatamise, põllumajanduskultuuri ja heinaseemne täiendava otsetoetuse saamise nõuded ning toetuse taotlemise ja taotluse menetlemise täpsem kord” 2. ja 3. peatükis kehtestatud nõuete kohaselt.
(3) Taotleja täidab kogu majandusüksuses järgmisi põllumajanduse üldisi keskkonnanõudeid, sealhulgas väetiste ja taimekaitsevahendite kasutamise miinimumnõudeid, (edaspidi üldised keskkonnanõuded):
1) sõnnikuga on lubatud anda haritava maa ühe hektari kohta keskmiselt kuni 170 kg lämmastikku aastas;
2) mineraalväetistega on lubatud anda haritava maa ühe hektari kohta keskmiselt 30 kg fosforit aastas;
3) orgaanilisi ja mineraalväetisi on keelatud kasutada alates 1. detsembrist kuni 31. märtsini;
4) loomapidamishoonel, kus peetakse üle 10 loomühiku loomi, on sõnniku- ja virtsahoidla, mis mahutab vähemalt kaheksa kuu sõnniku ja virtsa. Kui sõnnikuhoidla kuulub enne 1. jaanuari 2002 kasutusel olnud loomakasvatushoone juurde ning asub nitraaditundlikul alal, peab see nõue olema täidetud 31. detsembriks 2008. Muul kui nitraaditundlikul alal tuleb nimetatud nõue täita 1. jaanuariks 2010. Laudas, kus loomi peetakse sügavallapanul, ei ole sõnniku- ja virtsahoidlat vaja;
5) väetist on keelatud laotada pinnale nitraaditundliku ala haritaval maal, mille maapinna kalle on üle 10%;
6) sõnnikuaun asub veekogust vähemalt 100 m kaugusel, kui «Veeseaduses» ei ole sätestatud teisiti;
7) kasutuses olev taimekaitseseade läbib korralise tehnilise kontrolli iga kolme aasta järel; ülevaatusel kontrollitakse taimekaitseseadme tehnilise seisundi nõuetekohasust;
8) taimekaitsevahendi turule lubamise otsuses ettenähtud juhul ontaimekaitsevahendi kasutaja läbinud taimekaitsekoolituse ja tal on taimekaitsetunnistus;
9) looduslikul rohumaal on keelatud kasutada väetisi ja taimekaitsevahendeid;
10) loomapidaja tagab oma majandusüksuses peetavatele põllumajandusloomadele sööda ja joogivee kättesaadavuse;
11) loomapidaja peab arvestust oma põllumajandusloomadel ravimite ja ravimsöötade kasutamise üle;
12) loomapidaja peab arvestust oma põllumajandusloomade üle ja registreerib kõik surmajuhud.
(4) Lõike 3 punktides 2 ja 8 sätestatud nõuet täidab taotleja kogu võetud kohustuste suhtes.
(5) Taotleja täidab kogu majandusüksuses lõikes 3 nimetatud üldiste keskkonnanõuete asemel nõukogu määruse (EÜ) nr 1698/2005 artiklis 51 nimetatud ja arengukava 5. peatükis toodud kohustuslikke majandamisnõudeid ning väetiste ja taimekaitsevahendite kasutamise miinimumnõudeid.
[RTL 2008, 32, 482 – jõust. 1.01.2009]
§ 4. Nõuded ohustatud tõugu looma kohta
(1) Eesti, tori ja eesti raskeveo tõugu hobuse pidamise eest toetuse taotleja peab taotlemise ajal vähemalt kuue kuu vanust puhtatõulist tõuraamatu põhiossa kantud või sinna kandmiseks sobilikku ja nõuetekohaselt identifitseeritud eesti, tori või eesti raskeveo tõugu hobust ning hoiab teda majandusüksuses kogu viieaastase kohustuseperioodi jooksul. Tori tõugu hobuse mõlemad vanemad peavad olema tori tõugu.
(2) Eesti maatõugu veise pidamise eest toetuse taotleja peab tõuraamatu põhiossa kantud või sinna kandmiseks sobilikku ja kohustuse võtmise aasta 9. mai seisuga põllumajandusloomade registrisse kantud vähemalt kuue kuu vanust eesti maatõugu veist, kelle mõlemad vanemad ja vanavanemad on kantud eesti maatõugu veiste tõuraamatu põhiossa, ning hoiab teda majandusüksuses kogu viieaastase kohustuseperioodi jooksul.
(3) Lõikes 1 toodud nõuet, mille kohaselt tori tõugu hobuse mõlemad vanemad peavad olema tori tõugu, ei kohaldata enne 1996. aasta 1. jaanuari sündinud tori tõugu mära suhtes.
§ 5. Nõuded toetuse taotluse kohta ja taotluse esitamise tähtaeg
(1) Taotleja esitab kohustuse võtmise aastal ajavahemikus 2. maist kuni 21. maini Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Ametile (edaspidi PRIA):
1) põllumajandusministri 10. aprilli 2008. a määruse nr 30 “Ühtse pindalatoetuse, põllukultuuri kasvatamise, põllumajanduskultuuri ja heinaseemne täiendava otsetoetuse saamise nõuded ning toetuse taotlemise ja taotluse menetlemise täpsem kord” lisas 1 toodud vormi kohase taotluse;
2) punktis 1 nimetatud taotluse lisas toodud põldude loetelu, millele on kantud andmed taotleja valduses oleva põllumajandusmaa, sealhulgas kasvatatavate põllumajanduskultuuride, püsirohumaade ja põllumajanduslikust kasutusest ajutiselt väljas olevate põldude kohta;
3) põllumassiivi kaardi, millel on märgitud punktis 1 nimetatud taotluse lisas toodud põllumajanduskultuuride ja püsirohumaade põldude ning põllumajanduslikust kasutusest ajutiselt väljas olevate põldude numbrid ning kasvatatavate põllumajanduskultuuride ja püsirohumaade põldude ning põllumajanduslikust kasutusest ajutiselt väljas olevate põldude piirid;
4) lisas 1 toodud vormi kohase ohustatud tõugu loomade loetelu;
5) lisas 2 toodud vormi kohase kinnituse kohustuse võtmise kohta.
(2) Kui taotleja andmed ei ole kantud põllumajandustoetuste ja põllumassiivide registrisse, esitab ta koos taotlusega PRIAle avalduse oma andmete kandmiseks registrisse.
(3) Kohustuse võtmise aastale järgneval neljal kohustuseaastal esitab toetuse saaja PRIAle lõike 1 punktis 1 nimetatud taotluse, punktis 2 nimetatud põldude loetelu, punktis 3 nimetatud põllumassiivi kaardi ning punktis 4 nimetatud ohustatud tõugu loomade loetelu
(4) Kui taotleja majandusüksuses peetav § 4 lõigetes 1 ja 2 sätestatud nõuete kohane loom on võetud rendile, esitab taotleja toetuse taotlemisel Veterinaar- ja Toiduametile (edaspidi VTA) ärakirja looma kohta sõlmitud lisas 3 toodud vormi kohasest rendilepingust.
TAOTLUSE KONTROLLIMINE
§ 6. Taotluse ja taotleja nõuetele vastavuse kontrollimine
(1) PRIA vaatab taotluse ja muud esitatud dokumendid läbi ning kontrollib nendes esitatud andmete õigsust ja taotleja vastavust toetuse saamise nõuetele, sealhulgas teeb § 3 lõigetes 2 ja 3 sätestatud nõuete täitmise üle kohapealset kontrolli komisjoni määruse (EÜ) nr 1975/2006, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1698/2005 rakendamise üksikasjalikud eeskirjad kontrollimenetluse rakendamise ja maaelu arengu toetusmeetmete nõuetele vastavuse kohta (ELT L 368, 23.12.2006, lk 74–84), II osa I jaotise kohaselt.
(2) Paragrahvi 3 lõikes 2 nimetatud nõuete täitmise üle teeb PRIA kohapealset kontrolli vähemalt 1% taotlejate juures komisjoni määruse (EÜ) nr 1975/2006 II jao I alajaos ja põllumajandusministri 10. aprilli 2008. a määruses nr 30 “Ühtse pindalatoetuse, põllukultuuri kasvatamise, põllumajanduskultuuri ja heinaseemne täiendava otsetoetuse saamise nõuded ning toetuse taotlemise ja taotluse menetlemise täpsem kord” sätestatud korras.
(3) PRIA esitab nimekirja kõikide taotlejate kohta VTAle iga kohustuseaasta 15. juuliks. VTA esitab pärast kontrolli PRIAle andmed toetuse saamiseks kehtestatud nõuetele vastavuse kohta, sealhulgas andmed § 5 lõikes 4 toodud rendilepingute kohta, iga kohustuseaasta 15. oktoobriks.
(4) Kui taotleja esitab § 5 lõikes 3 nimetatud dokumendid PRIAle PRIA järelepärimisel pärast 15. juulit, esitab PRIA andmed taotleja kohta VTAle kontrollimiseks jooksvalt.
TOETUSE VÄHENDAMINE JA TAOTLUSE RAHULDAMINE VÕI RAHULDAMATA JÄTMINE
§ 7. Toetuse vähendamine
(1) Kui taotluse kontrollimisel tehakse kindlaks, et tegelik nõuetekohaste loomade arv erineb taotlusel märgitud loomade arvust, mille kohta toetust taotleti, kohaldatakse komisjoni määruse (EÜ) nr 1975/2006 artiklit 17.
(2) Kui PRIA on kohapealse kontrolli käigus teinud kindlaks, et taotleja on rikkunud § 3 lõikes 2 nimetatud häid põllumajandus- ja keskkonnatingimusi või püsirohumaade pindala säilitamise nõuet, kohaldatakse komisjoni määruse (EÜ) nr 1975/2006 artikleid 22–24.
(3) Kui PRIA on kohapealse kontrolli käigus teinud kindlaks, et taotleja ei täida § 3 lõikes 3 nimetatud üldisi keskkonnanõudeid, vähendatakse kohustuseaastal määratavat toetust:
1) 5%, kui taotleja on rikkunud «Veeseaduse» § 261 lõikes 4 sätestatud nõuet, mille alusel sõnnikuga on lubatud anda haritava maa ühe hektari kohta keskmisena kuni 170 kg lämmastikku aastas;
2) 5%, kui taotleja on rikkunud «Veeseaduse» § 261 lõikes 4 sätestatud nõuet, mille alusel mineraalväetistega on lubatud anda haritava maa ühe hektari kohta keskmisena 30 kg fosforit aastas;
3) 15%, kui taotleja on laotanud orgaanilisi ja mineraalväetisi ajavahemikul 1. detsembrist kuni 31. märtsini «Veeseaduse» § 261 lõike 42 alusel;
4) 5%, kui taotleja on rikkunud «Veeseaduse» § 262 lõigetes 1 ja 2 sätestatud nõuet, mille alusel peab põllumajandusloomade pidamisel loomapidamishoonel, kus peetakse üle 10 loomühiku põllumajandusloomi, olema sõnnikuhoidla või sõnniku- ja virtsahoidla, mis peab mahutama vähemalt nende kaheksa kuu sõnniku ja virtsa. Loomapidamishoones, kus loomi peetakse sügavallapanul, ei ole sõnniku- ja virtsahoidlat vaja;
5) 10%, kui taotleja on «Veeseaduse» § 263 lõike 1 alusel määratud nitraaditundliku ala haritaval maal, mille maapinna kalle on üle 10%, laotanud pinnale väetisi;
6) 10%, kui sõnnikuaun asub veekogule lähemal kui 100 meetrit;
7) 5%, kui taotlejal ei ole üle kolme aasta vanuse taimekaitseseadme kohta tõendit, et taimekaitseseade on läbinud ülevaatuse «Taimekaitseseaduse» § 87 lõike 4 alusel kehtestatud korra kohaselt;
8) 5%, kui taotleja on rikkunud «Taimekaitseseaduse» § 79 lõikes 1 sätestatud nõuet, mille alusel peab taimekaitsevahendi kasutaja taimekaitsevahendi turule lubamise otsuses ettenähtud juhul olema läbinud taimekaitsekoolituse ja tal peab olema taimekaitsetunnistus;
9) 10%, kui taotleja on looduslikul rohumaal kasutanud väetisi või taimekaitsevahendeid;
10) 15%, kui taotleja on rikkunud «Loomakaitseseaduse» § 3 lõike 2 punktis 1 sätestatud nõuet, mille alusel peab loomapidaja tagama oma majandusüksuses peetavatele põllumajandusloomadele sööda ja joogivee kättesaadavuse;
11) 5%, kui taotleja ei pea arvestust oma põllumajandusloomadel ravimite kasutamise üle «Ravimiseaduse» § 15 lõike 7 alusel kehtestatud korras;
12) 5%, kui taotleja ei pea oma põllumajandusloomade üle arvestust «Loomatauditõrje seaduse» § 11 lõigete 2 ja 21 alusel kehtestatud korras.
§ 8. Taotluse rahuldamine või rahuldamata jätmine
(1) Arvestades tehtud kontrolli tulemusi, otsustab PRIA taotluse rahuldamise või rahuldamata jätmise taotluse esitamise aastale järgneva aasta 25. jaanuariks.
(2) PRIA jätab taotluse rahuldamata «Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse» § 457 lõike 5 punktides 1 ja 4–6 sätestatud juhtudel.
(3) Taotleja või taotlus ei vasta toetuse saamiseks esitatud nõuetele, kui:
1) taotleja on ühel kohustuseaastal rikkunud vähemalt kolme üldist keskkonnanõuet;
2) taotleja ei ole saatnud rendile võetud loomade kohta VTAle § 5 lõikes 4 nimetatud rendilepingu ärakirja.
KOHUSTUSE ÜLEVÕTMINE, ÜLEANDMINE JA ASENDAMINE
§ 9. Kohustuse ülevõtmine ja üleandmine
(1) Taotleja ei või võetud kohustust üle anda ega üle võtta kohustuse võtmise aastal, välja arvatud «Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse» § 66 lõikes 3 nimetatud vääramatu jõu juhtudel.
(2) Kui toetuse saaja annab võetud kohustuse kehtivuse perioodil kogu oma majandusüksuse või osa sellest üle teisele isikule, kohaldatakse komisjoni määruse (EÜ) 1974/2006, milles sätestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1698/2005 (Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta) kohaldamise üksikasjalikud eeskirjad (ELT L 368, 23.12.2006, lk 15–73), artiklis 44 sätestatut. Kohustuse ülevõtmise korral vormistavad kohustuse üleandja ja kohustuse ülevõtja kohustuse üleandmise-vastuvõtmise akti, millest nähtub, milline majandusüksus või selle osa üle võeti.
(3) Kui toetuse saaja suurendab loomade arvu seoses kohustuse ülevõtmisega, loetakse algne kohustus ja ülevõetud kohustus üheks kohustuseks, mille kestus arvestatakse lühemat aega kestnud kohustuse järgi. Kui kohustuse võtab üle isik, kellel varem ei olnud kohustust, loetakse kohustuse kestuseks ülevõetud kohustuse kestus.
(4) Taotleja teavitab PRIAt lõikes 3 nimetatud muudatustest § 5 lõikes 1 nimetatud ajavahemikus, esitades § 5 lõigetes 1 ja 3 nimetatud dokumendid ning kohustuse üleandmise-vastuvõtmise akti.
(5) Kohustuse üleandjal ja ülevõtjal on õigus kohustust vähendada või suurendada §-s 4 nimetatud kohustuse arvelt.
§ 10. Kohustuse asendamine
(1) Toetuse saaja võib asendada § 4 lõigetes 1 ja 2 nimetatud ohustatud tõugu looma teise toetuse saamiseks nõuete kohase sama tõugu loomaga, kaotamata õigust saada toetust taotletud mahus.
(2) Toetuse saaja võib asendada § 4 lõigetes 1 ja 2 nimetatud ohustatud tõugu looma teise toetuse saamiseks esitatud nõuete kohase sama tõugu loomaga, kaotamata õigust saada toetust taotletud mahus.
(1) Nõukogu määruse (EÜ) nr 1290/2005 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta (ELT L 209, 11.08.2005, lk 1–25) artikli 11 kohaselt makstakse toetus taotleja arvelduskontole § 8 lõikes 1 nimetatud otsuse alusel taotluse esitamise aastale järgneva aasta 30. juuniks.
«Eesti maaelu arengukava 2004–2006» raames ohustatud tõugu looma kasvatamise eest toetuse taotleja võib kogu oma kohustuse asendada § 4 kohase ohustatud tõugu looma pidamise toetuse kohustusega, ilma et temalt nõuetekohaselt asendatud loomade kohta eelmistel aastatel makstud toetus tagasi nõutaks. Sel juhul «Eesti maaelu arengukava 2004–2006» raames ohustatud tõugu looma kasvatamise kohta võetud kohustus lõpeb.