Kehtna valla jäätmevaldajate registri pidamise kord – Riigi Teataja
Kehtna valla jäätmevaldajate registri pidamise kord
Kehtna valla jäätmevaldajate registri pidamise kord - sisukord
§ 5 Registrist andmete saamine
§ 6 Andmete juurdepääsu sulgemise tingimused ja kord
§ 7 Registrisse kantud andmete muutmine
RT IV, 30.05.2014, 37
Vastu võetud 27.05.2014 nr 7
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lõike 2 ja jäätmeseaduse § 71¹ lõike 1 alusel.
(1) Registri ametlik nimi on Kehtna valla jäätmevaldajate register (edaspidi register).
(2) Registri pidamise korra (edaspidi kord) kehtestab ja teeb korras muudatusi Kehtna Vallavalitsus (edaspidi vallavalitsus).
(3) Register on kohaliku omavalitsuse register, mille asutamise ja kasutuselevõtmise eesmärkideks on:
1) andmete kogumine nende Kehtna valla (edaspidi tekstis vald) haldusterritooriumil elavate või asuvate jäätmevaldajate kohta, kes loetakse liitunuks korraldatud jäätmeveoga jäätmeseaduse alusel;
2) andmete kogumine registris olevate jäätmevaldaja valduses ja kasutuses olevate jäätmemahutite kohta;
3) muude sätestatud andmete kogumine.
(4) Register on piiratud kasutusega register, seda peetakse infotehnoloogilise andmebaasina ning tema andmete töötlemisel kasutatakse automatiseeritud andmetöötlust. Registri töökeel on eesti keel.
(1) Vallavalitsus vastutava töötlejana registri pidamisel:
1) korraldab registri pidamist reguleerivate valla õigusaktide kehtestamist ja muutmist;
2) volitab ametnikud ja määrab nende ülesanded vastutava töötleja õiguste ning kohustuste täitmiseks;
3) lahendab registri pidamisel tekkivaid probleeme;
4) teostab muid õigusaktidest tulenevaid ülesandeid.
(2) Vallavanema poolt määratud registri volitatud töötleja:
1) täidab vastustava töötleja korraldusi registri pidamisel;
2) saadab registrile korras nimetatud andmeid ning vastavate andmete muudatusi;
3) väljastab isikutele registrisse kantud andmeid, arvestades õigusaktides sätestatuga;
4) teavitab koheselt vastutavat töötlejat registri pidamisel tekkinud küsimustest;
5) teeb registris kokkulepitud ulatuses muudatusi;
6) täidab muid ülesandeid, mis tulenevad õigusaktidest.
3) isikukood või registrikood;
4) elukoht või asukoht;
7) seos (omanik või kasutaja).
(2) Registrisse kantakse jäätmetekkekoha (jäätmevaldaja elu- või tegevuskoht) kohta
järgmised üldandmed:
2) piirkond;
3) katastritunnus;
4) jäätmetekkekoha tüüp;
5) elanike arv;
6) lisainformatsioon;
7) liitumise staatus;
8) ajutine vabastus ( vabastuse vahemik, otsuse kuupäev ja number, otsuse link, otsuse fail, muutmise kuupäev);
9) EVALD-i ID;
10) ühiskasutuse JV viit.
(3) Registrisse kantakse jäätmevedaja poolt järgmised andmed:
1) jäätmetekkekoha kohta informatsioon;
3) vedu;
4) lepingu sõlmija;
5) sõlmija aadress;
6) sõlmija telefon;
7) viimane andmete muutmise kuupäev;
8) JV viit.
(4) Registrisse kantakse kogumisvahendite kohta järgmised andmed:
1) teeninduspiirkond;
4) teenindusvälp päevades;
5) omandistaatus;
6) maht liitrites;
7) arv.
(5) Registrisse kantakse jäätmevaldaja asukoha kohta järgmised andmed:
3) maja number;
(6) Registri kaardiliidesel kuvatakse jäätmetekkekoha asukoht kaardil, lisaks on seal võimalik märkida kogumisvahendite täpne asukoht maatükil.
(7) Registrisse kantavatel andmetel on informatiivne tähendus.
(1) Andmed esitab registrisse volitatud töötleja 10 tööpäeva jooksul ning vajadusel viib registrisse sisse andmete muudatused.
(2) Andmeandjad peavad tagama enda poolt esitatavate andmete aktuaalsuse ning andmete esitamise sageduse vähemalt üks kord kuus.
(4) Olmejäätmete veoettevõtja esitab kord nädalas vastavalt kokkulepitud automaatsele andmevahetusstandardile andmed jäätmekoguste kohta jäätmevaldajate lõikes, mis on tema poolt üle antud prügilasse. Andmete esitamise eest veoettevõttele tasu ei maksta.
§ 5. Registrist andmete saamine
(1) Registriandmetele juurdepääs on piiratud. Registri andmed on ametialaseks kasutamiseks vallavalitsusele ja jäätmeveoga tegelevale ettevõtjale ning jäätmevaldajale, kelle kohta peetakse andmeid. Registrist saab andmeid volitatud töötleja.
(2) Jäätmevaldajal on õigus saada registrist andmeid enda kohta põhjendatud avalduse esitamise korral.
(3) Andmete väljastamise eest tasu ei võeta.
§ 6. Andmete juurdepääsu sulgemise tingimused ja kord
(1) Registrisse kantud andmetele juurdepääsu haldamine on registri vastutava töötleja ülesanne. Juurdepääs registrisse kantud andmetele on kaitstud kasutajanime ja parooliga. Juurdepääsuõigus võib olla tähtajatu või tähtajaline.
(2) Registri vastutava töötleja poolt volitatud töötlejale antud tähtajaline juurdepääsuõigus lõpeb peale vastava tähtaja möödumist. Juurdepääsuõiguse pikendamise otsustab vastutav töötleja.
(3) Registri vastutav töötleja võib volitatud töötlejale antud juurdepääsuõiguse ennetähtaegselt ära võtta põhjendatud juhtudel.
§ 7. Registrisse kantud andmete muutmine
1) jäätmevaldaja poolt esitatud dokumentide alusel;
2) vallavalitsusele laekunud riigi infosüsteemi kuuluvate andmekogude ja alusdokumentide (õigusaktid, lepingud jm) põhjal;
3) jäätmeveoga tegeleva ettevõtja poolt esitatud dokumendi alusel.
(3) Registris teeb muudatusi ja parandab ebaõigeid kandeid registri pidaja ja volitatud töötleja vastavalt kokkulepitud ulatuses, muudatuste sisseviimisest informeeritakse andmete esitajat .
Andmekaitsealast järelevalvet teostab isikuandmete kaitse seaduse alusel määratud riigiasutus (Andmekaitse Inspektsioon).
Registrit peab ja selle pidamist finantseerib MTÜ Kesk-Eesti Jäätmehoolduskeskus.
(1) Registri likvideerimise otsustab vallavalitsus.
(2) Registri likvideerimisel otsustatakse andmete üleandmine teise andmekogusse, riiklikku või kohaliku omavalitsuse arhiivi või andmete kuulumine hävitamisele ning üleandmise või hävitamise tähtaeg.
(3) Andmete üleandmine toimub volitatud töötleja poolt vastutava töötleja vastutusel ja isikuandmete korral riikliku andmekaitse järelevalveasutuse volitatud ametiisiku juuresolekul. Andmete üleandmisel või hävitamisel koostatakse vastav akt.
Määrus jõustub 20. juunil 2014. a.


text:
Süüteo toimepanemise vahend on ese, millega rünnatakse süüteo objekti või mida süüdlane muul viisil oma teos kasutab. Vahend on seega ese, mis tööriistana hõlbustab koosseisupärase teo toimepanemist. Seevastu süüteo toimepanemise vahetu objekt on aine või ese, mis on isiku käitumise objekt, mille käitamisele või käitlemisele on koosseisus kirjeldatud tegu suunatud. Vahetu objekt on seega asi, mille passiivne olemasolu isiku valduses või mille käitlemine on seaduses sätestatud juhtudel iseenesest piisav, et see temalt konfiskeerida. Vahetu objekti ja vahendi eristamine taandub sellele, kas tegu on sellele esemele suunatud või saab mingit tegu selle eseme abil sooritada. Seejuures ei ole tähtis, kas ese on süüteokoosseisus nimetatud või mitte. Isik, kes juhib mootorsõidukit joobeseisundis, kasutab seda liikluses osalemiseks ja seega ka süüteo toimepanemiseks. Seetõttu on mootorsõiduk KarS §-s 424 kirjeldatud kuriteo toimepanemise vahend. Ilma vastava loata omandatud vahendi, aine või eseme võib konfiskeerida siis, kui isik on toime pannud vähemalt õigusvastase teo (KarS § 83 lg-d 4 ja 5). Kuid süüteo toimepanemise vahendi võib süüteo toimepanijalt konfiskeerida üksnes juhul, kui on toime pandud koosseisupärane, õigusvastane ja süüline tegu. Seega kehtivad süüteo toimepanijalt vahendi konfiskeerimisel samad eeldused nagu karistamise puhul (vt KarS § 2 lg 2). Süüteo toimepanemise vahendi süüteo toimepanijalt konfiskeerimine tugineb ühtlasi isiku süül ja isikult õigusrikkumise toimepanemisel kasutatud eseme äravõtmisega väljendatakse ka hukkamõistu toimepandud teo eest. Kui konfiskeeritakse suhteliselt suure väärtusega, kuid vabas tsiviilkäibes olev asi, nagu seda on sõiduauto, saab möönda, et karistuslik mõju on domineeriv. Süüteokoosseisule vastava karistuse määratlemisel on seadusandjal suur otsustamisvabadus. Karistusmäärad põhinevad ühiskonnas omaksvõetud väärtushinnangutel, mille väljendamiseks on pädev just seadusandlik võim. Samuti on parlamendil sel viisil võimalik kujundada riigi karistuspoliitikat (vt ka RKÜKo nr 3-4-1-2-05, p 57). Mootorsõiduki juhtimine joobeseisundis kuulub raskete liiklusõnnetuste levinud põhjuste hulka. Arvestades konfiskeerimise märkimisväärset preventiivset toimet (vt otsuse p 21), võib pidada süüteo toimepanemise vahendiks oleva sõiduauto konfiskeerimist teole vastavaks. Kuivõrd süüteo toimepanemise vahendi konfiskeerimine on materiaalses mõttes karistus, ei ole võimalik selle kohaldamise mõju süüdlasele hinnata üksnes eraldivõetuna. Õiglaseks ja mõistlikuks, edaspidi uut kuritegu ärahoidvaks karistuse kohaldamiseks, tuleb kohtul arvestada süüdlasele kõiki kohaldatavaid õigusjärelmeid kogumis. Mootorsõiduki kui süüteo toimepanemise vahendi konfiskeerimist võib pidada õigustatuks üksnes siis, kui on piisavalt ja põhjendatult alust arvata, et isik paneb samalaadseid õigusrikkumisi toime ka edaspidi, kusjuures leebemad meetmed (nt juhtimisõiguse äravõtmine lisakaristusena) pole suutnud mõjutada süüdlast uutest samalaadsetest süütegudest hoiduma. Süüteo toimepanemise vahendi võib süüteo toimepanijalt konfiskeerida üksnes juhul, kui on toime pandud koosseisupärane, õigusvastane ja süüline tegu. Süüteo toimepanemise vahendi konfiskeerimine KarS § 83 lg 1 järgi ei eelda täiendavat legitimeerimist karistusseadustiku eriosas.
KarS § 184 lg 2^1 p-s 1 sätestatud varalise kasu saamise eesmärk kujutab endast subjektiivset koosseisutunnust, mis iseloomustab toimepanija teadvuse tasandil tema käitumise sihte. Varalise kasu saamise eesmärk näitab subjektiivse koosseisutunnusena kavatsetust narkootilise aine edasise käitlemise suhtes. Koosseisutüüpide aspektist kujutab KarS § 184 lg 2^1 p-s 1 ette nähtud kvalifitseeritud koosseis endast nn mittekongruentset süüteokoosseisu, kus toimepanijal subjektiivselt esinev eesmärk ulatub objektiivsetest koosseisutunnustest kaugemale. Seega ei lange kõnealuse süüteokoosseisu puhul objektiivsed ja subjektiivsed tunnused kokku, vaid subjektiivsest küljest tuleb täiendavalt tuvastada varalise kasu saamise eesmärk, millele koosseisu objektiivses küljes aga vaste puudub. Ühtlasi järeldub sellest, et kui KarS § 184 lg 2^1 p-s 1 kirjeldatud koosseisu muude objektiivsete tunnuste suhtes piisab toimepanijal KarS § 15 lg-st 1 tulenevalt kaudsest tahtlusest, siis varalise kasu saamise eesmärgi puhul on nõutav KarS § 16 lg-s 2 sätestatud kavatsetus. Eelnevaga on selgitatav, miks vaadeldava süüteokoosseisu puhul puudub vajadus tuvastada objektiivselt müügile või muu varalise kasu saamisele suunatud tegevus. Piisab kui süüdistatava puhul on kohtulikul arutamisel subjektiivsest küljest kindlaks tehtud varalise kasu saamise suhtes kavatsetus.
Kooskõlas PS § 24 lg-ga 2 nähakse KrMS § 268 lg-s 1 ette põhimõte, mille kohaselt toimub kriminaalasja kohtulik arutamine süüdistatava suhtes ainult süüdistusakti järgi. Nõue, et kriminaalasja kohtulik arutamine saab toimuda üksnes konkreetses kriminaalasjas kohtu alla antud isiku suhtes, kujutab endast kriminaalmenetlusõiguslikku garantiid, mille kohaselt ei ole üldjuhul ühegi isiku süüküsimust lubatud arutada tema juuresolekuta ja temale kaitseõigust tagamata. Lisaks sellele hõlmab õigus viibida oma kohtuasja arutamise juures ka süüdistatava õigust olla kohtu poolt ära kuulatud ning seda, et kohus peab tema seisukohta kohtuotsust koostades arvestama ja sellega mittenõustumist põhjendama. Eelnevast tuleneb, et õigus olla oma kriminaalasja arutamise juures, tähendab ka süüdistatava õigust vaielda vastu kõigile nendele süüdistuse väidetele, millest sõltub tema teole antav materiaalõiguslik hinnang. Kuriteo ühiselt toimepannud isikutest ühele raskendava tunnusena kaastäideviimise (grupi) inkrimineerimine olukorras, kus teise eraldatud kriminaalasja raames langetatud jõustunud kohtuotsusega ei ole sellise tunnuse esinemist tuvastatud teise sama kuriteo toimepanija tegevuses, ei ole kooskõlas PS § 24 lg 2 ja KrMS § 268 lg 1 nõuetega, samuti Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni rakenduspraktikaga.
Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi Konventsioon) art 6 lg 1 näeb ette, et igaühel on talle esitatud kriminaalsüüdistuse üle otsustamise korral muu hulgas õigus õiglasele asja arutamisele kohtus. Sama artikli 3. lõike alapunktid "a" ja "b" sätestavad vastavalt, et igal kuriteos süüdistataval on õigus saada kiires korras talle arusaadavas keeles üksikasjalikku teavet tema vastu esitatud süüdistuse iseloomust ja põhjustest ning saada piisavalt aega ja võimalusi enda kaitse ettevalmistamiseks. Euroopa Inimõiguste Kohus on tsiteeritud sätteid rakendades asunud seisukohale, et Konventsioon kindlustab süüdistatavale lisaks õigusele olla informeeritud süüdistuse põhjusest, s.o tegudest, mis isik on väidetavalt toime pannud ja mis on süüdistuse aluseks, ka õiguse olla teavitatud nendele tegudele antud õiguslikust kvalifikatsioonist. Süüdistatava täielik ja detailne informeeritus süüdistusest ja seega ka õiguslikust kvalifikatsioonist, millest kohus võib otsust tehes lähtuda, on õiglase kriminaalmenetluse hädavajalik eeldus, mida tuleb vaadelda süüdistatava kaitseks ettevalmistumise õiguse valguses (vt Pélissier ja Sassi vs Prantsusmaa, lahend 25. märtsist 1999. a, p-d 51-52). Nii Konventsioon kui selle rakenduspraktika tagavad süüdistatavale kaitseõiguse raames õiguse esitada oma vastuväited kõikidele süüdistuse punktidele, millest sõltub tema teole antav materiaalõiguslik hinnang. Kooskõlas PS § 24 lg-ga 2 nähakse KrMS § 268 lg-s 1 ette põhimõte, mille kohaselt toimub kriminaalasja kohtulik arutamine süüdistatava suhtes ainult süüdistusakti järgi. Nõue, et kriminaalasja kohtulik arutamine saab toimuda üksnes konkreetses kriminaalasjas kohtu alla antud isiku suhtes, kujutab endast kriminaalmenetlusõiguslikku garantiid, mille kohaselt ei ole üldjuhul ühegi isiku süüküsimust lubatud arutada tema juuresolekuta ja temale kaitseõigust tagamata. Lisaks sellele hõlmab õigus viibida oma kohtuasja arutamise juures ka süüdistatava õigust olla kohtu poolt ära kuulatud ning seda, et kohus peab tema seisukohta kohtuotsust koostades arvestama ja sellega mittenõustumist põhjendama. Eelnevast tuleneb, et õigus olla oma kriminaalasja arutamise juures, tähendab ka süüdistatava õigust vaielda vastu kõigile nendele süüdistuse väidetele, millest sõltub tema teole antav materiaalõiguslik hinnang.
3-1-1-86-07 Riigikohus 16.05.2008
VTMS § 9 lg 1 p 3
Väärteomenetluse seadustiku §-s 29 loetletakse asjaolud, mille esinemisel on väärteomenetlus välistatud ja juba alustatud väärteomenetlus tuleb lõpetada. Selles õigusnormis ei nähta väärteomenetlust välistava asjaoluna ette menetlemist ebaseadusliku menetleja poolt. Sellises olukorras saab tugineda VTMS § 29 lg 1 p-le 1, mille kohaselt tuleb alustatud väärteomenetlus lõpetada, kui isiku teos puuduvad väärteo tunnused. Tõendamiseseme asjaolusid saab väärteomenetluses tuvastatuks lugeda üksnes kohtuväline menetleja. Väärteomenetluse seadustiku §-s 9 nimetatakse kohtuvälise menetlejana 1) täidesaatva riigivõimu volitustega asutust; 2) valla- ja linnavalitsust; 3) eraõiguslikku juriidilist isikut halduslepingu alusel. Kuna üldkogu tunnistas ÜTS § 5411 lg 3 ning VTMS § 9 p 3 ja § 10 lg 5 põhiseaduse §-dega 3, 10, 13 ja 14 vastuolus olevaks, siis puudus eraõiguslikul juriidilisel isikul pädevus isiku käitumises väärteo tunnuseid tuvastada.
Nii kriminaalmenetlus kui ka väärteomenetlus kujutavad endast riigivõimu ühe alaliigi - karistusvõimu - teostamist ja et tulenevalt PS § 3 lg 1 esimesest lausest tuleb riigivõimu, sealhulgas karistusvõimu, teostada üksnes põhiseaduse ning sellega kooskõlas olevate seaduste alusel. Kuna riigivõimu teostamine üksnes põhiseaduse ja sellega kooskõlas olevate seaduste alusel on ka üks õigusriigi põhimõtte väljendusi, siis tuleb PS § 3 lõiget 1 lugeda koos §-s 10 väljendatud demokraatliku õigusriigi põhimõttega. Seadusereservatsiooni nõue ei välista absoluutselt riigivõimu teatud volituste delegeerimist. Kuid põhiseadus ei võimalda delegeerida kõiki riigivõimu volitusi, samuti peab delegeerimise viis olema kooskõlas põhiseadusega. Juba ainuüksi lepingu nimetusest tulenevalt on halduslepinguga põhimõtteliselt lubatav delegeerida eranditult vaid täitevvõimu sfääri kuuluvaid haldusülesandeid. Karistusvõimu ning sealhulgas süüteomenetlust oma terviklikkuses - koos võimaliku kohtumenetlusega - ei saa aga käsitada (tavalise) haldusülesannete täitmisena. Seetõttu ei saa VTMS § 9 p-s 3 ja § 10 lg-s 5 ning ÜTS § 54^11 lg-s 3 sätestatut osas, mis võimaldab halduslepingu alusel delegeerida riigi karistusvõimu eraõiguslikule juriidilisele isikule, lugeda seadusereservatsiooni nõudega täielikus kooskõlas olevaks. Neid ülesandeid, mida on põhiseaduse mõtte kohaselt kohustatud täitma riigivõim ja mis seetõttu moodustavad riigivõimu tuumikfunktsiooni, ei saa riigivõim delegeerida eraõiguslikule juriidilisele isikule. Riigi tuumikfunktsiooni hulka kuuluvaks tuleb lugeda ka karistusvõim ning sealhulgas ka süütegude menetlemine. Süüteomenetluse puhul on tegemist riikliku tegevuse valdkonnaga, milles võimaldatakse ulatuslikult riivata isikute põhiõigusi. Mida ulatuslikumad on mingis valdkonnas põhiõiguste piiramise legaalsed võimalused, seda vastutusrikkamalt peab riik toimima isikute kaitsmisel ja sellise olukorra kujundamisel, mis peab vältima põhiõiguste põhjendamatud riived. Isiku võimalus end kaitsta ja turvaliselt tunda süüteomenetluste kontekstis tähendab nii avaliku võimu poolt süüteomenetluse reeglite kehtestamist kui ka seda, et avalik võim vastutab süütegude menetlejate koolitamise ja kestva täiendkoolitamise eest ning tagab ametkondliku kontrolli nende tegevuse üle, sealhulgas ka selle üle, et iga konkreetse väärteomenetluse raames ei riivataks ülemääraselt põhiõigusi. Süüteomenetluste puhul riigivõimu poolt vahetult kõnealust vastutust kandmata ja menetleja üle kontrollifunktsiooni teostamata ei ole riigis tagatud põhiõigust menetlusele ja korraldusele.
Väärteomenetluse seadustiku § 114 lg 1 p 2 kohaselt on üksnes menetlusosalisel õigus esitada maakohtule kaebus kohtuvälise menetleja üldmenetluses tehtud otsuse peale. Väärteomenetluse seadustiku § 16 nimetab menetlusosalisena vaid menetlusalust isikut ja tema kaitsjat. Seega ei näe väärteomenetluse seadustik ette menetlusvälise isiku võimalust esitada maakohtule kaebus kohtuvälise menetleja otsuse peale ega maakohtu pädevust selliseid kaebusi läbi vaadata. Ka Riigikohtu kriminaalkolleegiumi senises praktikas on leitud, et menetlusväline isik saab VTMS § 76 lg 1 kohaselt kuni kohtuvälise menetleja otsuse tegemiseni küll vaidlustada kohtuvälise menetleja tegevust, kuid ei saa VTMS § 114 lg-st 1 tulenevalt vaidlustada kohtuvälise menetleja otsust (vt RKKKm nr 3-1-1-156-05, p 10). Vallasasja konfiskeerimine riivab asja omaniku omandipõhiõigust (PS § 32). Põhiseaduse § 15 lg 1 esimese lause kohaselt on igaühel õigus pöörduda oma õiguste ja vabaduste rikkumise korral kohtusse. Põhiseaduse §-dest 13, 14 ja 15 tuleneb õigus tõhusale menetlusele enda kaitseks (vt RKÜKm nr 3-3-1-38-00, p-d 15 ja 19 otsus nr 3-1-3-10-02, p 17). Põhiseaduse §-des 13, 14 ja 15 ette nähtud õigus kohtulikule kaitsele hõlmab nii isiku õigust esitada õiguste ja vabaduste rikkumise korral kaebus kohtule kui ka riigi kohustust luua põhiõiguste kaitseks kohane kohtumenetlus, mis on õiglane ja tagab isiku õiguste tõhusa kaitse (vt PSJVm nr 3-4-1-4-06, p 9; nr 3-4-1-17-06, p 4; nr 3-4-1-8-07, p 6; nr 3-4-1-11-07, p 4). Väärteomenetluse seadustikust, selle väljatöötamist puudutavatest materjalidest ega muudest allikatest ei nähtu selget eesmärki, mida silmas pidades on menetlusväline isik jäetud ilma õigusest vaidlustada kohtuvälise menetleja otsust, millega on konfiskeeritud talle kuuluv transpordivahend. Seetõttu on VTMS § 114 lg 1 p 2 osas, milles see säte ei võimalda menetlusvälisel isikul esitada maakohtule kaebust kohtuvälise menetleja üldmenetluse otsuse osa peale, millega konfiskeeritakse menetlusvälisele isikule kuuluv transpordivahend, vastuolus olev PS § 15 lg 1 esimese lausega.
Vallasasja konfiskeerimine riivab asja omaniku omandipõhiõigust (PS § 32). Põhiseaduse § 15 lg 1 esimese lause kohaselt on igaühel õigus pöörduda oma õiguste ja vabaduste rikkumise korral kohtusse. Põhiseaduse §-dest 13, 14 ja 15 tuleneb õigus tõhusale menetlusele enda kaitseks (vt RKÜKm nr 3-3-1-38-00, p-d 15 ja 19 otsus nr 3-1-3-10-02, p 17). Põhiseaduse §-des 13, 14 ja 15 ette nähtud õigus kohtulikule kaitsele hõlmab nii isiku õigust esitada õiguste ja vabaduste rikkumise korral kaebus kohtule kui ka riigi kohustust luua põhiõiguste kaitseks kohane kohtumenetlus, mis on õiglane ja tagab isiku õiguste tõhusa kaitse (vt PSJVm nr 3-4-1-4-06, p 9; nr 3-4-1-17-06, p 4; nr 3-4-1-8-07, p 6; nr 3-4-1-11-07, p 4). Väärteomenetluse seadustikust, selle väljatöötamist puudutavatest materjalidest ega muudest allikatest ei nähtu selget eesmärki, mida silmas pidades on menetlusväline isik jäetud ilma õigusest vaidlustada kohtuvälise menetleja otsust, millega on konfiskeeritud talle kuuluv transpordivahend. Seetõttu on VTMS § 114 lg 1 p 2 osas, milles see säte ei võimalda menetlusvälisel isikul esitada maakohtule kaebust kohtuvälise menetleja üldmenetluse otsuse osa peale, millega konfiskeeritakse menetlusvälisele isikule kuuluv transpordivahend, vastuolus olev PS § 15 lg 1 esimese lausega. Karistusseadustiku § 83 kohaselt on süüteo toimepanemise vahendi ja vahetu objekti konfiskeerimine üldjuhul kohtu pädevuses. Erandina näeb KarS § 83 lg 6 ette, et väärteo toimepanemise vahendi ning väärteo vahetuks objektiks olnud aine või eseme võib sama paragrahvi lõigetes 1, 2 ja 4 sätestatud juhtudel konfiskeerida seaduses ettenähtud kohtuväline menetleja. Seega peab selleks, et konkreetne kohtuväline menetleja saaks otsustada mingi väärteo vahetu objekti või vahendi konfiskeerimise üle, seadusest tulenema vastav pädevusnorm. Tolliseaduse § 94 lg 4 sisu seisnebki selles, et anda sama paragrahvi teises lõikes nimetatud kohtuvälisele menetlejale - Maksu- ja Tolliametile - kooskõlas KarS § 83 lg-s 6 sätestatuga õigus otsustada, kas tollieeskirjade rikkumise eesmärgil eriliselt ümberehitatud transpordivahend, millega või mille abil pandi toime tollieeskirjade rikkumine, tuleb KarS § 83 lg-tes 1 või 3 sätestatud alustel konfiskeerida või mitte. Samas ei ole Maksu- ja Tolliametil kohtuvälise menetlejana õigust otsustada tollieeskirjade rikkumisega seotud väärtegude toimepanemiseks kasutatud muude vahendite konfiskeerimise üle, mistõttu peab selliste esemete konfiskeerimise otsustama kohus.
Seadusega määratud kohtualluvuse põhimõtte eesmärk on tagada asja lahendamine pädeva kohtu poolt. Pädev kohus määratakse kindlaks seadusest tulenevate objektiivsete kriteeriumite alusel. Kriminaalmenetluse seaduse kohaselt lahendab kohtunik kohtualluvuse küsimused kohtuliku eelmenetluse raames kohtu alla andmise staadiumis reeglina eelistungit korraldamata. Eelistungi korraldamine on kohustuslik KrMS §-s 258 loetletud aluste esinemisel, kuid kriminaalmenetluse seaduse süstemaatilise tõlgendamise ja seaduse analoogia pinnalt ei ole see loetelu ammendav. Ei saa välistada olukorda, kui kohtul tekib vajadus menetluslike küsimuste lahendamiseks (nt kaitsja taotlus kaaluda kohtualluvuse muutmist) korraldada eelistung, tagamaks asja kiire ja tulemuslik lahendamine.
3-4-1-9-07 Riigikohus 15.06.2007
PS § 32 lg 3
KTS § 25^21 alusel täitemenetluses võlgnikult sissenõutav kohtutäituri lisatasu kujutab endast põhiseaduse § 32 lõikega 2 tagatud omandi valdamise, kasutamise ja käsutamise vabaduse riivet. Kuna kohtutäituri lisatasu näol on tegemist avalik-õigusliku rahalise kohustusega, kuulub selline omandiõiguse riive samaaegselt ka PS § 113 kaitsealasse ning peab vastama sellest sättest tulenevatele nõuetele. (p 22) Nii PS §-st 32 kui ka §-st 113 tuleneb, et omandiõiguse piiranguks olevad avalik-õiguslikud rahalised kohustused tuleb sätestada seadusega. Seega ei või seda laadi omandi kitsendusi ette näha seadusest alamalseisva aktiga, milline nõue on täidetud. (p 23) Nii PS § 32 lõige 2 kui ka § 113 nõuavad, et omandiõiguse piirang oleks proportsionaalne, s.t sobiv, vajalik ja mõõdukas. ( p 25) Kuna kohtutäituri lisatasu on oma olemuselt sarnane riiklikule lõivule, peab selle määr olema kehtestatud kulupõhimõttest lähtudes. Seadusandja on kohtutäituri lisatasu kinnisasja arestimistoimingu eest kehtestanud kindlas määras, s.o 0,5% arestitava kinnisasja väärtusest. Järelikult ei võimalda kinnisasja arestimise eest ettenähtud kohtutäituri lisatasu regulatsioon mingil viisil kohtutäituri lisatasu määramisel arvestada konkreetse kinnisasja arestimise keerukust ega kinnisasja arestimisele kulutatud aega. Sellise regulatsiooni puhul ei ole tagatud võlgniku omandiõiguse piirangu mõõdukus. (p 28)
PSJV § 14 lg 2 esimese lause kohaselt peab säte, mille põhiseaduspärasust Riigikohus konkreetse normikontrolli vormis hindab, olema asjassepuutuv. Hindamaks KTS § 25^21 põhiseaduspärasuse kontrollimise lubatavust, tuleb kõigepealt kindlaks teha, kas KTS § 25^21 näol on tegemist käesoleva põhiseaduslikkuse järelevalve asja algatamise aluseks olnud vaidluse seisukohalt asjassepuutuva normiga. (p 15) Norm on asjassepuutuv, kui see on kohtuasja lahendamisel otsustava tähtsusega. Kohtutäiturile kohustuslik kohtutäituri lisatasu kinnisasja arestimistoimingu eest tuleneb üheselt KTS §-st 25^21. KTS § 25^21 põhiseadusele mittevastavuse korral tühistab kohus kohtutäituri lisatasu määramise otsuse, järelikult on KTS § 25^21 asjassepuutuv. (p 16)
3-4-1-11-07 Riigikohus 17.05.2007
PankrS § 190 lg 1
Põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse seaduse järgi on võimalus esitada individuaalkaebus otse Riigikohtule piiratud. (p 3) Riigikohus saab menetleda isiku taotlust üksnes juhul, kui isikul puudub muu tõhus viis talle PS §-ga 15 tagatud kohtuliku kaitse õiguse kasutamiseks. (p 4) Pankrotiseadus § 190 ei reguleeri kompromissi tühistamise kohtulikku menetlust. Viimasele tuleb kohaldada tsiviilkohtumenetluse seadustiku (TsMS) asjakohaseid sätteid. Kompromissi tühistamise menetlusele kohaldada hagita menetluse sätteid, milles on menetlusosalised avaldaja ja muud asjast puudutatud isikud (TsMS § 198 lg 1 p 2). Kompromissi tühistamise menetluses pankrotiasjades on asjast puudutatud isik ka pankrotivõlgnik. TsMS § 199 lg 1 p-st 4 saab järeldada, et kompromissi tühistamise menetluses pankrotiasjades on menetlusosalisel õigus anda kohtule seletusi ja esitada põhjendusi kõigi asja arutamisel tekkinud küsimuste kohta. Lisaks on menetlusosalisel võimalik oma seisukohta avaldada, esitades määruskaebuse kompromissi tühistamise määruse peale. Pankrotiseaduse § 5 lg 1 kohaselt võib pankrotimenetluses tehtud kohtumääruse peale esitada määruskaebuse, kui kohtumäärus takistab edasist menetlust. Kuna kompromissi tühistamise määrus takistab kompromissi edasist täitmist, on menetlusosalisel võimalik selle määruse peale esitada määruskaebus. Seega on menetlusosalisele kompromissi tühistamise menetluses pankrotiasjades seadusega tagatud võimalus esitada oma seisukohti. (p-d 5 ja 6)
3-4-1-16-06 Riigikohus 13.02.2007
Mitteeluruumide erastamise korra kinnitamine
Riigivõimu teostatakse üksnes põhiseaduse ja sellega kooskõlas olevate seaduste alusel. Vabariigi Valitsus tohib anda määrusi seaduse alusel ja täitmiseks, st seaduses sätestatud volitusnormi alusel. (p 19) MEES § 5 lg-s 6 Vabariigi Valitsusele antud volitus mitteeluruumide erastamise korra kehtestamiseks ei hõlma õigust enampakkumisest osavõtu tasu kehtestamiseks. "Mitteeluruumide erastamise kord" kuulub oma olemuselt p-s 6, p 7 alapunktis 2 ja p 9 alapunktis 2 sisalduva regulatsiooni osas praeter legem määruste hulka ning on antud suhete reguleerimiseks, mida mitteeluruumide erastamise seadus ette ei näe. Tegemist on iseseisva regulatsiooniga, mille kehtestamisel on Vabariigi Valitsus väljunud MEES § 5 lg-s 6 sätestatud delegatsiooninormi õiguslikest piiridest. (p 22)
Riigivõimu teostatakse üksnes põhiseaduse ja sellega kooskõlas olevate seaduste alusel. Vabariigi Valitsus tohib anda määrusi seaduse alusel ja täitmiseks, st seaduses sätestatud volitusnormi alusel. (p 19) MEES § 5 lg-s 6 Vabariigi Valitsusele antud volitus mitteeluruumide erastamise korra kehtestamiseks ei hõlma õigust enampakkumisest osavõtu tasu kehtestamiseks. "Mitteeluruumide erastamise kord" kuulub oma olemuselt p-s 6, p 7 alapunktis 2 ja p 9 alapunktis 2 sisalduva regulatsiooni osas praeter legem määruste hulka ning on antud suhete reguleerimiseks, mida mitteeluruumide erastamise seadus ette ei näe. Tegemist on iseseisva regulatsiooniga, mille kehtestamisel on Vabariigi Valitsus väljunud MEES § 5 lg-s 6 sätestatud delegatsiooninormi õiguslikest piiridest. (p 22) "Mitteeluruumide erastamise korra" p-s 6 ja p 9 alapunktis 2 märgitud enampakkumise korraldamise kulude katmisega seotud enampakkumisest osavõtu tasu kuulub PS §-s 113 otseselt loetlemata avalik-õiguslike rahaliste kohustuste hulka. Kuna PS §-s 113 sätestatud seaduse reservatsioonist tulenevalt tohib avalik-õiguslike ülesannete täitmise tasu võtta üksnes siis, kui see on ette nähtud seaduses, ei saa avalik-õiguslikku rahalist kohustust, milleks praegusel juhul on enampakkumisest osavõtu tasu, kehtestada seadusest alamalseisva õigusaktiga. (p 25)
"Mitteeluruumide erastamise korra" p-s 6 ja p 9 alapunktis 2 märgitud enampakkumise korraldamise kulude katmisega seotud enampakkumisest osavõtu tasu kuulub PS §-s 113 otseselt loetlemata avalik-õiguslike rahaliste kohustuste hulka. Kuna PS §-s 113 sätestatud seaduse reservatsioonist tulenevalt tohib avalik-õiguslike ülesannete täitmise tasu võtta üksnes siis, kui see on ette nähtud seaduses, ei saa avalik-õiguslikku rahalist kohustust, milleks praegusel juhul on enampakkumisest osavõtu tasu, kehtestada seadusest alamalseisva õigusaktiga. (p 25)

matches:
§ 83
§ 2
§ 83
§ 184
§ 184
§ 184
§ 15
§ 16
§ 24
§ 268
kohus
§ 24
§ 268
Kohus
kohus
§ 24
§ 268
kohus
Riigikohus
§ 9
§ 29
§ 5411
§ 9
§ 10
§ 3
§ 3
§ 9
§ 10
§ 54
§ 114
§ 16
§ 76
§ 114
§ 32
§ 15
§ 114
§ 15
§ 32
§ 15
§ 114
§ 15
§ 83
§ 83
§ 94
§ 83
§ 83
kohus
Riigikohus
§ 32
§ 25
§ 32
§ 113
§ 32
§ 113
§ 14
Riigikohus
§ 25
§ 25
§ 25
kohus
§ 25
Riigikohus
§ 190
Riigikohus
§ 190
§ 198
§ 199
§ 5
Riigikohus
§ 5
§ 5
§ 5
§ 5


text:
Riigikohus: Natura aladel kaitstavates elupaikades pole keelatud igasugune inimtegevus
Metsamajandusuudised.ee • 7 jaanuar 2020
Riigikohus tegi novembri viimastel päevadel olulise otsuse, kus selgitas põhjalikult seda, kuidas tuleks Keskkonnaametil ja teistel haldusorganitel suhtuda inimtegevuse lubatavusse Natura 2000 võrgustikku kuuluvatel aladel.
Natura aladel kaitstavates elupaikades pole keelatud igasugune inimtegevus. Foto: Karin Kaljuläte / Ekspress Meedia
Riigikohus selgitas, et igasugust elupaiku mõjutavat tegevust ei saa tingimata välistada. Samas tuleb uute arendustegevuste mõjud kaitse-eesmärkide saavutamisele põhjalikult välja selgitada ning keelduda tegevustest, mis võivad kahjustada ala terviklikkust. Kuigi lahendis leidub vastus nii mõnelegi seni praktikas tekkinud küsimusele, jäid mõned küsimused ka selge vastuseta.
Kohtuvaidluse algatas ühe maaomaniku soov rajada Saaremaale, Kahtla-Kübarsaare hoiualale suvila. Kinnistu, kuhu suvilat rajada soovitakse, oli kogu ulatuses kaetud Natura 2000 võrgustiku raames kaitstava elupaigatüübiga kadastikud. Ligi hektari suurusel kinnistul sooviti ehitada kuni 150 m2 suuruse ehitusalaga hoonet ja sinna juurde kuuluvat (kaev, teed, reoveepuhasti või –mahuti jms). Ehitamiseks on vajalik Keskkonnaameti nõusolek. Amet keeldus aga projekteerimistingimuste kooskõlastamisest, sest ehitustegevusega paratamatult väheneks elupaigatüübi pindala, aga kaitsekorralduskava kohaselt tuleks elupaigatüübi kadastikud pindala hoiualal suurendada.
Järgnenud kohtuvaidluses andis Tallinna Halduskohus õiguse maaomanikule, ringkonnakohus aga Keskkonnaametile.
Elupaik ja selle kaitse Natura 2000 võrgustikus
Natura 2000 võrgustikku kuuluvad alad, millel leiduvad haruldased ja üle-euroopalist kaitset väärivad looduslikud kooslused (elupaigatüübid) ja liigid.. Samas ei ole sageli kogu kaitsealune ala kaetud üle-euroopalise tähtsusega elupaikadega, vaid kaitse alla on võetud ka inimmõju leevendavad puhveralad. Kaitsealused elupaigatüübid ja nende tunnused on kirjeldatud EL-üleses juhendis (lisaks koosluse kirjeldusele on vastavas juhises välja toodud ka elupaigatüübile tüüpilised taime- ja loomaliigid).
Riigikohus rõhutas äsjases otsuses esmalt samuti, et elupaigatüübis kadastikud ei ole kaitse all vaid taimeliik kadakad, vaid laiemalt teatud tingimustele vastav looduslik kooslus. Kuna teatud tingimustel (kui puittaimestik ei ole liiga tihe), on elupaigatüüp kasvukohaks ka haruldastele käpalistele, on ka nende taimede kaitse oluline.
Riigikohus selgitas sissejuhatavalt, et teatud kaitsealuse elupaigatüübi tuvastamine mingis Natura 200o võrgustiku ala osas ei tähenda veel, et igasugune (väikese mõjuga) inimtegevus elupaigatüübiks liigitatud alal oleks automaatselt keelatud. Pigem tuleneb Eesti õigusest ning EL kohtupraktikast, et sellistel aladel kavandatavate tegevuste mõjusid tuleb hinnata ning alles hindamisest selgub, kas mõjusid saab pidada oluliseks.
Natura eelhindamise etapp
Vastavalt väljakujunenud Euroopa Kohtu praktikale saab Natura 2000 võrgustiku aladele avalduvate mõjude hindamisel eristada kahte etappi. Esimeses etapis tuleb välja selgitada, kas tegevust võib oluliste mõjude puudumise tõttu lubada või on vaja läbi viia täiemahuline Natura hindamine.
Eelhindamise etapis tuleb sisuliselt anda vastus küsimusele, kas võib olla kindel, et tegevusel ei ohusta kaitse-eesmärkide saavutamist.. Kahtluse korral lähtutakse ettevaatuspõhimõttest, mis tähendab, et kui olulist negatiivset mõju ei saa välistada, siis tuleb läbi viia põhjalik mõjude hindamine nn Natura täishindamine Seejuures tuleb Euroopa Kohtu järjepideva praktika kohaselt arvestada ka kumuleeruvate mõjudega, st mõjudega, mida avaldavad kaitse-eesmärkidele ka teised projektid ja kavad.
Riigikohus selgitas uues otsuses lähemalt, mida tuleks mõista „kaitse-eesmärkide“ all Natura hindamise kontekstis. See küsimus on tekitanud segadust, kuna Eesti looduskaitseseadus ja EL loodusdirektiiv kasutavad sama mõistet mõnevõrra erinevas tähenduses. Eesti looduskaitsealuste alade kaitse-eesmärgina loetletakse tavapäraselt erinevaid liike, elupaiku ja muid väärtusi, mille kaitseks ala loodud on. EL loodusdirektiivi ja sellest tulenevalt ka Natura hindamise tähenduses on kaitse-eesmärk seevastu mitte kaitstav väärtus vaid väärtuse seisund (esinduslikkus), mis tuleb saavutada või säilitada (nt antud juhul suurendada kadastike pindala 840 hektarilt 869,24 hektarile, säilitades nende kvalitatiivse seisundi).
Eestis senise halduspraktika kohaselt seatakse elupaikade ja liikide soovitud seisundit ja pindala kirjeldavaid kaitse-eesmärke kaitsekorralduskavades, mis erinevalt kaitse-eeskirjadest pole kohustuslikud. See tähendab, et mitte sugugi igal Natura 2000 võrgustikku kuuluval alal ei ole kehtivat kaitsekorralduskava, mis kirjeldaks milliseid elupaigatüüpe, millisel pindalal ning millises seisundis soovitakse alal kas säilitada või pikemas perspektiivis kaitsta. Neil aladel, mil vastavad kavad on koostatud, on need aga Natura hindamisel ning sellega seonduvas otsusetegemises väga olulisel kohal, kuna neis paika pandud kaitse-eesmärgid saavad olema mõõdupuuks tegevuse lubatavuse üle otsustamisel.
Natura hindamise sisu
Juhul, kui eelhindamise tulemusena ei ole kaitse-eesmärkide ohustamine välistatud, tuleb EL õiguse kohaselt jätkata täiemahulise Natura hindamisega. Eestis toimub see, nagu eelpool välja toodud, KMH vormis.
Kui eelhindamisel on fookus kaitse-eesmärkidel, siis täiemahulise hindamise eesmärk on välja selgitada kavandatava tegevuse mõju ala terviklikkusele. Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale on tegevus ala terviklikkusele negatiivse mõjuga, kui see takistab ala kaitse alla võtmist õigustanud elupaigatüübi olemuslike tunnuste püsivat säilimist (nt kuivendussüsteemi rajamine, kui selle tulemusena muudetakse kaitsealuse märgala niiskusrežiimi). Samuti on terviklikkusele negatiivne mõju siis, kui tegevuse tulemusena alal leiduv esmatähtis elupaigatüüp kaob või osaliselt ja pöördumatult hävib.
Riigikohus lisas oma uues otsuses lisaks varem öeldule seda, et hinnates kavandatava tegevuse võimalikku mõju ala terviklikkusele ei tule seejuures arvestada mitte vaid teiste juba ellu viidud ja kavandatud projektide mõjudega, vaid ka laiemate inimtegevusest või looduslikest tingimustest tulenevate arengutega (nt kliimamuutus, karjatamine või selle puudumine, elupaikade ümberkujunemine võsastumise tõttu).
Kaitseala valitseja kooskõlastused praktikas
Eeltoodud juriidiliste nõuete valguses esitas Riigikohus ka oma nägemuse sellest, kuidas peaks Keskkonnaamet kaitseala valitsejana kooskõlastusi andes tegutsema. Riigikohtu hinnangul tuleks läbida järgmised sammud:
1) Välja selgitada, kui suurt osa elupaigatüübist tegevusega mõjutataks;
2) Analüüsida, mis seisus on kaitse-eesmärgi saavutamine kogu alal;
3) Kahe eelneva sammu põhjal hinnata võimalikku mõju kaitse-eesmärkide saavutamisele.
Antud juhul pidanuks seega esmalt hindama, kui suur osa kadastike elupaigatüübist oleks elamu ja sellega seotud rajatiste ehitamise ning ala aktiivse kasutuse tõttu saanud mõjutatud. Seejärel pidanuks analüüsima, kuidas on seni õnnestunud saavutada hoiualal seatud kaitse-eesmärki (suurendada kadastike elupaigatüübi pindala). Viimaks pidanuks hindama, kas ehitiste püstitamine välistaks või muudaks oluliselt raskemaks selle eesmärgi (elupaigatüübi pindala suurendamine) saavutamise.
Seejuures rõhutas kohus, et antud küsimustele tuleb otsida vastuseid nii Natura eelhindamise kui vajadusel selle järel ka täiemahulise Natura hindamise (KMH vormis) esemeks.
Järeldused ja vastuseta küsimused
Riigikohtu otsus peaks andma vastuse mitmele Eesti praktikas tekkinud küsimusele. Esiteks võib pidada oluliseks seda, et kohus rõhutas elupaigatüüpide kaitsel loodusliku koosluse kui terviku arvestamise vajadust (nt kadastiku kaitsel on olulised mitte vaid kadakad, vaid ka teised taimeliigid). Teiseks on oluline selgitus, et Natura hindamisel ei tule hinnata mitte üldiselt mõju loodusväärtustele, vaid konkreetsetele kvantitatiivsetele eesmärkidele (nt elupaigatüübi soovitud pindala ja seisund). Kolmandaks võib oluliseks pidada viidet sellele, et mõjude hindamisel tuleb arvestada mitte vaid erinevate arendusprojektide mõjuga, vaid ka laiemate arengutega, mis elupaikade ja liikide suhtes seatud kaitse-eesmärkide saavutamist mõjutada võivad.
KÕKi hinnangul võib otsusest teha paar olulist järeldust, mida Riigikohus sõnaselgelt välja ei öelnud, ent on sellest tuletatavad. Esiteks tuleks juhul, kui alal puudub kehtiv kaitsekorralduskava, vähemasti säilitada alal kaitse alla võtmise seisuga leidunud elupaikade pindala ja seisundi säilitamine. Teiseks ilmestab Riigikohtu otsus tänase õiguskorra, kus täismahus Natura hindamine on võimalik vaid KMH vormis, ebamõistlikkust. Lähtudes Euroopa Kohtu senistest lahenditest on väheusutav, et antud juhul oleks võimalik täiemahulist Natura hindamist vältida. Arvestades samas KMH menetlusega seotud aja- ja rahakulu, on viimase algatamine keskmise suurusega suvila rajamiseks ilmselgelt ebaproportsionaalne.
Riigikohtu lahendi pinnalt tõusetub samas mitu küsimust, millele kohus selget vastust ei andnud. Esiteks tekib küsimus senisest halduspraktikast, kus kaitsekorralduskavasid ei ole tingimata haldusaktideks peetud. Arvestades, et Natura hindamise läbi on kaitsekorralduskavadel väga oluline tähendus looduskaitsest tulenevate omandiõiguse kitsenduste määratlemisel, ei tohiks samas olla kahtlust, et tegemist on haldusvälist regulatiivset mõju omavate dokumentidega. Seega võivad olla vajalikud muudatused selles kuidas kaitsekorralduskavasid koostatakse ja vormistatakse. Teine küsimus puudutab maaomanike õiguste piiramise õiguspärasust olukorras, kus hindamise käigus selgub, et ala kaitse-eesmärkide saavutamine on tõepoolest ohus ja tegevust ei saa lubada, ent seda mitte maaomaniku tegevuse, vaid hoopis teiste maaomanike või riigi tegevuse(tuse) tõttu. Veelgi keerulisemad on olukorrad, kus kaitse-eesmärgi saavutamine on ohustatud ja seega ei saa lubada täiendavat inimtegevuse survet looduslike tegurite, nt kliimamuutustest tingitud kõrgemate õhutemperatuuride või sademete hulga tõttu.
Lisaks eeltoodule ilmestab lahend ka üht Natura 2000 võrgustiku olemuslikku vastuolu. Suuresti Lääne-Euroopa kogemusele ja olukorrale tuginev õigusraamistik nõuab, et vähestel aladel, millel on säilinud looduslikud või looduslähedased kooslused säilitataks iga hinna eest teatud olukord. See aga tähendab, et täht-tähelt norme järgides tuleb võidelda mitte ainult inimmõjuga, vaid ka looduslike teguritega, nt elupaikade loomuliku muutumisega (suktsessiooniga) või kliima muutusest tingitud ümberkujunemisega. Arvestades Eesti suurt loodusrikkust ning teisalt vähest ressurssi kaitsealade majandamiseks, on kaheldav, kas selle ülesande täitmine täies mahus on Eestile jõukohane.
Loe otsuse teksti SIIT.
MetsamajandusLoodusNatura aladRiigikohusKIK, Keskkonnainvesteeringute keskus

matches: Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus kohus Riigikohus kohus


Vändra valla teeregistri pidamise põhimääruse kinnitamine – Riigi Teataja
Vändra valla teeregistri pidamise põhimääruse kinnitamine
Vändra valla teeregistri pidamise põhimääruse kinnitamine - sisukord
§ 1 Kohaliku teeregistri asutamise ja kasutuselevõtmise eesmärk
§ 2 Registri objekt
§ 3 Registri ametlik nimi
§ 5 Registrisse kantavad andmed ja nende õiguslik režiim
§ 6 Registriandmete esitajad, andmete registrisse kandmise aluseks olevad dokumendid
§ 7 Andmete registrisse kandmise kord
§ 8 Registriandmete väljastamine
§ 9 Registriandmete avalikkus
§ 10 Registri andmete kaitse
§ 11 Ebaõigete andmete parandamine ja sellest informeerimise kord
§ 12 Järelvalve registri pidamise üle
§ 13 Registri pidamise finantseerimise kord
§ 14 Registri likvideerimise kord
RT IV, 13.03.2013, 56
Vastu võetud 20.04.2010 nr 15
RT IV, 24.01.2013, 17
jõustumine 23.04.2010
21.02.2012 RT IV, 13.03.2013, 22 16.03.2013
Määrus kehtestatakse "Teeseaduse" § 11 lg 1, lg 2 toodud teede kohta vajalike andmete kogumise, töötlemise, säilitamise ja avalikustamise eesmärgil ja "Riikliku teeregistri asutamine ja registri pidamise põhimääruse" alusel.
§ 1. Kohaliku teeregistri asutamise ja kasutuselevõtmise eesmärk
(1) Vändra valla teeregister (edaspidi register) on kohaliku omavalitsuse register, mille asutamise ja kasutusele võtmise eesmärgiks on usaldusväärsete andmete kogumine ja säilitamine Vändra valla territooriumil asuvate kohalike ja erateede kohta.
(2) Register sätestab andmete koosseisu ja kasutusele võtmise, andmete töötlemise, andmetele juurdepääsu ja registri pidamise üle, järelvalve teostamise ning tema likvideerimise korra.
(3) Registri asutab, tema põhimääruse kinnitab ja teeb selles muudatusi Vändra Vallavolikogu.
Registri objektiks on kohalikud maanteed, avalikuks kasutamiseks määratud erateed ja avalikuks kasutamiseks määramata erateed ning kohalikud rajatised.
Registri ametlik nimi on Vändra valla teeregister.
(1) Registri vastutav töötleja on Vändra Vallavalitsus.
(2) Registri volitatud töötlejaks on vastutava töötleja poolt selleks nimetatud vallaametnik.
(3) Registrit peetakse ühetasandilise infotehnoloogilise andmebaasina ning tema andmete töötlemisel kasutatakse automatiseeritud andmetöötlust.
(4) Andmefailid on digitaalsel andmekandjal, kuhu sisestatakse kõik registrisse kantavad andmed.
(5) Registrit peetakse kooskõlas seaduse ja käesoleva põhimäärusega.
§ 5. Registrisse kantavad andmed ja nende õiguslik režiim
8) teekatte tüüp.
9) normatiivne koormis;
6) pikkus.
(7) Registrist tehakse arhiivikoopiad igal aastal 1.jaanuari seisuga, mis säilitatakse vastutava ja volitatud töötleja juures alaliselt.
§ 6. Registriandmete esitajad, andmete registrisse kandmise aluseks olevad dokumendid
(1) Tee omanik on kohustatud tee registreerima teeregistris.
(2) Registrisse kandmiseks esitavad andmed juriidilised või füüsilisest isikust tee omanik või selleks seaduse või muu õigusaktiga volitatud isik.
(3) Andmete registrisse kandmise aluseks olevateks dokumentideks on:
1) vallavolikogu otsus kohaliku tee teedenimekirja võtmise või sellest välja arvamise kohta, eratee puhul omandiõigust tõendav dokument.
2) teede ehitamise ja remontimise käigus koostatud dokumendid, ehitus- ja kasutusload.
(4) Kinnitada tee omanike poolt esitatavate avalduste esitamise tähtajaks 01.oktoober. Nimetatud tähtpäevaks esitatud avaldused vaatab läbi vallavalitsus koos arengukomisjoniga ja teeb ettepaneku volikogule otsuse tegemiseks eratee avalikuks kasutuseks määramise ja teeregistris andmete muutmise kohta.
[RT IV, 13.03.2013, 22 - jõust. 16.03.2013]
(5) Volikogu kinnitab iga aasta oktoobrikuu jooksul valavalitsuse poolt esitatud kohalike teede nimekirja ja avalikuks kasutamiseks määratud erateede nimekirja.
[RT IV, 13.03.2013, 22 - jõust. 16.03.3013]
§ 7. Andmete registrisse kandmise kord
(1) Tee omanik(ud) või haldaja on kohustatud tee asjaomases registris registreerima ning teatama registri volitatud töötlejale kehtestatud tähtaegadel registriandmetes toimunud muudatusest.
(2) Registri volitatud töötaja kannab andmed registrisse viie tööpäeva jooksul pärast registrisse kandmise alusdokumendi saamist.
(3) Registri andmete muutmisest on andmete esitaja kohustatud volitatud töötlejat teavitama kümne tööpäeva jooksul andmete muutumisest arvates.
(4) Tee omanik või haldaja on kohustatud tagama registrisse kandmiseks esitatud andmete õigsuse.
(5) Volitatud töötleja peab arvestust andmete registrisse kandmise kohta digitaalses või paberkandja kanderaamatus, kus registreeritakse alusdokumendi nimetus, selle välja andmise kuupäev ja väljaandja kande tegija ning kande tegemise kuupäev.
§ 8. Registriandmete väljastamine
(3) Registrist väljastatakse andmeid registri vastutavale või volitatud töötlejale esitatud kirjaliku taotluse alusel. Taotluses peab olema märgitud andmete saaja ja tema kontaktandmed, päringu objekt, soovitud andmed ja nende kasutamise eesmärk.
(4) Registriandmete väljastamise aja, andmete saaja ja andmete koosseisu kohta peab andmete väljastaja arvestust.
(5) Registriandmed on kasutamiseks riigi- ja kohaliku omavalitsuse asutustele ning avalik-õiguslik juriidilistele isikutele ning neile seadusega või seaduse alusel antud õigusaktides sätestatud ülesannete täitmiseks ning õigustatud huvi omavatele isikutele teabe saamiseks.
§ 9. Registriandmete avalikkus
Registriandmed on avalikud kui seaduses ei ole sätestatud teisiti.
§ 10. Registri andmete kaitse
(1) Andmed kantakse registrisse "Andmekogude seaduse" § 7 lõikes 4 sätestatud andmekogu kaitsmise abinõusid jälgides.
(3) Registrist tehakse perioodiliselt turvakoopia, mida uuendatakse üldjuhul kahe kuu möödudes. Turvakoopia salvestatakse korduvkasutatavale andmekandjale ja säilitatakse üks aasta.
§ 11. Ebaõigete andmete parandamine ja sellest informeerimise kord
(1) Registris ebaõigete andmete avastamisel on volitatud töötleja kohustatud viivitamatult asendama need õigete andmetega.
(2) Vajadusel registri volitatud töötleja teeb järelpärimise andmete esitajale, kes on kohustatud 10 tööpäeva jooksul päringu saamisest arvates informeerima volitatud töötlejat õigetest andmetest ja vajadusel esitama õigeid andmeid tõendava dokumendi.
(3) Registri volitatud töötleja on kohustatud teavitama registri vastutavat töötlejat ebaõigete andmete avastamisest ning teatama ebaõigeid andmeid saanud isikule õiged andmed.
§ 12. Järelvalve registri pidamise üle
(1) Järelvalvet registri pidamise üle teostavad vastavalt oma pädevusele registri vastutav töötleja ja andmekaitse järelvalveasutus.
(2) Registri üle järelvalvet teostama volitatud isikul on õigus tutvuda registrisse kantud andmete ja nende alusdokumentidega, saada teavet andmete andmekogust väljastamise ja kasutamise kohta.
(3) Registri pidamisel tekkinud puuduste ilmnemisel on vastutav töötleja kohustatud likvideerima puudused järelvalvet teostanud isiku määratud tähtajaks.
§ 13. Registri pidamise finantseerimise kord
§ 14. Registri likvideerimise kord
(1) Registri likvideerimise otsustab Vändra Vallavolikogu.
(2) Register likvideeritakse "Andmekogude seaduses" sätestatud korras.


Riikliku veterinaararstide registri põhimäärus – Riigi Teataja
Riikliku veterinaararstide registri põhimäärus
Riikliku veterinaararstide registri põhimäärus - sisukord
§ 6 Registri turvaklass
§ 7 Üldandmed veterinaararsti kutsetegevuse luba taotleva ja seda omava veterinaararsti kvalifikatsiooniga isiku kohta
§ 8 Andmed kutsetegevuse loa kohta
§ 10 Andmed tegutsemiskeelu kohta
§ 11 Andmekogudest saadavad andmed
§ 12 Andmeandjatelt saadavad andmed
3 Registri andmete töötlemine ja registri tegevuse lõpetamine
§ 14 Andmete parandamine registris
§ 15 Andmete registrisse kandmise aluseks olevad dokumendid
§ 16 Registriandmete kehtetuks tunnistamine
§ 18 Registriandmete logimine
§ 19 Registri tegevuse lõpetamine
RT I, 12.03.2019, 2
Vastu võetud 07.04.2015 nr 30
RT I, 08.04.2015, 17
10.03.2016 RT I, 15.03.2016, 7 18.03.2016
07.03.2019 RT I, 12.03.2019, 1 15.03.2019
Määrus kehtestatakse veterinaarkorralduse seaduse § 221 lõike 1 alusel.
(1) Andmekogu ametlik nimi on „Riiklik veterinaararstide register”.
(2) Riikliku veterinaararstide registri (edaspidi register) eesmärk on tagada tarbijale veterinaarpraksise raames veterinaarteenuse osutamine nõutud kvalifikatsiooniga isiku poolt, veterinaarpraksise veterinaarjärelevalve ja veterinaarkontroll ning vajalikud andmed veterinaaria valdkonna korraldamist võimaldava statistika tegemiseks.
Registri vastutav töötleja (edaspidi töötleja) on Veterinaar- ja Toiduamet.
[RT I, 12.03.2019, 1 - jõust. 15.03.2019]
(1) Töötleja määrab oma ametniku või töötaja registri administraatori õigustega kasutajaks (edaspidi administraator). Administraator täidab töötleja ülesandeid, sealhulgas annab töötleja ametnikule või töötajale juurdepääsuõiguse registri tehnoloogilisele keskkonnale. Administraatoril on juurdepääsuõigus kõigile andmetele ja logidele ning ta võib muuta andmeid, kui see on vajalik süsteemi tõrgeteta töö või andmetervikluse tagamiseks.
(2) Töötleja määrab oma ametniku või töötaja registri volitatud kasutajaks (edaspidi volitatud kasutaja). Volitatud kasutaja täidab töötleja ülesandeid, sealhulgas kogub, salvestab, korrastab, muudab, säilitab, avalikustab ja kustutab registriandmeid. Volitatud kasutajal on õigus pääseda ligi andmetele ulatuses, mis on vajalik tema ameti- või tööülesannete täitmiseks.
(1) Registrit peetakse veebipõhise liidesega ühetasandilise infotehnoloogilise andmekoguna elektrooniliselt ning andmeid töödeldakse digitaalselt infosüsteemi pidamiseks välja töötatud tarkvaraga.
(2) Maaeluministeerium majutab registri digitaalset andmebaasi ja korraldab tehnoloogilise keskkonna haldamist.
(3) Andmed on registris digitaalkujul. Andmeid säilitatakse digitaalselt ja arhiveeritakse veterinaarkorralduse seaduse § 221 lõike 7 kohaselt.
(4) Register koosneb:
2) kande alusdokumentidest;
[Kehtetu - RT I, 12.03.2019, 1 - jõust. 15.03.2019]
§ 6. Registri turvaklass
Registri turvaklass on K1T1S2. Registri turbeaste on keskmine (M).
§ 7. Üldandmed veterinaararsti kutsetegevuse luba taotleva ja seda omava veterinaararsti kvalifikatsiooniga isiku kohta
(1) Registrisse kantakse veterinaararsti kutsetegevuse luba (edaspidi kutsetegevuse luba) taotleva ja seda omava veterinaararsti kvalifikatsiooniga isiku (selles paragrahvis edaspidi isik) kohta järgmised isikuandmed:
2) eelmine või eelmised ees- ja perekonnanimi või -nimed;
3) isikukood, selle puudumise korral sünniaasta, -kuu ja -päev;
4) isikut tõendava dokumendi nimetus ja number, kui isik ei ole kantud Eesti rahvastikuregistrisse;
5) kontaktandmed (telefoninumber, elektronposti aadress ja postiaadress);
6) eelmise töökoha riik.
(2) Registrisse kantakse isiku kohta järgmised veterinaararsti kvalifikatsiooni tõendavad andmed:
1) eriala;
2) spetsialiseerumine (kitsam eriala valdkond selle olemasolu korral);
3) veterinaararsti kvalifikatsiooni tõendava dokumendi nimetus ja number;
4) veterinaararsti kvalifikatsiooni tõendava dokumendi väljastanud õppeasutuse nimi ja dokumendi väljaandmise aeg;
5) õppeasutusse immatrikuleerimise aasta;
6) veterinaararsti kvalifikatsiooni tõendava dokumendi väljastanud riik;
7) varasem veterinaararsti kvalifikatsiooni tunnustamine Euroopa Liidu liikmesriigi, Euroopa Majanduspiirkonna lepinguriigi või Šveitsi poolt.
(3) Registrisse kantakse isiku kohta järgmised veterinaarkorralduse seaduse § 24 kohast erialast täiendamist tõendavad andmed:
1) erialase täiendamise aeg;
2) erialase täiendamise tundide arv;
3) erialast täiendamist korraldanud koolitaja, juhendaja või asutuse nimi;
4) erialase täiendamise sisu.
(4) Registrisse kantakse isikule volitatud veterinaararsti õiguste andmise kohta järgmised andmed:
1) volituse alguse kuupäev;
2) volituse lõppemise kuupäev;
3) järelevalvepiirkond (maakond, järelevalveobjekt).
§ 8. Andmed kutsetegevuse loa kohta
Registrisse kantakse kutsetegevuse loa kohta järgmised andmed:
1) Veterinaar- ja Toiduameti otsus kutsetegevuse loa andmise või andmisest keeldumise kohta koos otsuse numbri ja otsuse tegemise kuupäevaga;
2) kutsetegevuse loa number;
3) kutsetegevuse loa väljaandmise riik;
4) Veterinaar- ja Toiduameti otsus kutsetegevuse loa peatamise kohta koos otsuse tegemise numbri ja otsuse tegemise kuupäevaga;
5) kutsetegevuse loa peatamise aeg;
6) Veterinaar- ja Toiduameti otsus kutsetegevuse loa kehtetuks tunnistamise kohta koos otsuse numbri ja otsuse tegemise kuupäevaga;
7) kutsetegevuse loa kehtetuks tunnistamise või kehtetuks muutumise alus;
8) veterinaararsti registriandmete arhiveerimise kuupäev.
Registrisse kantakse veterinaararsti kutsetegevust käsitleva iga ettekirjutuse kohta eraldi järgmised andmed:
1) ettekirjutuse teinud majandushaldusasutuse nimetus ning ettekirjutuse teinud isiku nimi;
8) ettekirjutuse kehtetuks tunnistamise otsuse olemasolu korral otsuse kehtetuks tunnistamise aeg ja ulatus.
§ 10. Andmed tegutsemiskeelu kohta
Registrisse kantakse kriminaalasjas jõustunud kohtuotsusega määratud iga tegutsemiskeelu kohta eraldi järgmised andmed:
1) keeldu kohaldava kohtulahendi kuupäev, number ja lahendi teinud kohtu nimetus;
§ 11. Andmekogudest saadavad andmed
(1) Riigi infosüsteemi haldussüsteemis muu andmekogu põhiandmeteks määratud andmed saadakse sellest andmekogust, mis neid põhiandmetena kogub.
(2) Andmevahetus teiste andmekogudega toimub avaliku teabe seaduse § 439 lõike 1 punkti 5 alusel kehtestatud korras läbi riigi infosüsteemide andmevahetuskihi.
§ 12. Andmeandjatelt saadavad andmed
(1) Kutsetegevuse luba taotlevalt ja seda omavalt veterinaararsti kvalifikatsiooniga isikult saadakse § 7 lõigetes 1–3 ja §-s 10 nimetatud andmed.
[RT I, 15.03.2016, 7 - jõust. 18.03.2016]
(2) Töötlejalt saadakse § 7 lõikes 4 ja §-des 8–9 nimetatud andmed.
3. peatükk Registri andmete töötlemine ja registri tegevuse lõpetamine
(1) Registrisse kannavad andmeid:
1) töötleja;
2) kutsetegevuse luba taotlev ja seda omav veterinaararsti kvalifikatsiooniga isik.
(2) Töötleja kannab temale esitatud dokumentides sisalduvad andmed ning kutsetegevuse loa ja ettekirjutuse andmed registrisse hiljemalt andmete saamisele, andmete aluseks oleva otsuse või ettekirjutuse tegemisele järgneval tööpäeval.
(3) Kutsetegevuse luba taotlev ja seda omav veterinaararsti kvalifikatsiooniga isik esitab andmed Eesti teabevärava või töötleja veebilehel asuva viida kaudu üle turvakanali ligipääsetavas infosüsteemis, elektroonselt digiallkirjastatult või kirjalikult paberil. Eesti teabevärava ja töötleja veebilehel asuva viida kaudu üle turvakanali ligipääsetavas infosüsteemis identifitseeritakse andmete esitaja ID-kaardi abil ning registrisse andmete kandmise või registriandmete muutmise taotlust ei pea digiallkirjastama.
§ 14. Andmete parandamine registris
(1) Töötleja kontrollib registriandmete õigsust, kui esineb põhjendatud kahtlus, et registriandmed ei ole õiged. Töötleja kannab registriandmete ebaõigsuse kahtluse kohta registrisse teabe, mis jääb sinna kuni andmete õigsuse tuvastamiseni või nende parandamiseni.
(2) Registriandmete parandamine on ebaõigete registriandmete õigeks muutmine töötleja poolt. Registriandmed on ebaõiged, kui nad ei vasta kande aluseks olnud dokumentides esitatud andmetele, kui muudes seaduse alusel asutatud andmekogudes on samu andmeid uuendatud või kui registriandmetes on keele- või trükiviga või muu vormilist laadi viga.
(3) Ebaõiged registriandmed parandab töötleja hiljemalt ebaõigsusest teada saamise päevale järgneval tööpäeval.
§ 15. Andmete registrisse kandmise aluseks olevad dokumendid
1) kutsetegevuse loa taotlus;
2) isikut tõendav dokument, kui isik ei ole kantud Eesti rahvastikuregistrisse;
3) veterinaararsti kvalifikatsiooni tõendav dokument, vajaduse korral koos veterinaararsti kvalifikatsiooni tõendava dokumendi väljastanud õppeasutuse loomaarstiõppe õppekava ja Eesti Maaülikooli hinnanguga kutsetegevuse loa taotleja läbitud õppekava Eesti asjakohasele õppekavale vastavuse kohta;
4) Euroopa Liidu liikmesriigi, Euroopa Majanduspiirkonna lepinguriigi või Šveitsi pädeva asutuse väljastatud tõend veterinaararsti kvalifikatsiooni tunnustamise kohta;
5) veterinaararsti sobivustesti sooritamist või veterinaarkorralduse seaduse § 252 lõike 5 kohast täiendusõppe lõpuhindamise läbimist tõendavad dokumendid;
6) veterinaarkorralduse seaduse § 24 kohast erialast täiendamist tõendavad dokumendid;
7) Veterinaar- ja Toiduameti tehtud asjakohased otsused;
8) kohtuotsus, millega on veterinaararstilt ära võetud veterinaarpraksisega tegelemise õigus;
9) veterinaararsti tegevust käsitlev ettekirjutus;
10) registriandmete muutmise taotlus.
§ 16. Registriandmete kehtetuks tunnistamine
(1) Registriandmed tunnistatakse kehtetuks järgmistel juhtudel:
1) kutsetegevuse loa andmisest keeldumise otsuse korral;
2) kutsetegevuse loa kehtetuks tunnistamise või kehtetuks muutumise korral.
(2) Kehtetuks tunnistatud registriandmeid ja nende alusdokumente säilitatakse arhiivis veterinaarkorralduse seaduse § 221 lõikes 7 sätestatud tähtaja jooksul. Arhiivi kantud registriandmetele tagab töötleja juurdepääsu õigustatud huvi korral.
(3) Säilitustähtaja möödumisel kehtetuks tunnistatud registriandmed kustutatakse.
(1) Töötlejal on registris juurdepääs kõigile andmetele.
(2) Kutsetegevuse luba taotleval ja seda omaval veterinaararsti kvalifikatsiooniga isikul on registris juurdepääs enda andmetele Eesti teabevärava või töötleja veebilehel asuva viida kaudu üle turvakanali ligipääsetavas süsteemis.
(3) Registrisse kantud andmetest on avalikud § 7 lõike 1 punktis 1 ja lõikes 4 ning § 8 punktides 2 ja 5 nimetatud andmed kutsetegevuse luba omava veterinaararsti kvalifikatsiooniga isiku kohta. Volitatud veterinaararsti kohta avalikustatakse ka § 7 lõike 1 punktis 5 nimetatud andmed.
(4) Avalikud registriandmed tehakse avalikkusele kättesaadavaks Eesti teabevärava kaudu ning avalikustatakse töötleja veebilehel.
§ 18. Registriandmete logimine
(3) Säilitustähtaja möödumisel logi kustutatakse.
§ 19. Registri tegevuse lõpetamine