text:
26. juuli 2017(*)
Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Riigis ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmine – Direktiiv 2008/115/EÜ – Artikli 11 lõige 2 – Sisenemiskeeld, mis on otsustatud enne selle direktiivi jõustumist ja mille kestus on pikem kui direktiivis ette nähtud – Sisenemiskeelu kehtima hakkamise algus
Kohtuasjas C‑225/16,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Hoge Raad der Nederlandenʼi (Madalmaade kõrgeim kohus) 29. märtsi 2016. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 22. aprillil 2016, kriminaalasjas, milles süüdistatav on
koosseisus: koja president M. Ilešič (ettekandja), Euroopa Kohtu president K. Lenaerts teise koja kohtuniku ülesannetes, kohtunikud A. Prechal, C. Toader ja E. Jarašiūnas,
arvestades kirjalikus menetluses ja 16. märtsi 2017. aasta kohtuistungil esitatut,
– M. Ouhrami, esindaja: advocaat S. J. van der Woude,
– Madalmaade valitsus, esindajad: C. S. Schillemans, M. Gijzen ja M. Bulterman,
– Euroopa Komisjon, esindajad: C. Cattabriga ja R. Troosters,
– Šveitsi valitsus, esindaja: C. Bichet,
olles 18. mai 2017. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1 Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel (ELT 2008, L 348, lk 98) artikli 11 lõiget 2.
2 Taotlus on esitatud kriminaalmenetluse raames, mis on Mossa Ouhrami, sündinud 1979. aastal Alžeerias ja ilmselt ka nimetatud kolmanda riigi kodanik, suhtes algatatud põhjusel, et ta viibis aastatel 2011 ja 2012 Madalmaades, ehkki ta oli teadlik sellest, et ta oli 2002. aastal tehtud otsusega kuulutatud ebasoovitavaks isikuks.
3 Direktiivi 2008/115 põhjenduste 2, 4, 6, 10, 11 ja 14 järgi:
„(2) 4. ja 5. novembril 2004 Brüsselis toimunud Euroopa Ülemkogu kohtumisel nõuti tõhusat väljasaatmis- ja repatrieerimispoliitikat, mis põhineks ühistel nõuetel, et isikuid saaks tagasi saata inimlikult ja austades täielikult nende põhiõigusi ja väärikust.
(4) Tuleb kehtestada selged, läbipaistvad ja õiglased eeskirjad, millega nähakse ette tõhus tagasisaatmispoliitika, mis on hästihallatava rändepoliitika vajalik osa.
(6) Liikmesriigid peaksid tagama, et kolmandate riikide kodanike ebaseadusliku riigisviibimise lõpetamine toimub õiglase ja läbipaistva korra kohaselt. Vastavalt ELi õiguse üldistele põhimõtetele tuleks käesoleva direktiivi alusel tehtavad otsused võtta vastu juhtumipõhiselt ja lähtudes objektiivsetest kriteeriumidest, mis tähendab, et arvesse tuleks võtta muud kui üksnes ebaseadusliku riigisviibimise asjaolu. Tagasisaatmisega seotud otsuste, nimelt tagasisaatmisotsuste ja, kui on, sisenemiskeeluotsuste ning väljasaatmisotsuste, tüüpvormide kasutamisel peaksid liikmesriigid järgima kõnealust põhimõtet ja täitma täielikult kõiki käesoleva direktiivi kohaldatavaid sätteid.
(10) Sunniviisilisele tagasisaatmisele tuleks eelistada vabatahtlikku tagasipöördumist, kui ei ole põhjust arvata, et see kahjustaks tagasisaatmiskorra eesmärki, ning tuleks võimaldada tähtaeg vabatahtlikuks lahkumiseks. […]
(11) Tuleks kehtestada üldised minimaalsed õiguslikud tagatised tagasisaatmisega seotud otsuste puhul, et tagada asjaomaste isikute huvide tõhus kaitse. […]
(14) Siseriiklikel tagasisaatmismeetmetel peaks olema üleeuroopaline mõju, kehtestades sisenemiskeelu, mis keelaks sisenemise ja viibimise kõigi liikmesriikide territooriumidel. Sisenemiskeelu pikkus tuleks igal üksikjuhul määrata kindlaks pärast kõigi oluliste asjaolude hoolikat kaalumist ja see ei tohiks üldjuhul ületada viit aastat. Seoses sellega tuleks eelkõige arvesse võtta asjaolu, kui asjaomase kolmanda riigi kodaniku suhtes on tehtud juba üle ühe tagasisaatmisotsuse või väljasaatmiskorralduse või ta on sisenenud liikmesriigi territooriumile sisenemiskeelu ajal.“
4 Direktiivi 2008/115 artiklis 1 „Sisu“ on ette nähtud:
„Käesolevas direktiivis sätestatakse ühised nõuded ja kord, mida tuleb kohaldada liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel, kooskõlas [liidu] õiguse üldpõhimõtete hulka kuuluvatele põhiõigustega ja rahvusvahelise õigusega, kaasa arvatud pagulaste kaitse ja inimõigustega seotud kohustustega.“
5 Direktiivi artikli 3 „Mõisted“ kohaselt:
2) „ebaseaduslik riigisviibimine“ – kolmanda riigi kodaniku viibimine liikmesriigi territooriumil, kui ta ei vasta või enam ei vasta Schengeni piirieeskirjade artiklis 5 sätestatud sisenemise tingimustele või muudele asjaomasesse liikmesriiki sisenemise, selles viibimise või elamise tingimustele;
3) „tagasisaatmine“ – kolmanda riigi kodaniku naasmine kas vabatahtlikult tagasipöördumiskohustust täites või sunniviisiliselt:
4) „tagasisaatmisotsus“ – haldus- või kohtuotsus või -akt, millega sätestatakse, et kolmanda riigi kodaniku riigisviibimine on ebaseaduslik ja kehtestatakse või sätestatakse tagasipöördumiskohustus;
5) „väljasaatmine“ – tagasipöördumiskohustuse täitmine, eelkõige füüsiline transport liikmesriigist välja;
6) „sisenemiskeeld“ – haldus- või kohtuotsus või haldus- või kohtuakt, millega keelatakse sisenemine liikmesriigi territooriumile ja viibimine liikmesriigi territooriumil kindla tähtaja jooksul ning millega on kaasas tagasisaatmisotsus;
8) „vabatahtlik lahkumine“ – tagasipöördumiskohustuse täitmine selleks tagasisaatmisotsuses ette nähtud tähtaja jooksul;
6 Direktiivi 2008/115 artiklis 6 „Tagasisaatmisotsus“ on ette nähtud:
„1. Ilma et see piiraks lõigetes 2–5 sätestatud erandite kohaldamist, väljastavad liikmesriigid tagasisaatmisotsuse iga kolmanda riigi kodaniku kohta, kes viibib nende territooriumil ebaseaduslikult.
6. Käesolev direktiiv ei takista liikmesriikidel võtta vastu otsust seadusliku riigisviibimise lõpetamise kohta koos tagasisaatmis- ja/või väljasaatmisotsusega ja/või sisenemiskeeluga oma siseriiklikus õiguses ettenähtud haldus- või kohtuotsuse või haldus- või kohtuaktiga, ilma et see piiraks III peatükis ning [liidu] ja siseriikliku õiguse muude asjakohaste sätete kohaselt sätestatud menetluslikke tagatisi.“
7 Direktiivi artiklis 7 „Vabatahtlik lahkumine“ on sätestatud:
„1. Tagasisaatmisotsusega nähakse ette sobiv, seitsme kuni kolmekümne päeva pikkune tähtaeg vabatahtlikuks lahkumiseks, ilma et see piiraks lõigetes 2 ja 4 osutatud erandite tegemist. […]
2. Vajaduse korral pikendavad liikmesriigid vabatahtliku lahkumise tähtaega sobiva ajavahemiku võrra, võttes arvesse iga üksikjuhtumi konkreetseid asjaolusid, nagu viibimise kestus, koolis käivad lapsed ning muude perekonna- ja sotsiaalsete sidemete olemasolu.
4. Liikmesriigid võivad jätta vabatahtliku lahkumise tähtaja määramata või määrata alla seitsmepäevase tähtaja, kui esineb põgenemise oht või kui elamisloa taotlus on jäetud rahuldamata, kuna see osutus selgelt põhjendamatuks või pettusel põhinevaks, või kui asjaomane isik kujutab endast ohtu avalikule korrale, avalikule julgeolekule või riigi julgeolekule.“
8 Direktiivi artiklis 8 „Väljasaatmine“ on ette nähtud:
„1. „Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed tagasisaatmisotsuse täitmiseks juhul, kui artikli 7 lõike 4 kohast tähtaega vabatahtlikuks lahkumiseks ei ole määratud või kui tagasipöördumiskohustust ei ole artikli 7 kohaselt vabatahtlikuks lahkumiseks määratud tähtaja jooksul täidetud.
9 Direktiivi artikli 11 „Sisenemiskeeld“ kohaselt:
10 Direktiivi 2008/115 artikli 12 „Vorm“ lõike 1 esimeses lõigus on sätestatud:
„Tagasisaatmisotsused ja – kui need on väljastatud – sisenemiskeelud ning väljasaatmisotsused väljastatakse kirjalikult ning nendes põhjendatakse otsuse aluseks olevaid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid ja esitatakse teave kättesaadavate õiguskaitsevahendite kohta.“
11 Direktiivi 2008/115 artikli 20 järgi pidid liikmesriigid jõustama direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid hiljemalt 24. detsembril 2010.
12 2000. aasta välismaalaste seaduse (Vreemdelingenwet 2000; edaspidi „välismaalaste seadus“) artikli 67 lõike 1 redaktsiooni kohaselt, mis kehtis 2002. aastal, võis välismaalase tunnistada ebasoovitavaks:
„a) kui ta ei ela[nud] Madalmaades seaduslikult ning kui ta [oli] korduvalt toime pannud tegusid, mis on käesoleva seaduse alusel karistatavad,
b) kui tema suhtes [oli] tehtud süüdimõistev kohtuotsus, mis on lõplik, ja kui süüdimõistmise aluseks on rikkumised, mille eest võid[i] mõista kolmeaastane või pikem vanglakaristus,
c) kui ta kujuta[s] endast ohtu avalikule korrale või riigi julgeolekule,
d) lepingu alusel, või
e) Madalmaade rahvusvaheliste suhete huvides.“
13 Vastavalt välismaalaste seaduse artikli 68 redaktsioonile, mis kehtis aastal 2002, tühistati ebasoovitavaks isikuks tunnistamine asjaomase isiku taotluse alusel, kui ta oli katkematult kümme aastat viibinud väljaspool Madalmaid ja sellel ajavahemikul ei ilmnenud ühtegi selle seaduse artikli 67 lõikes 1 nimetatud alust.
14 Seejärel muudeti välismaalaste seadust, et võtta üle direktiiv 2008/115.
15 Vastavalt täna kehtiva välismaalaste seaduse artikli 61 lõikele 1 peab välismaalane, kes ei viibi või enam ei viibi Madalmaades seaduslikult, Madalmaadest sama seaduse artiklis 62, mille lõigetes 1 ja 2 võetakse üle direktiivi 2008/115 artikli 7 lõiked 1 ja 4, sätestatud tähtaja jooksul omal algatusel lahkuma.
16 Välismaalaste seaduse artikli 66a, millega võetakse üle direktiivi 2008/115 artikli 11 lõige 2, lõikes 1 on ette nähtud, et välismaalase suhtes, kes ei ole lahkunud Madalmaadest omal algatusel selleks ettenähtud tähtaja jooksul, kohaldatakse vastava otsusega sisenemiskeeldu.
17 Välismaalaste seaduse artikli 66a lõike 4 kohaselt kehtestatakse sisenemiskeeld konkreetseks ajavahemikuks, mis ei ületa viit aastat, välja arvatud juhul, kui asjaomane kolmanda riigi kodanik kujutab endast ohtu avalikule korrale, avalikule julgeolekule või riigi julgeolekule. See ajavahemik hakkab kulgema kuupäevast, mil kolmanda riigi kodanik Madalmaadest tegelikult lahkus.
18 Välismaalaste seaduse artikli 66a lõikes 7 on ette nähtud, et välismaalasel, kelle suhtes kehtib sisenemiskeeld, puudub Madalmaades seaduslikult elamise õigus:
„a) kui tema suhtes on tehtud süüdimõistev kohtuotsus, mis on lõplik, ja kui süüdimõistmise aluseks on kuriteod, mille eest võidakse mõista kolmeaastane või pikem vanglakaristus;
b) kui ta kujutab endast ohtu avalikule korrale või riigi julgeolekule;
c) kui ta kujutab endast tõsist ohtu lõike 4 tähenduses, või
d) kui lepingu alusel või Madalmaade rahvusvaheliste suhete huvides on tal keelatud viibida Madalmaades mis tahes eesmärgil.“
19 Vastavalt karistusseadustiku (Wetboek van Strafrecht) artikli 197 10. märtsi 1984. aasta seadusest (Stb. 1984, nr 91) tulenevale redaktsioonile, mida tuleb põhikohtuasjas kohaldada, võidakse välismaalasele, kes viibib Madalmaades, kuigi ta teab või kui tal on tõsine põhjus arvata, et ta on seaduse alusel tunnistatud ebasoovitavaks isikuks, määrata karistuseks kuni kuue kuu pikkune vangistus.
20 Vastavalt artikli 197 täna kehtivale redaktsioonile, mis on kehtestatud 15. detsembri 2011. aasta seadusega (Stb. 2011, nr 663) võidakse välismaalasele, kes viibib Madalmaades, kuigi ta teab või kui tal on tõsine põhjus arvata, et ta on seaduse alusel tunnistatud ebasoovitavaks isikuks või kui tema suhtes on kohaldatud sisenemiskeeldu välismaalaste seaduse artikli 66a lõike 7 alusel, määrata karistuseks kuni kuue kuu pikkune vangistus.
21 Minister van Vreemdelingenzaken en Immigratie (välismaalaste küsimuste ja sisserände minister, Madalmaad) 22. oktoobri 2002. aasta otsusega oli M. Ouhrami tunnistatud ebasoovitavaks isikuks. Selles otsuses märgiti, et M. Ouhrami mõisteti aastatel 2000–2002 viiel korral kriminaalkorras süüdi ja talle määrati kokku enam kui 13 kuu pikkune vangistus raskendavatel asjaoludel varguse toimepaneku, varastatud vara käitlemise ja kangete narkootikumide omamise eest. Eeltoodut arvestades leidis välismaalaste küsimuste ja sisserände minister, et M. Ouhrami kujutab endast ohtu avalikule korrale ja tunnistas ta seetõttu ebasoovitavaks isikuks. Sellest otsusest tulenes M. Ouhramile esiteks kohustus lahkuda Madalmaadest ja kui ta seda ei tee, siis võidakse ta riigist välja saata, ning teiseks kohustus viibida kümme järgmist aastat väljapool Madalmaid, sest ta oli tunnistatud ebasoovitavaks isikuks muu hulgas narkootikumidega seotud kuriteo toimepanemise tõttu. Selle otsuse järgi pidi kümneaastane tähtaeg hakkama kulgema alates kuupäevast, mil M. Ouhrami Madalmaadest tegelikult lahkus.
22 Otsus, millega M. Ouhrami tunnistati ebasoovitavaks isikuks, toimetati talle kätte 17. aprillil 2003. Kuna seda otsust ei vaidlustatud, jõustus see 15. mail 2003. Siiski ei lahkunud M. Ouhrami Madalmaadest, vaid väitis, et tal puuduvad vajalikud reisidokumendid.
23 Aastatel 2011 ja 2012 tuvastati seitse korda, et M. Ouhrami oli seda otsust rikkudes viibinud Amsterdamis (Madalmaad), ehkki ta teadis, et ta oli tunnistatud ebasoovitavaks isikuks; tegemist on süüteoga, mille toimepanemise eest karistatakse karistusseadustiku artikli 197 järgi.
24 Pärast seda kui M. Ouhramit karistati esimese astme kohtu otsusega nimetatud teo toimepanemise eest vangistusega, esitas ta apellatsioonkaebuse Gerechtshof Amsterdamile (Amsterdami apellatsioonikohus, Madalmaad), leides, et sellise karistuse mõistmine rikub direktiivi 2008/115, sest direktiivis ette nähtud menetlust ei ole täielikult lõpule viidud.
25 Gerechtshof Amsterdam (Amsterdami apellatsioonikohus) nentis, et reaalse vangistuse mõistmine ebasoovitavaks isikuks tunnistatud kolmanda riigi kodanikule direktiivi 2008/115 artikli 3 lõike 1 tähenduses, kes – ilma et tal oleks kaalukaid põhjusi jätta tagasi pöördumata – viibib Madalmaades ebaseaduslikult, on selle direktiiviga vastuolus, kui direktiivis sätestatud tagasisaatmismenetluse etapid ei ole veel läbitud. Nimelt võib sellise karistuse mõistmine ohustada direktiivi eesmärgi saavutamist, see tähendab riigi territooriumil ebaseaduslikult viibivate kolmanda riigi kodanike tõhusa väljasaatmis- ja repatrieerimispoliitika kehtestamist.
26 Seejärel otsustas nimetatud kohus, et käesolevas asjas on tagasisaatmise menetlus täies ulatuses ellu viidud. Selle kohta märkis ta, et:
– Dienst Terugkeer en Vertrek (tagasisaatmist ja riigist lahkumist korraldav amet) on pidanud M. Ouhramiga 26 lahkumisvestlust;
– M. Ouhramit on korduvalt esitletud Alžeeria, Maroko ja Tuneesia asutustele, kuid ükski nendest riikidest ei võtnud isikut vastu;
– Interpoli kaudu on läbi viidud mitmesuguseid uurimisi, eeskätt sõrmejälgedega seoses;
– teda on püütud hinnata keeleoskuse põhjal;
– tagasisaatmist ja riigist lahkumist korraldava ameti menetlus seoses väljasaatmisega on täielikult lõpule viidud;
– kõik see ei viinud siiski M. Ouhrami väljasaatmiseni, kuna ta keeldus igasugusest koostööst.
27 Neile asjaoludele tuginedes leidis Gerechtshof Amsterdam (Amsterdami apellatsioonikohus), et pädevad ametiasutused oli teinud piisavaid jõupingutusi M. Ouhrami isikusamasuse tuvastamiseks ja tema tagasisaatmiseks päritoluriiki. See kohus otsustas, et tagasisaatmismenetlust võib seega käesoleval juhul pidada lõpetatuks, mistõttu ei ole vabadusekaotusliku karistuse mõistmine nimetatud tegude eest direktiiviga 2008/115 vastuolus. Nimetatud kohus lükkas tagasi M Ouhrami argumendid ja mõistis talle karistuseks kaks kuud vangistust.
28 M. Ouhrami esitas Hoge Raad der Nederlandenile (Madalmaade kõrgeim kohus) kassatsioonkaebuse.
29 Kassatsioonkaebuses ei vaidlustanud M. Ouhrami Gerechtshof Amsterdami (Amsterdami apellatsioonikohus) seisukohta, mille kohaselt on käesolevas asjas direktiivis 2008/115 ette nähtud tagasisaatmismenetlus täies ulatuses ellu viidud. Siiski väitis ta, et nimetatud kohus mõistis talle karistuse alusetult, sest 22. oktoobri 2002. aasta otsus, milles ta oli tunnistatud ebasoovitavaks isikuks, ei omanud põhikohtuasjas käsitletud asjaolude toimumise ajal enam õiguslikku toimet. Selle kohta leidis M. Ouhrami, et selline otsus tuleb võrdsustada sisenemiskeeluotsusega, mis omab toimet selle tegemisest või hiljemalt sellest ajahetkest, mil sellest teada saadi, ning direktiivi 2008/115 artikli 11 lõike 2 kohaselt ei saa sisenemiskeeld käesolevas asjas kehtida kauem kui viis aastat, mistõttu see ei kehtinud enam aastatel 2011 ja 2012.
30 Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaade kõrgeim kohus) märgib, et vastavalt tema enda praktikale võib 19. septembri 2013. aasta kohtuotsusest Filev ja Osmani (C‑297/12, EU:C:2013:569) tuletada, et otsus, millega on isik tunnistatud ebasoovitavaks ja mis on vastu võetud enne direktiivi 2008/115 jõustumist või selle ülevõtmise tähtaja möödumist, tuleb võrdsustada sisenemiskeeluga nimetatud direktiivi artikli 3 punkti 6 tähenduses. Pärast selle kuupäeva möödumist saab selline otsus seega põhimõtteliselt kehtida maksimaalselt viis aastat, nagu see on ette nähtud direktiivi artikli 11 lõikes 2. Sellist võrdsustamist arvestades tekib küsimus, millal hakkas sisenemiskeeld kehtima.
31 Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib siinkohal, et põhikohtuasja asjaolude aset leidmise ajal kehtinud karistusseadustiku artiklis 197 ei ole kriminaliseeritud mitte tagasisaatmisotsuse täitmata jätmine kui selline, vaid Madalmaades viibimine, kui asjaomane välismaalane teab või on tal tõsine põhjus arvata, et ta on tunnistatud ebasoovitavaks isikuks.
32 Neil asjaoludel otsustas Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaade kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas direktiivi [2008/115] artikli 11 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selles nimetatud viie aasta pikkune ajavahemik hakkab kulgema alates:
2. Kas direktiivi [2008/115] artikli 11 lõiget 2 tuleb üleminekukorra kohaldamist silmas pidades tõlgendada nii, et sellest sättest tulenevalt ei ole enne direktiivi jõustumist tehtud otsustel, mille õigusliku tagajärjena peab otsuse adressaat viibima kümme järjestikust aastat väljaspool Madalmaid, samal ajal kui sisenemiskeeld väljastatakse konkreetse juhtumi asjassepuutuvaid asjaolusid arvestades ja on edasikaevatav, enam õigusmõju, kui viidatud kohustuse täitmise kestus on direktiivi ülevõtmise tähtajaks või kuupäevaks, mil tuvastati, et otsuse adressaat viibib Madalmaades, ületanud viidatud sättes nimetatud kestuse?“
33 Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2008/115 artikli 11 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud sisenemiskeelu kestust, mis ei ületa põhimõtteliselt viit aastat, tuleb arvutada alates selle sisenemiskeelu otsustamise kuupäevast või kuupäevast, mil asjaomane isik on tegelikult lahkunud liikmesriikide territooriumilt, või üldse mingist muust ajast.
34 See küsimus kerkib põhikohtuasja raames seoses otsusega, mis oli tehtud enne direktiivi 2008/115 ülevõtmistähtaja möödumist ja millega tunnistati M. Ouhrami ebasoovitavaks isikuks; selle otsuse õiguslik tagajärgi oli esiteks isikule pandud kohustus lahkuda Madalmaadest ja teiseks kohustus viibida kümme järgmist aastat väljaspool Madalmaid. Vaidlust ei ole selle üle, et M. Ouhrami ei ole pärast selle otsuse tegemist kordagi Madalmaadest lahkunud ja pärast ülevõtmistähtaja möödumist mõisteti ta esimeses kohtuastmes ja apellatsiooniastmes süüdi ning teda karistati vabadusekaotusliku karistusega just selle otsuse täitmata jätmise eest.
35 Selle kohta tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et direktiivi 2008/115 kohaldatakse asjaomases liikmesriigis selliste siseriikliku õiguse alusel vastu võetud sisenemiskeeldu kehtestavate otsuste tagajärgede suhtes, mis ulatuvad direktiivi kohaldatavaks muutumise kuupäevast kaugemale, kuigi otsused on vastu võetud enne nimetatud kuupäeva. Nimelt, kuigi kõnealune direktiiv ei sisalda ühtegi sätet, mis kehtestaks üleminekukorra sisenemiskeeldu puudutavatele otsustele, mis võetakse vastu enne direktiivi kohaldatavaks muutumist, tuleneb siiski väljakujunenud kohtupraktikast, et uut õigusnormi kohaldatakse kohe, välja arvatud erandjuhtudel, varasemate õigusnormide kehtivusajal tekkinud olukorra edaspidiste tagajärgede suhtes (vt selle kohta, kohtuotsus, 19.9.2013, Filev ja Osmani, C‑297/12, EU:C:2013:569, punktid 39–41).
36 Eeltoodust nähtub, et direktiivi 2008/115 sätteid saab kohaldada põhikohtuasjas vaidlusaluse sisenemiskeeluotsuse suhtes.
37 Direktiivi 2008/115 artikli 11 lõike 2 järgi määratakse sisenemiskeelu kestus igal üksikjuhul kindlaks pärast kõigi oluliste asjaolude hoolikat kaalumist ning see ei ületa põhimõtteliselt viit aastat. Sisenemiskeelu kestus võib siiski ületada viit aastat, kui asjaomane kolmanda riigi kodanik kujutab endast tõsist ohtu avalikule korrale, avalikule julgeolekule või riigi julgeolekule.
38 Selle sätte tõlgendamiseks tuleb meenutada, et kooskõlas nii liidu õiguse ühetaolise kohaldamise nõudega kui ka võrdse kohtlemise põhimõttega seonduvate nõuetega, tuleb liidu õigusnormi, milles ei ole õigusnormi tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramiseks sõnaselgelt viidatud liikmesriikide õigusele, tavaliselt kogu liidus tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt ning seejuures tuleb eelkõige arvesse võtta sätte konteksti ja asjaomaste õigusnormide eesmärki (vt analoogia alusel, kohtuotsus, 17.7.2008, Kozłowski, C‑66/08, EU:C:2008:437, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
39 Kuid nagu nähtub direktiivi 2008/115 põhjendusest 14, on sellise sisenemiskeelu kehtestamise eesmärk, mis keelab sisenemise ja viibimise kõigi liikmesriikide territooriumidel, siseriiklikele tagasisaatmismeetmetele üleeuroopalise mõju andmine.
40 Kuigi direktiivis 2008/115 ei ole sõnaselgelt öeldud, millisest ajahetkest alates tuleb arvutada sisenemiskeelu kestust, tuleneb sellest eesmärgist siiski ja üldisemalt ka selle direktiivi eesmärgist, milleks on sätestada ühised nõuded ja kord, et tagada riigis ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tõhus tagasisaatmine, austades nende põhiõigusi, ja ka sellest, et direktiivis ei ole tehtud ühtegi viidet siseriiklikule õigusele, et vastupidi Taani valitsuse seisukohale ei ole see ajahetk jäetud konkreetse liikmesriigi määrata.
41 Nimelt, nagu märkis sisuliselt ka kohtujurist enda ettepaneku punktis 49, siis kui nõustuda sellega, et sisenemiskeeld, mille õiguslikuks aluseks on Euroopa tasandil ühtlustatud eeskirjad, võib hakata oma mõju avaldama ja lõpetada enda mõju avaldamise erinevatel ajahetkedel sõltuvalt liikmesriikide siseriiklikes õigusaktides tehtud erinevatest valikutest, seaks see ohtu nii direktiiviga 2008/115 kui ka nende sisenemiskeeldudega järgitava eesmärgi.
42 Mis puudutab küsimust, millisest ajahetkest sisenemiskeeld lõpuks toimima hakkab ja millisest ajast alates tuleb arvestada selle kestust, siis sellele tuleb vastata direktiivi 2008/115 sõnastust, ülesehitust ja eesmärki arvestades.
43 Direktiivi 2008/115 artikli 3 punkt 6 määratleb mõiste „sisenemiskeeld“ järgmiselt: „haldus- või kohtuotsus või haldus- või kohtuakt, millega keelatakse sisenemine liikmesriigi territooriumile ja viibimine liikmesriigi territooriumil kindla tähtaja jooksul ning millega on kaasas tagasisaatmisotsus“. Nimetatud otsus on määratletud selle direktiivi artikli 3 punktis 4 kui „haldus- või kohtuotsus või -akt, millega sätestatakse, et kolmanda riigi kodaniku riigisviibimine on ebaseaduslik ja kehtestatakse või sätestatakse tagasipöördumiskohustus“.
44 Vastavalt direktiivi 2008/115 artikli 11 lõikele 1 lisatakse tagasisaatmisotsustele sisenemiskeeld, kui tähtaega vabatahtlikuks lahkumiseks ei ole määratud või kui tagasipöördumiskohustust ei ole täidetud. Teistel juhtudel võib tagasisaatmisotsustele lisada sisenemiskeelu.
45 Nende sätete sõnastusest ja mõiste „sisenemiskeeld“ kasutamisest nähtub, et selline keeld täiendab tagasisaatmisotsust, keelates asjaomasel isikul tema „tagasisaatmisele“, nagu see on määratletud direktiivi 2008/115 artikli 3 punktis 3, järgneva konkreetse ajavahemiku jooksul ja seega pärast tema lahkumist liikmesriikide territooriumilt, sellele territooriumile uuesti siseneda ja seal viibida. Selline keeld saab kehtima hakata alles siis, kui asjaomane isik on territooriumilt eelnevalt lahkunud.
46 Sellist järeldust kinnitab direktiivi 2008/115 ülesehitus.
47 Selle kohta tuleb märkida, et käesoleva kohtuotsuse punktides 43 ja 44 viidatud normidest ja eelkõige selle direktiivi põhjendusest 6, artikli 6 lõigetest 1 ja 6, artikli 8 lõigetest 1 ja 3, artikli 11 lõike 3 esimesest lõigust ja artikli 12 lõikest 1 nähtub, et selles tehakse selgelt vahel esiteks tagasisaatmisotsusel ja võimalikul väljasaatmisotsusel ning teiseks sisenemiskeelul.
48 Nii tuleneb direktiivi 2008/115 artikli 3 punktist 4 ja artikli 6 lõikest 1, et tagasisaatmisotsuses tuvastatakse, et asjaomase isiku viibimine liikmesriigis on ebaseaduslik ja kehtestatakse tagasipöördumiskohustus. Selles otsuses on vastavalt direktiivi artikli 7 lõikele 1 ja artikli 7 lõikes 4 ette nähtud erandit arvestades asjaomasele isikule ette nähtud sobiv tähtaeg vabatahtlikuks lahkumiseks. Kui seda tähtaega ei ole määratud või kui tagasipöördumiskohustust ei ole määratud tähtajaks täidetud, võtavad liikmesriigid vastavalt selle direktiivi artikli 8 lõigetele 1 ja 3 kõik vajalikud meetmed tagasisaatmisotsuse täitmiseks, võttes vajaduse korral vastu otsuse väljasaatmise kohta, nimelt eraldi haldus- või kohtuotsuse või haldus- või kohtuakti, milles nähakse ette tagasipöördumiskohustuse täideviimine.
49 Eeltoodust nähtub, et kuni tagasipöördumiskohustuse vabatahtliku või sunniviisilise täitmiseni ja järelikult asjaomase isiku tegeliku lahkumiseni tema päritoluriiki, transiidiriiki või muusse kolmandasse riiki direktiivi 2008/115 artikli 3 punkti 3 tähenduses, tuleb asjaomase isiku ebaseadusliku viibimise suhtes liikmesriigis kohaldada tagasisaatmisotsust ja mitte sisenemiskeeldu, mis omab mõju alles selle tagasipöördumiskohustuse täitmise ajahetkest alates ja keelab asjaomasel isikul teatud ajavahemiku jooksul pärast tagasipöördumist uuesti liikmesriikide territooriumile siseneda ja seal viibida.
50 Seega, ehkki direktiiv 2008/115 annab vastavalt enda artikli 6 lõikele 6 liikmesriikidele võimaluse teha samal ajal otsuse nii tagasisaatmise kui ka sisenemiskeelu kohta, nähtub siiski selgelt direktiivi ülesehitusest, et tegemist on erinevate otsustega, kusjuures esimeses sisalduvad algse ebaseadusliku riigis viibimise tagajärjed, samas kui teine puudutab võimalikku hilisemat riigis viibimist, tunnistades selle ebaseaduslikuks.
51 Võimalik sisenemiskeeld kujutab endast seega liidu tagasisaatmispoliitika tõhususe suurendamise vahendit, tagades, et teatava ajavahemiku jooksul pärast riigis ebaseaduslikult viibinud kolmanda riigi kodaniku väljasaatmist ei või viimane naasta seaduslikult liikmesriikide territooriumile.
52 See direktiivi 2008/115 artikli 11 eesmärk ja käesoleva kohtuotsuse punktis 40 meenutatud direktiivi järgitav üldine eesmärk oleksid ohus, kui kolmanda riigi kodaniku keeldumine tagasipöördumiskohustuse täitmisest ja koostööst väljasaatmismenetluses võimaldaksid tal vältida sisenemiskeelu õiguslikku toimet kas täielikult või osaliselt, millega oleks aga tegemist juhul, kui selle menetluse ajal jätkuks ja võiks mööduda sisenemiskeelu kehtimise aeg.
53 Direktiivi 2008/115 sõnastusest, ülesehitusest ja eesmärgist nähtub järelikult, et sisenemiskeelus ette nähtud ajavahemik hakkab kulgema alles siis, kui asjaomane isik on tegelikult lahkunud liikmesriikide territooriumilt.
54 Mis puudutab küsimust, kas direktiiviga 2008/115 on sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas vastuolus vabadusekaotusliku karistuse kohaldamine sellise otsuse rikkumise eest, millega isik oli tunnistatud ebasoovitavaks ja mille toimet on käsitletud käesoleva kohtuotsuse punktis 34, siis tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on otsustanud, et liikmesriik tohib määrata kriminaalkaristuse selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluva sisenemiskeelu rikkumise eest ainult juhul, kui selle keelu toime jätkumine on kooskõlas selle direktiivi artikliga 11 (vt selle kohta kohtuotsused, 19.9.2013, Filev ja Osmani, C‑297/12, EU:C:2013:569, punkt 37, ning 1.10.2015, Celaj, C‑290/14, EU:C:2015:640, punkt 31).
55 Kuna aga M. Ouhrami ei ole pärast tema ebasoovitavaks isikuks tunnistamise otsuse tegemist Madalmaadest lahkunud ning selles otsuses ette nähtud tagasipöördumiskohustust ei ole järelikult kunagi täide viidud, viibib asjaomane isik algusest peale kuni tänaseni riigis ebaseaduslikult ja tegemist ei ole sellise hilisema ebaseadusliku riigis viibimisega, millega oleks tegemist sisenemiskeelu rikkumise puhul direktiivi 2008/115 artikli 11 tähenduses.
56 Selle kohta tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktikast nähtuvalt on direktiiviga 2008/115 vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ebaseadusliku riigis viibimise eest ette kriminaalkaristuse, kui need õigusnormid lubavad vangistada kolmanda riigi kodaniku, kes küll viibib asjaomase liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult ega ole valmis sellelt territooriumilt vabatahtlikult lahkuma, kuid kelle suhtes ei ole kohaldatud selle direktiivi artiklis 8 osutatud sunnimeetmeid. Siiski täpsustas Euroopa Kohus, et kõnealuse direktiiviga ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis lubavad vangistada kolmanda riigi kodaniku, kelle suhtes on kohaldatud nimetatud direktiiviga kehtestatud tagasisaatmismenetlust ning kes viibib nimetatud territooriumil ilma mõjuva põhjuseta tagasipöördumisest keeldumiseks (vt selle kohta kohtuotsused, 6.12.2011, Achughbabian, C‑329/11, EU:C:2011:807, punkt 50, ja 7.6.2016, Affum, C‑47/15, EU:C:2016:408, punktid 52 ja 54).
57 Kuid Euroopa Kohtu toimikust nähtub esiteks, et Gerechtshof Amsterdam (Amsterdami apellatsioonikohus) on põhikohtuasja raames otsustanud, et käesolevas asjas võib pidada tagasisaatmismenetlust lõpetatuks, mistõttu ei ole vabadusekaotusliku karistuse mõistmine käesoleva asja asjaoludel vastuolus direktiiviga 2008/115, ja teiseks, et tuvastust, mis viitab sellele, et eelnevas punktis toodud, kohtupraktikas välja töötatud kriteeriumid on käesoleval juhul täidetud, ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohtule esitatud kaebuses vaidlustatud; seda peab siiski kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
58 Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2008/115 artikli 11 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud sisenemiskeelu kestust, mis ei ületa põhimõtteliselt viit aastat, tuleb arvutada alates kuupäevast, mil asjaomane isik on tegelikult lahkunud liikmesriikide territooriumilt.
59 Nagu märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus eelotsusetaotluses, on teine küsimus esitatud ainult juhuks, kui Euroopa Kohus vastab esimesele küsimusele nii, et direktiivi 2008/115 artikli 11 lõikes 2 ette nähtud sisenemiskeelu kestust tuleb arvutada mitte sellest ajast, mil asjaomane isik on tegelikult lahkunud liikmesriikide territooriumilt, vaid mingist varasemast ajast, nagu sisenemiskeelu kohta otsuse tegemisest. Nimelt ainult sellisel juhul on teine küsimus asjakohane põhikohtuasja lahendamisel, nagu seda märkis ka kohtujurist enda ettepaneku punktis 64.
60 Seega, arvestades esimesele küsimusele antud vastust, ei ole teisele küsimusele vastamine enam vajalik.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel artikli 11 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud sisenemiskeelu kestust, mis ei ületa põhimõtteliselt viit aastat, tuleb arvutada alates kuupäevast, mil asjaomane isik on tegelikult lahkunud liikmesriikide territooriumilt.

matches: kohus kohus kohus kohus kohus Kohus Kohus kohus Kohus


Määrus kehtestatakse «Jäätmeseaduse» (RT I 2004, 9, 52; 30, 208) § 62 lõike 3 alusel.
Ohtlike jäätmete pakendile kantakse:
1) jäätmekood ja -liik vastavalt Vabariigi Valitsuse 6. aprilli 2004. a määrusele nr 102 «Jäätmete, sealhulgas ohtlike jäätmete nimistu» (RT I 2004, 23, 155);
2) jäätmete täpsustatud nimetus, vajadusel võttes arvesse nende tekkekohast ja koostisest tulenevaid erisusi;
3) jäätmete mass;
5) jäätmevaldaja (kui ta pole ühtlasi jäätmetekitaja) nimi ja aadress;
6) jäätmete kahjulikku toimet iseloomustavad koodid (H-koodid) vastavalt «Jäätmeseaduse» §-le 8;
7) tulenevalt jäätmete ohtlikkust põhjustavatest ainetest (kemikaalidest) ohutuslaused (S-laused) ja riskilaused (R-laused) vastavalt sotsiaalministri 26. mai 2000. a määruse nr 37 «Ohtlike kemikaalide identifitseerimise, klassifitseerimise, pakendamise ja märgistamise kord» (RTL 2000, 78, 1184; 2003, 45, 664; 77, 1114) § 6 lõigetele 9 ja 10. Jäätmetes sisalduvate ohtlike ainete klassifitseerimisel lähtutakse sotsiaalministri 30. novembri 1998. a määruse nr 59 «Ohtlike ainete loetelu» (RTL 1999, 39, 508 ja 509; 2002, 35, 485) §-ga 1 kehtestatud loetelust;
8) kui jäätmete koostis on välja selgitamata, tuleb pakendile kanda jäätmete nimetusena «Ohtlikud jäätmed, tundmatu koostisega» ja vastavalt sotsiaalministri 26. mai 2000. a määruse nr 37 «Ohtlike kemikaalide identifitseerimise, klassifitseerimise, pakendamise ja märgistamise kord» § 6 lõike 3 punktile 1 ohutunnused T (mürgine) ja F (tuleohtlik), samuti ohtlikkust põhjustavate ainete käitlemise riski ühendlause R 11-23/24/25 ja käitlemise ohutuse ühendlause 1-3/7/9-36/37/39;
9) ohtlike jäätmete veol ohtlike jäätmete saatekirja number vastavalt «Jäätmeseaduse» § 64 lõike 5 alusel kehtestatud keskkonnaministri määrusele;
10) kui jäätmed oma koostiselt ja omadustelt ei erine oluliselt sellest ainest või valmistisest, millest põhiline osa jäätmetest on moodustunud, ja jäätmed säilitatakse kemikaali originaalpakendis, võib pakendile jätta sellel juba olemasoleva, sellele määrusele vastava märgistuse.
Ohtlike jäätmete veol tuleb ohtlike jäätmete pakend, sealhulgas veopakend, märgistada vastavalt teede- ja sideministri 14. detsembri 2001. a määruse nr 118 «Ohtlike veoste autoveo eeskiri» (RTL 2002, 6, 53; 102, 1555; 149, 2177; 2003, 85, 1247) § 9 lõike 1 punktis 4 nimetatud ohumärgise ja § 27 kohase ohutunnusnumbriga. Kui pakendit kasutatakse vaid jäätmete veol, võib lähtudes § 2 punktist 10 märgistuse jätta pakendile kandmata.
Pakendi märgistus koos ohutunnuste ja -märgistega, mis olid sellele kantud enne jäätmete üleandmist jäätmekäitlejale, jäetakse pakendile ka pärast vedu ohtlike jäätmete hoidmisel või ladustamisel jäätmete kogumispaikades, hoidlates, vaheladudes ja mujal, kusjuures märgistusele lisatakse uue jäätmevaldaja nimi ja aadress. Jäätmete ümberpakkimisel kantakse märgistus üle uuele pakendile, korrigeerides vajadusel kirjeid, mis käsitlevad jäätmete massi või jäätmevaldajat.
§ 5. Keskkonnaministri määruse kehtetuks tunnistamine
Tunnistada kehtetuks keskkonnaministri 30. märtsi 1999. a määrus nr 36 «Ohtlike jäätmete märgistamise kord» (RTL 1999, 68, 890).


Laevaliikluse korraldamise süsteemi tööpiirkonna piirid, liiklemise ning teadete ja informatsiooni edastamise kord – Riigi Teataja
Laevaliikluse korraldamise süsteemi tööpiirkonna piirid, liiklemise ning teadete ja informatsiooni edastamise kord - sisukord
§ 1 Laevaliikluse korraldamise süsteemi tööpiirkonnad
§ 2 Üldnõuded liiklemisele ning teadete ja informatsiooni edastamisele laevaliikluse korraldamise süsteemi tööpiirkonnas
§ 3 Laevaliiklusteeninduse piirkonna piirid
§ 4 Laevadelt teadete ja informatsiooni edastamine laevaliiklusteeninduse piirkonnas
§ 5 Laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatori poolt informatsiooni edastamine laevaliiklusteeninduse piirkonnas
§ 6 Soome lahe laevaettekannete süsteemi piirkonna piirid Eesti vastutusalas
§ 7 Laevadelt teadete ja informatsiooni edastamine Soome lahe laevaettekannete süsteemi piirkonna Eesti vastutusalas
§ 8 Laevadele informatsiooni edastamine Soome lahe laevaettekannete süsteemi piirkonna Eesti vastutusalas
RT I, 20.04.2012, 6
Vastu võetud 02.09.2004 nr 178
RTL 2004, 118, 1840
jõustumine 12.09.2004
04.10.2005 RTL 2005, 104, 1578 16.10.2005
18.04.2012 RT I, 20.04.2012, 3 23.04.2012, määruses on läbivalt asendatud sõnad „laevaliikluse juhtimise keskus” sõnadega „laevaliikluse korraldamise süsteemi operaator” vastavas käändes.
Määrus kehtestatakse «Meresõiduohutuse seaduse» § 51 lõike 3 alusel.
§ 1. Laevaliikluse korraldamise süsteemi tööpiirkonnad
[Kehtetu – RT I, 20.04.2012, 3 - jõust. 23.04.2012]
§ 2. Üldnõuded liiklemisele ning teadete ja informatsiooni edastamisele laevaliikluse korraldamise süsteemi tööpiirkonnas
(1) Liiklemisel laevaliikluse korraldamise süsteemi tööpiirkonnas tuleb järgida 1972. a konventsiooni rahvusvahelistest eeskirjadest laevade kokkupõrkamise vältimise kohta merel nõudeid ning Eesti õigusakte.
(2) Laevaliikluse korraldamisel juhindutakse IMO ja IALA nõuetest ja soovitustest ning Eesti õigusaktidest.
(3) Mõlemal laevaliikluse korraldamise süsteemi tööpiirkonnal on oma raadiokutsung ja ultralühilaine (edaspidi VHF) sagedusel töötav raadiokanal (edaspidi töökanal), mida kasutatakse laeva ja laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatori vahelise raadioside pidamiseks.
(4) Laevaliikluse korraldamise süsteemi tööpiirkonnas liiklevate laevade laevajuhtidel, sh kalapüügil ja triivis olevate või ankurdatud laevade laevajuhtidel, tuleb pidada raadiovahti vastavatel töökanalitel ning olla valmis kahepoolse raadioside pidamiseks.
(5) Väikelaevajuht peab lõikes 4 sätestatud nõuet järgima juhul, kui väikelaeva kohustuslikku varustusse kuulub VHF raadiojaam.
(6) Raadiosidet peetakse laevaliiklusteeninduse piirkonnas eesti või inglise keeles ning Soome lahe laevaettekannete süsteemi piirkonnas inglise keeles.
(7) Laevaliikluse korraldamise süsteemi operaator võib laevaliikluse korraldamisel määruses sätestatust kõrvale kalduda, kui see on hädavajalik laevaõnnetuse ärahoidmiseks. Sel juhul peab laevaliikluse korraldamise süsteemi operaator tegema kõik endast sõltuva, et tagada meresõiduohtus parimal võimalikul viisil.
§ 3. Laevaliiklusteeninduse piirkonna piirid
Laevaliiklusteeninduse piirkonnana määratletakse Tallinna, Muuga ja Kopli lahe piirkond, mis piirneb rannajoonega ning joonega, mis ühendab järgmisi geograafilisi punkte:
1) mandril Ninamaa neem (59º28,4'N 24º21,6'E);
2) merel 59º29,5'N 24º20,0'E;
3) Suurupi 1. poi; merel 59º30,5'N 24º20,0'E;
4) merel 59º40,0'N 24º30,0'E;
5) Tallinna madala tuletorn (59º42,7'N 24º43,9'E);
6) Keri tuletorn (59º41,9'N 25º01,4'E);
7) merel 59º41,9'N 25º12,3'E;
8) Loodeotsa neem Rammusaarel (59º34,7'N 25º12,3'E);
9) mandril Ihasalu poolsaare Uitru säär (59º32,5'N 25º08,6'E).
§ 4. Laevadelt teadete ja informatsiooni edastamine laevaliiklusteeninduse piirkonnas
(1) Laevaliiklusteeninduse piirkonna laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatori raadiokutsung on «Tallinn VTS» ja töökanal VHF kanal 13.
(2) Teateid ja informatsiooni edastatakse laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatorile:
1) laevadelt kogupikkusega 24 meetrit või enam;
2) laevadelt kogupikkusega alla 24 meetri juhul, kui laev on juhtimisvõimetu, piiratud manööverdusvõimega või laeva navigatsioonivahendid ei ole töökorras;
3) laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatori nõudmisel.
(3) Laeva laevaliiklusteeninduse piirkonda sisenemisel ja sadamast lahkumisel peab laevajuht olema valmis edastama laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatorile järgmisi vormikohaseid teateid:
Vorm Teates sisalduvad andmed
A Laeva nimi ja raadiokutsung või IMO number või mere liikuvteenistuse tunnusnumber (MMSI)
C Laeva asukoht, pikkus- ja laiuskraad kahe kuuearvulise grupina (kkmmss)
D Laeva asukoht selgelt määratletud orientiirist
E Tõeline kurss kolmearvulise grupina
F Kiirus sõlmedes kahearvulise grupina
I Sihtpunkt antud laevaliikluse korraldamise süsteemi tööpiirkonnas ja arvatav sihtkohta jõudmise aeg (ETA)
L Planeeritav teekond
O Laeva tegelik süvis meetrites
P Last, eraldi ohtlik last ja IMO klassid
Q Lühiinformatsioon vigastustest või normaalset laevasõitu piiravatest asjaoludest
R Ohtliku lasti kaotamise või reostuse juhtumi kirjeldus
U Laeva tüüp ja kogupikkus
W Inimeste arv laeval
X Muu informatsioon (jääklass, laeva punker vms)
(4) Lõikes 3 sätestatud teadete mahtu võib laevaliikluse korraldamise süsteemi operaator vähendada või suurendada sõltuvalt varasemast informatsioonist laeva kohta või muudest asjaoludest.
(5) Laeva saabudes laevaliiklusteeninduse piirkonda ja väljudes sadama akvatooriumilt peab laevajuht edastama laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatorile lõike 3 vormide A, D (või C) ja L kohased teated.
(6) Kui laeva teekond muutub võrreldes planeeritud teekonnaga, peab laevajuht teekonna muutusest kohe informeerima laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatorit.
(7) Täiendavalt peab laevajuht edastama laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatorile teate laeva liikumise kohta järgmistes kontrollpunktides:
1) Suurupi «3» poi traavers;
2) Tallinna «1» poi traavers.
(8) Laevaga laevaliiklusteeninduse piirkonnas liigeldes peab laevajuht laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatori nõudmisel edastama täiendavat informatsiooni.
(9) Kui laev saabub laevaliiklusteeninduse piirkonda ja soovib jääda ankrusse, peab laevajuht kooskõlastama ankrukoha laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatoriga ning informeerima keskust vahetult enne ankrusse jäämist. Enne ankru hiivamist peab laevajuht sellest informeerima laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatorit.
(10) Kui kalalaev teostab kalapüüki laevaliiklusteeninduse piirkonna piiri läheduses ning perioodiliselt siseneb sellesse piirkonda kalapüügi manöövrite tõttu, peab laevajuht andma laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatorile sellesisulise ühekordse informatsiooni.
(11) Kalapüügi lõpetamisel laevaliiklusteeninduse piirkonnas ja sõidu alustamisel sihtkohta peab laevajuht edastama laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatorile lõike 3 vormide A, D (või C) ja L kohased teated.
(12) Laevajuht peab esimesel võimalusel informeerima laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatorit veeteel avastatud intsidendist, õnnetusest, ohust, takistusest või merekeskkonna reostusest.
[RTL 2005, 104, 1578 - jõust. 16.10.2005]
§ 5. Laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatori poolt informatsiooni edastamine laevaliiklusteeninduse piirkonnas
(1) Laevaliikluse korraldamise süsteemi operaator edastab töökanalil vastavalt vajadusele või laevajuhi päringule laevadele informatsiooni:
1) asjaoludest, mis võivad ohustada laevaliiklust ning on laevajuhile vajalikud navigatsiooniotsuste vastuvõtmiseks, sh informatsiooni erandlike ilmastikuolude kohta, muudatustest liikluskorralduses, töödest laevaliikluse korraldamise süsteemi tööpiirkonnas, ujuvmärgistuse muudatustest jms;
2) jäämurdjate ja jääolude kohta ning sellest tulenevatest erisustest laevaliikluse korralduses;
3) ohutu ankrupaiga kohta;
4) muudest asjaoludest laevajuhi taotlusel.
(2) Laevaliikluse korraldamise süsteemi operaator informeerib otsingu- ja päästetööde vajadusest kohe Piirivalveameti merevalvekeskust.
(3) Laevaliikluse korraldamise süsteemi operaator informeerib laevaliiklusteeninduse piirkonnas toimunud rikkumistest, reostustest ja intsidentidest asjaomaseid asutusi.
(4) Laevaliikluse korraldamise süsteemi operaator informeerib sihtsadamat laevast, millel on tavapärast manööverdamist mittevõimaldav oluline rike või muust asjaolust, mis peaks sihtsadamal olema teada enne laeva saabumist sadama akvatooriumi.
(5) Kui laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatorile on teada asjaolu, mis võib põhjustada laevaõnnetuse Soome Vabariigi või Vene Föderatsiooni territoriaalvetes, peab ta sellisest asjaolust informeerima vastava riigi pädevat asutust.
§ 6. Soome lahe laevaettekannete süsteemi piirkonna piirid Eesti vastutusalas
Soome lahe laevaettekannete süsteemi Eesti vastutusala piirneb merel väljaspool laevaliiklusteeninduse piirkonda:
1) Hiiumaa ja mandri vahelise ettekannete liiniga:
59º06'N 22º35'E;
59º14'N 23º31'E;
2) Kõpu poolsaarelt algava ettekannete lääneliiniga:
59º10'N 21º30'E;
Kõpu poolsaar (58º56,4'N 22º03,3'E);
3) ettekannete keskliiniga, mis läbib Kõpu, Hankoniemi, Porkkala ja Kalbådagrundi liikluseraldusskeemide eraldusvööndite keskpunkte kuni punktini 59º59,15'N 26º30'E ning
4) ettekannete idaliiniga:
59º28'N 28º03'E;
59º37'N 27º38'E;
59º46'N 26º33'E;
59º57'N 26º30'E;
59º59,15'N 26º30'E.
§ 7. Laevadelt teadete ja informatsiooni edastamine Soome lahe laevaettekannete süsteemi piirkonna Eesti vastutusalas
(1) Soome lahe laevaettekannete süsteemi piirkonna Eesti vastutusala laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatori raadiokutsung on «Tallinn Traffic» ning töökanal on VHF kanal 61 ja varukanal VHF kanal 81.
1) laevadelt kogumahutavusega 300 või enam;
2) laevadelt kogumahutavusega alla 300 juhul, kui
laev on juhtimisvõimetu või ankrus liikluseraldusskeemi alas,
laev on piiratud manööverdusvõimega või
laeva navigatsioonivahendid ei ole töökorras.
(3) Laeva Soome lahe laevaettekannete süsteemi piirkonna Eesti vastustusalasse sisenemisel ja sadamast lahkumisel peab laevajuht olema valmis edastama laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatorile järgmisi vormikohaseid teateid:
A Laeva nimi ja kutsung või IMO number või mere liikuvteenistuse tunnusnumber (MMSI)
C Laeva asukoht, pikkus ja laiuskraad kahe kuuearvulise grupina (kkmmss)
D Peiling ja kaugus meremiilides selgelt määratletud kaldaorientiirist
E Tegelik kurss kolmearvulise grupina
H Ettekannete piirkonda sisenemise aeg (UTC) ja koht
I Sihtsadam ja arvatav sihtkohta jõudmise aeg (ETA)
P Ohtlik last, selle põhiklassid ja kogus (1. ja 7. põhiklassi olemasolul kantakse lasti kogusest ette eraldi)
R Ohtliku lasti kadumise või reostuse kirjeldus
(4) Täisettekanne on teade, mis sisaldab lõike 3 vormide A, C (või D), E, I, O, P ja U kohaseid teateid. Laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatori nõudmisel sisaldab täisettekanne ka vormide F, W ja X kohaseid teateid.
(5) Täisettekande võib laevalt teha automaatse identifitseerimise süsteemi (edaspidi AIS) transponderi kaudu eeldusel, et informatsioon edastatakse ja võetakse vastu täismahus.
(6) Kui laev, mis ei ole varustatud AIS transponderiga, siseneb Soome lahe laevaettekannete süsteemi piirkonna Eesti vastutusalasse lääne poolt või Väinamerest, peab laevajuht tegema laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatorile täisettekande ettekannete lääneliini või Hiiumaa ja mandri vahelise ettekannete liini ületamisel. Sellise laeva laevajuhil on soovitav edastada täisettekanne faksiga või e-postiga laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatorile vähemalt üks tund enne Soome lahe laevaettekannete piirkonna Eesti vastutusalasse sisenemist.
(7) Kui täisettekanne tehakse enne laeva sisenemist Soome lahe laevaettekannete süsteemi piirkonna Eesti vastutusalasse lääne poolt või Väinamerest, peab see sisaldama ka lõike 3 vormi H kohast teadet.
(8) Kui laev väljub Soome lahes asuvast sadamast, peab laevajuht edastama laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatorile täisettekande. Täisettekande edastamine ei ole kohustuslik kohaliku rannasõidu laeva puhul, kui laev ei välju laevaliiklusteeninduse piirkonnast või sisemerest.
(9) Laeva asukohaettekanne on teade, mis sisaldab lõike 3 vormide A, C (või D) ja E kohaseid teateid. Laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatori nõudmisel sisaldab asukohaettekanne ka vormi F kohast teadet.
(10) Laevajuht peab tegema laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatorile asukohaettekande, kui laev siseneb Soome lahe laevaettekannete süsteemi piirkonna Eesti vastutusalasse:
1) Vene Föderatsiooni territoriaalvetest;
2) ettekannete keskliini ületades;
3) laevaliiklusteeninduse piirkonnast või
4) ettekannete lääneliini või Hiiumaa ja mandri vahelist ettekannete liini ületades.
(11) Asukohaettekanne tuleb teha ettekannete liini ületamisel.
(12) Tallinna ja Helsingi sadamate vahel regulaarreise tegevatelt parv- ja kiirreisilaevadelt ei ole asukohaettekande tegemine kohustuslik, kui on täidetud kõik alljärgnevad tingimused:
1) Veeteede Ametile on esitatud regulaarreisi aluseks olev reisigraafik;
2) regulaarreisil ei esine kõrvalekaldeid;
3) laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatorile tehakse AIS transponderi kaudu täisettekanne;
4) navigatsioonisillal jälgitakse pidevalt (kanaleid skanneerimata) VHF töökanaleid 16, 60 ja 61;
5) punktides 3 ja 4 nimetatud seadmed on Veeteede Ameti või Soome Mereadministratsiooni poolt kontrollitud.
(13) Veeteel mis tahes ohu või reostuse avastamise korral peab laevajuht esimesel võimalusel edastama laevaliikluse korraldamise süsteemi operaatorile lõike 3 vormide Q või R kohased teated.
§ 8. Laevadele informatsiooni edastamine Soome lahe laevaettekannete süsteemi piirkonna Eesti vastutusalas
Laevaliikluse korraldamise süsteemi operaator edastab töökanalil või varukanalil vastavalt vajadusele või laevajuhi päringule laevadele hoiatusi ootamatult tekkinud takistustest laevaliikluses ja ebasoodsatest tingimustest Soome lahel. Selline informatsioon võib sisaldada teateid:
1) erandlike ilmastikuolude kohta;
2) soovitusliku liikumistee kohta läbi jää;
3) paigalt nihkunud või mittetöökorras navigatsioonimärgistuse kohta;
4) liiklust takistavate laevade kohta, nagu mittejuhitavad või piiratud liikumisvõimega laevad;
5) tavatu läbisõidu, sündmuste või muude operatsioonide kohta, mis ei soodusta või võivad takistada laevaliiklust;
6) liiklemise korda rikkuvate laevade kiiruse ja kursi kohta.
[Käesolevast määrusest välja jäetud.]


Justiitsministri 29. novembri 2000. a määruse nr 55 „Täitmisplaan“, 29. novembri 2000. a määruse nr 56 „Kinnipeetava tingimisi enne tähtaja lõppemist vangistusest vabastamise avalduse läbivaatamise kord“, 30. novembri 2000. a määruse nr 72 „Vangla sisekorraeeskiri“ ja 25. jaanuari 2001. a määruse nr 11 „Kinnipeetava vanglast vabastamise kord“ muutmine – Riigi Teataja
Justiitsministri 29. novembri 2000. a määruse nr 55 „Täitmisplaan“, 29. novembri 2000. a määruse nr 56 „Kinnipeetava tingimisi enne tähtaja lõppemist vangistusest vabastamise avalduse läbivaatamise kord“, 30. novembri 2000. a määruse nr 72 „Vangla sisekorraeeskiri“ ja 25. jaanuari 2001. a määruse nr 11 „Kinnipeetava vanglast vabastamise kord“ muutmine
RTL 2006, 36, 622
Vastu võetud 17.04.2006 nr 10
Määrus kehtestatakse «Vangistusseaduse» § 5 lg 3, § 8, § 15 lg 2, § 17 lg-te 2 ja 3, § 181 lg 6, § 19 lg 2, § 20 lg 3, § 21 lg 1, § 24 lg 2, § 25 lg 2, § 28 lg 1, § 32 lg 5, § 321 lg 4, § 35 lg 4, § 44 lg 21, § 48 lg 1, § 64 lg 3, § 75 lg 6, § 76 lg 6, § 761 lg 2, § 93 lg 2, § 94 lg 4, § 96 lg 1, § 98 lg-te 1 ja 4 ning § 105 lg 2 alusel.
Justiitsministri 29. novembri 2000. a määruses nr 55 «Täitmisplaan» (RTL 2000, 126, 2016; 2005, 62, 880) tehakse järgmised muudatused:
« § 2. Vahistatu paigutamise üldjuhud
4) kohtuistungi toimumisega või menetlustoimingutega seoses võib alaealise vahistatu paigutada ka Tallinna Vanglasse.»;
« (1) Vahistatu võib paigutada vanglasse § 2 järgimata, kui see on vajalik kriminaalmenetluse või vahistatu julgeoleku huvides või muudel erandlikel asjaoludel. Vahistatu erandjuhul paigutamise otsustab Justiitsministeerium.»;
« (11) Alaealine meessoost kinnipeetav paigutatakse Viljandi Vanglasse.»;
4) paragrahvi 5 lõiked 1 ja 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
« (1) Kinnipeetava võib paigutada vanglasse §-st 4 järgimata, kui see on vajalik vangla ülekoormuse tõttu või kinnipeetava julgeoleku huvides või muudel erandlikel asjaoludel. Kinnipeetava paigutamise erandjuhul otsustab Justiitsministeerium.
§ 2. Justiitsministri 29. novembri 2000. a määruse nr 56 «Kinnipeetava tingimisi enne tähtaja lõppemist vangistusest vabastamise avalduse läbivaatamise kord» muutmine
Justiitsministri 29. novembri 2000. a määruses nr 56 «Kinnipeetava tingimisi enne tähtaja lõppemist vangistusest vabastamise avalduse läbivaatamise kord» (RTL 2000, 126, 2017; 2003, 41, 593) tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 3 lõike 2 punktist 1 jäetakse välja lause «Kui neid ei ole, siis mida ta on dokumentide saamiseks teinud või mida kavatseb teha»;
2) paragrahvi 3 lõikest 4 jäetakse välja sõnad «või kui välismaalasest kinnipeetaval puudub elamisluba».
§ 3. Justiitsministri 30. novembri 2000. a määruse nr 72 «Vangla sisekorraeeskiri» muutmine
Justiitsministri 30. novembri 2000. a määruses nr 72 «Vangla sisekorraeeskiri» (RTL 2000, 134, 2139; 2004, 8, 120) tehakse järgmised muudatused:
«Määrus kehtestatakse «Vangistusseaduse» § 8, § 15 lg 2, § 17 lg-te 2 ja 3, § 181 lg 6, § 19 lg 2, § 20 lg 3, § 21 lg 1, § 24 lg 2, § 25 lg 2, § 28 lg 1, § 32 lg 5, § 321 lg 4, § 35 lg 4, § 44 lg 21, § 48 lg 1, § 64 lg 3, § 93 lg 2, § 94 lg 4, § 96 lg 1, § 98 lg-te 1 ja 4 ning § 105 lg 2 alusel.»;
«Kinnipeetav paigutatakse ümber selle vangla direktori taotlusel, kus kinnipeetav karistust kannab. Taotluse rahuldamise otsustab Justiitsministeerium.»;
3) paragrahvi 16 tekst muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
« § 16. Taotluse menetlemine ja otsuse tegemine
(3) Taotluse rahuldamist otsustades võib määrata ümberpaigutamiseks teise vangla kui taotluses märgitud.»;
4) paragrahvi 19 lõige 3 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
« (3) Põhjendatud juhul võib otsustada kinnipeetava ümberpaigutamise selles korras ettenähtud menetlust järgimata.»;
5) paragrahvi 22 tekst muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«Kinnipeetav paigutatakse avavanglasse või kinnise vangla avavanglaosakonda ümber avavangla direktori või avavanglaosakonnaga kinnise vangla direktori taotlusel. Taotluse rahuldamise või rahuldamata jätmise otsustab Justiitsministeerium.»;
6) paragrahvi 23 pealkirjas ning lõigetes 3 ja 4 asendatakse sõnad «Justiitsministeeriumi vanglate asekantslerile» sõnaga «Justiitsministeeriumile.»;
7) paragrahvi 25 tekst muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«Kinnipeetav paigutatakse avavanglast või kinnise vangla avavanglaosakonnast kinnisesse vanglasse avavangla direktori või avavanglaosakonnaga kinnise vangla direktori põhjendatud taotlusel. Taotluse rahuldamise või rahuldamata jätmise otsustab Justiitsministeerium.»;
8) määrust täiendatakse peatükiga 71 järgmises sõnastuses:
8) õiendi väljaandmise kuupäev.»
§ 4. Justiitsministri 25. jaanuari 2001. a määruse nr 11 «Kinnipeetava vanglast vabastamise kord» muutmine
Justiitsministri 25. jaanuari 2001. a määruses nr 11 «Kinnipeetava vanglast vabastamise kord» (RTL 2001, 20, 273; 2005, 46, 633) tehakse järgmised muudatused:
«Määrus kehtestatakse «Vangistusseaduse» § 75 lõike 6 ja § 761 lõike 2 alusel.»;
2) paragrahvi 4 täiendatakse pärast sõna «tähtpäeva» sõnadega «, välja arvatud vangistuse ositi kandmise puhul,»;
3) paragrahvi 11 esimene lause muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«Kui isik vanglast vabastatakse, antakse talle kaasa vanglast vabastamise õiend (edaspidi vabastamisõiend), määruse lisana esitatud vormi kohaselt.»;
4) määrust täiendatakse paragrahviga 111 järgmises sõnastuses:
« § 111. Vabastamisõiendile kantavad andmed.
5) paragrahvid 12 kuni 15 tunnistatakse kehtetuks.
§ 5. Määruse jõustumine.
(1) Määrus jõustub 2006. aasta 30. aprillil.
(2) Paragrahvi 3 punktid 1 ja 8 ning § 4 punktid 1 ja 2 jõustuvad 2006. aasta 1. juulil.
(3) Paragrahvi 4 punktid 3–5 jõustuvad 2006. aasta 1. oktoobril.
Justiitsministri 30. novembri 2000. a määruse nr 72
KINNIPIDAMISÕIEND NR ......
Sünniaeg või isikukood ....................................................
Kinnipeetava allkiri ....................................
Õiendi väljaandja ees- ja perekonnanimi ................................................................
Õiendi väljaandmise kuupäev ..........................
Justiitsministri 25. jaanuari 2001. a määruse nr 11
Kinnipidamise algus «.....» .................... a.
Kinnipidamise lõpp «.....» .................... a.
Vabastatava foto Õiend välja antud «.....» .................... a.
Pitser Õiend kehtiv kuni «.....» .................... a.


text:
Kriminaalmenetluse seadustiku § 366 p-s 5 nimetatud teistmisalusena saab olla käsitatav üksnes faktiline asjaolu (vt RKÜKo nr 3-1-2-1-98 ja RKKKm nr 3-1-2-1-07). Riigikohus saab jätta isiku kaebuse menetlemata üksnes siis, kui isikul on muul tõhusal viisil võimalik kasutada talle PS §-ga 15 tagatud õigust kohtulikule kaitsele (vt RKÜKo nr 3-1-3-10-02, p 17; nr 3-1-3-13-03, p 32; RKPSJVKm nr 3-4-1-6-05, p 4; nr 3-4-1-4-06, p 8; nr 3-4-1-17-06, p 4; nr 3-4-1-8-07, p-d 6-7; nr 3-4-1-11-07, p 4). PS §-des 13, 14 ja 15 ette nähtud õigus kohtulikule kaitsele hõlmab nii isiku õigust esitada õiguste ja vabaduste rikkumise korral kaebus kohtule kui ka riigi kohustust luua põhiõiguste kaitseks kohane kohtumenetlus, mis on õiglane ja tagab isiku õiguste tõhusa kaitse (vt RKPSJVKm nr 3-4-1-4-06, p 9; nr 3-4-1-17-06, p 4; nr 3-4-1-8-07, p 6; nr 3-4-1-11-07, p 4).
Süüdimõistetul võib teatud juhtudel olla õigus sellele, et kohtuotsuse täitmisel arvestataks pärast selle tegemist karistusseaduses tehtud muudatustega, mis kergendavad isiku olukorda (vt RKÜKm nr 3-3-1-69-07). Samas seadusemuudatus, mis hakkab kehtima pärast kohtuotsuse jõustumist, võib teatud tingimustel tuua küll kaasa isiku vabastamise kohtuotsusest tulenevatest kestvatest karistusõiguslikest järelmitest või nende järelmite leevendamise, ent ei saa anda alust jõustumise ajal seadusliku kohtuotsuse tühistamiseks ja isiku õigeksmõistmiseks. Asjaolu, et puudub eraldiseisev menetlus, mille raames saaks kohus hinnata, kas süüdimõistetu olukorda on vaja seaduses tehtud muudatuse tõttu kergendada, ei tähenda veel vastuolu PS § 15 lg-ga 1 koostoimes PS §-dega 13 ja 14. Seda seetõttu, et KrMS § 431 annab lahendi teinud kohtule ja kohtulahendit täitmisele pöörava maakohtu täitmiskohtunikule üldise volituse lahendada kohtulahendi täitmisel tekkivaid küsimusi, mille otsustamiseks ei ole sätestatud erikorda KrMS §-des 424-428 või §-s 430. Kriminaalmenetluse seadustiku §-s 431 ette nähtud kohtulahendi täitmisel tekkivate küsimuste lahendamise pädevus hõlmab kohtu õigust ja kohustust kontrollida, kas pärast kohtulahendi jõustumist karistusõiguses tehtud muudatus mõjutab tulenevalt PS § 23 lg-st 2 ja KarS § 5 lg-st 2 kohtulahendi täitmist. Kui täitmiskohtunik leiab, et jõustunud kohtuotsusest tulenevad isikule karistusõiguslikud piirangud, mida kehtivas õiguses samadel asjaoludel enam kohaldada ei saaks, ning nende piirangute edasikestmisest tingitud riive isiku põhiõigustele on ebaproportsionaalne võrreldes kollideeruvate väärtustega (õiguskindlus, õigusrahu ja kohtusüsteemi tõhus toimimine), tuleb täitmiskohtunikul süüdimõistetu piirangutest vabastada või piirangute ulatust vähendada. Täitmiskohtuniku sellise pädevuse mittetunnustamisel puuduks süüdimõistetutel menetluslik võimalus taotleda kohtulikku kontrolli küsimuses, kas jõustunud kohtuotsusest tulenevate karistusõiguslike piirangute edasikestmine endisel kujul või mahus rikub tema PS § 23 lg 2 teisest lausest tulenevat põhiõigust selle koosmõjus konkreetse piiranguga riivatava põhiõigusega (nt isikuvabadus). Täitmiskohtuniku pädevus kontrollida pärast kohtuotsuse jõustumist kehtima hakanud seaduse mõju kohtuotsuse täitmisele ei ole olemuslikus vastuolus KrMS § 431 ulatusega. Küsimuse, kas ja kuidas mõjutab kohtuotsuse täitmist pärast kohtuotsuse jõustumist karistusseaduses tehtud ning isiku olukorda kergendav muudatus, saab kohus lahendada KrMS § 431 alusel. See toimub KrMS § 432 lg-s 1 sätestatud korras kirjalikus menetluses süüdimõistetu või tema kaitsja avalduse alusel. Seejuures teatab täitmiskohtunik süüdimõistetu või tema kaitsja taotlusest prokurörile, kes võib esitada kohtu määratud tähtajaks kirjaliku arvamuse.
Süüdimõistetul võib teatud juhtudel olla õigus sellele, et kohtuotsuse täitmisel arvestataks pärast selle tegemist karistusseaduses tehtud muudatustega, mis kergendavad isiku olukorda. Samas võib seadusemuudatus, mis hakkab kehtima pärast kohtuotsuse jõustumist, teatud tingimustel tuua küll kaasa isiku vabastamise kohtuotsusest tulenevatest kestvatest karistusõiguslikest järelmitest või nende järelmite leevendamise, ent ei saa anda alust jõustumise ajal seadusliku kohtuotsuse tühistamiseks ja isiku õigeksmõistmiseks. Nende süüdimõistetute suhtes, kes taotlevad oma olukorra kergendamist lähtuvalt seadusemuudatusest, mis jõustus pärast 1. septembrit 2002, ei ole kohaldatav ka karistusseadustiku rakendamise seaduse §-des 1, 9, 10 ja 33 sätestatud menetlus, kuna see on ette nähtud üksnes kriminaalkoodeksi järgi süüdi mõistetud isikute olukorra vastavusse viimiseks karistusseadustiku 1. septembril 2002 jõustunud redaktsiooniga. Selleks, et otsustada, kas pärast kohtuotsuse tegemist jõustunud seadusemuudatus mõjutab mingi karistusõigusliku järelmi püsimist süüdimõistetu suhtes, peab kaaluma ühelt poolt sellest järelmist tingitud põhiõiguste riive intensiivsust ja teiselt poolt seda, kuivõrd kahjustaks süüdimõistetute suhtes karistusseaduse mingi muudatuse tagasiulatuv kohaldamine õiguskindlust, õigusrahu ning kohtusüsteemi efektiivset toimimist. Muuhulgas tuleks lähtuda selliste asjade lahendamisel lahendis viidatud Riigikohtu praktikast (otsuse p 17.1 jj) : RKÜKo nr 3-1-3-10-02, RKKKo nr 3-1-1-113-03, nr 3-1-2-2-03, nr 3-1-3-6-04, nr 3-1-3-5-03, nr 3-1-3-1-03, määrused nr 3-1-3-15-03, nr 3-1-1-122-02, nr 3-1-1-33-03, nr 3-1-1-134-02, nr 3-1-1-40-03, nr 3-1-1-112-03, nr 3-1-1-111-03, nr 3-1-1-69-03, nr 3-1-1-23-03.
3-1-1-76-07 Riigikohus 07.12.2007
Süü suurusest lähtumise kohustus karistuse liigi ja määra valikul ei tähenda siiski seda, et karistusseadustik välistaks süüdistatava isiku arvestamise karistuse kohaldamisel. Vastupidi - alaealisele karistuse mõistmisel tuleb lisaks süü suurusele eriti tähelepanelikult arvestada ka teoga lahutamatult seotud isikulisi asjaolusid (vt RKKKo nr 3-1-1-99-06, p 15). Alaealise poolt toimepandud kuriteo puhul lähtutakse eeldusest, et see on episoodilist, juhuslikku laadi, ei tähenda, et konkreetse kaasuse puhul ei võiks tõendamist leida vastupidine (RKKKo nr 3-1-1-43-06, p 13.1).
Alaealisele vangistuse mõistmine peab olema pigem erandlik (vt nt RKKKo nr 3-1-1-14-06, p 7). See aga ei tähenda, et alaealist ei võiks üleüldse vangistusega karistada. Alaealise vangistusega karistamist tuleb eriti põhjalikult motiveerida, võttes karistuse eesmärkide seas teravdatult arvesse võimalusi mõjutada teo toimepanijat edaspidiselt õiguskuulekusele. Kui kohus leiab siiski, et konkreetsel juhul on vajalik karistada alaealist vangistusega, peab edasiselt hindama võimalusi mõistetud karistuse tingimuslikuks täitmisele pööramata jätmiseks KarS §-de 73 või 74 sätete alusel. Ka selles etapis tuleb arvesse võtta alaealiste eelkäsitletud eripära ja vangistus täitmisele pöörata üksnes nendel juhtudel, kus tõepoolest puudub tõsiseltvõetav prognoos alaealise kurjategija ilma vabaduskaotuseta seaduskuulekale elule juhtimise võimalikkuse osas. Arusaam, et alaealisus tingib automaatselt süüdistatavatele mõistetava karistuse kergendamise - ja seda nii karistuse liigi kui määra osas - on ekslik. Kui isiku süü, kohtu poolt tuvastatud kergendavad ja raskendavad asjaolud, võimalused mõjutada süüdlast hoiduma edaspidi süütegude toimepanemisest ja õiguskorra kaitsmise huvid nõuavad isiku karistamist reaalse vangistusega, siis tuleb teda ka sellise karistusega karistada, olenemata sellest, kas süüdistatav on täis- või alaealine.
Arusaam, et alaealisus tingib automaatselt süüdistatavatele mõistetava karistuse kergendamise - ja seda nii karistuse liigi kui määra osas - on ekslik. Kui isiku süü, kohtu poolt tuvastatud kergendavad ja raskendavad asjaolud, võimalused mõjutada süüdlast hoiduma edaspidi süütegude toimepanemisest ja õiguskorra kaitsmise huvid nõuavad isiku karistamist reaalse vangistusega, siis tuleb teda ka sellise karistusega karistada, olenemata sellest, kas süüdistatav on täis- või alaealine.
Süüdimõistetul võib teatud juhtudel olla õigus sellele, et kohtuotsuse täitmisel arvestataks pärast selle tegemist karistusseaduses tehtud muudatustega, mis kergendavad isiku olukorda (vt RKÜKm nr 3-3-1-69-07). Samas seadusemuudatus, mis hakkab kehtima pärast kohtuotsuse jõustumist, võib teatud tingimustel tuua küll kaasa isiku vabastamise kohtuotsusest tulenevatest kestvatest karistusõiguslikest järelmitest või nende järelmite leevendamise, ent ei saa anda alust jõustumise ajal seadusliku kohtuotsuse tühistamiseks ja isiku õigeksmõistmiseks. Kriminaalmenetluse seadustiku §-s 431 ette nähtud kohtulahendi täitmisel tekkivate küsimuste lahendamise pädevus hõlmab kohtu õigust ja kohustust kontrollida, kas pärast kohtulahendi jõustumist karistusõiguses tehtud muudatus mõjutab tulenevalt PS § 23 lg-st 2 ja KarS § 5 lg-st 2 kohtulahendi täitmist. Kui täitmiskohtunik leiab, et jõustunud kohtuotsusest tulenevad isikule karistusõiguslikud piirangud, mida kehtivas õiguses samadel asjaoludel enam kohaldada ei saaks, ning nende piirangute edasikestmisest tingitud riive isiku põhiõigustele on ebaproportsionaalne võrreldes kollideeruvate väärtustega (õiguskindlus, õigusrahu ja kohtusüsteemi tõhus toimimine), tuleb täitmiskohtunikul süüdimõistetu piirangutest vabastada või piirangute ulatust vähendada. Täitmiskohtuniku sellise pädevuse mittetunnustamisel puuduks süüdimõistetutel menetluslik võimalus taotleda kohtulikku kontrolli küsimuses, kas jõustunud kohtuotsusest tulenevate karistusõiguslike piirangute edasikestmine endisel kujul või mahus rikub tema PS § 23 lg 2 teisest lausest tulenevat põhiõigust selle koosmõjus konkreetse piiranguga riivatava põhiõigusega (nt isikuvabadus). Täitmiskohtuniku pädevus kontrollida pärast kohtuotsuse jõustumist kehtima hakanud seaduse mõju kohtuotsuse täitmisele ei ole olemuslikus vastuolus KrMS § 431 ulatusega. (Vt ka RKKKm nr 3-1-2-2-07) Küsimuse, kas ja kuidas mõjutab kohtuotsuse täitmist pärast kohtuotsuse jõustumist karistusseaduses tehtud ning isiku olukorda kergendav muudatus, saab kohus lahendada KrMS § 431 alusel. See toimub KrMS § 432 lg-s 1 sätestatud korras kirjalikus menetluses süüdimõistetu või tema kaitsja avalduse alusel. Seejuures teatab täitmiskohtunik süüdimõistetu või tema kaitsja taotlusest prokurörile, kes võib esitada kohtu määratud tähtajaks kirjaliku arvamuse. (Vt ka RKKKm nr 3-1-2-2-07).
3-1-1-50-03 Riigikohus 24.04.2003
Kuna KrK § 186 järgi süüksarvatud kuritegu (dokumendi võltsimine kasutamise eesmärgil ja teadvalt võltsitud dokumendi kasutamine) kvalifitseerub nii KarS § 344 kui ka § 345 järgi, tuleb karistuse kergendamise puhul lähtuda asjaolust, et osa kuriteo tunnustest vastab KarS §-le 345, mille sanktsiooni ülemmäär on kolm aastat vangistust.
3-1-1-40-03 Riigikohus 17.04.2003
KarSRS ei näe ette võimalust vähendada jõustunud kohtuotsustega KrK järgi mõistetud karistusi KarS vastava sanktsiooni võrdleva raskuse alusel, s.t karistust ei tule vähendada nendel isikutel, kes kannavad vangistust KrK sanktsiooni järgi, mis on võrreldes KarS-ga rangem, kuid jääb KarS-s samasuguse teo eest ettenähtud karistuse ülemmäära piiridesse.
3-1-1-51-03 Riigikohus 07.04.2003
Seoses KarS-i kehtimahakkamisega ei kaasne automaatselt kõikidele karistust kandvatele isikutele uue karistuse mõistmist. Karistuste revideerimise kord on sätestatud KarSRS-s, mille kohaselt toimub vaid isikute vabastamine karistusest, kui neile süüksarvatud teod on KarS-i järgi dekriminaliseeritud. Lisaks sellele on Riigikohtu üldkogu oma 17. märtsi 2003. a kohtuotsuses S. Brusilovi süüdistusasjas leidnud, et ka vabadusekaotust kandvate isikute karistust tuleb vähendada KarS eriosa vastavas paragrahvis ettenähtud vangistuse ülemmäära piirini. Kui isikule mõistetud karistus ei ületa vastavate kuritegude eest KarS eriosas kehtestatud karistuste ülempiire, puudub alus talle mõistetud karistuse kergendamiseks.
3-1-1-44-03 Riigikohus 28.03.2003
Karistusena mõistetav rahatrahv on ära kantud selle tasumisega. KarSRS § 1 kohaselt aga vaadatakse ümber vaid nende isikute süüasjad, kes karistust kannavad, kusjuures prokurör esitab taotluse karistusest vabastamiseks 4 kuu jooksul, arvates KarS jõustumisest, s.o 1. jaanuariks 2003. a. Kuna selleks ajaks oli süüdimõistetu oma karistuse ära kandnud, puudub objekt (karistus), mida oleks võimalik KarSRS kontekstis õiguslikult käsitleda.
3-1-3-11-02 Riigikohus 27.03.2003
Riigikohus leiab, et A. Popovile KrK § 210-2 lg 2 p 2 järgi süüks arvatud tegu tuleks KarS kohaselt kvalifitseerida KarS § 183 järgi, mis näeb võimaliku karistusena ette rahalise karistuse või vangistustuse kuni üheks aastaks. Seega kergendab KarS oluliselt A. Popovile süüks arvatud teo eest ettenähtud karistust võrreldes temale mõistetud kolme aasta ja kolme kuu vabadusekaotusega. Eeltoodut silmas pidades tuleb A. Popov ja R. Mjazin karistuse kandmisest vabastada, sest neil on vabadusekaotust kantud rohkem kui KarS § 183 sanktsiooni ülemmäär selle teo eest ette näeb (vt ka Riigikohtu otsus nr 3-1-3-10-02).
3-1-1-33-03 Riigikohus 19.03.2003
Kaebuse esitaja on jätnud tähelepanuta, et talle KrK § 17 lg 5 ja § 149 järgi mõistetud karistus - 6 kuud vabadusekaotust - ei ole maakohtu 15. juuli 1998. a kohtuotsuse kohaselt liidetud teiste karistustega täielikult vaid osaliselt. Kohus oli KrK § 40 lg 1 alusel karistusi liites õigustatud lõplikuks karistuseks mõistma kuni seitse aastat vabadusekaotust, mõistis aga vaid viis aastat.
Lahendades küsimust süüdimõistetule mõistetud liitkaristuse vähendamisest KarSRS § 1 lg 4 järgi, oleks kohtunik olnud kohustatud vähendama seda KrK § 17 lg 5 ja § 149 järgi mõistetud karistuse kogu ulatuses vaid siis, kui karistused oleksid liidetud täielikult. Käesoleva kaasuse puhul liideti karistused aga osaliselt, mistõttu puudub seaduslik alus kaevatava kohtulahendi muutmiseks.

matches:
§ 366
Riigikohus
kohus
§ 15
§ 431
§ 23
§ 5
§ 23
§ 431
kohus
§ 431
§ 432
Riigikohus
kohus
§ 23
§ 5
§ 23
§ 431
kohus
§ 431
§ 432
Riigikohus
§ 186
§ 344
§ 345
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 1
Riigikohus
Riigikohus
§ 210
§ 183
§ 183
Riigikohus
§ 17
§ 149
Kohus
§ 40
§ 1
§ 17
§ 149