5.04.2005 nr 67 (RT I 2005, 19, 116) 10.04.2005
§1. Välisministeerium
§4. Ministeeriumi pitsat
§5. Ministeeriumi eelarve
§6. Asukoht
Ministeeriumi aadress on Islandi väljak 1, 15049 Tallinn.
§7. Valitsemisala
Välisministeeriumi valitsemisalas on ettepanekute tegemine riigi välispoliitika kavandamiseks, välislepingute ja välismajandusega seotud küsimuste lahendamine, Eesti Vabariigi suhtlemise korraldamine välisriikide ja rahvusvaheliste organisatsioonidega, sise- ja välisprotokolli korraldamine riiklike tähtpäevade tähistamise ning riiklikult oluliste välisvisiitide läbiviimise, samuti kõrgete külaliste vastuvõtmise korral, Eesti riigi ja kodanike huvide kaitsmine välisriikides, rahvusvahelise arengu- ja humanitaarabi andmise korraldamine, Eesti tutvustamine ning vastavate õigusaktide eelnõude koostamine.
§8. Välispoliitika kavandamise ja teostamise ülesanded
1) kavandab ja teostab välispoliitika põhisuundi ning korraldab ja koordineerib välissuhtlemist;
§9. Välislepingutega seotud ülesanded
1) osaleb välislepingute sõlmimise üle peetavatel läbirääkimistel, koostab ja kooskõlastab lepingute eelnõud ning vormistab lepingute sõlmimise volikirjad;
2) esitab Vabariigi Valitsusele välislepingute eelnõud või vastuvõetud välislepingud koos õigusakti eelnõuga välislepingu kohta, vajaduse korral koos eelnõu koostanud ministeeriumiga;
3) korraldab välislepingute ratifitseerimise, vastuvõtmise, kinnitamise, nendega ühinemise, nende denonsseerimise, nendest taganemise ja nende lõpetamise dokumentide koostamist, allkirjastamist, vahetamist ja depositaarile esitamist;
4) esitab välislepingud registreerimiseks ÜRO Sekretariaadis ja teistes rahvusvahelistes organisatsioonides;
6) täidab Eesti nimel depositaari ülesandeid.
§10. Välismajandussuhetega seotud ülesanded
2) kavandab ja teostab strateegilise kauba kontrolli poliitikat;
[RT I 2005, 19, 116 – jõust. 10.04.2005]
§11. Välissuhtlemise ülesanded
10) koordineerib Eesti viisapoliitika kujundamist, korraldab Eesti välisesinduste kaudu viisade andmist ning teeb konsulaartoiminguid koostöös Siseministeeriumiga.
§12. Sise- ja välisprotokolliga seotud ülesanded
4) akrediteerib välisriikide diplomaate ja konsulaaresindajaid ning aitab võimaluse korral lahendada nende elukorralduse küsimusi Eestis.
§13. Eesti riigi ja isikute huvide kaitse ülesanded välisriigis
2) korraldab Eesti esindamist ÜRO Rahvusvahelises Kohtus, Alalises Rahvusvahelises Vahekohtus, Euroopa Inimõiguste Kohtus ning vajaduse korral teistes vaidluste lahendamise institutsioonides;
3) korraldab Eesti esindamist Euroopa Kohtus ja esimese astme kohtus koostöös Justiitsministeeriumiga;
4) kaitseb Eesti riigi, kodanike, elamisloa alusel Eestis elavate isikute ja juriidiliste isikute (edaspidi Eesti isikud) huve ning õigusi välisriigis «Konsulaarseaduse» (RT I 2003, 78, 527; 2004, 14, 92; 30, 208) kohaselt.
§14. Arengukoostöö ülesanded
3) kavandab ja teostab arengukoostöö poliitikat.
§15. Eesti tutvustamise ülesanded
1) koostab ja avaldab Eestit tutvustavaid materjale;
2) vahendab koos teiste asutuste ja isikutega Eestit tutvustavat teavet ning korraldab Eesti riiki ja kultuuri tutvustavaid üritusi välisriikides.
§16. Välisajakirjanike akrediteerimise ülesanded
1) võtab vastu ja menetleb välismaiseid massiteabevahendeid esindavate ajakirjanike akrediteerimisdokumente;
2) väljastab välismaiseid massiteabevahendeid esindavatele ajakirjanikele ministeeriumi juurde akrediteerimist tõendavad pressikaardid;
3) peab arvestust ministeeriumi juurde akrediteeritud ajakirjanike üle.
§17. Õigusaktide eelnõude koostamise ülesanded
2) korraldab ja koordineerib ministeeriumi valitsemisala käsitlevate õigusaktide kooskõlla viimist Euroopa Liidu õigusaktide ja Eesti suhtes jõustunud välislepingutega;
3) avaldab arvamust teistes ministeeriumides koostatud Välisministeeriumi valitsemisala käsitlevate õigusaktide eelnõude kohta ja kooskõlastab neid.
§18. Muud ülesanded
2) annab välja diplomaatilisi passe;
5) kavandab ja rakendab koos teiste asjaomaste asutustega Eesti rahvusvahelist personalipoliitikat rahvusvahelistes organisatsioonides ja Euroopa Liidus.
§19. Juhtimine
Välisminister (edaspidi minister) juhib ministeeriumi.
§20. Ministri pädevus ja ülesanded
3) esindab Eestit välissuhtlemises «Välissuhtlemisseaduse» (RT I 1993, 72/73, 1020; 1996, 49, 953; 1997, 93, 1200; 2003, 21, 122), teiste õigusaktide ning rahvusvahelise tava ja praktika kohaselt;
8) vastutab riigivara säilimise, heaperemeheliku kasutamise ja käsutamise eest ning korraldab seda «Riigivaraseaduse» (RT I 1995, 22, 327; 1996, 36, 738; 40, 773; 48, 942; 81, 1446; 1997, 45, 724; 1998, 30, 409; 1999, 10, 155; 16, 271; 2000, 39, 239; 49, 306; 51, 319; 2001, 7, 17; 93, 565; 2002, 53, 336; 64, 393; 2003, 13, 69; 2004, 24, 166) kohaselt;
10) nimetab kantsleri ettepanekul ametisse ja vabastab ametist ministeeriumi asekantslereid ja osakonna peadirektoreid;
11) nimetab ja kutsub tagasi Eesti asjureid ning konsulaarasutuste juhte;
12) nimetab ametisse ja vabastab ametist ministri nõunikke;
13) määrab enda poolt ametisse nimetatud teenistujatele ergutusi ning distsiplinaarkaristusi;
14) kehtestab struktuuriüksuste põhimäärused ning kinnitab ministeeriumi teenistujate koosseisu;
15) kinnitab ministri nõunike ametijuhendid, määrates nende ülesanded ja alluvuse, ning enda poolt ametisse nimetatud teenistujate, välisesinduste juhtide ning mitteresideerivate erakorraliste ja täievoliliste suursaadikute, kes resideerivad Eestis või välisriigis, välja arvatud riigis, kuhu nad on akrediteeritud, ametijuhendid;
16) kinnitab kantsleri ettepanekul ministeeriumi sisekorraeeskirja, asjaajamiskorra, teabe hoidmise korra ning ministeeriumi atesteerimiskomisjoni töökorra, -põhimõtted ja koosseisu;
17) kehtestab välisteenistuse diplomaatilised ametikohad «Välisteenistuse seaduse» (RT I 1995, 15, 172; 50, 764; 1996, 49, 953; 2001, 43, 240; 2002, 82, 481) kohaselt;
18) kehtestab kooskõlastatult ministeeriumi atesteerimiskomisjoniga teenistujate atesteerimisnõuded;
22) annab või võtab ära diplomaatilise teenistusastme või madaldab seda «Välisteenistuse seaduse» kohaselt kantsleri ettepanekul;
23) lahendab ministeeriumi struktuuriüksuste vahelised vaidlused;
24) võib moodustada nõuandva õigusega komisjoni, nõukogu ja töörühma ministeeriumi ülesannete täitmiseks ning määrab nende ülesanded ja töökorra;
25) valvab ministeeriumi struktuuriüksuste ja teenistujate teenistuskohustuste täitmise järele, vajaduse korral paneb järelevalve ülesanded kantslerile;
26) vastutab ministeeriumi siseauditi korraldamise eest ning juhib vahetult siseauditiosakonda;
271) juhib vahetult ministri kantseleid;
28) [kehtetu - RT I 2005, 19, 116 – jõust. 10.04.2005]
§21. Ministri õigusaktid
Minister annab seaduse alusel määrusi ja käskkirju ning teenistusalaseid korraldusi.
§22. Ministri asendamine
Ministrit asendatakse «Vabariigi Valitsuse seaduse» kohaselt.
§23. Kantsler
Kantsler juhib ministeeriumi struktuuriüksusi, välja arvatud siseauditiosakond ja ministri kantselei , ning korraldab ministeeriumi asjaajamist.
§24. Kantsleri ülesanded
1) esindab ministeeriumi ministri poolt ja seadusega antud volituste piires;
2) juhib asekantslereid, talle vahetult alluva protokolliosakonna peadirektorit, poliitika planeerimise osakonna peadirektorit, diplomaatilise julgeoleku osakonna peadirektorit ja välisesinduste juhte ning asekantslerite ja peadirektorite kaudu osakondi ja ministeeriumi nõunikke;
6) korraldab riigivara säilimist ja kasutamist ministrilt saadud volituste piires «Riigivaraseaduse» kohaselt ning teeb ministrile ettepanekuid riigivara käsutamise kohta;
9) teeb ministrile ettepanekuid Eesti konsulaarasutuse juhi nimetamise või tagasikutsumise kohta;
10) pärib talle vahetult või asekantslerite kaudu alluvatelt ministeeriumi struktuuriüksuste juhtidelt aru nende tegevuse kohta ning teeb ministrile ettepanekuid neile ergutuste ja distsiplinaarkaristuste määramise kohta;
11) nimetab ametisse ja vabastab ametist ministeeriumi teenistujaid, välja arvatud ministri poolt ametisse nimetatud teenistujad;
12) sõlmib töölepinguid ministeeriumi abiteenistujate ning välisesinduse asukohariigis ministeeriumi teenistusse võetud isikutega;
13) kinnitab struktuuriüksuste põhimääruste ja nende juhtide ettepanekute kohaselt koostatud enda poolt ametisse nimetatavate teenistujate ametijuhendid ja vajaduse korral abiteenistujate tööjuhendid;
14) edutab enda poolt ametisse nimetatud teenistujaid ning määrab neile ergutusi ja distsiplinaarkaristusi;
15) lähetab oma pädevuse piires välisesindusse, kutsub sealt tagasi ning nimetab välisesinduses ametisse ministeeriumi diplomaate ja muid teenistujaid;
16) teeb ministrile ettepanekuid diplomaatilise teenistusastme andmise, selle madaldamise või äravõtmise kohta ministeeriumi atesteerimiskomisjoni ettepanekul «Välisteenistuse seaduse» kohaselt;
17) kinnitab ministeeriumi teenistujate ja välisesinduse asukohariigis ministeeriumi teenistusse võetud isikute puhkuste ajakava;
18) on ministeeriumi atesteerimiskomisjoni esimees või määrab selleks teise isiku;
19) annab kaasallkirja ministri määrustele ja muudele dokumentidele;
20) annab kaasallkirja Vabariigi Valitsusele esitatavatele dokumentidele ning vastutab nende koostamise eest;
22) hoiab ministeeriumi vapipitsatit ja kehtestab ministeeriumi pitsatite kasutamise korra;
23) korraldab ministeeriumi struktuuriüksuste põhimääruste, sisekorraeeskirja, asjaajamiskorra, teabe hoidmise korra ning «Välisteenistuse seaduse» kohaselt moodustatava ministeeriumi atesteerimiskomisjoni töökorra ja -põhimõtete koostamist ning esitab need ja atesteerimiskomisjoni koosseisu kinnitamiseks ministrile;
24) võib moodustada ministeeriumi ja tema struktuuriüksuste tegevuse koordineerimiseks, asjaajamise korraldamiseks ning küsimuste lahendamiseks komisjoni ning määrab selle ülesanded ja töökorra;
25) valvab ministri ülesandel ministeeriumi teenistujate teenistuskohustuste täitmise järele;
27) täidab muid õigusaktidega talle pandud ning ministri antud ülesandeid.
§25. Kantsleri käskkirjad ja korraldused
(2) Kantsler annab korraldusi asekantsleritele ja struktuuriüksuste juhtidele.
§26. Kantsleri asendamine
(1) Kantsleri äraolekul asendab teda üks asekantsleritest, asekantslerite äraolekul üks osakonna peadirektoritest.
§27. Asekantsler
Ministeeriumis on poliitikaküsimuste asekantsler, välismajanduse ja arengukoostööküsimuste asekantsler, juriidiliste ja konsulaarküsimuste asekantsler, haldusküsimuste asekantsler ning Euroopa Liidu küsimuste asekantsler.
§28. Asekantsleri ülesanded
3) annab juhiseid sisuliste küsimuste lahendamise kohta, lähtudes talle alluvate osakondade eripärast ja põhimäärustest;
4) jälgib talle alluvate osakondade ülesannete täitmist;
5) tagab oma valdkonna ülesannete täitmise;
7) teeb kantslerile ettepanekuid talle alluva osakonna peadirektori edutamise ning talle ergutuste ja distsiplinaarkaristuste määramise kohta;
10) allkirjastab ministeeriumi kirjaplangil vormistatud informatiivse sisuga kirju, võtmata rahalisi ja varalisi kohustusi ning andmata õigusi ja panemata kohustusi ministeeriumivälistele isikutele, kui seadus ei näe ette teisiti;
11) täidab muid seadusega ning Vabariigi Valitsuse määruse ja korraldusega talle pandud ning ministri või kantsleri antud ülesandeid.
(2) Asekantsleri täpsed teenistuskohustused sätestatakse ametijuhendis.
§281. Poliitikaküsimuste asekantsleri lisaülesanded
1) suunab poliitikadirektori osakonna, 1. poliitikaosakonna (julgeolekupoliitika ja rahvusvahelised organisatsioonid), 2. poliitikaosakonna (Euroopa ja Põhja-Ameerika) ja 3. poliitikaosakonna (Ida-Euroopa, Aasia, Aafrika, Ameerika ja Vaikse ookeani piirkond) ning pressi- ja infoosakonna tööd;
2) nõustab ministeeriumi juhtkonda ning struktuuriüksusi rahvusvahelise julgeoleku, Eesti julgeolekupoliitika, avalike ja välissuhete küsimustes.
§-d 29. ja 30. [kehtetud - RT I 2005, 19, 116 – jõust. 10.04.2005]
§31. Välismajanduse ja arengukoostööküsimuste asekantsleri lisaülesanded
2) nõustab ministeeriumi juhtkonda ning struktuuriüksusi välismajanduse ja arengukoostöö küsimustes.
§32. Juriidiliste ja konsulaarküsimuste asekantsleri lisaülesanded
1) suunab juriidilise osakonna ja konsulaarosakonna tööd;
§33. Haldusküsimuste asekantsleri lisaülesanded
1) suunab rahandusosakonna, haldusosakonna, infotehnoloogia osakonna, personaliosakonna ja sekretariaadi tööd;
2) kavandab ja rakendab ministeeriumi administratiiv-, personali- ja finantspoliitikat ning infotehnoloogia põhisuundi;
§34. Euroopa Liidu küsimuste asekantsleri lisaülesanded
Euroopa Liidu küsimuste asekantsler:
1) suunab Euroopa Liidu osakonna tööd;
§35. Asekantsleri korraldused
(1) Asekantsler annab korraldusi talle alluvate osakondade peadirektoritele.
§36. Asekantsleri asendamine
Struktuuriüksuse juht
§37. Osakonna peadirektor
(1) Osakonna peadirektori nimetab ametisse ja vabastab ametist minister.
§38. Osakonna peadirektori ülesanded
1) juhib osakonda ja vastutab selle ülesannete õiguspärase, täpse ja õigeaegse täitmise eest;
3) jälgib alluvate teenistuskohustuste täitmist;
4) teeb kantslerile ettepanekuid ministeeriumi eelarve koostamise ning kasutamise kohta osakonna ülesannetest lähtudes;
5) allkirjastab ja viseerib osakonnas koostatud dokumente osakonna põhimääruse ja ministeeriumi asjaajamiskorra kohaselt;
7) allkirjastab ministeeriumi kirjaplangil vormistatud informatiivse sisuga kirju, võtmata rahalisi ja varalisi kohustusi ning andmata õigusi ja panemata kohustusi ministeeriumivälistele isikutele, kui seadus ei näe ette teisiti;
8) teeb ministeeriumi juhtkonnale ettepanekuid osakonna struktuuri, koosseisu ja töökorralduse ning alluvate palkade, toetuste, ergutuste ja distsiplinaarkaristuste kohta;
10) taotleb alluvatele täiendkoolitust osakonna ülesannete paremaks täitmiseks;
12) täidab muid õigusaktidega talle pandud ning ministri, kantsleri ja vahetuks ülemuseks oleva asekantsleri poolt antud ülesandeid.
(2) Osakonna peadirektori täpsed teenistuskohustused sätestatakse osakonna põhimääruses ja ametijuhendis.
Välisesinduse juht
§39. Välisesinduse juht
(1) Välisesinduse juht nimetatakse ametisse ja vabastatakse ametist seaduse kohaselt.
§40. Välisesinduse juhi ülesanded
1) juhib välisesindust ning vastutab selle ülesannete õiguspärase, õigeaegse, täpse ja majanduslikult säästliku täitmise eest;
4) lahendab välisesinduse tegevusvaldkonda kuuluvaid küsimusi ning teeb teistele struktuuriüksuste juhtidele või juhtkonnale sellekohaseid ettepanekuid;
5) teeb kantslerile ettepanekuid ministeeriumi eelarve koostamise ning kasutamise kohta välisesinduse ülesannetest lähtudes, otsustab välisesinduse eelarvevahendite kasutamise ning valvab selle täpse ja otstarbeka täitmise üle;
8) allkirjastab ja viseerib välisesinduses koostatud dokumente õigusaktide, välisesinduse põhimääruse ja ministeeriumi asjaajamiskorra kohaselt;
9) teeb ministeeriumi juhtkonnale ettepanekuid välisesinduse struktuuri, koosseisu ning alluvate palkade, toetuste, ergutuste ja distsiplinaarkaristuste kohta;
(2) Välisesinduse juhi täpsed teenistuskohustused sätestatakse tema ametijuhendis ja välisesinduse põhimääruses.
§41. Ministeeriumi osakond
§42. Osakonna struktuur ja pädevus
(2) Osakonna koosseisu võivad kuuluda teenistujad, kes ei ole ühegi büroo või talituse koosseisus, vaid alluvad vahetult osakonna peadirektorile, ja kelle ülesanded määratakse teenistuja ametijuhendis ja osakonna põhimääruses.
(3) Osakonna bürood juhib büroo direktor ja talitust talituse juhataja, kelle õigused ja kohustused sätestatakse tema ametijuhendis ja osakonna põhimääruses.
§43. Ministeeriumi osakonnad
1) ministri kantselei;
2) poliitikadirektori osakond;
3) 1. poliitikaosakond (julgeolekupoliitika ja rahvusvahelised organisatsioonid);
4) 2. poliitikaosakond (Euroopa ja Põhja-Ameerika);
5) 3. poliitikaosakond (Ida-Euroopa, Aasia, Aafrika, Ameerika ja Vaikse ookeani piirkond);
6) poliitika planeerimise osakond;
7) Euroopa Liidu osakond;
11) siseauditiosakond;
13) protokolliosakond;
14) pressi- ja infoosakond;
19) sekretariaat.
§44. Osakondade põhiülesanded
(1) Ministri kantselei koordineerib välisministri ja ministeeriumi koostööd ning korraldab ministri asjaajamist.
(2) Poliitikadirektori osakond tegeleb 1. poliitikaosakonna (julgeolekupoliitika ja rahvusvahelised organisatsioonid), 2. poliitikaosakonna (Euroopa ja Põhja-Ameerika) ja 3. poliitikaosakonna (Ida-Euroopa, Aasia, Aafrika, Ameerika ja Vaikse ookeani piirkond) operatiivse temaatilise (sealhulgas Euroopa Liidu ühine välis- ja julgeolekupoliitika) juhtimisega ning nimetatud osakondades käsitletavate valdkondade ja poliitikate seostamise ja koordineerimisega.
(3) 1. poliitikaosakond (julgeolekupoliitika ja rahvusvahelised organisatsioonid) tegeleb Eesti julgeolekupoliitikaga ning välispoliitiliste suhetega, sealhulgas rahvusvahelistes organisatsioonides ja rahvusvahelistel konverentsidel, ning peab sellealaseid läbirääkimisi.
(4) 2. poliitikaosakond (Euroopa ja Põhja-Ameerika) tegeleb Eesti ning Euroopa riikide (sealhulgas Euroopa Liidu liikmes- ja kandidaatriigid, Euroopa Majanduspiirkonna liikmesriigid ja Lääne-Balkani piirkonna riigid), Ameerika Ühendriikide ja Kanada vaheliste kahepoolsete julgeoleku-, välis- ja välismajanduspoliitiliste suhetega, samuti Ameerika Ühendriike, Kanadat ja Lääne-Balkani piirkonna riike käsitleva Euroopa Liidu ühise välis- ja julgeolekupoliitikaga ning peab sellealaseid läbirääkimisi.
(5) 3. poliitikaosakond (Ida-Euroopa, Aasia, Aafrika, Ameerika ja Vaikse ookeani piirkond) tegeleb Eesti ning Ida-Euroopa, Aasia, Okeaania, Ladina-Ameerika, Kariibi mere maade, Aafrika, Lähis- ja Kesk-Ida piirkonna riikide vaheliste kahepoolsete julgeoleku-, välis- ja välismajanduspoliitiliste suhetega, samuti neid riike käsitleva Euroopa Liidu ühise välis- ja julgeolekupoliitikaga ning peab sellealaseid läbirääkimisi.
(6) Poliitika planeerimise osakond toetab ministrit, kantslerit ja asekantslereid ning vajaduse korral teisi ministeeriumi struktuuriüksusi välispoliitilise strateegia kavandamisel ning välispoliitika prognoosimisel ja analüüsimisel; teeb ettepanekuid ministeeriumi välispoliitiliste seisukohtade kohta; valmistab ette ministri ning vajaduse korral Vabariigi Presidendi ja peaministri ettekandeid ja artikleid; osaleb ministeeriumi valitsemisalaga seotud riigi tegevusvaldkondade ning ministeeriumi ja valdkondlike arengukavade ja muude strateegiliste dokumentide väljatöötamisel.
(7) Euroopa Liidu osakond koordineerib ja korraldab Välisministeeriumi pädevuse piires Eesti osalemist Euroopa Liidu töös; jälgib Euroopa Liidu institutsioonide ja poliitikate arengut; tagab Eesti esindajate tööks liikmesriikide alaliste esindajate komitees ning üldasjade ja välissuhete nõukogus vajalike seisukohtade olemasolu; korraldab ministeeriumi osalemist Euroopa Liidu koordinatsioonikogu töös ja vajaduse korral esindab ministeeriumi koordinatsioonikogus; korraldab ministeeriumi suhtlust Riigikogu Euroopa Liidu asjade komisjoniga.
(8) Välismajanduse ja arengukoostöö osakond tegeleb ministeeriumi pädevuse piires Eesti väliskaubanduspoliitikaga, osaleb sellekohase strateegia kavandamisel ja viib seda ellu; korraldab strateegiliste kaupade litsentsimist, nende üle riigipiiri toimetamise ja lõppkasutuse järelevalvet, investeeringute kaitse alast välissuhtlemist ja rahvusvahelist arengukoostööd; tegeleb Eesti ning välisriikide ja rahvusvaheliste organisatsioonide vaheliste majandussuhetega ning peab eelnimetatud küsimustes läbirääkimisi.
(9) Juriidiline osakond kaitseb Eesti õigusi ja huve ning tagab välispoliitiliste eesmärkide täitmise, lähtudes rahvusvahelise õiguse põhimõtetest ja normidest; tegeleb läbirääkimistega, välislepingute koostamise, sõlmimise ja ratifitseerimisega ning nendega ühinemisega; koostab ministeeriumi valitsemisala käsitlevate õigusaktide eelnõud; avaldab arvamust teistes ministeeriumides koostatud õigusaktide eelnõude kohta ja kooskõlastab neid; lahendab välissuhetega seotud inimõiguste küsimusi ning nõustab ministeeriumi juhtkonda juriidilistes, sealhulgas rahvusvahelise õiguse küsimustes.
(10) Konsulaarosakond kaitseb Eesti ja Euroopa Liidu välisesinduste kaudu Eesti riigi ja isikute huve ning õigusi; tegeleb ministeeriumi pädevuse piires Eesti viisapoliitikaga, osaleb sellekohase strateegia kavandamisel ja viib seda ellu; koordineerib ja korraldab konsulaarteenuste ja konsulaarabi osutamist ning Eesti viisade väljastamist; koostab koos juriidilise osakonnaga sellekohaste õigusaktide eelnõud; teeb ministeeriumi juhtkonnale ettepanekuid konsulaarasutuste avamise ja sulgemise ning aukonsulite nimetamise ja vabastamise kohta; vastutab Eesti õigusaktide ja välislepingute ning rahvusvahelise õiguse põhimõtete ja normide järgimise eest konsulaartegevuses.
(11) Siseauditiosakond hindab ministeeriumi sisekontrolli süsteemi; korraldab auditeid ja inspektsioone; analüüsib ministeeriumi riske ja tegevust, aruandeid ja vara kasutamist; hindab ministeeriumi tegevuse tulemuslikkust, õiguspärasust, säästlikkust ja tõhusust; teavitab juhtkonda oma tähelepanekutest ja järeldustest ning annab soovitusi olukorra parandamiseks.
(12) Diplomaatilise julgeoleku osakond tagab ministeeriumi (sealhulgas välisesinduste) julgeoleku; korraldab riigisaladuse kaitset ning vastutab «Riigisaladuse seaduse» (RT I 1999, 16, 271; 82, 752; 2001, 7, 17; 93, 565; 100, 643; 2002, 53, 336; 57, 354; 63, 387; 2003, 13, 67; 23, 147; 2004, 2, 7; 43, 300; 46, 329; 54, 387) ja selle alusel antud õigusaktide täitmise eest (sealhulgas ministeeriumi arvutivõrgus); korraldab riigisaladusele juurdepääsu lubade taotlemist ning ministeeriumi valvet ja diplomaatilist kullerteenust; koostab ministeeriumi riskianalüüse ja koos juriidilise osakonnaga julgeolekualaste õigusaktide eelnõud; teostab teenistuslikku järelevalvet kõrvalekaldumise korral riigisaladuse kaitse korrast, sisekorraeeskirjadest või muudest õigusaktidest.
(13) Protokolliosakond korraldab ja koordineerib Vabariigi Presidendi, peaministri ja välisministri välisvisiite ning välisriigijuhtide, valitsusjuhtide ja välisministrite visiite Eesti Vabariiki; osaleb teiste riiklikult oluliste välisvisiitide ja kõrgete külaliste vastuvõtmise korraldamisel; koostab riigivisiitide plaani; korraldab riiklikke pidustusi, tseremooniaid ja vastuvõtte ning muid protokollilisi üritusi; lahendab riigiprotokolliga seotud küsimusi; nõustab ministeeriumi struktuuriüksusi protokollilistes küsimustes ning abistab protokolliliste ürituste korraldamisel; akrediteerib välisriikide ja rahvusvaheliste organisatsioonide diplomaate ja konsulaaresindajaid ning annab välja diplomaadi- ja teenistuskaarte välisriikide diplomaatiliste esinduste ja konsulaarasutuste ning rahvusvaheliste organisatsioonide esinduste töötajatele; lahendab välisriikide esinduste ning rahvusvaheliste organisatsioonide ja nende esinduste Eesti Vabariigis tegutsemisega seotud küsimusi.
(14) Pressi- ja infoosakond varustab ministeeriumi, sealhulgas välisesindusi nii kodu- kui ka välismaise meedia päevakajalise ja üldinfoga; vahendab Eestit ning riigi sisepoliitilisi arenguid ja välispoliitilisi eesmärke tutvustavat teavet välisriikidesse; haldab koos teiste struktuuriüksustega ministeeriumi veebilehekülge; korraldab ministeeriumi suhtlemist meediaga; akrediteerib ministeeriumi juurde välisriigi ajakirjanikke; korraldab koos teiste ministeeriumide ja institutsioonidega Eesti riigi ja kultuuri tutvustamist välisriikides.
(15) Personaliosakond kavandab ja rakendab ministeeriumi personalipoliitikat; koostab koos juriidilise osakonnaga ministeeriumi personali käsitlevate õigusaktide eelnõud; kavandab ja juurutab personalijuhtimise toiminguid ja meetodeid; kavandab ja korraldab ministeeriumi teenistujate süsteemset ja eesmärgipärast koolitamist; kavandab ja rakendab Eesti personalipoliitikat rahvusvahelistes organisatsioonides ning teeb sellest lähtudes ettepanekuid õigusaktide muutmise kohta.
(16) Haldusosakond tegeleb ministeeriumi, sealhulgas välisesinduste haldusküsimustega ning ministeeriumi valitsemisala hoonete remondi ja ümberehitusega; kavandab välisesinduste materiaal-tehnilist baasi ja selgitab välja selle rakendusvõimalused; hangib kantselei- ja majapidamistarbeid ning mööblit ja paigaldab seda; korraldab transporti ning vastutab töötervishoiu ja tööohutusnõuete täitmise eest.
(17) Infotehnoloogia osakond arendab ja käitleb ministeeriumi, sealhulgas välisesinduste info- ja sidesüsteeme; tegeleb arvutivõrgu, riist- ja tarkvara, paljundustehnika ning sidesüsteemide terviklahendustega; tagab nende turvalisuse ja hoolduse.
(18) Rahandusosakond tegeleb ministeeriumi raamatupidamisarvestusega, sealhulgas vara, hankijate, teenistujate palga ja lähetuste arvestusega ning välisesinduste raamatupidamise koordineerimise ja kontrollimisega; koostab ministeeriumi eelarve eelnõu ning eelarve täitmise ja majandusaasta aruande.
(19) Sekretariaat korraldab ministeeriumi, sealhulgas välisesinduste asjaajamist ja diplomaatilist posti.
§45. Välisesindus
§46. Välisesinduse struktuur ja pädevus
§47. Välisesinduse ülesanded
7) väljastab Eesti viisasid ja teostab muid konsulaartoiminguid «Konsulaarseaduse» ja teiste õigusaktide kohaselt.
§48. Komisjonid, nõukogud ja töörühmad ning nende moodustamine
(5) Kui komisjoni esimeheks ei ole ministeeriumi juhtkonna liige või struktuuriüksuse juht, määrab minister või kantsler oma moodustatud komisjoni töö eest vastutama ministeeriumi juhtkonna liikme või struktuuriüksuse juhi.
§49. Teised komisjonid ja nõukogud
§50. Ministeeriumi pitsat
§51. Ministeeriumi muud pitsatid
(1) Välislepingute lakipitsat on sõõrikujuline 35 mm läbimõõduga pitsat, mille keskel on väike riigivapp ning ülemises ääres sõna «VÄLISMINISTEERIUM».
(3) Mitteresideerival erakorralisel ja täievolilisel suursaadikul, kes resideerib Eestis või välisriigis, välja arvatud riigis, kuhu ta on akrediteeritud, on oma pitsat «Riigivapi seaduse» (RT I 2001, 65, 376; 2002, 34, 206; 63, 387) kohaselt.
§52. Ministeeriumi teenetemärgid
Ministeeriumil võivad olla oma teenetemärgid. Teenetemärkide liikide ja kirjelduse ning autasustamise tingimuste ja korra kinnitamise õigus on ministril.
§53. Ministeeriumi dokumentide vormistamine
(1) Ministeeriumi üldplangil, selle järgi kujundatud dokumendiplankidel ja noodiplangil on väike riigivapp.
(2) Ministeeriumi õigusaktid ja dokumendid vormistatakse seaduse ja valitsusasutuste asjaajamiskorra kohaselt.
(3) Ministeeriumi üld- või kirjaplangile vormistatud dokumentidele kirjutavad alla minister ja/või kantsler oma pädevuse piires.
(4) Asekantsler allkirjastab ministeeriumi kirjaplangil vormistatud dokumendi § 28 lõike 1 punkti 10 kohaselt.
(5) Osakonna peadirektor allkirjastab ministeeriumi kirjaplangil vormistatud dokumendi § 38 lõike 1 punkti 5 kohaselt.
(6) Ministeeriumi noodiplangile kirjutab oma nimetähed selleks õigust omav isik.
(7) Ministeeriumi struktuuriüksusel võib olla oma üld-, kirja- ja noodiplank, kui see on sätestatud struktuuriüksuse põhimääruses.
(8) Erakorraline ja täievoliline suursaadik võib välissuhtlemises kasutada suure riigivapiga dokumente ja kutseid «Riigivapi seaduse» kohaselt.
§54. Riigilipu kasutamine
Ministeerium kasutab riigilippu «Riigilipu seaduse» (RT I 1993, 17, 273) kohaselt.
§55. Teenistuslik järelevalve
§-d 56. ja 57 [käesolevast tekstist välja jäetud]


Põllumajandusministri määruste muutmine ja kehtetuks tunnistamine – Riigi Teataja
Põllumajandusministri määruste muutmine ja kehtetuks tunnistamine
RT I, 10.08.2012, 2
Vastu võetud 06.08.2012 nr 72
Määrus kehtestatakse taimede paljundamise ja sordikaitse seaduse § 4 lõike 3, § 61 lõike 4, § 64 lõike 5, § 65 lõigete 4, 5 ja 7, § 73 lõigete 5 ja 7, § 101 lõike 4, § 104 lõike 4 ning § 118 lõike 8 alusel.
„Määrus kehtestatakse taimede paljundamise ja sordikaitse seaduse § 4 lõike 3, § 61 lõike 4, § 65 lõigete 4 ja 7, § 73 lõigete 5 ja 7, § 101 lõike 4, § 104 lõike 4 ning § 118 lõike 8 alusel.”;
„(1) Määrusega kehtestatakse seemnekartuli ning geneetiliste ressursside säilitamiseks ettenähtud sordi (edaspidi säilitussort) seemnekartuli kategooriad ja nende kvaliteedinõuded, seemnekartuli kvaliteeti vähendavate taimekahjustajate loetelu ja nende esinemise piirmäärad, seemnekartuli tootmise nõuded, proovide suurused, proovi võtmise meetodid ning seemnekartuli nõuetekohasuse kindlakstegemise nõuded, sertifitseerimise kord ja nõuded, seemnekartuli pakendamise ja müügipakendi sulgemise ning seemnekartuli müügipakendi märgistamise nõuded, sertifitseerimist tõendava dokumendi väljaandmise kord, etiketi sisu ja vormi nõuded ning turustamise nõuded.
(3) Seemnekartuli mikropaljundamise teel tootmise suhtes kohaldatakse põllumajandusministri 3. juuli 2006. a määruses nr 80 „Paljundusmaterjali mikropaljundamise ja laboratooriumi nõuded” kehtestatud nõudeid ja selle määruse asjakohaseid nõudeid.”;
3) paragrahvi 2 lõike 3 punktis 1 asendatakse sõna „meristeemtaimedest” sõnaga „mikrotaimedest”;
4) paragrahvi 3 lõige 6 sõnastatakse järgmiselt:
„(6) Lõigetes 3–5 nimetatud tunnustega mugulaid võib seemnekartulipartiis kokku olla kuni 6% selle kaalust.”;
„(7) Seemnekartuli, välja arvatud säilitussordi seemnekartuli ja § 2 lõike 3 punktis 1 nimetatud seemnekartuli suuruse nõuded seemnekartulipartii kohta on järgmised:
4) sama seemnekartulipartii kaalust võib kuni 3% olla lubatust suuremaid või kuni 3% lubatust väiksemaid mugulaid.”;
6) paragrahvi 3 lõike 8 tabel koos selle järel oleva normitehnilise märkusega sõnastatakse järgmiselt:
7) paragrahvide 7 ja 71 lõike 1 teises lauses asendatakse sõnad „sertifitseerimise nõuetekohasuse kontrollimiseks” sõnaga „sertifitseerimiseks”;
8) paragrahvi 7 lõikest 2 jäetakse välja tekstiosa „, välja arvatud säilitussordi seemnekartul,”;
9) paragrahvi 71 lõikest 3 jäetakse välja sõnad „või volitatud põldtunnustaja”;
10) paragrahvi 71 täiendatakse lõikega 5 järgmises sõnastuses:
„(5) Säilitussordi seemnekartuli mikrotaimede tarnija teavitab Põllumajandusametit kavandatavast mikrotaimede tootmise kogusest 15. aprilliks. Säilitussordi mikrotaimede partii peab olema teistest partiidest selgelt eristatav.”;
11) paragrahvi 8 lõike 3 tabel sõnastatakse järgmiselt:
3) raske viirushaiguse tunnustega taimi maksimaalselt 4
4) viirushaigeid taimi kokku maksimaalselt 5
12) paragrahvi 9 tekst sõnastatakse järgmiselt:
„(1) Järelevalveametnik võtab bakter- ja viirushaiguse määramiseks mugulaproovi seemnekartulipõllult koristamata või koristatud seemnekartulist.
(3) Seemnekartulipõllult koristatud ning sorteerimata, kuid selgelt eristatavast seemnekartulipartiist võetakse mugulaproov ühtlaselt kogu seemnekartulipartiist selliselt, et võetud mugulaproov iseloomustaks kogu partiid. Seemnekartulipartiid peab olema võimalik kindlaks teha sellele lisatud dokumendi alusel, millele on kantud seemnekartuli sordi nimi, kategooria, põldtunnustamise kontrollakti number ja andmed partii suuruse kohta. Paragrahvi 3 lõikes 1 nimetatud taimekahjustaja esinemise kahtluse korral võtab Põllumajandusameti järelevalveametnik mugulaproovi laboratoorseks analüüsimiseks.
(8) Kvaliteedi määramiseks võtab järelevalveametnik müügiks ette valmistatud ja pakendatud seemnekartulipartiist mugulaproovi, võttes mugulaid ühtlaselt kogu seemnekartulipartiist selliselt, et võetud mugulaproov iseloomustaks kogu partiid. Järelevalveametnik sulgeb sertifitseeritava seemnekartulipartii müügipakendi Põllumajandusameti turvakleebise või plommiga.
4) üle 100-tonnise partii puhul võetakse lisaks punktis 3 nimetatud proovidele üks mugulaproov iga 50 tonni kohta, mis ületab 100 tonni.”;
13) paragrahvi 91 lõikes 1 asendatakse arv „7” arvuga „9”;
„(2) Paragrahvi 3 lõigetes 2–5 nimetatud kvaliteedi määramiseks võetavat mugulaproovi analüüsib visuaalselt Põllumajandusameti järelevalveametnik.”;
„(1) Seemnekartul pakendatakse üksnes uude müügipakendisse või puhtasse konteinerisse.
(2) Seemnekartuli müügipakendi või konteineri sulgemiskoht või etiketi nööriga kinnitamise korral kinnituskoht, välja arvatud ühekordse sulgemissüsteemi kasutamise korral, peab olema pitseeritud järelevalveasutuse plommiga või peab müügipakendi sulgemiskoht olema läbi õmmeldud etiketiga. Müügipakend suletakse selliselt, et seda ei oleks võimalik avada ilma pitseeringut (plommi või etiketti) rikkumata või pakendile avamisjälgi jätmata.
(4) Pakendatud ja märgistatud seemnekartuli müügipakendi võib avada ja uuesti sulgeda üksnes järelevalveametniku järelevalve all, kui selles olevat seemnekartulit kavatsetakse pärast uuesti sulgemist turustada. Sellisel juhul märgitakse pakendi uuesti sulgemise kuupäev ja järelevalveasutuse nimi etiketile.”;
„(2) Teave seemnekartuli keemilise töötlemise kohta märgitakse etiketile või tarnija dokumendile ja müügipakendile või selle sisse. Kui seemnekartuli keemiliseks töötlemiseks kasutatakse taimekaitsevahendit, esitatakse märgistusel taimekaitsevahendi nimetus, taimekaitsevahendis sisalduva toimeaine nimetus, standardsed ohutuslaused ja vajaduse korral taimekaitsevahendi loas esitatud riskide vähendamise meetmed.”;
17) paragrahvi 14 lõikes 2 asendatakse sõnad „ning sertifitseeritud seemnekartuli etikett on sinist värvi” tekstiosaga „, sertifitseeritud seemnekartuli etikett on sinist värvi ning taimede paljundamise ja sordikaitse seaduse §-s 32 nimetatud tootmiskatse tegemiseks turustatava seemnekartuli etikett on oranži värvi”;
18) paragrahvi 15 tekst sõnastatakse järgmiselt:
3) müügipakendi sulgemise kuu ja aasta, märgituna „Suletud... (kuu ja aasta)”;
19) paragrahvi 16 lõiget 1 täiendatakse pärast sõnu „sordilehte võetud” sõnaga „kartulisordi”;
20) paragrahvi 16 täiendatakse lõikega 21 järgmises sõnastuses:
„(21) Turustatav mikropaljundamise teel toodetud seemnekartuli, sealhulgas säilitussordi seemnekartuli mikrotaim peab vastama § 3 lõikes 1 sätestatud nõuetele, olema vaba kartuli-keerdlehisusest (Potato leaf roll virus), kartuli X-, S-, M-, A- ja Y-viirustest ja kartuli varrepõletikust (Erwinia spp.) ning olema nõuetekohaselt märgistatud.”;
21) normitehnilist märkust täiendatakse tekstiosaga järgmises sõnastuses:
„2 Analüüsimine ei ole kohustuslik.
5 Viirushaigete taimede esinemise korral kohaldatakse nimetatud piirmäära üksnes juhul, kui viirushaiguse on põhjustanud Euroopa päritolu viiruse isolaat.”
§ 2. Põllumajandusministri 3. juuli 2006. a määrust nr 80 „Paljundusmaterjali mikropaljundamise ja laboratooriumi nõuded” § 2 lõikest 1 jäetakse välja sõnad „supereliitseemnekartulile eelneva põlvkonna kategooria”.
§ 3. Põllumajandusministri 7. juuni 2006. a määrus nr 68 „Seemnest ja seemnekartulist proovide võtmise meetodid” tunnistatakse kehtetuks.
§ 4. Määrus jõustub 1. novembril 2012. aastal.


text:
Maksumaksja portaal - Uus Riigikohtu lahend maksuasjas - EL aktide avaldamine - EML - Uudised
EML : Uus Riigikohtu lahend maksuasjas - EL aktide avaldamine
14.10.2008 6:30:00 (1345 )
13. oktoobril avalikustas Riigikohus kohtuotsuse haldusasjas nr 3-3-1-36-08. Vaidlus puudutas imporditollimaksu määramist ja Euroopa Komisjoni määruse nr 1972/2003 kohaldamist ettevõtja suhtes, kes importis kaupa vahetult peale Eesti liitumist Euroopa Liiduga.
Euroopa Ühenduse asutamislepingu art 254 lg 2 sätestab, et nõukogu ja komisjoni määrused ning direktiivid, mis on adresseeritud kõikidele liikmesriikidele avaldatakse Euroopa Liidu Teatajas ning jõustuvad neis täpsustatud kuupäeval või selle puudumisel kahekümnendal päeval pärast avaldamist.
Eesti liitumisel Euroopa Liiduga on ühinemiskuupäevast asutamislepingute sätted ja muud Euroopa Liidu institutsioonide vastuvõetud aktid uutele liikmesriikidele siduvad ja neid kohaldatakse ühinemiskuupäevast alates samadel tingimustel. Varem vastu võetud aktide tekstid on kohaldatavad samadel tingimustel nagu varem ametlikes keeltes koostatud tekstid.
Maksuhaldur oli ettevõtjat 2005. aastal kontrollinud, kuid asunud toona seisukohale, et maksumenetlus lõpetatakse ning imporditollimaksu ei määrata. Nüüd leidis aga maksuhaldur, et määrus nr 1972/2003 kuulub kohaldamisele ja seega on alus imporditollimaksu määramiseks.
Riigikohus tugines otsuse tegemisel Euroopa Kohtu otsusele C-161/06 (Skoma-Lux vs Celni ředitelstvi), kus Euroopa Kohus rõhutas õigusaktide liikmesriigi keeles avaldamise olulist tähendust. Määrus nr 1972/2003 avaldati eesti keeles 4. märtsil 2005. Riigikohus märkis, et Euroopa Kohus on leidnud, et ühenduse määruse ainus siduv versioon on kehtiva ühenduse õiguse kohaselt see, mis on avaldatud Euroopa Liidu Teatajas, kusjuures sellele avaldamisele eelnevale elektroonilisele versioonile ei saa tugineda üksikisiku vastu ka juhul, kui see osutub avaldatud versiooniga kooskõlas olevaks.
Riigikohus rõhutas ka, et Euroopa Kohus võttis oma otsuses seisukoha, et Euroopa Liidu Teatajas avaldamata jätmisele ei saa tagasiulatuvalt tugineda. See tähendab, et siseriiklikud haldusaktid, mis on antud tuginedes Euroopa Liidu Teatajas avaldamata ühenduse õigusele, kuid mida ei ole vaidlustatud tähtaegselt, kehtivad. Samas, käimasolevates vaidlustes on sellele võimalik toetuda ka siis, kui sellele ei ole varasemalt vaidemenetluses või alama astme kohtumenetluses tuginetud.
Kaebaja esindajateks olid vandeadvokaat Kaspar Lind ja maksukonsultant Madis Uusorg IMG Advokaadibüroost.
Otsuse teksti vt http://www.nc.ee/?id=11&tekst=RK/3-3-1-36-08
Vt IMG advokaadibüroo uudist: http://www.img.ee/index.php?page=news&id=490

matches: Riigikohus Riigikohus Kohus Riigikohus Kohus Riigikohus Kohus


Tallinna linna sotsiaaltransporditeenuse infosüsteemi põhimäärus – Riigi Teataja
Tallinna linna sotsiaaltransporditeenuse infosüsteemi põhimäärus - sisukord
2 ANDMEKOGU PIDAMINE
§ 6 Andmekogusse kantud andmete kaitse
§ 9 Andmekogu kasutamise õiguse andmine ja kasutajarollid
§ 10 Andmekogu kasutamise õiguse lõpetamine
§ 12 Andmekogusse kantavad andmed
§ 13 Liiniveoteenuse andmed
§ 14 Juhuveoteenuse andmed
§ 15 Taksoveoteenuse andmed
§ 16 Andmekogu pidamist ja järelevalvet abistavad andmed
§ 17 Teistest andmekogudest andmete pärimine
4 JÄRELEVALVE JA ANDMEKOGU PIDAMISE LÕPETAMINE
RT IV, 02.04.2019, 34
Vastu võetud 27.03.2019 nr 13
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 6 lg 3 p 2 ja § 30 lg 1 p 2 alusel, kooskõlas avaliku teabe seaduse § 435 lg-ga 1, sotsiaalhoolekande seaduse § 38 lg-ga 1 ja Tallinna Linnavolikogu 6. septembri 2018 otsuse nr 122 „Andmekogu „Tallinna linna sotsiaaltransporditeenuse infosüsteem“ asutamine“ p-ga 4.
Andmekogu pidamise eesmärk on töödelda andmeid, mida kasutatakse ja luuakse Tallinna Linnavolikogu 7. septembri 2017 määruse nr 16 Sotsiaaltransporditeenuse kord" alusel sotsiaaltransporditeenuse kasutamise õiguse otsustamisel, teenuse korraldamisel ja kasutamisel.
2. peatükk ANDMEKOGU PIDAMINE
4. peatükk JÄRELEVALVE JA ANDMEKOGU PIDAMISE LÕPETAMINE


text:
Slovakkia perekonnaseaduse (seadus nr 36/2005, mis käsitleb perekonda ja millega muudetakse teatavaid õigusakte) ja kohtupraktika kohaselt hõlmab vanemlik vastutus (s.t vanema hooldusõigusega seotud õigused ja kohustused) eelkõige lapse eest hoolitsemist, tema ülalpidamist, esindamist ja lapse vara valitsemist.
Mõlemad vanemad jagavad vanema õigusi ja kohustusi lapse ees olenemata sellest, kas laps sündis abielust või väljaspool abielu või kas vanemad elavad koos või mitte (kas nad on abielus, lahutatud või elavad lahus).
Kohus võib võtta vanemalt hooldusõiguse (või siis piirata seda õigust) tõsiste asjaolude korral, nagu on sätestatud perekonnaseaduse § 38 lõikes 4.
Kohus võib tunnustada üle 16aastase alaealise vanema õigusi ja kohustusi seoses alaealise lapse isikuhooldusega, võttes arvesse perekonnaseaduse § 29 sätestatud tingimusi.
Jah. Kui alaealise lapse mõlemad vanemad ei ole teovõimelised, neid on nende vanema õigustest ilma jäetud või nad on surnud, peab kohus määrama eestkostja, kes peab alaealise lapse isiklikult üles kasvatama, teda esindama ja tema vara valitsema.
Kohus peab tegema otsuse vanema õiguste ja kohustuste jaotamise ja teostamise kohta (seda isegi juhul, kui mõlemad vanemad jätkavad ühiselt vanema õiguste ja kohustuste teostamist) või võib kiita heaks vanematevahelise kokkuleppe.
Perekonnaseaduse § 36 lõike 1 kohaselt võivad alaealise lapse lahus elavad vanemad mis tahes ajal kokku leppida vanema õiguste ja kohustuste teostamise küsimuses. Kui vanemad kokkulepet ei saavuta, võib kohus kindlaks määrata, kuidas nad peavad oma õigusi ja kohustusi teostama, seda isegi juhul, kui sellega seoses ei ole avaldust esitatud; eelkõige peab kohus otsustama, kummale vanematest antakse alaealise lapse isikuhooldusõigus (osobná starostlivosť). Paragrahve 24, 25 ja 26 kohaldatakse mutatis mutandis.
Vanemate õigusi ja kohustusi käsitleva vanematevahelise kokkuleppe peab heaks kiitma kohus.
Vaidlusi on võimalik kohtuväliselt lahendada vahendust käsitleva seaduse nr 420/2004 kohase vahendusmenetluse teel. Seda seadust kohaldatakse ka perekonnaseadusega reguleeritud suhetest tulenevate vaidluste puhul. Vahendus on kohtuväline menetlus, mille raames lahendavad menetluse pooled vahendaja abil vaidlust, mis on tekkinud nende lepinguliste või muude õiguslike suhete tagajärjel. Vahendusmenetluse käigus saavutatud mis tahes kokkulepe tuleb vormistada kirjalikult ja on menetluse poolte jaoks siduv.
Kohus võib põhimõtteliselt teha mis tahes otsuse, kuid kohus ei saa anda ainuhooldusõigust ühele vanemale. Üksnes juhul, kui üks vanematest on vanema õigustest ilma jäetud, saab ühele vanemale anda lapse ainuhooldusõiguse. Praktikas aga teeb kohus otsuse selle kohta, kumb vanem saab lapse isikuhooldusõiguse ning peab last esindama ja tema vara valitsema. Kohus teeb samuti otsuse selle kohta, kuidas peab lapse ülalpidamises osalema see vanem, kellele ei antud lapse isikuhooldusõigust, või kiitma heaks vanematevahelise kokkulepe elatise maksmise kohta.
Slovakkia perekonnaõiguses kasutatakse terminit „rodičovské práva a povinnosti”, mille all mõistetakse vanemate õigusi ja kohustusi, mida mõlemad vanemad alati jagavad (sellest tulenevalt saab ainuhooldusõigus eksisteerida üksnes juhul, kui teine vanem on surnud, ta ei ole teovõimeline või temalt on vanema õigused ära võetud). Tuleb eristada neid vanema õigustest ja kohustustest ilmajätmise juhtumeid ning juhtumeid, mille puhul antakse lapse isikuhooldusõigus teisele isikule. Kui lapse isikuhooldusõigus antakse ühele vanematest, on asjaomasel vanemal õigus teha otsuseid kõigis lapse igapäevelu käsitlevates küsimustes, ilma et tal oleks vaja teise vanema nõusolekut. Kuid vanema õiguste ja kohustuste teostamisega seotud olulistes küsimustes (lapse vara valitsemine, lapse välisriiki elama asumine, kodakondsus, tervishoiuteenuste osutamiseks nõusoleku andmine, tulevase elukutsega seotud väljaõpe) tuleb saada teise vanema nõusolek. Kui vanemad ei suuda kokkulepet saavutada, teeb otsuse kohus ühe vanema avalduse alusel.
Kohus võib vanematele anda ühise isikuhooldusõiguse (s.t näha ette, et vanemad teostavad seda õigust kordamööda), kui mõlemad vanemad on võimelised last kasvatama ja on huvitatud lapse eest hoolitsemisest ning kui selline korraldus on lapse huvides ja aitab tema vajadusi paremini rahuldada. Kui vähemalt üks vanematest nõustub lapse jagatud isikuhooldusõigusega, peab kohus välja selgitama, kas ühine isikuhooldusõigus on lapse huvides.
Vt kõigile eelmistele küsimustele antud vastused, eelkõige küsimusele nr 8 antud vastus.
Vanemate õigusi ja kohustusi käsitlevad avaldused tuleb esitada sellele ringkonnakohtule (okresný súd), kelle tööpiirkonnas asjaomane alaealine laps elab. Vorminõudeid järgida ja dokumente lisada ei ole vaja, sest selle menetluse võib kohus algatada omal algatusel. Dokumentide esitamise kohustus sõltub avalduse sisust; tavaliselt on vaja lapse sünnitunnistust.
Kohaldatakse lihtsustatud ja vähem formaalset menetluskorda. On võimalik võtta kiirmenetluse korras ajutisi meetmeid.
Vanemate õiguste ja kohustuste kindlaksmääramisega seotud menetluste puhul kohtukulusid maksma ei pea. Slovakkias antakse praegu menetlusabi üksnes kohtukulude maksmisest vabastamise ja tasuta õigusesindaja teenuste osutamise vormis. Üksikud inimesed otsustavad kasutada advokaadi abi, võttes arvesse, et vanemate õigusi ja kohustusi käsitlevate menetluste puhul on tegemist hagita menetlustega. Kuid kui isiku puhul on täidetud kohtukulude maksmisest vabastamise tingimused, võib kohus omal äranägemisel tagada tasuta õigusesindaja, sealhulgas advokaadi teenuste osutamise, kui ta leiab, et esindaja kasutamine on vajalik menetluse poole huvide kaitsmiseks.
Kohus suunab kõik isikud, kes taotlevad advokaadi määramist ja kelle puhul on täidetud kohtukulude maksmisest vabastamise tingimused, õigusabikeskusesse. Kohus tutvustab menetluse pooltele seda võimalust. Kohus võib isiku kohtukulude maksmisest vabastada täielikult või osaliselt, kui see on põhjendatud isiku olukorraga ja kui tegemist ei ole isiku meelevaldse või ilmselgelt alusetu katsega õigust kasutada või õigusemõistmist takistada. Vabastust kohaldatakse kogu menetluse suhtes ja tagasiulatuvalt, kui kohus ei otsusta teisiti. Siiski ei hüvitata summasid, mis maksti enne seda, kui tehti otsus kulude maksmisest vabastamise kohta.
Õigusabikeskus pakub menetlusabi ja kaitset neile füüsilistele isikutele, kes ei ole oma majanduslikust olukorrast tulenevalt suutelised oma õiguste kasutamiseks ja kaitsmiseks õigusteenuseid kasutama. Menetlusabi andmise ulatus on sätestatud seaduses nr 327/2005 õigusabi andmise kohta materiaalset puudust kannatavatele isikutele.
Jah, vanemate õigusi ja kohustusi käsitleva otsuse peale on võimalik esitada apellatsioon.
Otsuse täitmisele pööramise taotlus esitatakse lapse elukohajärgsele üldkohtule. Otsuse täitmisele pööramisel kohaldatakse seaduses nr 99/1963 (tsiviilkohtumenetluse seadustik) sätestatud menetlust.
Kohaldatakse tavapärast (kohtulikku) täitemenetlust, välja arvatud seoses isikuhooldusõigust käsitlevate otsustega (mille kohaselt tuleb laps tagastada vanemale, kellel on otsuse alusel lapse isikuhooldusõigus). Sellistel juhtudel kohaldatakse rangemat menetlust (määratakse rahatrahvid ja võimalik on politsei või muude pädevate täitevasutuste sekkumine).
Vastavalt nõukogu 27. novembri 2003. aasta määrusele (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, tunnustatakse ja täidetakse vanemate õigusi ja kohustusi käsitlevaid teises liikmesriigis tehtud kohtuotsuseid Slovaki Vabariigis ühegi erimenetluse järgimist nõudmata (artikli 21 lõige 1), s.t puudub vajadus otsuse täidetavaks tunnistamise järele.
Kuid huvitatud isik võib taotleda vanemate õigusi ja kohustusi käsitleva teises liikmesriigis tehtud otsuse täidetavaks tunnistamist; sellisel juhul kohaldatakse määruse III peatüki 2. jaos sätestatud menetlust.
Taotlused esitatakse sellele ringkonnakohtule, kelle tööpiirkonnas asub lapse alaline elukoht, või kui laps ei ole resident, siis sellele kohtule, kelle tööpiirkonnas laps ajutiselt elab. Sellise kohtu puudumise korral on pädev Bratislava I linnaosa ringkonnakohus.
Otsuse tunnustamise taotlusele või täitmisotsuse taotlusele tuleb lisada vanemate õigusi ja kohustusi käsitleva otsuse koopia, mis vastab selle autentsuse tõendamise nõuetele, ning otsust käsitlev tõend, mille on huvitatud isiku taotluse alusel välja andnud asjaomane päritoluriigi kohus, s.t kohus, kes tegi otsuse vanema õiguste ja kohustuste kohta.
Apellatsiooniga tuleb alati pöörduda algse otsuse teinud ringkonnakohtu poole, kuid apellatsioone lahendab piirkonnakohus (krajský súd). Vanemate õigusi ja kohustusi käsitlevate otsuste tunnustamise peale esitatud apellatsioone menetletakse ja lahendatakse kooskõlas tsiviilkohtumenetluse seadustikuga.
Slovakkia kohtud on pädevad üksnes neis vanemate õigusi ja kohustusi käsitlevates menetlustes, kus lapse alaline elukoht on Slovaki Vabariigis. Kui laps ei ela Slovaki Vabariigis, kuid tema alaline elukoht on seal, või kui vanemad ei ela Slovaki Vabariigis või on eri riikide kodanikud, kohaldatakse Slovakkia õigust kooskõlas vanema kohustuste kindlaksmääramise ja laste kaitse abinõude rakendamise pädevuse, kohaldatava õiguse, abinõude tunnustamise, rakendamise ja koostöö Haagi konventsiooniga (teatis nr 344/2002) (konventsiooni III peatükk).
Rahvusvahelist eraõigust ja menetlusõigust käsitlevas seaduses nr 97/1963 on sätestatud, et vanemate ja laste vahelised suhted, sealhulgas vanema õiguste ja kohustuste tekkimine või lõppemine, on reguleeritud lapse alalise elukoha järgse riigi õigusega. Erandjuhul võib kohus võtta arvesse teise riigi õigust, kui menetletaval asjal on selle riigiga oluline seos ja kui see on vajalik lapse või tema vara kaitsmiseks. Vanema õigused ja kohustused, mis on isikul lapse algse alalise elukoha järgse riigi õiguse alusel, jäävad kehtima ka juhul, kui lapse alaline elukoht muutub. Kui kummalgi vanemal ei olnud vanema õigusi ja kohustusi, mida tunnistatakse Slovakkia õiguse alusel, siis tekivad need õigused ja kohustused siis, kui lapse alaliseks elukohaks saab Slovaki Vabariik. Vanema õiguste ja kohustuste teostamise suhtes kohaldatakse lapse alalise elukoha järgse riigi õigust.
Rahvusvahelist eraõigust ja menetlusõigust käsitlevat seadust kohaldatakse üksnes juhul, kui puudub välisleping või kui olemasolev välisleping ei sisalda kohaldatava õiguse kindlaksmääramist käsitlevaid kollisiooninorme.
Peale 1996. aasta Haagi konventsiooni on Slovaki Vabariigi suhtes siduvad mitmed kahepoolsed kokkulepped, mis sisaldavad kohaldatavat õigust käsitlevaid sätteid, ning vanemate õigusi ja kohustusi käsitlevates menetlustes on need sätted ülimuslikud rahvusvahelist eraõigust ja menetlusõigust käsitleva seaduse sätete suhtes. Kõnealused kokkulepped on järgmised:
Bulgaaria: Tšehhoslovakkia Sotsialistliku Vabariigi ja Bulgaaria Rahvavabariigi vaheline kokkulepe, mis käsitleb õigusabi andmist ja õigussuhete reguleerimist tsiviil-, perekonna- ja kriminaalasjades (Sofia, 25. november 1976; määrus nr 3/1978);
Horvaatia, Sloveenia: Tšehhoslovakkia Sotsialistliku Vabariigi ja Jugoslaavia Föderatiivse Sotsialistliku Vabariigi vaheline kokkulepe, mis käsitleb õigussuhete reguleerimist tsiviil-, perekonna- ja kriminaalasjades (Belgrad, 20. jaanuar 1964; määrus nr 207/1964);
Ungari: Tšehhoslovakkia Sotsialistliku Vabariigi ja Ungari Rahvavabariigi vaheline kokkulepe, mis käsitleb õigusabi andmist ja õigussuhete reguleerimist tsiviil-, perekonna- ja kriminaalasjades (Bratislava, 28. märts 1989; teatis nr 63/1990);
Poola: Tšehhoslovakkia Sotsialistliku Vabariigi ja Poola Rahvavabariigi vaheline kokkulepe, mis käsitleb õigusabi andmist ja õigussuhete reguleerimist tsiviil-, perekonna-, tööõigus- ja kriminaalasjades (Varssavi, 21. detsember 1987; määrus nr 42/1989);
Rumeenia: Tšehhoslovakkia Sotsialistliku Vabariigi ja Rumeenia Rahvavabariigi vaheline kokkulepe, mis käsitleb õigusabi andmist ja õigussuhete reguleerimist tsiviil-, perekonna- ja kriminaalasjades (Praha, 25. oktoober 1958; määrus nr 31/1959).

matches:
Kohus
§ 38
Kohus
§ 29
kohus
Kohus
§ 36
kohus
kohus
Kohus
kohus
kohus
Kohus
kohus
Kohus
kohus
kohus
kohus
Kohus
Kohus
Kohus
kohus
kohus


text:
Kaudse tahtluse ja kergemeelsuse puhul langeb nende subjektiivse külje kahe vormi intellektuaalne element − tagajärje ettenägemine − kokku ning kaudset tahtlust ja kergemeelsust saab eristada üksnes voluntatiivse (tahtelise) elemendi abil. Kaudse tahtluse puhul isik küll ei pürgi otseselt tagajärje saavutamisele, kuid möönab selle saabumise võimalikkust. Kergemeelsuse puhul aga loodab isik tagajärje mittesaabumisele. Nii kaudse tahtluse kui ka kergemeelsuse korral tunneb toimepanija ära enda käitumises sisalduva ohtlikkuse. Kaudse tahtluse korral kiidab ta võimaliku tagajärje heaks, s.t soostub sellega, kergemeelsuse korral aga loodab tagajärje mittesaabumisele (vt nt RKKK 3-1-1-4-08, p 19 ja 3-1-1-50-13, p 13.4). Tagajärje saabumata jäämise lootus peab tuginema isiku poolt äratuntud asjaoludele, mis lubavad tal mõistlikult uskuda, et tema loodud oht ei realiseeru tagajärjes. Lootus tagajärje mittesaabumisele peab olema tõsimeelne, mis tähendab, et see toetub konkreetsetele asjaoludele ega ole sõltuvuses tema poolt mittekontrollitavast juhuslikkusest. Kannatanule kohene abi osutamine või abi kutsumine võivad kujutada endast ajaolusid, mis annavad süüdlasele aluse loota, et kannatanu surm ei saabu (vt RKKK 3-1-1-40-13, p-d 10 ja 12). (p 6) Vabariigi Valitsuse 13. augusti 2002. a määrusega kehtestatud tervisekahjustuse kohtuarstliku tuvastamise korra § 7 lg 2 p 9 kohaselt on kõhuõõnde ulatuv haav eluohtlik tervisekahjustus. Rääkimaks sellise haava tekitamise korral mitte tahtlikust, vaid kergemeelsest käitumisest, peab olema tuvastatav toimepanija üldist elukogemust ja teospetsiifikat silmas pidades adekvaatne lootus, et oht elule ei realiseeru, s.t kannatanu ei sure (vt RKKK 3-1-1-40-13, p 10). (p 7) Subjektiivse külje tuvastamisel on abipakkuvateks kriteeriumiteks isiku teoeelne ja -järgne käitumine, samuti tema teo objektiivne avaldumine. Nimetatud asjaolusid tuleb arvestada rangelt individualiseeritult konkreetset kriminaalasja silmas pidades ning isegi siis, kui on tuvastatud, et isik sai täiel määral aru enda teo ohtlikkusest, ei tähenda see automaatselt, et isik oleks arvestanud võimaliku raske tagajärje saabumisega ning sellega sisimas ka nõustunud. Ka väliselt eluohtliku teo toimepanemise korral on seega arvestatav argument, et tegelikkuses lootis teo toimepanija võimalikuna äratuntud tagajärge vältida (vt RKKK 3-1-1-128-06, p 9). (p 8)
Selleks, et tunnistada isikut süüdi KarS § 113 järgi, tuleb tuvastada, et isik põhjustas kannatanu surma vähemalt kaudse tahtlusega. Juhul, kui süüdistatav põhjustas kannatanu surma kergemeelsusest, tuleb tema tegu kvalifitseerida ideaalkogumis KarS § 118 lg 1 p 1 ja § 117 lg 1 järgi. (p 5) Vabariigi Valitsuse 13. augusti 2002. a määrusega kehtestatud tervisekahjustuse kohtuarstliku tuvastamise korra § 7 lg 2 p 9 kohaselt on kõhuõõnde ulatuv haav eluohtlik tervisekahjustus. Rääkimaks sellise haava tekitamise korral mitte tahtlikust, vaid kergemeelsest käitumisest, peab olema tuvastatav toimepanija üldist elukogemust ja teospetsiifikat silmas pidades adekvaatne lootus, et oht elule ei realiseeru, s.t kannatanu ei sure (vt RKKK 3-1-1-40-13, p 10). (p 7) Subjektiivse külje tuvastamisel on abipakkuvateks kriteeriumiteks isiku teoeelne ja -järgne käitumine, samuti tema teo objektiivne avaldumine. Nimetatud asjaolusid tuleb arvestada rangelt individualiseeritult konkreetset kriminaalasja silmas pidades ning isegi siis, kui on tuvastatud, et isik sai täiel määral aru enda teo ohtlikkusest, ei tähenda see automaatselt, et isik oleks arvestanud võimaliku raske tagajärje saabumisega ning sellega sisimas ka nõustunud. Ka väliselt eluohtliku teo toimepanemise korral on seega arvestatav argument, et tegelikkuses lootis teo toimepanija võimalikuna äratuntud tagajärge vältida (vt RKKK 3-1-1-128-06, p 9). (p 8)
3-1-1-45-14 Riigikohus 10.10.2014
Nähtuvalt PS §-st 27 ja PKS § 116 lg-st 2 on vanem kohustatud oma lapse eest hoolitsema. Sellest on tuletatav vanema garandikohustus last tema elu ja tervist ähvardavate ohtude eest kaitsta. Kui isikut süüdistatakse oma lapse surma ettevaatamatus põhjustamises tegevusetusega, tuleb tema süüküsimuse lahendamiseks pärast garandikohustuse tuvastamist objektiivse koosseisu tasandil kontrollida seda, kas süüdistatav käitus oma lapse huvide kaitsmisel nõutava hoolsusega. Hoolsuskohustus tähendab igaühelt nõutava, ühiskonnas vajaliku hoolsuse ülesnäitamist. Isik peab olema piisavalt hoolikas, et tajuda olemasolevat ohtu mingile õigushüvele ja see oht ära tunda. Hoolsus tähendab ka kohustust tunnetada ohtu, tajuda tingimusi, milles viibitakse. Pärast objektiivse hoolsuskohustuse rikkumise tuvastamist tuleb kontrollida hoolsusetu teo tulemusel saabuva tagajärje ettenähtavust ja välditavust. Viimaks tuleb konstrueerida ka nõutav tegevus ning põhjuslik seos nõutava teo tegemata jätmise ja saabunud tagajärje vahel. Vanema kohustus näha ette ja ennetada lapse käitumisest talle endale lähtuvaid ohte sõltub lapse võimest tajuda ja hinnata nii välismaailma tingimusi kui ka omaenda võimeid. Seejuures tuleb arvestada, et normaalse arenguga lapse vaimne võimekus kasvab aja jooksul järk-järgult, kuni laps omandab võime iseseisvalt oma käitumise riske hinnata ja sellest lähtuvalt tegutsemisotsuse vastu võtta. Eelnevast tulenevalt muutub ka vanema garandikohustus: kui alguses ei teadvusta laps endale mistahes välismaailmas objektiivselt eksisteerivat ohtu ja vanemal tuleb tagada lapse pidev järelevalve, siis lapse arenemisega muutub vanema järelevalvekohustus üha väiksemaks kuni viimaks kaob sootuks. Hindamaks kas, millistes olukordades ja millisel määral on konkreetne laps suuteline ümbritsevast maailmast ja omaenese võimetest aru saama, tuleb lähtuda tema senisest käitumisest. Näiteks juhul, kui laps on varem vanema korraldusi üldjoontes järginud ja korduvalt edukalt üksinda kodus olnud, pole vanemal objektiivset alust kodust lahkudes karta, et sel konkreetsel korral kõik nii hästi ei lähe. Kui laps on varem aga vanema keeldudest üle astunud või kui kodune keskkond on mingil põhjusel tavapärasest ohtlikum, võib vanemal olla kohustus astuda lapse elu ja tervise kaitsmiseks täiendavaid samme. KarS § 147 kohaselt loetakse alla 10-aastased isikud arusaamisvõimetuteks vaid karistusseadustiku 10. peatüki 7. jaos sätestatud seksuaalse enesemääramise vastaste kuritegude mõttes. See, et alla 10-aastane laps ei saa veel aru seksuaalsuhete tähendusest ega ole võimeline selleks omapoolset nõusolekut andma, ei anna aga alust järeldada, et ta pole võimeline ka millestki muust aru saama. Eelnevast nähtuvalt pole muudes eluvaldkondades alla 10-aastaste laste arusaamisvõime osas võimalik KarS §-le 147 tugineda. Tänapäeva Eesti ühiskonnas käivad 7-aastased lapsed tihtipeale iseseisvalt koolis ja on ka koolist koju tulles üksinda kodus kuni vanemad töölt saabuvad. Eelnevast tulenevalt on 7-aastase lapse ajutiselt üksinda kodusesse keskkonda jätmine sotsiaalselt adekvaatne tegu.
3-1-1-23-13 Riigikohus 21.05.2013
Liiklusnõudeid rikkunud ja ettevaatamatusest teisele isikule kahju tekitanud mootorsõidukijuhi käitumisele õiguslikku hinnangut andes tuleb lähtuda ettevaatamatusdeliktile kohalduvatest nõuetest. Tagajärjedeliktide korral moodustavad sarnaselt tahtliku süüteoga ettevaatamatusdelikti objektiivse külje tegu, tagajärg ja nendevaheline põhjuslik seos. Ettevaatamatusdelikti mõttes eeldab tegu mingi objektiivse hoolsuskohustuse rikkumist. Teo ja tagajärje vahelise põhjusliku seose tuvastamine ning selle omistamine teo toimepanijale toimub ettevaatamatusdelikti puhul samamoodi nagu tahtliku süüteo korral. (Vt ka RKKKo 3-1-1-136-05, p 9 ja 3-1-1-90-06, p 21). Seega tuleb mitme osapoolega liiklusõnnetuste puhul hinnata kõigi õnnetuse osapoolte käitumist (RKKKo 3-1-1-2-05, p 8; 3-1-1-79-06, p 6 ja 3-1-1-85-12, p 6). Liiklusõnnetuste puhul vabaneb hoolsuskohustust rikkuva teoga kahju põhjustanud isik vastutusest eeskätt juhul, kui ka kahju kandnud isik rikkus mõnda liiklusseaduses sätestatud kohustust ja ohustas sellega ise liiklusõnnetuses kahjustatud õigushüve.
Liiklusnõudeid rikkunud ja ettevaatamatusest teisele isikule kahju tekitanud mootorsõidukijuhi käitumisele õiguslikku hinnangut andes tuleb lähtuda ettevaatamatusdeliktile kohalduvatest nõuetest. Tagajärjedeliktide korral moodustavad sarnaselt tahtliku süüteoga ettevaatamatusdelikti objektiivse külje tegu, tagajärg ja nendevaheline põhjuslik seos. Ettevaatamatusdelikti mõttes eeldab tegu mingi objektiivse hoolsuskohustuse rikkumist. Teo ja tagajärje vahelise põhjusliku seose tuvastamine ning selle omistamine teo toimepanijale toimub ettevaatamatusdelikti puhul samamoodi nagu tahtliku süüteo korral. (Vt ka RKKKo 3-1-1-136-05, p 9 ja 3-1-1-90-06, p 21). Seega tuleb mitme osapoolega liiklusõnnetuste puhul hinnata kõigi õnnetuse osapoolte käitumist (RKKKo 3-1-1-2-05, p 8; 3-1-1-79-06, p 6 ja 3-1-1-85-12, p 6). Liiklusõnnetuste puhul vabaneb hoolsuskohustust rikkuva teoga kahju põhjustanud isik vastutusest eeskätt juhul, kui ka kahju kandnud isik rikkus mõnda liiklusseaduses sätestatud kohustust ja ohustas sellega ise liiklusõnnetuses kahjustatud õigushüve. Alates sellest, kui isik oli tema juhtimisel olnud autoga jõudnud pärisuunas vabale sõidurajale ja asunud tegema möödasõitu kõrvalrajale jäänud sõidukist, ei aktualiseeru tema suhtes enam LS § 46 lg 1 mõttes pikivahe hoidmine kõrvalrajal sõitva sõidukiga. Seda seetõttu, et LS § 46 lg 1 kohaselt peab juht hoidma nõuetekohast pikivahet üksnes eessõitva sõidukiga.
3-1-1-3-13 Riigikohus 25.01.2013
Tulenevalt VTMS § 123 lg-st 2 arutab maakohus väärteoasja täies ulatuses (ab ovo), sõltumata esitatud kaebuse piiridest, kontrollides kohtuvälise menetleja otsuse tegemise aluseks olnud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid. Muuhulgas lahendab kohus VTMS §-s 133 loetletud küsimused ja kooskõlas VTMS §-ga 110 peab kohtuotsuse põhiosast nähtuma nii tõendite analüüs kui ka see, millised asjaolud tõendatuks loeti ning millele otsuse tegemisel tugineti, s.t et kohtuotsus peab olema põhistatud. Kohtu mõttekäik peab olema kohtuotsuse põhjal jälgitav ja järelduste tegemine seostatud tuvastatud asjaoludega (vt nt RKKKo 3-1-1-122-12, p 8).
Ettevaatamatusdelikti objektiivse külje moodustavad tegu, tagajärg ja nendevaheline põhjuslik seos, kus tegu on eeldus, ilma milleta tagajärg ei saabuks. Esmalt tuleb seejuures tuvastada objektiivne hoolsuskohustuse rikkumine (tegu ettevaatamatusdelikti mõttes) ning õigusvastasusseos. Deliktistruktuuri ülesehitusest tulenevalt saab õigusvastasusseosest ehk sellest, kas tagajärg saabuks ka hoolsuskohustusele vastava käitumise korral, rääkida alles siis, kui eelnevalt on tuvastatud objektiivse hoolsuskohustuse rikkumine (vt RKKKo 3-1-1-90-06, p 21).
3-1-1-85-12 Riigikohus 19.11.2012
Karistades isikut väärteo eest ilma tõendamiseseme seisukohast olulisi asjaolusid tuvastamata, rikutakse oluliselt väärteomenetlusõigust VTMS § 150 lg 2 mõttes.
Ettevaatamatusdelikti koosseisupärasuse kontrollile kehtivad konkreetsed nõuded. Sarnaselt tahtliku süüteoga moodustavad ettevaatamatusdelikti objektiivse külje tegu, tagajärg ja nendevaheline põhjuslik seos, kus tegu on eeldus, ilma milleta tagajärg ei saabuks. Esmalt tuleb seejuures tuvastada objektiivne hoolsuskohustuse rikkumine (tegu ettevaatamatusdelikti mõttes) ning õigusvastasusseos. Seejuures saab deliktistruktuuri ülesehitusest tulenevalt õigusvastasusseosest ehk sellest, kas tagajärg saabuks ka hoolsuskohustusele vastava käitumise korral, rääkida alles siis, kui eelnevalt on tuvastatud objektiivse hoolsuskohustuse rikkumine (vt nt RKKKo 3-1-1-90-06, p 21).
Ühe liiklusõnnetuse osapoole vastutuse küsimust ei saa lahendada ilma teiste osapoolte käitumist arvestamata (vt nt RKKKo 3-1-1-1-79-06, p 6).
LE §-s 123 ja §-s 178 sisalduvad iseseisvad kohustused, millest ühe rikkumise ega täitmise tuvastamisel pole võimalik teisele toetuda. LE § 123 kohustab juhti loetletud tingimusi ja liiklusolusid arvestades kohandama sõiduki kiiruse selliseks, millega liikudes jõuaks ta eespoolse nähtavusulatuse piires ning teel etteaimatavale mis tahes takistusele reageerides selle ees peatuda, ning LE § 178 kohaselt peavad mootorsõidukil sõidu ajal põlema lähi-, ääre- ja numbrituled. Pidades silmas, et LE § 123 kohaselt pole sõidukiiruse sobivuse kriteeriumiks eespoolne nähtavusulatus iseenesest, vaid juhi suutelisus sõiduk selle piires takistuse ees peatada, ei oma asjaolu, et eespoolne nähtavusulatus sõltub muuhulgas sõiduki tuledest ja nende kasutamisest, LE §-s 123 sätestatud nõude täitmise tuvastamisel tähtsust. Kuna juht peab LE § 123 kohaselt sõidukiiruse abil tagama selle, et tal oleks piisavalt aega eesseisvale takistusele reageerida ja sõiduk enne kokkupõrget peatada, on isik sõidukiiruse valikul hoolsuskohustust rikkunud siis, kui ta pole takistusele reageerimiseks vajaminevat aega või selle pikkust mõjutavaid asjaolusid õigesti hinnanud ning on seetõttu takistusele otsa sõitnud. Seevastu ei saa sobimatu sõidukiiruse valikut ette heita juhul, kui takistusele reageerimise aeg lüheneb ettenägematute ja juhist sõltumatute asjaolude tõttu, milleks võib muuhulgas olla näiteks kaasliikleja ootamatu käitumine.
Kui raviteenuse osutamise tagajärjel tekitatakse inimesele tervisekahjustus, siis tuleb kohtul tuvastada, kas süüdistatav osutas tervishoiuteenust arstiteaduse üldisele tasemele vastavalt või mitte. Sageli tuleneb juba ravijuhendi järgimata jätmisest (näiteks selle ebapiisavast rakendamisest) raviviga ehk arstiteaduse üldisest tasemest madalamal tasemel ravimine, mis omakorda kujutabki endast tavaliselt oodatava hoole puudumist VÕS § 762 mõttes ning karistusõiguslikku hoolsusvastasust KarS § 119 tähenduses. Tervishoiuteenuse ebakvaliteetse osutamisega ettevaatamatusest ja tegevusetusega raske tervisekahjustuse tekitamise asjades piisaks muude eelduste esinemisel isiku vastutusele võtmiseks ka sellest, kui kohus tuvastab, et õiguspärane alternatiivkäitumine ehk siis nõutav tegu oleks vähendanud ohtu ja kannatanu oleks võinud pääseda kergemalt.
Ettevaatamatusest toimepandud tegevusetusdeliktiga, siis tuleb järgida mõlema tuletusdelikti – nii ettevaatamatuse kui tegevusetuse – struktuuri. Ettevaatamatusdelikti tuvastamisel tuleb kohtul objektiivse koosseisu juures teona hinnata objektiivse hoolsuskohustuse rikkumist, selle objektiivset ettenähtavust ja välditavust. Kohus peab esmalt jõudma järeldusele, kas süüdistatava tegu oli hoolsusvastane või mitte. Sageli tuleneb juba ravijuhendi järgimata jätmisest (näiteks selle ebapiisavast rakendamisest) raviviga ehk arstiteaduse üldisest tasemest madalamal tasemel ravimine, mis omakorda kujutabki endast tavaliselt oodatava hoole puudumist VÕS § 762 mõttes ning karistusõiguslikku hoolsusvastasust KarS § 119 tähenduses. Siiski ei tarvitse hoolsuskohustuse rikkumine piirduda ainult ravijuhendist kõrvalekaldumisega, täiendavalt võib arvesse võtta ka head meditsiinilist tava ja meditsiinieetikat. Kui mitte ravijuhendi, siis meditsiinieetika rikkumist võib näha ka arsti sellises tegevusetuses, mille tõttu ei ole võimalik tagantjärele otsustada, millal oleks olnud õige aeg kasutada vastavat ravivõtet. Hoolsuskohustust rikkuv on siiski vaid selline käitumine, millega ületatakse lubatud riski piire. Seega tuleb ettevaatamatusdelikti korral arsti teo hoolsusvastasuse üle otsustamisel ka hinnata, kas tegu ületas lubatud riski piiri või mitte.
Kui on tuvastatud garandiseisund, siis järgmise tegevusetusdelikti objektiivse koosseisu tunnusena tuleb konstrueerida nõutav tegevus, s.t konkreetne tegu, mida isik pidi tegema, kuid mille ta jättis tegemata. Tervishoiuteenuse ebakvaliteetse osutamisega ettevaatamatusest ja tegevusetusega raske tervisekahjustuse tekitamise asjades piisaks muude eelduste esinemisel isiku vastutusele võtmiseks ka sellest, kui kohus tuvastab, et õiguspärane alternatiivkäitumine ehk siis nõutav tegu oleks vähendanud ohtu ja kannatanu oleks võinud pääseda kergemalt.
Kriminaalmenetluse seadustiku § 268 lg 2 kohaselt võib prokurör kriminaalasja kohtulikul arutamisel enne kohtuliku uurimise lõpetamist süüdistust muuta või täiendada. Tulenevalt KrMS § 233 lg-st 3 kehtib see põhimõte ka lühimenetluses, kuna KrMS 9. peatüki 1. jagu, mis reguleerib lühimenetlust, ei sätesta selles osas erisusi. Seega ei ole süüdistuse muutmine lühimenetluses KrMS § 268 lg-tes 2 ja 3 märgitud korras iseenesest vaadeldav kriminaalmenetluse õiguse rikkumisena. KrMS § 233 lg 1 kohaselt on lühimenetlus võimalik vaid juhul, kui seda on taotlenud süüdistatav ja prokuratuur on sellega nõustunud. Samuti näeb kriminaalmenetluse seadustik süüdistatavale ette võimaluse loobuda lühimenetluse kohaldamise taotlusest. Tulenevalt KrMS § 234 lg-st 3 on selline loobumine võimalik kuni kohtuliku uurimise lõpetamiseni.
Ekspertiis on nõutav olukorras, kus teatud liiki mitteõiguslike eriteadmiste rakendamine võib anda tõendusteavet, mille tajumine või tähenduse mõistmine jääb väljapoole menetleja üldteadmiste piire. (Vt RKKKo nr 3-1-1-35-06, p.7.5). Tõendamiseseme asjaolud, mille esinemist on kohtud tuvastanud Tervishoiuameti arstiabi kvaliteedi ekspertkomisjoni järeldustega, eeldavad meditsiinialastele eriteadmistele tuginevate ja konkreetset kriminaalasja puudutavate järelduste tegemist ning seega ekspertiisi määramist (vt ka RKKKo nr 3-1-1-142-05, p-d 9-16). Kui kohtultuleb asja lahendamiseks kasutada mitteõiguslikke eriteadmisi, siis tuleb KrMS § 105 lg 1 nõuet järgides tõendamisvajadusest lähtudes korraldada ekspertiis, mille tulemus tuleb vormistada KrMS § 107 nõuetele vastavas ekspertiisiaktis. Olukorras, kus kriminaaltoimiku materjalid ei ole piisavad kriminaalasja lahendamiseks lühimenetluseks, tuli ja tuleb ka asja uuel arutamisel kohtul KrMS § 238 lg 1 p 2 kohaselt tagastada kriminaaltoimik prokuratuurile. Kriminaalasja lahendamist ilma eksperdiarvamuseta, kui ekspertiisi korraldamine on tõendamisvajadusest lähtudes ilmne, loeb kriminaalkolleegium kriminaalmenetlusõiguse oluliseks rikkumiseks KrMS § 339 lg 2 tähenduses.
Vastavalt KrMS § 107 lg 3 p-dele 1 ja 2 tuleb ekspertiisiakti põhiosas obligatoorselt esitada uuringute kirjeldus, uuringutulemuste hindamise andmed ja eksperdiarvamuse põhjendus (vt RKKKo nr 3-1-1-63-08, p 17.2). Kui isiku kohtuarstliku komisjoni-ekspertiisi aktis sisalduv eksperdiarvamus osutub selle põhjendamatuse tõttu kohtukõlbmatuks oma järelduste kontrollimatuse tõttu, siis taolisele tõendile tuginemine on vaadeldav kriminaalmenetlusõiguse olulise rikkumisena KrMS § 339 lg 2 mõttes.
Kui kohus võtab asja lahendamisel lihtmenetluse korras vastu poole poolt kohtuistungil esitatud tõendeid, siis rikub kohus sellega kriminaalmenetlusõigust. Kui aga kohus ei tugine asja otsustamisel nimetatud tõenditele, ei ole see rikkumine käsitatav kriminaalmenetlusõiguse olulise rikkumisena KrMS § 339 lg 2 tähenduses. Kui kohus rajab oma otsuse olulisel määral meditsiinialastele eriteadmistele tuginevatele järeldustele, mida ei ole saadud kriminaalmenetluses selleks ettenähtud ekspertiisi vormis, rikub kohus oluliselt kriminaalmenetlusõigust KrMS § 339 lg 2 mõttes. Kui isiku kohtuarstliku komisjoni-ekspertiisi aktis sisalduv eksperdiarvamus osutub selle põhjendamatuse tõttu kohtukõlbmatuks oma järelduste kontrollimatuse tõttu, siis taolisele tõendile tuginemine on vaadeldav kriminaalmenetlusõiguse olulise rikkumisena KrMS § 339 lg 2 mõttes. Kui kohtultuleb asja lahendamiseks kasutada mitteõiguslikke eriteadmisi, siis tuleb KrMS § 105 lg 1 nõuet järgides tõendamisvajadusest lähtudes korraldada ekspertiis, mille tulemus tuleb vormistada KrMS § 107 nõuetele vastavas ekspertiisiaktis. Olukorras, kus kriminaaltoimiku materjalid ei ole piisavad kriminaalasja lahendamiseks lühimenetluseks, tuli ja tuleb ka asja uuel arutamisel kohtul KrMS § 238 lg 1 p 2 kohaselt tagastada kriminaaltoimik prokuratuurile. Kriminaalasja lahendamist ilma eksperdiarvamuseta, kui ekspertiisi korraldamine on tõendamisvajadusest lähtudes ilmne, loeb kriminaalkolleegium kriminaalmenetlusõiguse oluliseks rikkumiseks KrMS § 339 lg 2 tähenduses.
Kui isiku kohtuarstliku komisjoni-ekspertiisi aktis sisalduv eksperdiarvamus osutub selle põhjendamatuse tõttu kohtukõlbmatuks oma järelduste kontrollimatuse tõttu, siis taolisele tõendile tuginemine on vaadeldav kriminaalmenetlusõiguse olulise rikkumisena KrMS § 339 lg 2 mõttes. Tulenevalt KrMS § 95 lg-st 1 on ekspert isik, kes rakendab kriminaalmenetluse seadustikus sätestatud juhtudel ja korras ekspertiisi tehes mitteõiguslikke eriteadmisi. Sama paragrahvi teise lõike kohaselt eelistab menetleja eksperti määrates kohtueksperti ja riiklikult tunnustatud eksperti, kuid võib määrata eksperdiks ka muu asjakohaste teadmistega isiku. Seega saab kriminaalmenetluses eksperdiks ollagi vaid asjakohaste mitteõiguslike eriteadmistega isik ehk oma valdkonna spetsialist. KrMS § 107 nõuete täitmine on kohustuslik igasuguse ekspertiisi, sh komisjoniekspertiisi tegemisel. Ka ei saa ekspertide usaldamine kohtu poolt mingil juhul välistada eksperdiarvamuse kohtulikku kontrolli. Eksperdiarvamuse kui tõendi usaldusväärsuse küsimus saab aktualiseeruda vaid juhul, kui tegemist on kohtukõlbliku tõendiga – kohtukõlbmatu tõendi puhul tõendi usaldusväärsuse küsimust ei tõusetu. Kuigi Tervishoiuameti arstiabi kvaliteedi ekspertkomisjoni otsus sisaldas ka hulgaliselt meditsiinialastele eriteadmistele tuginevaid järeldusi, ei ole need järeldused kriminaalmenetluses tõendiks, kuna mitteõiguslike (sh meditsiinialaste) eriteadmiste rakendamiseks kriminaalmenetluses tuleb määrata ekspertiis.
3-1-1-99-09 Riigikohus 23.11.2009
KrMS § 341 lg 4
KarS § 13
Surma põhjustamine ettevaatamatusest on mitteehtne tegevusetusdelikt, sest seda saab toime panna nii tegevusega kui ka tegevusetusega. Ehtsa tegevusetusdelikti korral on süüteokoosseisus karistatava teona konkreetselt kirjeldatud tegevusetust (näiteks abita jätmine KarS § 124 järgi) ning täiendavaid karistatavuse aluseid pole vaja teo kvalifikatsioonis välja tuua. Selleks aga, et õigustada tegevusetusdelikti karistatavust mitteehtsa delikti korral, on vaja toetuda ka üldosa sättele, mis kehtestab karistatavuse õiguslikud alused sel juhul.
Vaid süüdistuses kirjeldatud faktilised asjaolud saavad olla isiku karistusõigusliku vastutuse eelduseks, määrates ära piiri, millest kohus asja arutamisel väljuda ei saa (vt RKKKo nr 3-1-1-91-07, p. 6.2; nr 3-1-1-60-08).
Kriminaalmenetluses kehtib reformatio in peius keelu põhimõte, mille kohaselt süüdistatava isiku olukorda ei või raskendada tema kaebuse lahendamisel. Nimetatud printsiip väljendub KrMS § 341 lg-s 4 ja tähendab seda, et kui kohtuotsus tühistatakse üksnes süüdistatava kaebuse alusel, on asja uuesti arutav maakohus küll pädev raskendama süüdistatavale süüksarvatud teo kvalfikatsiooni, kuid ta ei või mõista süüdistatavale raskemat karistust kui see, mis oli mõistetud esimese astme kohtu tühistatud otsusega.
3-1-1-71-09 Riigikohus 30.10.2009
TS § 41 lg 1
TS § 41 lg 2
ÜTSRS artiklist 195, mis näeb muu hulgas ette, et liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid tagamaks, et saabumisel ei saa isikud kaupa edasi toimetada enne, kui on kontrollitud ühenduse määruse (EMÜ) nr 3925/91 (1) artikliga 1 hõlmamata salongipagas ei anna tollile õigust toimetada saabuva pagasi röntgenkontrolli valdaja juuresolekuta. Osutatud sätte adressaadiks on üksnes liikmesriigid ja see ei saa olla vahetult isiku põhiõiguste piiramise alus. ÜTSRS artiklist 195 tulenevalt on seadusandjal õigus ja kohustus kehtestada meetmed, mis võimaldavad pagasi tõhusat tollikontrolli. See norm ei anna aga tollile õigust rakendada otstarbekuse kaalutlusel ise selliseid tollikontrolli meetmeid, mida seaduses ei ole ette nähtud, või kalduda kõrvale seaduses sätestatud tollikontrolli toimetamise nõuetest. TS § 41 lg-s 2 sätestatud pagasi valdaja juuresoleku-nõude eesmärk on suurendada pagasi läbivaatuse usaldusväärust, vältides näiteks selle tulemuste moonutamist, mitte aga raskendada tollikontrolli toimetamist ja vähendada keelatud esemete avastamise tõenäosust. Piiri ületava reisijana TS § 41 lg 1 esimese lause tähenduses tuleb kolleegiumi hinnangul käsitada ka isikut, kes on ise juba piiriületusformaalsused läbinud, kuid naaseb hiljem tollikontrolli pagasi järele, taotledes pagasi tolli järelevalve alt vabastamist ja selle vabasse ringlusse lubamist. Isik, kes on ise piiri ületanud ja tollikontrolli läbinud, ent pole veel oma pagasile järele tulnud, ei ole piiri ületav reisija TS § 41 lg 1 mõttes vaatamata sellele, et tema pagas pole tollikontrolli läbinud. Samas kui tollikontrolli juba läbinud isik naaseb tollikontrolli, taotlemaks temast eraldi saabunud pagasi tollikontrolli alt vabastamist, omandab ta uuesti piiri ületava reisija staatuse TS § 41 lg 1 mõttes.
Tunnistamaks isikut süüdi ettevaatamatusest toimepandud süüteos, peab isiku käitumises olema esmalt tuvastatud objektiivne hoolsuskohustuse rikkumine (vt RKKKo nr 3-1-1-136-05, nr 3-1-1-88-06, p 10 ja nr 3-1-1-90-06). Selleks et tuvastada objektiivse hoolsuskohustuse rikkumine, tuleb aga ära näidata, kuidas oleks isik pidanud tähelepaneliku ja kohusetundliku suhtumise korral käituma, s.t konstrueerida hoolsuskohustusele vastav käitumine. Selleks on vaja püstitada küsimus, kuidas toiminuks süüdistatava (menetlusaluse isiku) asemel keskmiselt kohusetundlik ja ettenägelik, samas eluvaldkonnas tegutsev isik. (vt RKKKo nr 3-1-1-90-06, p 31 ja nr 3-1-1-83-08, p 13).
Tulenevalt VTMS § 123 lg-st 2 peab maakohus arutama väärteoasja täies ulatuses (ab ovo), sõltumata esitatud kaebuse piiridest, kontrollides kohtuvälise menetleja otsuse tegemise aluseks olnud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid. Menetlusseaduse sellest sättest lähtuvalt ei ole kohtuvälise menetleja otsuse peale kaebuse lahendamist maakohtus alust käsitada mitte apellatsioonimenetluse analoogina, vaid väärteoasja esmakordse kohtuliku arutamisena. (Vt nt RKKKo nr 3-1-1-66-06, p 6.) VTMS § 134 lg-s 1 ja §-s 110 maakohtu otsuse põhiosale esitatavate nõuete täitmiseks ei piisa sellest, kui kohus väljendab üksnes üldsõnaliselt nõustumist kohtuvälise menetleja otsuses isiku teole antud õigusliku hinnanguga. Maakohtu otsuses peab sisaldama menetlusalusele isikule etteheidetava teo koosseisupärasuse ja vajadusel ka õigusvastasuse ning süülisuse analüüs.
Tulenevalt VTMS § 123 lg-st 2 peab maakohus arutama väärteoasja täies ulatuses (ab ovo), sõltumata esitatud kaebuse piiridest, kontrollides kohtuvälise menetleja otsuse tegemise aluseks olnud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid. Menetlusseaduse sellest sättest lähtuvalt ei ole kohtuvälise menetleja otsuse peale kaebuse lahendamist maakohtus alust käsitada mitte apellatsioonimenetluse analoogina, vaid väärteoasja esmakordse kohtuliku arutamisena. (Vt nt RKKKo nr 3-1-1-66-06, p 6.) VTMS § 134 lg-s 1 ja §-s 110 maakohtu otsuse põhiosale esitatavate nõuete täitmiseks ei piisa sellest, kui kohus väljendab üksnes üldsõnaliselt nõustumist kohtuvälise menetleja otsuses isiku teole antud õigusliku hinnanguga. Maakohtu otsuses peab sisaldama menetlusalusele isikule etteheidetava teo koosseisupärasuse ja vajadusel ka õigusvastasuse ning süülisuse analüüs. Toodud nõuete rikkumine kujutab endast VTMS § 150 lg 1 p-s 7 sätestatud väärteomenetlusõiguse olulist rikkumist.
3-1-1-88-06 Riigikohus 12.10.2006
Tunnistamaks isikut süüdi ettevaatamatusest toimepandud süüteos, peab isiku käitumises olema esmalt tuvastatud objektiivne hoolsuskohustuse rikkumine (vt RKKKo nr 3-1-1-136-05).
Kohtuotsus tuleb vormistada nii, et oleks võimalik eristada, millised ütlused on saadud kohtuistungil, millised on aga antud kohtueelses menetluses ning avaldatud kohtuistungil (vt RKKKo nr 3-1-1-50-06).
Kohtueelses menetluses antud tunnistaja või süüdistatava ütluste, mille seaduse nõuetele vastavat avaldamist ei ole kohtumenetluses toimunud, kasutamine kohtuotsuse tegemisel tuleb lugeda kriminaalmenetlusõiguse oluliseks rikkumiseks üksnes siis, kui sellega kaasnes või võis kaasneda ebaseaduslik või põhjendamatu kohtuotsus (KrMS § 339 lg 2). Eelkõige võib sellega olla tegemist juhul, kui tunnistaja või süüdistatava kohtueelses menetluses ja kohtuistungil antud ütlused on omavahel vastuolus ning kohus on ilma vastava taotluseta avaldanud ja kasutanud kohtuotsuse tegemisel kohtueelses menetluses antud ütlusi.
Kohtuistungi protokollis on vajalik muuhulgas märkida, kelle taotlusel ja millisel alusel ning ulatuses toimus tunnistaja või süüdistatava kohtueelses menetluses antud ütluste avaldamine (vt RKKKo nr 3-1-1-50-06).
Ekspertiisiakt peab esmajoones kirjeldama eksperdi teostatud uuringuid ja nende tulemuste hindamise andmeid ning arvamuse põhjendust (KrMS § 107 lg 3). Seega peavad eksperdi järeldused tuginema faktilistele asjaoludele, mis on arvamuse andmise aluseks. Küsimusele, mis asjaolud on tagajärje osas põhjuslikud süüteokoosseisu tähenduses, peab vastama ainult kohus ning seda pädevust ei saa delegeerida eksperdile.
Kui tõendite uurimisel tekivad põhjendatud kahtlused ning neid ei õnnestu kõrvaldada teiste kriminaalasjas sisalduvate tõenditega, tuleb in dubio pro reo (kahtluse korral süüdistatava kasuks) põhimõttel langetada otsus süüdistatava kasuks, mitte aga teha süüdistatavale kahjulikku otsust puudulike tõendite alusel (vt RKKKo nr 3-1-1-24-06).
3-1-1-136-05 Riigikohus 08.03.2006
Kuritegude ideaalkogumi puhul täidab isik ühe teoga mitu eraldi kvalifitseeritavat süüteokoosseisu. Materiaalsete deliktide puhul tähendab see, et üks tegu toob endaga kaasa mitu erinevates süüteokoosseisudes sisalduvat tagajärge. Ühtne on sellisel juhul ainult isiku käitumise väline külg, eraldi tuleb tuvastada igale konkreetsele süüteokoosseisule vastav koosseisupärane tagajärg ning tahtlus. Üks ja sama kahju ei saa olla samaaegselt hõlmatud erinevate süüteokoosseisudega (vt RKKKo nr 3-1-1-76-05).
Rääkide hoolsuskohustusest KrK § 162 (ka KarS § 290) ja KrK § 105 (ka KarS § 117) raames tuleb eristada ühelt poolt kõigile inimestele omistatavat üldist (üldinimlikku) hoolsuskohustust, mille aluseks on moraalinormid ja tavad ning teiselt poolt mingis konkreetses valdkonnas tegutsevalt (ameti)isikult nõutavat ja valdavalt õigusnormidega sätestatud spetsiaalset hoolsuskohustust. Igaühedelikti korral (ka KrK §-s 105 ja KarS §-s 117 ettenähtud kuriteod) seisnebki hoolsuskohustust rikkuv tegu üldise ehk üldinimliku hoolsuskohustuse rikkumises (nn sotsiaaladekvaatsuse eiramises). Seda võivad aga konkretiseerida ka mõnes spetsiifilisemas tegutsemisvaldkonnas omaksvõetud käitumistavad ning standardid (nt mõne toote turvalisuse kontrolliks sätestatud reeglid). Ametialase kuriteo puhul (ka KrK §-s 162 ja KarS §-s 290 sätestatud kuriteod) eraldi võetult on aga alust rääkida spetsiaalse hoolsuskohustuse rikkumisest.
Kolmeastmeline deliktistruktuur, millest KarS lähtub, seab õigusliku küsimuse lahendamise metoodikale kindlad nõuded. Isiku käitumises karistatava teo olemasolu või puudumise kontrollimisel tuleb alustada süüteokoosseisust, seejuures lõpuleviidud delikti korral süüteokoosseisu objektiivsest küljest. Kui ühel kontrollitasandil tuvastatakse mõne tunnuse puudumine, puudub alus siirduda järgmisele kontrollitasandile (vt RKKKo nr 3-1-1-92-05). Kohtuotsusest peab samuti olema jälgitav kohtu arutluskäik süüdistatava teo vastavuse kohta KarS-is sätestatud deliktistruktuuri elementidele (vt RKKKo nr 3-1-1-96-05).
3-1-1-142-05 Riigikohus 01.03.2006
Kaudset tahtlust ja kergemeelsuse vormis ettevaatamatust tuleb piiritleda subjektiivse külje voluntatiivse elemendi abil (RKKKo nr 3-1-1-16-05 ja 3-1-1-32-05). Mõlemal juhul tunneb isik ära enda käitumises sisalduva ohtlikkuse, kuid erinev on suhtumine võimalikku tagajärge. Kaudse tahtluse korral kiidab isik võimaliku tagajärje heaks, st soostub tema saabumisega. Ettevaatamatuse korral loodab isik tagajärje mittesaabumisele. Lootus tagajärje mittesaabumisele peab aga olema isiku üldist elukogemust ja teospetsiifikat silmas pidades adekvaatne, st see peab tuginema isiku poolt äratuntud asjaoludele, mis lubavad tal mõistlikult uskuda, et tema poolt loodud oht ei realiseeru tagajärjes. Lootus tagajärje mittesaabumisele peab olema tõsimeelne, mis tähendab, et see toetub konkreetsetele asjaoludele ega ole sõltuvuses tema poolt mittekontrollitavast juhuslikkusest. Seega tuleb kaudse tahtluse ja ettevaatamatuse piiritlemisel esmalt tuvastada, kas isik kujutas endale üldjoontes ja tavalise elukogemuse tasemel ette põhjuslikku seost oma teo ja saabuva tagajärje vahel (RKKKo nr 3-1-1-28-01). Jaatava vastuse korral tuleb seejärel lahendada küsimus, kas ta kiitis tagajärje heaks (seda mööndes) või lootis seda vältida.
Isiku arusaamisvõimet, sellega seonduvat võimaliku tagajärje äratundmist ning tagajärjega soostumist võib mõjutada ka füüsilist või psühholoogilist laadi eriolukord. Ühe sellisena on arvestatav ka spontaanne, kaalutlemata, afektiivsele ärritusele sarnanev seisund. Seejuures on oluline eristada isiku arusaama tema käitumise üldisest õigusvastasusest ja konkreetsest objektiivsest ohtlikkusest. Kusjuures kui isik saab aru oma teo ohtlikkusest, ei tähenda see iseenesest, et ta arvestas ka võimaliku raske tagajärjega ja sellega sisimas nõustus. Küsimus on intellektuaalse ja voluntatiivse elemendi piiritlemises. Taoline vaimset laadi eriolukord pole pelgalt meditsiiniline mõiste, mille peaks ja saaks tuvastada üksnes ekspertiisi käigus, vaid lisaks saab selle kindlaks teha tõenditele antava üldhinnanguga kriminaalasja menetlemisel (vt ka RKKKo nr 3-1-1-86-04). Olulise tunnusena tuleb arvestada teo toimepanija isikut. Kuriteo toimepanemine on ajaliselt piiritletud käitumisakt, mis on samas seotud süüdlase käitumisega nii enne kui ka pärast kuriteosündmust. Isiku teoeelne- ja järgne käitumine võib anda teavet lisaks objektiivsetele tehioludele ka süüteokoosseisu subjektiivse külje kohta. (vt RKKKo nr 3-1-1-16-04) Arvestada saab ka isiku arvamusavaldusi teo toimepanemise ajal ning enne ja pärast seda. Need tunnused võivad anda teavet isiku käitumise motiivide kohta. Seejuures tuleb aga silmas pidada, et tegemist on esmajoones abistava kriteeriumiga, mis aitab tahtlust siduda isiku subjektiivse suhtumisega teosse ja tagajärge vahetult teo toimepanemise ajal.
Nii spetsialisti kui ka menetlejat võidakse tunnistajana üle kuulata vaid kriminaalasja uurimise käiku ennast puudutavate asjaolude osas. Lähtudes KrMS § 49 lg 1 p-st 3, § 52 lg-st 1 ja § 59 lg-st 1 peab nimetatud asjaolude osas tunnistajana üle kuulatud menetleja oma senisest menetlejarollist taanduma.
Tõendite kajastamise ja analüüsi pinnalt peab olema arusaadav ning jälgitav kohtu siseveendumuse kujunemine (RKKKo nr 3-1-1-119-04).
KrMS § 14 lg-st 1, § 321 lg 2 p-dest 4 ja 5 ning § 331 lg-st 2 tuleneb, et tõendite uurimisel ringkonnakohtus lähtutakse eeskätt apellandi taotlustest. KrMS § 15 lg-s 2 kohaselt võib ringkonnakohus üldiselt võrdsel määral tugineda nii ringkonnakohtus vahetult uuritud tõenditele kui ka maakohtus uuritud ja apellatsioonikohtus avaldatud tõenditele.
Kohtuistungil mingi teadusvaldkonna huviorbiiti kuuluva probleemi kohta üldise iseloomuga selgitusi jagavat isikut ei saa käsitada tunnistajana KrMS § 66 lg 1 mõttes, sest tal ei ole puutumust kuriteosündmuse ega süüdistatavaga. Sellise isiku ülekuulamist kohtus tunnistajana, kel seaduse kohaselt ei ole tunnistaja menetlusseisundit, on alust lugeda kriminaalmenetlusõiguse oluliseks rikkumiseks siis, kui kohus otsuse tegemisel tugineb tema ütlustele.
Üldjuhul on kriminaalmenetluslikul tõendamisel võimalik kasutada vaid KrMS § 63 lg-s 1 loetletud tõendiliike (nn ranged tõendid) ja üksnes menetlusliku sisuga asjaolude (näiteks menetlustähtaja järgimise) tõendamiseks on sama paragrahvi teise lõike kohaselt võimalik tugineda täiendavalt ka sellisele teabeliigile, mis ei sisaldu KrMS § 63 lg 1 loetelus (nn vabatõend). Range tõendamissüsteem nõuab erinevate lubatavate tõendiliikide, aga ka erinevate tõendiallikate selget piiritlemist üksteisest. Selgelt tuleb piiritleda ka ühelt poolt tunnistajat ja tema ütlusi ning teiselt poolt eksperti ja eksperdi arvamust ning ekspertiisiakti selgitamiseks antavaid eksperdi ütlusi.
Kohtuistungil mingi teadusvaldkonna huviorbiiti kuuluva probleemi kohta üldise iseloomuga selgitusi jagavat isikut ei saa käsitada tunnistajana KrMS § 66 lg 1 mõttes, sest tal ei ole puutumust kuriteosündmuse ega süüdistatavaga.
3-1-1-32-05 Riigikohus 06.05.2005
Kaudse tahtluse ja kergemeelsuse piiritlemine toimub peamiselt käitumise subjektiivse koosseisu voluntatiivse elemendi abil. Kaudse tahtluse puhul isik küll ei pürgi otseselt tagajärje saavutamisele, kuid möönab selle saabumise võimalikkust. Kergemeelsuse puhul aga loodab isik tähelepanematuse või kohusetundetuse tõttu tagajärje mittesaabumisele (ülevaade Riigikohtu senisest praktikast kaudse tahtluse ja ettevaatamatuse piiritlemisel vt RKKKo 3-1-1-16-05).
Iseenesest ei ole välistatud lugeda mingi isiku poolt kuriteo toimepanemise kaudseks tõendiks selle kuriteo toimepanemise viisi sarnasust isiku poolt varem toimepandud kuriteo toimepanemise viisiga.

matches:
§ 7
§ 113
§ 118
§ 117
§ 7
Riigikohus
§ 116
§ 147
Riigikohus
§ 46
§ 46
Riigikohus
§ 123
kohus
Riigikohus
§ 150
§ 123
§ 178
§ 123
§ 123
§ 762
§ 119
kohus
Kohus
§ 762
§ 119
kohus
§ 268
§ 233
§ 268
§ 233
§ 234
§ 105
§ 107
§ 238
§ 339
§ 107
§ 339
kohus
kohus
kohus
§ 339
kohus
kohus
§ 339
§ 339
§ 105
§ 107
§ 238
§ 339
§ 339
§ 95
§ 107
Riigikohus
§ 341
§ 13
§ 124
kohus
§ 341
Riigikohus
§ 41
§ 41
§ 41
§ 41
§ 41
§ 41
§ 123
§ 134
kohus
§ 123
§ 134
kohus
§ 150
Riigikohus
§ 339
kohus
§ 107
kohus
in dubio
Riigikohus
§ 162
§ 290
§ 105
§ 117
Riigikohus
§ 49
§ 52
§ 59
§ 14
§ 321
§ 331
§ 15
§ 66
kohus
§ 63
§ 63
§ 66
Riigikohus