text:
Märjamaa valla külavanema statuut – Riigi Teataja
Märjamaa valla külavanema statuut
Märjamaa valla külavanema statuut - sisukord
§ 6 Külavanema ülesanded
§ 7 Külavanema volituste kestus
§ 8 Külavanema ametimärk ja tunnistus
§ 9 Külavanema ametiraha
RT IV, 19.01.2018, 7
Määrus reguleerib Märjamaa valla küla(de) (edaspidi küla) vanema valimise korda, kandidaadile esitatavaid nõudeid, õigusi ja kohustusi ning volituse kestust.
(1) Külavanem on ühe või mitme küla elanike ühiste huvide esindaja ning kohaliku omavalitsuse koostööpartner külas, kes juhindub oma tegevuses küla ühistest seisukohtadest, küla ja valla arengukavast, omavalitsuse otsustest, määrustest ja kehtivast üldplaneeringust ning Eesti Vabariigi seadustest. Olukordades, kus tegevus ei ole määratletud olemasolevate seadustega, tegutseb külavanem üldinimlikest seisukohtadest ning headest tavadest lähtudes.
(2) Hääleõiguslik külaelanik (edaspidi külaelanik) on vähemalt 16-aastane isik, kes elab alaliselt külas või omab külas hoonestatud kinnisvara.
(1) Külavanemaks võib valida inimese, kes on valimise hetkel vähemalt 21-aastane.
(2) Külavanema kandidaadiks saab esitada külaelaniku, kes elab alaliselt külas ja kes osaleb üldkoosolekul (edaspidi küla koosolek või koosolek), kus valitakse külavanem või kes on andnud kirjaliku nõusoleku kandideerimiseks.
(1) Külavanema valivad külaelanikud küla koosolekul.
(2) Külad võivad valida ühise külavanema mitme küla peale, kui nende elanikud nii otsustavad.
(3) Külavanema valimise algatab grupp külaelanikke, kes kutsub kokku küla koosoleku ning vajadusel kutsub osalema volikogu või valitsuse liikme.
(4) Teade küla koosoleku toimumise koha ja aja kohta avalikustatakse vähemalt kaks nädalat enne toimumist. Teate edastamiseks kasutatakse erinevaid kommunikatsioonivahendeid (isiklik suhtlemine, teadete tahvlid, e-post, kodulehekülg ning teised infokanalid).
(5) Koosoleku kokkukutsujad tagavad koosoleku käigu ja otsuste protokollimise ning koosolekul osalejate registreerimise.
(6) Koosolekul koostatakse protokoll külavanema valimise kohta, millele kirjutavad alla koosoleku juhataja ja protokollija ning protokollile lisatakse küla koosolekul osalenud külaelanike registreerimisleht. Protokoll koos registreerimislehega esitatakse Märjamaa Vallavolikogule (edaspidi vallavolikogu) kümne (10) tööpäeva jooksul arvates koosoleku toimumise päevast.
(7) Külavanema kandidaadi võib üles seada iga täisealine külaelanik.
(8) Igal koosolekul osaleval külaelanikul on külavanema valimisel üks hääl. Valituks osutub kandidaat, kelle poolt hääletab enam kui pool koosolekul osalevatest külaelanikest. Kui esimeses hääletusvoorus ükski kandidaat osalejate poolthäälteenamust ei saavuta, korraldatakse teine hääletusvoor, milles jäävad kandideerima kaks esimeses hääletusvoorus enim hääli saanud kandidaati.
(9) Külavanem valitakse salajasel hääletusel.
(10) Statuudis reguleerimata valimistoimingute üle otsustab külakoosolek.
(11) Külavanema kinnitab ametisse vallavolikogu oma otsusega.
(12) Vajadusel valib külavanem külavanema abi ja teavitab sellest küla. Külavanema abi asendab külavanemat tema äraolekul.
1) esindada külaelanikke vallavolikogus ja vallavalitsuses ning riigiasutustes ja muudes institutsioonides;
2) osaleda küla esindajana volikogu istungitel ja kutsutuna vallavalitsuse istungitel, komisjoni koosolekutel ja nõupidamistel, kus arutatakse ja otsustatakse küla eluolu ja arengut puudutavaid küsimusi, kusjuures istungi või koosoleku kokkukutsuja on kohustatud õigeaegselt teavitama külavanemat taolise kokkusaamise toimumise ajast ja kohast;
3) teha ettepanekuid külaelanike huve puudutavate küsimuste arutamiseks vallavolikogus või vallavalitsuses;
4) kooskõlastatult küla elanikega ning lähtudes valla arengukavast teha ettepanekuid valla eelarvest raha eraldamiseks küla koosolekul vastuvõetud otsuste täitmiseks;
7) moodustada külaelanikest seltsinguid, töögruppe, külakogu vms ning korraldada küla arengukava koostamist jms;
8) vastavalt vajadusele kutsuda kokku külaelanike koosolekuid;
9) lahendada võimaluse korral lepitamise teel külaelanike vahelisi lahkarvamusi ja probleemide põhjuseid;
10) astuda külavanema kohalt tagasi.
§ 6. Külavanema ülesanded
(1) Külavanema ülesandeks on:
1) korraldada infovahetust vallavolikogu, vallavalitsuse ja külaelanike vahel;
2) teavitada vallavolikogu või vallavalitsust küla sotsiaalsetest probleemidest;
3) teavitada vallavalitsust külas elavatest abivajajatest ning aidata kaasa (või teha koostööd) nende abistamisele;
4) vajadusel korraldada küla arengukava arutelusid;
5) organiseerida külas ühistegevust, ärgitada külaelanikke koostööle;
6) aidata organiseerida töid õnnetusjuhtumite ja eriolukordade puhul kuni erialase abi saamiseni;
7) esitada külakoosolekul oma tegevuse suuline aruanne.
(2) Külavanem täidab ülesandeid vabatahtlikult ja tasuta.
§ 7. Külavanema volituste kestus
(1) Külavanema valivad külaelanikud üldjuhul kolmeks aastaks. Külakoosolek võib otsustada valida külavanema pikemaks tähtajaks. Külavanem saab oma volitused volikogu poolt ametisse kinnitamise päevast.
(2) Külavanema volitused lõppevad:
2) külavanema tagasiastumisega, esitades sellekohase avalduse vallavolikogule;
3) külavanema tagasikutsumisel;
4) külavanema surma korral;
5) või muu asjaoluga, mille tulemusena isik ei vasta enam külavanemale esitatud tingimusele.
(3) Küla koosolek võib külavanema igal ajal tagasi kutsuda. Küla koosolek külavanema tagasikutsumiseks kutsutakse kokku §-s 4 sätestatud reegleid järgides. Külavanema tagasikutsumine otsustatakse poolthääle enamusega salajasel hääletamisel. Koosoleku juhataja edastab protokolli koos koosolekul osalenud külaelanike registreerimise lehega vallavolikogule kümne (10) tööpäeva jooksul koosoleku toimumisest arvates.
(4) Külavanema tagasiastumisel ja tagasikutsumisel loetakse külavanema volitused lõppenuks sellekohase volikogu otsuse jõustumisest. Muudel juhtudel lõppevad volitused faktilise sündmuse saabumisel.
§ 8. Külavanema ametimärk ja tunnistus
(1) Ametimärk antakse külavanemale vallavolikogu poolt koos külavanema õigusi tõendava tunnistusega. Ametimärk antakse üle külavanema ametisse kinnitamisele järgneval vallavolikogu istungil.
(2) Ametimärki kantakse külavanema ametiülesandeid täites.
(3) Külavanem võib ametimärki kanda ainult oma volituste kehtivuse ajal. Volituste lõppemise korral külavanem ametimärki ja tunnistust ei tagasta, kuid isikul puudub pärast volituste lõppemist märgi kandmise õigus.
§ 9. Külavanema ametiraha
(1) Lisaks külavanema ametimärgile ja tunnistusele antakse külavanemale nelinurkne ornamendiga kaunistatud sepistatud ametiraha, mida kantakse ketiga kaelas.
(2) Ametiraha peale on kantud valla nimi, küla nimi ja ametinimi „külavanem”. Ametiraha keskel asetseb valla või osavalla vapp.
(3) Ametiraha antakse külavanemale tema volituste kestuse ajaks. Ametiaja lõppedes tagastab külavanem ametiraha vallavalitsusse.
(4) Ametiraha antakse üle üks kord aastas toimuval külade tänupäeval.
(5) Juhul, kui külavanem valitakse mitme küla peale saab ta ametiraha, mille peale on kantud
tema elukohaks oleva küla nimi. Teiste külade nimed kantakse tunnistusele.
(6) Külavanema ametiraha võib kanda üksnes külavanemaks kinnitatud isik. Ametiraha kandmist edasi volitada ei ole lubatud.
(7) Ametiraha kantakse koos piduliku rõivastusega pidulikel üritustel ja vastuvõttudel valda või küla esindades.
(8) Ametiraha kandmine ebakaines olekus on keelatud.
(1) Tunnistatakse kehtetuks Märjamaa Vallavolikogu 16.02.2016 määrus nr 52 „Märjamaa valla külavanema statuut“ ja Vigala Vallavolikogu 12.09.2003 määrus nr 11 „Vigala valla külavanema statuudi kinnitamine“.

matches:
§ 6
§ 7
§ 8
§ 9
§ 6
§ 7
§ 8
§ 9


OrganisatsioonKontaktid, dokumendiregisterTeenusedLoad, vormid, taotlused, aktid, tasudKeskkonnainfoLoodushoid, keskkonnakasutus, õpeUudised & TeatedUudised, pressiteated, üritused	Teenused Jäätmed Jäätmeloa nõue Keskkonnakaitseloa omaja kohustused
Jäätmeloa, registreerimistõendi või keskkonnakompleksloa omajale rakenduvad lisaks konkreetsel loal määratud nõuetele, seadustest tulenevad otsekohalduvad nõuded. Selleks, et lihtsustada loa omaja igapäevast tööd, on Keskkonnaamet koostanud loendi olulisematest otsekohalduvatest nõuetest lubade ja tegevuse etappide kaupa.1. Enne jäätmekäitlustegevuse alustamist tuleb loa omanikul:taotleda vajadusel teised keskkonnaload või registreeringud (nt vee erikasutusluba, välisõhu saasteluba jne) ning muud load ja nõusolekud.2. Jäätmekäitluse ajal tuleb:teavitada loa andjat:teavitada loa omaniku andmete muutumisest Keskkonnaametit esimesel võimalusel;vajadusel taotleda õigeaegselt loa muutmist. Tuleb arvestada, et enamik muudatusi eeldavad avaliku menetluse läbiviimist, mistõttu muutmise menetlus kestab kuni kolm kuud;esitada igal aastal 31.jaanuariks oma jäätmealase tegevuse kohta jäätmearuanne. (Keskkonnaministri 23.12.2004.a määrus nr 138 "Jäätmearuande vorm, esitatavate andmete ulatus ja aruande esitamise kord"). Aruanne esitada soovitavalt elektroonilisel jäätmearuandluse infosüsteemis JATS.vältida keskkonnahäiringute ja mõjude teket:jäätmehoolduses rakendatavad menetlused ja meetodid ei tohi ohustada tervist, vara ega keskkonda (JäätS §29 lg 1);jäätmehoolduses peab kasutusele võtma kõik vajalikud meetmed, et vältida või vähendada nii palju kui võimalik jäätmetest põhjustatud keskkonnahäiringuid ja jäätmete kahjulikku mõju keskkonnale, sealhulgas maastikele ning erihuvi pakkuvatele paikadele ja inimese tervisele (JäätS §29 lg 1);jäätmehoolduses tuleb vältida keskkonnahäiringuid (JäätS §29 lg 2);vältida ülemääraste kahjulike mõjutuste, nagu müra ja hais teket. Tegevus peab vastama sotsiaalministri 4. märtsi 2002. a määrusele nr 42 "Müra normtasemed elu- ja puhkealal, elamutes ning ühiskasutusega hoonetes ja mürataseme mõõtmise meetodid".järgida seadusest tulenevaid jäätmekäitlusnõudeid ja põhimõtteid:järgida jäätmehierarhia põhimõtet (JäätS § 22¹);kasutama parimat võimalikku tehnikat (JäätS § 29 lg 3);ladustatud jäätmed peab töötlema või taaskasutama kolme aasta jooksul ning kõrvaldama aasta jooksul nende ladustamisest arvates (JäätS §34 lg3 p 3);andma jäätmeid käitlemiseks üle vaid isikule, kellel on õigus neid vastu võtta (JäätS § 28 lg 1).järgida jäätmekäitlusnõudeid:jäätmevaldajal peab olema ülevaade tema valduses olevate jäätmete liigist, hulgast ja päritolust, jäätmekäitluse seisukohalt olulistest omadustest ning jäätmetest tulenevast ohust tervisele, keskkonnale või varale (JäätS § 28 lg 1¹);jäätmekäitleja on kohustatud pidama pidevat arvestust oma tegevuses tekkinud, kogutud, hoitud või vaheladustatud, veetud, töödeldud, taaskasutatud või kõrvaldatud jäätmete liigi, hulga, omaduste ja tekke kohta. Kui jäätmed antakse üle teisele jäätmekäitlejale, tuleb arvestust pidada ka jäätmete sihtkoha, kogumissageduse, veomooduste ning taaskasutamis- ja kõrvaldamistoimingute kohta. (JäätS § 116 lg 2);biolagunevatest jäätmetest komposti tootmise nõuded;reoveesette põllumajanduses, haljastuses ja rekultiveerimisel kasutamise nõuded;metallijäätmete käitlemise nõuded;olmejäätmete sortimise kord;kaevandamisjäätmete käitlemise kord;prügila rajamise, kasutamise ja sulgemise nõuded;ohtlike jäätmete käitlemise nõuded:ohtlike jäätmete käitlemise üldnõuded;polüklooritud bifenüüle ja polüklooritud terfenüüle sisaldavate jäätmete nõuded;asbesti sisaldavate jäätmete käsitlusnõuded;ohtlike jäätmete ja nende pakendite märgistamise kord;ohtlike jäätmete käitluse eest vastutava isiku koolitusele ja pädevusele esitatavad nõuded;ohtlike jäätmete saatekirja vorm ning saatekirja koostamise, edastamise ja registreerimise kord.probleemtoote käitlemise nõuded (sh patareid, akud, mootorsõidukid, elektri- ja elektroonikaseadmed, rehvid):elektroonikaromude korduskasutuseks üleandmise nõuded;elektri- ja elektroonikaseadmetest tekkinud jäätmete kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord ning sihtarvud ja sihtarvude saavutamise tähtajad;mootorsõidukitest ja nende osadest tekkinud jäätmete kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord ning sihtarvud ja sihtarvude saavutamise tähtajad;patareidest ja akudest tekkinud jäätmete kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord ning sihtarvud ja sihtarvude saavutamise tähtajad;põllumajandusplastist tekkinud jäätmete kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord ning sihtarvud ja sihtarvude;patareide ja akude märgistamise viis ja kord;romusõidukite käitlusnõuded;rehvidest tekkinud jäätmete kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord.3. Tegevuse lõpetamisel tuleb:järgida Keskkonnaameti poolt kehtestatud tegevuse lõpetamise ning järelhoolduse tingimusi;kui tegevus lõpetatakse enne loa kehtivuse lõppu, tuleb teavitada sellest loa andjat.Vastavalt keskkonnatasu seadusele tuleb keskkonnatasu maksta ka isikul, kellel on keskkonnaloa omamise kohustus, kuid on tegutsenud vastavat luba omamata. Loata tegevuse korral arvestatakse keskkonnatasu kõrgendatud määra järgi. Juhul, kui ettevõte on tegutsenud enne keskkonnaloa kehtima hakkamist ilma loata, siis tuleb loata perioodil toimunud keskkonnakasutuse info esitada Keskkonnaametile. Esitatavas infos märkida ära toimunud tegevuse maht, ajavahemik ning saasteainete heitkogused. Menetluses olevat loa taotlust ei võrdsustata loa omamisega, seega loa taotlemise menetluse ajal on tegu loata tegevusega.Eeltoodud info ei ole ammendav ning võib ajas muutuda. Ajakohane info on jooksvalt kättesaadav Keskkonnaameti kodulehel www.keskkonnaamet.ee jäätmete valdkonna jaotises.Loa omaniku kohustused ei piirdu vaid käesolevas trükises toodud informeerivate viidete ja/või keskkonnaloas esitatud nõuete täitmisega. Loa omanik peab omama vastavaid teadmisi ja olema valmis arvestama nende nõuete kõrval ka teistest õigusaktidest temale otse kohalduvate nõuetega (sh hiljem muudetud nõuetega). Sisukaart Keskkonnaameti peakontor - tel: 680 7438, faks: 680 7427, e-post: info at keskkonnaamet dot eeinfo at keskkonnaamet dot ee Narva mnt 7a, 15172 Tallinn


Reklaamimaks Jõgeva linnas – Riigi Teataja
Reklaamimaks Jõgeva linnas
Reklaamimaks Jõgeva linnas - sisukord
§ 2 Maksustatav reklaam
§ 3 Reklaami maksustamise periood
§ 4 Reklaamimaksu määr
§ 5 Maksudeklaratsiooni esitamise tähtajad
§ 6 Maksu arvutamine ja tasumine
§ 7 Maksusoodustused
§ 8 Reklaamimaksu kogumine
§ 9 Maksu tagastamine
§ 10 Vaidemenetlus
RT IV, 29.03.2014, 44
Vastu võetud 22.04.2010 nr 6
28.10.2010 01.01.2011
Määrus kehtestatakse «Kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse» § 22 lõike 1 punkti 2, «Kohalike maksude seaduse» § 2 lõike 1, § 4 ja § 10, «Maksukorralduse seaduse» § 3 lõike 3 ning «Reklaamiseaduse» § 2 lõike 1 punkti 3 ja § 30 lõike 2 punkti 5 alusel.
(1) Reklaamimaks on Jõgeva linna avalik-õiguslike ülesannete täitmiseks vajaliku tulu saamise ja linnapildi kujundamise eesmärgil maksumaksjale pandud ning käesolevas määruses sätestatud korras, suuruses ja tähtaegadel tasumisele kuuluv kohalik maks.
(2) Reklaamimaksu maksja on reklaami avalikustaja.
(3) Käesolevas määruses kasutatakse mõisteid järgmises sõnastuses:
1) reklaam – reklaam reklaamiseaduse tähenduses;
2) reklaami avalikustaja – füüsiline või juriidiline isik või riigi- või kohaliku omavalitsuse asutus, kes reklaami avalikult esitab, edastab, näitab või levitab;
3) maksuhaldur – Jõgeva Linnavalitsus;
4) statsionaarne välireklaam – tasapinnaline või ruumiline konstruktsioon (kompositsioon), mis on paigaldatud hoonele, rajatisele või maatükile, v.a firma, ettevõtte või asutuse nimi sissekäigu kohal või vitriinaknal;
5) mittestatsionaarne reklaam – reklaam, mis paigaldatakse müügi-, teenindus- või ettevõtja muu tegutsemiskoha ette ajutiselt mingiks ajaperioodiks ööpäeva jooksul, kusjuures mõlema poole pind summaarselt ei ületa 1 m² ja reklaam ei ole kohtkindlalt ühendatud maapinna ega ehitisega;
6) mobiilne konstruktsioon – sõiduk või haagis, mis on välireklaami edastamiseks kohandatud ja mille vahendusel välireklaami edastatakse, samuti reklaami eesmärgil linnaruumi spetsiaalselt paigutatud/pargitud reklaamkirjadega (soodushinnad, allahindlused, müügikuulutused, toodete kaubamärgid, liigid jm) sõiduk. Mobiilne konstruktsioon ei pea olema kantud liiklusregistrisse;
7) maksudeklaratsioon – maksumaksja (reklaami avalikustaja) poolt esitatav maksuaruanne tasumisele kuuluva reklaamimaksu suuruse arvutamise kohta.
(4) Reklaamina ei käsitata:
1) majandus- või kutsetegevuse kohas, kus müüakse kaupa või osutatakse teenust, antavat teavet kauba, teenuse või selle müügitingimuste kohta ning käesoleva lõike punktis 2 nimetatud teavet;
2) majandus- või kutsetegevuse koha tähistust selle nime, liigi, kauba müügi või teenuse osutamise aja, isiku nime, kaubamärgi ja domeeninimega ehitisel, kus majandus- või kutsetegevuse koht asub ja majandus- või kutsetegevuse koha sissepääsu juures;
6) konkreetse ürituse või tegevuse sponsorteates avaldatud spondeerija nime, kaubamärki ja teavet tema antud materiaalse toetuse kohta.
§ 2. Maksustatav reklaam
(1) Maksuobjektiks on reklaam, mis on:
1) paigaldatud Jõgeva linna haldusterritooriumile füüsiliste või juriidiliste isikute (edaspidi isik) poolt, samuti Jõgeva linnas elavatele või asuvatele isikutele kuuluvatena registreeritud ühissõidukitele paigaldatud reklaam;
2) eksponeeritud avalikus kohas, milleks on üldkasutatav koht või vabaks liikumiseks ja kasutamiseks piiratud territoorium, ehitis või selle osa ja mis asub ehitise siseruumides või väljaspool ehitise siseruume avalikkusele suunatult;
3) mobiilse konstruktsiooni vahendusel avalikkusele suunatult.
(2) Reklaamimaksuga ei maksustata:
1) riigi- ja omavalitsusasutuste kuulutusi;
2) erakondade, valimisliitude ja üksikkandidaatide valimiskampaania kuulutusi ja reklaami;
3) teatrite, kinode, muuseumide, näituste, kultuuri-, spordi- ja heategevuslike ürituste reklaami;
4) liiklusmärgi 636 standardi kohaselt paigutatud teavet (vastavalt Eesti Standardi EVS 613-2001 «Liiklusmärgid ja nende kasutamine»);
5) ehituse ajaks paigaldatud teavet ehitusseaduse § 29 lõike 2 punkti 3 alusel;
6) detailplaneeringualale paigaldatud informatsioonitahvlit planeerimisseaduse § 12 lõike 3¹ alusel.
§ 3. Reklaami maksustamise periood
(1) Reklaami maksustamise perioodiks on ajavahemik, mille jooksul on reklaam paigaldatud.
(2) Maksukohustus tekib reklaami paigaldamise päevast ning lõpeb reklaami mahavõtmise päeval.
§ 4. Reklaamimaksu määr
(1) Maksumäära arvestuse aluseks on reklaampinna 1 m² ööpäeva maksumus.
(2) Kui reklaamipinna suurus on täisruutmeetritest erinev, ümardatakse reklaamipinna suurus ruutmeetrites ühe komakohani. Kahe- ja enamapoolse reklaamipinna korral arvestatakse reklaamipinnana kõik pooled.
(3) Maksumäär reklaamipinna 1 m² eest on 0,13 eurot.
[ - jõust. 01.01.2011]
(4) Reklaamile, milles reklaamitakse alkohoolset jooki etanoolisisaldusega kuni 6 mahuprotsenti (kaasa arvatud), kohaldatakse kümnekordset maksumäära.
(5) Reklaamile, milles teavitatakse valmisolekust anda tarbijakrediiti ja/või vahendada selliseid lepinguid, millega teavitatakse valmisolekust anda tarbijale laenu ning mille krediidi kulukuse määr on suurem kui 25% (kaasa arvatud) aastas, kohaldatakse kümnekordset maksumäära.
(6) Reklaamile, mida eksponeeritakse mobiilse konstruktsiooni vahendusel, kohaldatakse kahekordset maksumäära.
(7) Kui mobiilse konstruktsiooni vahendusel eksponeeritava reklaami objekt on alkohoolne jook etanoolisisaldusega kuni 6 mahuprotsenti (kaasa arvatud) ja kui eksponeeritav objekt on tarbijakrediiti pakkuv reklaam, mille krediidi kulukuse määr on suurem kui 25% (kaasa arvatud) aastas, kohaldatakse kahekümnekordset maksumäära.
§ 5. Maksudeklaratsiooni esitamise tähtajad
(1) Reklaamimaksu maksja on kohustatud esitama Jõgeva Linnavalitsusele maksudeklaratsiooni (vorm lisatud) hiljemalt reklaami paigaldamisele eelneval tööpäeval. Maksudeklaratsioon saadetakse posti teel, elektroonilist andmesidet kasutades või antakse üle linnavalitsuse ametiruumides.
(2) Maksudeklaratsiooni võib esitada kuni 12 kuu kohta. Reklaami paigaldamisel pikemaks tähtajaks esitatakse 12 kuu möödumisel uus maksudeklaratsioon lõikes 1 kehtestatud korras.
§ 6. Maksu arvutamine ja tasumine
(1) Maksumaksja arvutab maksudeklaratsiooni alusel tasumisele kuuluva maksusumma lähtudes maksustamisperioodist ning käesoleva määruse paragrahvis 4 nimetatud maksumääradest, arvestades paragrahvi 7 sätteid.
(2) Maksumaksja tasub maksusumma Jõgeva Linnavalitsuse arveldusarvele maksudeklaratsiooni esitamise päevaks.
(3) Kui reklaam on paigaldatud pikemaks perioodiks, võib maksumaksja jaotada maksuperioodi kvartaalseteks (kolmekuulisteks) osadeks. Maksusumma tasutakse esimese osa eest lõikes 2 sätestatud korras. Järgnevate osade eest tasutakse hiljemalt kvartali (kolmekuulise osa) esimeseks kuupäevaks.
(4) Deklaratsiooni esitamata jätmisel või valeandmete esitamisel maksusumma suuruse kohta, määrab tasumisele kuuluva summa maksuhaldur vastavalt maksukorralduse seadusele. Kui paragrahvi 3 lõikes 1 nimetatud maksuperioodi ei ole võimalik määrata, eeldatakse, et see on 3 kuud.
§ 7. Maksusoodustused
(1) Juriidilisele isikule, kelle juriidiline aadress on registreeritud Jõgeva linna haldusterritooriumile, statsionaarsele reklaamile reklaamimaksu ei kohaldata, välja arvatud § 4 lõigetes 4, 5 ja 7 sätestatud juhtudel.
(2) Muudel juhtudel maksusoodustuse andmise ning selle suuruse, samuti maksusoodustuse andmisest keeldumise otsustab linnavalitsus.
(3) Maksusoodustuse saamiseks esitab isik linnavalitsusele sellekohase taotluse.
(4) Maksusoodustust ei anta isikule:
1) kes on esitanud maksudeklaratsioonis valeandmeid;
§ 8. Reklaamimaksu kogumine
(1) Reklaamimaks laekub Jõgeva linna eelarvesse.
(2) Kohalike maksude seaduse rikkumisel on asja menetlemise ja karistuse määramise õigus Jõgeva Linnavalitsusel, kelle pädevuses on kontrollida reklaami paigaldamise korra täitmist Jõgeva linna haldusterritooriumil.
(3) Vastutus käesoleva määruse rikkumise eest tuleneb maksukorralduse seadusest ja kohalike maksude seadusest.
§ 9. Maksu tagastamine
(1) Kui maksumaksja on tasunud maksu teatud maksuobjekti osas teatud ajavahemiku lõikes, kuid ta loobub enne selle ajavahemiku lõppu antud reklaami eksponeerimisest, on tal õigus saada tagasi maksuhaldurile määruses ettenähtud suurusest suuremas summas tehtud makse või rahalise kohustuse tasumisel või tasaarvestamisel tekkinud enammakse, sealhulgas enne kohustuse tasumise tähtpäeva tehtud makse.
(2) Tagastusnõue edastatakse maksuhaldurile hiljemalt reklaami eksponeerimise lõpetamisele järgneval tööpäeval maksuhalduri ametiruumides, posti teel või e-posti teel. Hiljem esitatud tagastusnõude korral võetakse enamtasutud maksusumma arvutamisel aluseks tagastusnõude esitamise kuupäev.
(3) Tagastusnõudes tuleb märkida maksudeklaratsiooni number, reklaami eksponeerimise koht ja ajavahemik, tagastamisele kuuluv maksusumma ning pangakonto rekvisiidid.
(4) Enam tasutud maksu ei tagastata, kui maksumaksjal on maksuobjekti osas maksuvõlg või on esitamata maksudeklaratsioonid.
§ 10. Vaidemenetlus
(1) Maksumaksja või muu menetlusosaline, kes leiab, et maksuteate, maksuotsuse, korralduse või muu maksuhalduri haldusaktiga on rikutud tema õigusi või piiratud tema vabadusi, võib taotleda selle haldusakti kehtetuks tunnistamist, muutmist või uue haldusakti väljaandmist.
(2) Menetlusosalisel on õigus vaidlustada ka:
1) viivitust;
2) tegevusetust;
3) muid maksuhalduri toiminguid.
(3) Vaie maksuhalduri haldusakti või toimingu peale esitatakse vahetult linnavalitsusele.
(4) Vaie haldusakti peale tuleb esitada 30 päeva jooksul arvates haldusakti teatavakstegemise või kättetoimetamise päevast.
(5) Vaie toimingu peale tuleb esitada 30 päeva jooksul arvates päevast, mil vaide esitaja sai vaidlustatavast toimingust teada või pidi teada saama.
(2) Reklaami paigaldamiseks enne 1. maid 2010. a sõlmitud lepingud viia käesoleva määrusega vastavusse hiljemalt 1. jaanuariks 2011. a.
(3) Määrus jõustub 1. mail 2010. a.
Lisa Reklaamimaksu deklaratsioon


Korteriühistule rattaparkla ja jäätmemaja ehitamise või süvakogumismahuti paigaldamise toetuse andmise kord – Riigi Teataja
KOV määruste valdkondlik liigitus: Ehitus
Korteriühistule rattaparkla ja jäätmemaja ehitamise või süvakogumismahuti paigaldamise toetuse andmise kord
Korteriühistule rattaparkla ja jäätmemaja ehitamise või süvakogumismahuti paigaldamise toetuse andmise kord - sisukord
§ 1 Reguleerimisala ja eesmärk
§ 2 Toetuse taotleja
2 Taotluse menetlemine
§ 3 Taotlusvooru väljakuulutamine
§ 4 Toetuse taotlemine
§ 6 Toetuse andmine või toetuse andmata jätmine
3 Leping, kontroll ja aruandlus
§ 7 Lepingu sõlmimine
§ 8 Lepingu sisu
§ 9 Kontroll
§ 10 Aruandlus
§ 11 Toetuse väljamaksmine, vähendamine ja väljamaksmata jätmine
§ 12 Üleminekusätted
§ 13 Määruse kehtetuks tunnistamine
RT IV, 21.04.2016, 22
[RT IV, 28.06.2015, 20 - jõust. 01.07.2015]
Vastu võetud 11.04.2013 nr 91
RT IV, 23.04.2013, 1
jõustumine 26.04.2013
25.06.2015 RT IV, 28.06.2015, 20 01.07.2015
14.04.2016 RT IV, 21.04.2016, 20 24.04.2016
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lg 1 p 5 alusel.
§ 1. Reguleerimisala ja eesmärk
(1) Määrusega kehtestatakse Tartu linna eelarvest korteriühistule rattaparkla ja jäätmemaja ehitamiseks või süvakogumismahuti paigaldamiseks toetuse (edaspidi toetus) andmise tingimused ja kord.
(2) Toetuse eesmärk on rataste parkimiseks võimaluste loomine ja jäätmete liigiti kogumise edendamine ning sellega linna elukeskkonna parandamine ja atraktiivsemaks muutmine.
(3) Rattaparkla käesoleva määruse tähenduses on rattamaja, varjualusega rattahoidja, rattakapp, rattahoidja või muu ratta hoidmiseks kasutatav ehitis.
(4) Rattaparkla ja jäätmemaja ehitamisele kohaldatakse ehitusseadustiku sätteid.
§ 2. Toetuse taotleja
Toetuse taotlejaks võib olla kümne või enama korteriomandiga korteriühistu või kaks või enam korteriühistut, kus kokku on kümme või enam korteriomandit (edaspidi taotleja).
2. peatükk Taotluse menetlemine
§ 3. Taotlusvooru väljakuulutamine
Kui linna eelarves on toetuse maksmiseks raha ette nähtud, kuulutab linnamajanduse osakond (edaspidi osakond) taotlusvooru välja hiljemalt eelarveaasta 1. veebruaril. Osakond avaldab teabe toetuse taotlemise võimaluse kohta Tartu linna kodulehel.
§ 4. Toetuse taotlemine
Toetuse saamiseks peab osakonnale esitama järgmised dokumendid:
1) taotluse esitaja kirjalik avaldus, milles esitatakse taotleja nimi, registrikood, asukoha aadress ja kontaktandmed (telefon, e-post jms) ning taotletav summa;
2) süvakogumismahuti paigaldamise eskiisprojekt (sealhulgas asendiplaan ja ajakohane geodeetiline alusplaan), mis on kooskõlastatud kaevelubade peaspetsialistiga, või alla 20 m2 ehitusaluse pinnaga rattaparkla ja/või jäätmemaja arhitektuurne eskiisprojekt (sealhulgas asendiplaan mõõtkavas 1:500, põhiplaan, illustratiivsed vaated koos selgitusega), mis on kooskõlastatud linnaarhitektiga, või üle 20 m2 ehitusaluse pinnaga jäätmemaja ja/või rattaparkla ehitamise korral arhitektuuri ja ehituse osakonna arvamus esitatud ehitusteatise kohta;
3) korteriomanike häälteenamusega tehtud otsus rattaparkla ja/või jäätmemaja ehitamise või süvakogumismahuti paigaldamise kohta;
4) vähemalt kahelt ettevõtjalt võetud hinnapakkumus rattaparkla ja/või jäätmemaja ehitamise või süvakogumismahuti paigaldamise, sealhulgas nende maksumuse kohta;
5) maa omaniku nõusolek, kui rattaparkla ja/või jäätmemaja soovitakse ehitada või süvakogumismahuti paigaldada võõrale maale.
(1) Toetuse suuruse määramisel lähtutakse taotleja poolt esitatud odavamast hinnapakkumusest (edaspidi kogumaksumus).
(2) Toetuse suurus jäätmemaja ehitamisel vähemalt korraldatud jäätmeveoga hõlmatud jäätmeliikide (segaolmejäätmed, paber ja kartong, biojäätmed) mahutite jaoks või süvakogumismahutite paigaldamisel vähemalt kahe korraldatud jäätmeveoga hõlmatud jäätmeliigi (segaolmejäätmed, paber ja kartong) jaoks on kuni 75% kogumaksumusest. Toetuse ülemmääraks on 4000 eurot.
[RT IV, 21.04.2016, 20 - jõust. 24.04.2016]
(3) [Kehtetu - RT IV, 21.04.2016, 20 - jõust. 24.04.2016]
(31) Toetuse suurus rattaparkla, sealhulgas vajaliku aluspinna ehitamiseks on kuni 50% kogumaksumusest. Toetuse ülemmääraks on 3000 eurot.
(4) Väljamaksmisele kuuluva lõpliku toetuse suurus võib väheneda käesoleva määruse § 11 lõigetes 2 ja 4 sätestatud juhtudel.
§ 6. Toetuse andmine või toetuse andmata jätmine
(1) Toetuse andmise taotlusi vaadatakse läbi jooksvalt taotluse saabumise järjekorras, kuni eelarves selleks ette nähtud raha jätkub. Raha lõppemisel teavitab osakond taotluste vastuvõtmise lõpetamisest Tartu linna kodulehel.
(2) Toetuse andmise või toetuse andmata jätmise otsustab osakonna juhataja otsusega ühe kuu jooksul pärast käesoleva määruse § 4 lõikes 1 nimetatud dokumentide esitamist.
3. peatükk Leping, kontroll ja aruandlus
§ 7. Lepingu sõlmimine
(1) Osakonna juhataja sõlmib taotlejaga, kellele on otsustatud toetust anda (edaspidi toetuse saaja), toetuse kasutamise lepingu hiljemalt kahe kuu jooksul arvates toetuse andmise otsuse tegemisest.
(2) Lepingu sõlmimiseks peab toetuse saaja esitama:
1) [kehtetu - RT IV, 28.06.2015, 20 - jõust. 01.07.2015]
2) [kehtetu - RT IV, 28.06.2015, 20 - jõust. 01.07.2015]
3) linnamajanduse osakonna poolt väljastatud kaeveloa süvakogumismahuti paigaldamiseks.
(3) Juhul kui käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud aja jooksul lepingut tulenevalt toetuse saaja tegevusest või tegevusetusest ei sõlmita, kaotab toetuse andmise otsus kehtivuse.
§ 8. Lepingu sisu
Lepingus sätestatakse:
1) toetuse objekt;
2) toetuse saamise sihtotstarve;
3) toetuse suurus;
4) tööde lõpetamise tähtpäev, mis ei tohi olla hiljem kui toetuse andmise aasta 15. november;
5) lepingu poolte õigused ja kohustused;
6) lõpparuande ja kuludokumentide esitamise aeg ja kord;
7) vastutus lepingu rikkumise korral;
8) lepingu lõpetamise alused.
§ 9. Kontroll
(1) Osakonnal on õigus nõuda toetuse saajalt lisainformatsiooni ja täiendavaid dokumente tööde tegemise kohta.
(2) Toetuse sihtotstarbelise kasutamise kontrollimisel lähtub osakond käesolevast määrusest, toetuse taotlemisel esitatud dokumentidest, toetuse andmise otsusest ja lepingust.
§ 10. Aruandlus
Toetuse saaja on kohustatud esitama tehtud tööde kohta aruande (edaspidi aruanne) ja kuludokumendid (arved ja nende tasumist tõendavad dokumendid) hiljemalt 1. detsembriks.
§ 11. Toetuse väljamaksmine, vähendamine ja väljamaksmata jätmine
(1) Toetus makstakse toetuse saajale välja 10 tööpäeva jooksul pärast aruande ja kuludokumentide esitamist ning vajadusel osakonna poolt paikvaatluse tegemist.
(2) Kui käesoleva määruse § 10 nimetatud kuludokumente ei ole esitatud hinnapakkumuses toodud summa ulatuses, vähendatakse proportsionaalselt määratud toetuse summat.
(3) Osakonnal on õigus jätta toetus välja maksmata, kui:
1) toetuse taotlemisel või lepingu sõlmimisel on esitatud valeandmeid;
2) toetuse saaja ei esita määratud tähtajaks tööde tegemise kohta aruannet;
3) töid, mille jaoks toetus eraldati, ei tehtud.
(4) Osakonnal on õigus jätta toetus välja maksmata või toetust vähendada, kui tööd ei ole tehtud toetuse taotlemisel ja lepingu sõlmimisel esitatud dokumentide kohaselt.
§ 12. Üleminekusätted
(1) 2013. aastal kuulutab osakond taotlusvooru välja hiljemalt 1. mail.
(11) 2015. aastal kuulutab osakond rattaparklate ehitamise toetuse saamiseks taotlusvooru välja hiljemalt 1. juulil.
(2) [Kehtetu - RT IV, 21.04.2016, 20 - jõust. 24.04.2016]
§ 13. Määruse kehtetuks tunnistamine


Kas käendaja suhtes nõue aegub, kui põhivõlgniku vara suhtes ei ole suudetud pandiõigust realiseerida? - Lepinguõigus - vastused.ee
Kas käendaja suhtes nõue aegub, kui...
Küsimus: Kas käendaja suhtes nõue aegub, kui põhivõlgniku vara suhtes ei ole suudetud pandiõigust realiseerida?06.03.2012
VÕS § 149 lg 5 sätestab, et kui käendatava kohustuse tagamiseks on põhivõlgniku vara suhtes seatud pandiõigus või kui võlausaldaja võib teostada põhivõlgniku vara suhtes seadusest tulenevat pandiõigust, võib käendaja kuni põhivõlgniku pankroti väljakuulutamiseni pandi ulatuses nõuda, et võlausaldaja rahuldaks oma nõude pandi arvel.
Kas ülalmainitud sättest tulenevalt on võimalik, et käendaja suhtes nõue aegub põhjusel, et kolme aasta jooksul panti realiseerida ei õnnestu?
Kuivõrd küsimuse püstitusest nähtub, et põhivõlgniku varale on seatud pant ning (ilmselt) pandi realiseerimisega tegeletakse, siis tuleb aegumise küsimusele vastamisel arvestada, kas võivad esineda aegumise katkemist (TsÜS § 159 - täitemenetlus) või peatumist (TsÜS § 160 - hagiavaldus) õigustavad asjaolud. Kui eelnimetatud asjaolusid ei esine, siis aegub nõue üldises korras (TsÜS § 146 lg 1, § 147 lg 3, § 157 lg 1 jne). Kui aegumine on katkenud või peatunud, siis eelnimetatud sätetest tulenevad tähtajad vastavalt ka pikenevad.


text:
Eesti presidendid on pöördunud riigikohtusse 14 korral ja saanud sealt õiguse 11 korral | Eesti | ERR
Eesti presidendid on pöördunud riigikohtusse 14 korral ja saanud sealt õiguse 11 korral ({{contentCtrl.commentsTotal}})
{{1581423840000 | amCalendar}}
Riigikohtu hoone Tartus. Autor/allikas: Riigikohus
Kui president Kersti Kaljulaid jättis välja kuulutamata pensionireformi seaduse, oli see 65. kord, mil president mõne seaduse välja kuulutamata jättis. Sellele lisaks on president pöördunud taasiseseisvumise järgselt 14 korral riigikohtu poole, et viimane otsustaks, kas seadus vastab põhiseadusele.
Eesti põhiseadus näeb ette, et riigipeal on õigus jätta riigikogus vastu võetud seadus välja kuulutamata ja saata see koos selgitustega parlamenti tagasi. Kui riigikogu võtab seaduse seda muutmata uuesti vastu, siis on presidendil võimalik pöörduda riigikohtusse, et see tunnistaks seaduse põhiseadusega vastuolevaks. Kui riigikogu seda ei tee, peab president seaduse välja kuulutama.
Sellesisuline ettepanek tehti põhiseadusliku assamblee 1992. aasta 3. aprilli istungil, kus suurendati põhiseaduses presidendi õiguseid. Täpsemalt võeti vastu ettepanek, et kui president mõne seaduse vetostab ja riigikogu seda ei arvesta, on presidendil õigus riigikohtusse pöörduda seaduse tühistamiseks.
Riik oli alles noor
Lennart Meri pöördus riigikohtusse kaheksal korral. Autor/allikas: Faivi Kljutšik / ERR
Kokku on õigust jätta seadus välja kuulutamata või hiljem ka riigikohtusse pöörduda kasutanud kõik taasiseseisvumise järgsed presidendid. Kõige rohkem kordi jättis seaduse välja kuulutamata Lennart Meri – esimesel ametiajal 25 korda ja teisel ametiajal 16 korda. Riigikohtusse pöördus Meri kaheksal korral, millest riigikohus rahuldas ta taotluse seitsmel korral.
"Riigikohtusse pöördus Lennart Meri kaheksal korral, millest riigikohus rahuldas ta taotluse seitsmel korral."
Osaliselt on Meri suurim seaduste väljakuulutamata jätmine seotud riigi nooruse ja seaduste suure hulgaga. Näiteks esmakordne riigikohtusse pöördumine oli seotud riigivapi seadusega. Selle 1993. aastal vastuvõetud seaduses oli punkt, mille alusel määrati riigipitsati hoidjaks riigisekretär.
Meri leidis, et kui panna riigipitsati hoidjaks riigisekretär, siis allutatakse põhiseaduse vastaselt president valitsuse kontrollile. Riigipitsatit kasutatakse suursaadikute ametisse nimetamise või tagasikutsumise kirjadel ja välislepingute ratifitseerimisel ja ülesütlemisel. Riigikohus leidis, et riigisekretäri käes pitsati hoidmine ei alluta presidenti valitsusele ja seega oma esimesel riigikohtusse pöördumisel seaduse tühistamiseks Meri oma soovitut ei saavutanud.
Järgmine kord pöördus Meri riigikohtusse sama aasta sügisel, et tühistada maksukorralduse seadus, mis oleks andnud rahandusministrile õiguse kehtestada kohalike makse, võtnud maksumaksjatelt vaidluse korral õiguse ilma kohtueelset menetlust läbimata otse kohtusse pöörduda ja võimaldanud maksuametil kasutada erivahendeid – näiteks paigutada ettevõtete kontoritesse kaameraid. Selle seaduse osas riigikohus nõustus presidendiga ja kuulutas seaduse põhiseadusevastaseks.
Järgmise aasta alguses, 1994. aasta veebruaris viis Meri riigikohtusse teenetemärkide seaduse. Parlament oli nimelt seadustanud, et tulevikus saaks president lähtuvalt põhiseadusest teenetemärke anda vaid valitsuse poolt moodustatud riiklike teenetemärkide komitee ettepanekul. Sisuliselt oleks olukord muutunud selliseks, et president oleks saanud aurahasid anda vaid nendele inimestele, kelle valitsus välja käib. Riigikohus leidis, et see seadus ei vasta põhiseadusele.
Sama aasta suvel võttis riigikogu vastu presidendi töökorra seaduse. Selles nähti ette, et kuigi põhiseadusest tulenevalt on presidendil õigus eriolukorras vastu võtta seaduse jõuga seadlusi, otsustaks sisuliselt seadluste vastuvõtmise vajaduse üle peaminister. Riigikohus otsustas, et kuna need seadlused peavad niigi kandma peaministri ja parlamendi esimehe allkirja, siis ei ole põhjust peaministri võimu laiendada ja kuulutas seaduse põhiseadusega vastuolus olevaks.
Vaidlustas presidendist möödamineku
Vaid ühel korral ei saanud Lennart Meri riigikohtust õigust. Autor/allikas: Toomas Tuul / ERR
1994. aasta lõpus pöördus Meri taas riigikohtusse. Seekord vaidlustas president rahuaja riigikaitse seaduse. Selle kohaselt oleks valitsus saanud kaitsejõudusid rahuajal kasutada erinevate kriisiolukordade lahendamiseks. Sellega oleks rahuaja eriolukorras mööda mindud presidendist kui riigikaitse kõrgeimast juhist. Riigikohus kuulutas seaduse põhiseadusevastaseks.
Riigikogu, mis selle seaduse vastu võttis, ei olnud rahul ei presidendi ega ka riigikohtu otsusega. Näiteks ekspeaminister ja Isamaa juht Mart Laar ütles toona, et president üritab endale allutada kaitseväge ja tegemist on ohtliku tendentsiga. Tema toonane parteikaaslane ja riigikaitsekomisjoni liige Jaanus Betlem ütles riigikogu ees, et seoses riigikohtu otsusega kerkib üles küsimus, kes võtab riigikohtu vastutusele, kui viimne rikub põhiseadust või tõlgendab seda suvaliselt. Siiski suutis riigikogu seaduse ilma vaidlusaluste säteteta 1995. aasta alguses vastu võtta.
"Laari parteikaaslane küsis riigikogu ees, kes võtab riigikohtu vastutusele, kui viimane rikub põhiseadust või tõlgendab seda suvaliselt."
Lennart Meri pöördus järgmisel korral riigikohtu poole 1996. aasta aprillis. Siis oli riigikogu vastu võtnud mittetulundusühingute seaduse, mis oli Meri hinnangul vastuolus ÜRO lapse õiguse konventsiooniga. Seadus ei võimaldanud muu hulgas alaealisel MTÜ-sid asutada ja presidendi hinnangul oli see põhiseaduse vastane. Riigikohus hindas seadust sarnaselt presidendiga ja tunnistas selle nii asutamispiirangute kui ka muude asjaolude tõttu põhiseadusega vastukäivaks. Riigikogu eemaldas seadusest täisealisuse nõude, võttis selle vastu ja Meri kuulutas selle välja.
Eelviimane kord, kui Meri seadusega riigikohtusse läks, juhtus see keeleseadusega. Riigikogu muutis keeleseadust nii, et valitsus sai võimaluse kehtestada erinevatele valitavatele positsioonidele eesti keele oskuse nõude. Meri hinnangul aga anti muudatusega valitsusele liiga laiad volitused kehtestamaks juba ametisse valitud riigikogu ja ka kohalike omavalitsuste volikogude liikmetele keeleoskuse taset. Samuti ei olnud Meri rahul füüsilisest isikust ettevõtjatele valitsuse, mitte seaduse poolt keelenõuete kehtestamisega.
Riigikohus rahuldas presidendi kaebuse ja leidis, et seadus oli põhiseadusega vastuolus. Valitsus läks järgmisel aastal keeleseaduse muudatusega uuele ringile ja võttis sealt välja keeleoskuse valitsusepoolse hindamise. Seaduse alusel kehtestati nõue, et riigikogu liige ja volikogu liige peavad oskama eesti keelt tasemel, mis võimaldab neil osa võtta vastava organi tööst ja mõista õigusaktide sisu.
Viimane kord, kui Meri mõne seadusega riigikohtusse läks, oli 1998. aasta märtsis presidendi armuandmise korra seadusega. Parlament tahtis kehtestada nõude, et presidenti hakkaks armuandmisel nõustama kõrgetest riigiametnikest koosnev komisjon. Meri leidis, et riigikogus kaks korda vastu võetud seadus reguleerib presidendi tegevust üle. Riigikohus nõustus Meriga, leides, et seadus oli põhiseadusega vastuolus. Uut sellise seaduse loomise katset riigikogu enam ei teinud.
Rüütel läks riigikohtusse neljal korral
Anold Rüütel läks riigikohtusse neljal korral. Autor/allikas: Ülo Josing / ERR
President Arnold Rüütel jättis seaduse välja kuulutamata kokku 13 korral ja läks riigikohtusse nelja seadusega. Neist kahe osas leidis riigikohus, et seadus ei olnud põhiseadusega vastuolus, ja kahe puhul, et oli. Esmalt vaidlustas Rüütel 2004. aasta augustis seaduse, mis lasi üüri piirmäärad vabaks. Eesti iseseisvuse taastamise järel leidis suur hulk inimesi ennast elamas elupindadel, mis tagastati Nõukogude Liidu okupatsiooni eelsetele omanikele või nende järglastele.
Selleks, et nõnda kutsutud sundüürnikud ei oleks liialt ebasoodsas olukorras ja vältimaks suure hulga inimeste kodutuks jäämist, kehtestati üürile piirhinnad. Näiteks Tallinnas olid sundüürnike üüri piirhind 15 krooni ruutmeetri kohta. Riigikogu võttis vastu seaduse, et need piirhinnad kaotada.
"Esmalt vaidlustas president Arnold Rüütel 2004. aasta augustis seaduse, mis lasi üüri piirmäärad vabaks."
"Iseseisvuse taastamise käigus alustatud omandireform tuleb lõpule viia kooskõlas omandireformi eesmärkidega ning austades õiguskorra põhiseaduslikke aluseid. Seaduste põhiseadusega vastavuse hindamine on riigikohtule põhiseadusega antud pädevus," põhjendas Rüütel riigikohtusse pöördumist. Riigikohus leidis, et seadus oli põhiseadusega kooskõlas ja tagastatud elupindade üürnikel ei olnud õigustatud ootust, et piirhinnad kunagi ei tõuse.
Teisel korral läks Rüütel riigikohtusse 2005. aasta sügisel seadusega, mis võimaldas riigikogu liikmetel kuuluda kohalike omavalitsuste volikokku. Selle seaduse puhul jõudis riigikohus Rüütliga samale järeldusele ja otsustas, et seadus on põhiseadusega vastuolus. Riigikohus tõi peamiselt välja, et selline valimiskorra muutmine ei ole nii lähedal valimistele õigustatud. Riigikohus tegi oma otsuse vaid mõni päev enne valimispäeva, kui eelhääletamine juba käis.
Riigikogu seadustas parlamendi liikmete kohalikesse volikogudesse kuulumise 2016. aastal. Sel ajal president olnud Toomas Hendrik Ilves kuulutas seaduse välja ja see kehtib tänaseni.
Kolmas kord, kui president Rüütel riigikohtusse pöördus, oli seoses e-valimistega, peamiselt võimalusega eelhääletamise ajal oma häält muuta. Nimelt hindas riigipea, et võimalus eelhääletamise ajal piiramatult oma e-häält muuta on põhiseadusega vastuolus. Riigikohus presidendiga selles osas ei nõustunud ja seadus jõustus.
Viimane kord kui Rüütel riigikohtusse pöördus, oli 2006. aasta oktoobris seoses Eestist Saksamaale hilis-ümberasunute varaga ehk viimases laines lahkunuid puudutanud omandireformi seaduse muudatusega. Riigikohus tegi otsuse pärast seda, kui Rüütel oli juba ametist lahkunud, leides, et seadus oli põhiseadusega vastuolus.
Ilves läks riigikohtusse riigikogu palkadega
President Toomas Hendrik Ilves jättis oma esimesel ametiajal seaduse välja kuulutamata seitsmel korral ja teisel ametiajal kahel korral. Ainsal korral, kui president Ilves mõne seaduse osas riigikohtusse pöördus, käsitles see riigikogu liikmete palkasid. Nimelt olid riigikogu liikmete palgad seadusega seotud keskmise palgaga, aga 2008. aasta lõpus, kui ülemaailmne majanduskriis hakkas Eestisse jõudma, soovisid riigikogu liikmed üldise pahameele foonil oma palkasid langetada. Eriti olukorras, kus need veel jätkuvalt varasemate võrdlusperioodide tõttu kasvasid.
Parlament võttis vastu seaduse riigikogu liikmete palgad 2010. aastani külmutada niiviisi, et need saaksid vaid langeda. Ilvese hinnangul oleks riigikogu enda palkade ülevaatamisega teinud ohtliku põhiseadusliku pretsetendi. Tema hinnangul oli välistatud sama riigikogu enda töötasu muutmine ja samale järeldusele jõudis ka riigikohus.
"Ilvese hinnangul oleks riigikogu enda palkade ülevaatamisega teinud ohtliku põhiseadusliku pretsetendi."
Parlament hiljem siiski kärpis seadusega oma kuluhüvitisi ja muutis avaliku sektori palgasüsteemi, sidudes selle lahti keskmisest palgast. Need muudatused kuulutas Ilves välja.
Kersti Kaljulaid on riigikohtusse saatnud senini ühe seaduse. Selle aasta juunis saatis ta riigikohtusse kaitseväe korralduse seaduse muutmise seaduse. Kaljulaid leidis, et kaitseväele inimeste piiratud jälgimise õiguse andmine ei ole põhiseadusega kooskõlas ja samale järeldusele jõudis ka riigikohus. Kuigi riigikohus tunnistas seaduse põhiseaduse vastaseks, ei nõustunud ta kõigi Kaljulaidi toodud etteheidetega.
Möödunud reedel jättis Kersti Kaljulaid välja kuulutamata pensionireformi eelnõu, viidates selle vastuoludele põhiseadusega. Kui riigikogu selle muutmatul kujul vastu võtab, siis on Kaljulaidil õigus pöörduda riigikohtusse, et viimane otsustaks seaduse põhiseaduspärasuse üle. Kui riigikohus leiab, et seadus on põhiseadusega kooskõlas, peab Kaljulaid selle välja kuulutama.
President Kersti Kaljulaid on seni riigikohtusse pöörunud korra ja saanud õiguse. Autor/allikas: Siim Lõvi/ERR
kersti kaljulaidriigikogutoomas hendrik ilvespresidentseadusriigikohuslennart meriarnold rüüteljuuraparlamentõiguspensionireformõiglus

matches: Riigikohus riigikohus riigikohus Riigikohus riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus riigikohus riigikohus


text:
Oleme saatnud õiguskantslerile päringu muinsuskaitse põhimääruse kehtivuse kohta - Omanikud
Muinsuskaitsealade põhimääruste kehtivusest
Lp Ülle Madise
Täname Teid vastuse eest, mille saatsite 27.06.2019 Eesti Omanike Keskliidule seoses muinsuskaitsealade põhimääruste kehtivusega.
Õiguskantsleri vastust saad lugeda siit.
Õiguslik ebaselgus pigem suurenes kui vähenes
Asusite enda vastuses seisukohale, et täna Riigi Teatajas avaldatud vana ning tänaseks kehtetu seaduse alusel vastu võetud muinsuskaitsealade põhimäärused ei olegi tegelikkuses mitte määrused, vaid need on hoopis haldusaktid. Lahenduse kogu asjas taandategi sellele tõdemusele. Seejärel esitate käsitluse sellest, kuidas on meie poolt toodud vastuolud muinsuskaitsealade põhimääruste ja põhiseaduse vahel ületatav. Olete enda vastuses küll välja toonud määruse ning üldkorralduse vormides vastu võetud aktide erinevusi ning teinud sellega seoses viiteid ka Riigikohtu praktikale, ent EOKL kirjas kodaniku vaatest püstitatud olulistele põhiseaduslikele küsimustele jätsite sisuliselt vastamata. Sellest tingituna võib tekkida kahtlus, et olete otsustanud mingil põhjusel EOKL poolt tõstatud õigusselgusetuse probleemi n-ö „uksest välja“ menetleda. [1] Vaatamata arutelule selle üle, milline on lõppkokkuvõttes ühe või teise akti materiaalne sisu, on täna kehtivad muinsuskaitsealad vastu võetud ning Riigi Teatajas avaldatud määrustena. Teie vastusest järeldub, et vaatamata sellele, et kehtivad muinsuskaitsealade põhimäärused on vastu võetud formaalselt määruste vormis, ei pea õiguskäibes osaleja siiski akti kehtivale vormile tähelepanu pöörama. Eeltoodust on tingitud mitmeid õigusselgusetusega kaasnevad probleemid, mistõttu palume Teil meile saadetud muinsuskaitsealade põhimääruseid puudutavat vastuskirja täiendada. Esitame siinkohal konkreetsed küsimused koos probleemi selgitusega.
1. Kes saab ning millises osas saab otsustada sõltumata vormist kehtiva akti materiaalse staatuse üle?
Probleemi selgitus: Põhimäärused on avaldatud Riigi Teataja esimeses osas“ Õigustloovad aktid“ (RTS § 2 lg 2 p 5), mitte kolmandas Vabariigi Valitsuse üksikaktide all (RTS § 2 lg 4 p 3). Palume täpsustada Teie vastusest tõusetuvat põhimõttelist küsimust, kas ja millises ulatuses saab kodanik Eesti õigusruumis jätta tähelepanuta kehtestatud akti Riigi Teatajas avaldatud vormi ning tugineda üksnes akti materiaalsele tähendusele, s.h usaldada vaid akti sisu, teha sellest lähtudes ka enda isiklikke valikuid jne. Kui näiteks kodanik jõuab vastu võetud seadust analüüsides järeldusele, et tegu on üksikjuhtumile suunatud otsusega, siis kas kodanikul on õigus rajada oma valikud teadmisele, et tegu pole vaatamata vormile mitte seadusega, vaid üksikjuhtumi otsusega. Ka vastupidi, kui kodanik leiab, et mõni määruse sundvormis antud akt on oma sisult tegelikult haldusakt ning mõni selline on muutunud kehtetuks volitusnormi kehtetuks tunnistamise tõttu (HMS § 93 lg 1), siis kas vaatamata sellele võib sellisest aktist tuleneda siiski õigustagajärgi põhjusel, et sisult hoopis haldusakt kehtib vaatamata hiljem muutunud seadusele (HMS § 61 lg 2). Kas kodanikul on põhjust sääraseid õigustagajärgi karta?
Samuti palume Teie vastusest tulenevalt täpsustada, kas määrusena vastu võetud akt, mis on materiaalselt haldusakt, on vastu võetud õigesti s.t kooskõlas vastavate menetlus- ja vorminõuetega. See küsimus kerkib teravalt eelkõige juhul, kui haldusakti andmisele laienevate menetlus- ja vorminõuete järgimine oleks võinud viia teistsuguse sisuga otsuse langetamiseni (HMS § 58). Kas mõne muinsuskaitseala põhimääruse vastu võtmisel aset leidnud menetlus- ja vorminõuete rikkumist võiks praegusel juhul pidada oluliseks põhjusel, et pole välistatud, et kodanike nõuetekohasel kaasamisel ja ärakuulamisel oleks Vabariigi Valitsus võinud jõuda erinevale lõppotsusele.
Kui vastata toodud küsimustele põhiosas jaatavalt, siis muutuksid kohtuvaidlused aktide vigase vormi üle tarbetuks. Kui aktile saab vastavalt tegelikule sisule materiaalse staatuse anda igaüks ning seda vaatamata formaalselt valitud vormile, siis ei oleks vaja ka kohtuvaidluse tulemusena vastavat akti pelgalt valesti valitud vormi pärast tühistada ega ka tunnistada kehtetuks selle akti vale vormivaliku aluseks olevat seadusenormi. Teadaolevalt on aga Riigikohus seni olnud seisukohal, et kui otsuse formaalne vorm lahkneb asja tegelikust sisulisest staatusest, siis ei too see kaasa n-ö automaatselt akti asendumist teistsuguse sisuga aktiga, vaid viga saab parandada vaid akti andja või siis kohtuvaidluse tulemusena. Vastasel korral ei oleks Riigikohus pidanud oma senises praktikas määruseid valesti valitud vormi tõttu tühistama (vrd siin nt RKÜKo 3-3-1-85-10). Seni on pidanud Riigikohus selgelt vajalikuks määruse tühistamist põhjusel, et tema hinnangul ei võimalda seadusega kehtestatud määruse sundvorm akti andmise menetlusele kohaldada teistsuguseid (nt haldusmenetluse seaduses haldusakti andmisele sätestatud) reegleid (RKÜKo 3-3-1-85-10, p 30) ning teiseks kaitsenuks haldusakti andmise menetlus omaniku ja puudutatud isikute huve ja õigusi paremini kui menetlus määruse andmisel (RKÜKo 3-3-1-85-10, p 43).
2. Kui muinsuskaitsealade põhimäärused on haldusaktid, siis kas nad on haldusaktid algusest peale ning kas sisu muutusel on tagasiulatuv mõju?
Probleemi selgitus: Kui algselt määrustena vastu võetud aktid on vahepeal muutunud haldusaktideks, siis tõusetub küsimus, millisel ajahetkel nende sisu muutus, s.t kas nad on haldusaktid algusest peale või mitte. Viitate, et muinsuskaitseala põhimäärus ei ole määrus ka eelnõu seletuskirjas toodud selgituste järgi. Palume Teil tähelepanu pöörata sellele, et seletuskirjas on ekslikult järeldatud, et muinsuskaitsealade põhimäärused on kehtestatud määrustena olukorras, kus seadus neile sundvormi ei kehtesta. [2] Tegelikult on kõik muinsuskaitsealade põhimäärused (v.a Rebala) vastu võetud seaduse redaktsiooni alusel, mis nägi sundvormina ette Vabariigi Valitsuse määruse. Sundvorm kaotati seadusest alles 23.02.2011 vastu võetud muudatusega (RT I, 21.03.2011, 4), ent ühtegi rida põhjendustena tehtud muudatuse kohta seletuskirjast ei leia. [3] Seega oleks ekslik ka järeldus, et vormivaliku vastu eksis üksnes Vabariigi Valitsus. Pigem on Vabariigi Valitsus kehtestanud muinsuskaitsealade põhimäärused määruse vormis kooskõlas sellega, nagu seadus seda algselt ette nägi. Uue muinsuskaitseseaduse seletuskirjas antud selgitusest saab järeldada, et seadusandja on alles uue seaduse vastuvõtmisel hinnanud põhimääruste materiaalset staatust ning leidnud, et määruse vormis antud muinsuskaitsealad muudetakse üldkorralduseks. [4] See tekitab kodanikus segadust. Palume seetõttu võimalikult täpselt määrata ajahetk, millest alates tuleb muinsuskaitsealade põhimääruseid käsitleda haldusaktina.
3. Kui muinsuskaitsealade põhimäärused on haldusaktid, siis kas need peavad vastama haldusaktile kehtestatud nõuetele, s.h kas neil peab olema vastavalt ka haldusaktile kohane põhjendus ning õiguslik alus?
Probleemi selgitus: Muuhulgas peab kirjalik haldusakt olema ka kirjalikult põhjendatud (HMS § 56 lg 1). Haldusakti põhjendus esitatakse haldusaktis või menetlusosalisele kättesaadavas dokumendis, millele on haldusaktis viidatud. Haldusakti põhjenduses tuleb märkida selle andmise faktiline ja õiguslik alus (HMS § 56 lg 2). Kaalutlusõiguse alusel antud haldusakti põhjendustes tuleb märkida kaalutlused, millest haldusorgan on haldusakti andmisel lähtunud (HMS § 56 lg 3). Kõikides kehtivates muinsuskaitsealade põhimäärustes on märgitud selle andmise õiguslikuks aluseks vana MukS § 15 lõiked 1 ja 2 ning akti vormiks määrus. Samas õigusnormi, mis oleks sisuliseks aluseks põhimäärustes toodud muinsuskaitsealade kaitse alla võtmisele, põhimäärustest ei nähtu. Selliseks normiks saanuks olla näiteks kasvõi vana MukS § 2, mille kohaselt väärib riiklikku kaitset see, millel on ajalooline, arheoloogiline, etnograafiline, linnaehituslik, arhitektuuriline, kunstiline, teaduslik, usundilooline või muu kultuuriväärtus. Seejuures oleks tulnud märkida, milline vana MukS § 2 kohane alternatiivne alus konkreetsel juhul muinsuskaitsealade kaitse alla võtmise tingis, koos asjakohaste selgitustega faktiliste asjaolude kohta. Ilma selleta on määrustena vastu võetud haldusaktide õiguslikud põhjendused ebapiisavad ega võimalda akti sisulist õiguspärasust hinnata (vrd siin nt Riigikohtu samasugust järeldust looduslike hoiualade osas, RKÜKo 3-3-1-85-10, p 40).
Ka eelnõu kohta käivas seletuskirjas on selgitatud, et muinsuskaitsealaks tunnistamise õigusakti menetlusele kohaldatakse haldusakti andmisele kehtestatud, mitte määruse andmise kohta käivaid sätted sätteid. [5] Kuna haldusakt peab vastama selle andmise ajal kehtivale õigusele ja faktilisele olukorrale, siis tuleb põhimääruseid hinnata haldusakti andmiseks kehtestatud nõuetele nende andmise aja seisuga. Kuivõrd haldusakti andmine nõuab tunduvalt põhjalikumat kaasamist, siis pole välistatud, et menetlusosalise nõuetekohasel kaasamisel ja ärakuulamisel oleks Vabariigi Valitsus võinud jõuda praeguste muinsuskaitsealade kehtestamisel hoopis erinevale lõppotsusele (näiteks vähempiirava otsuseni). Kui õiguskantsler peab määruseid haldusaktideks, siis paistab tegu olevat algusest peale ilmselgelt vigaselt tehtud otsusega.
2. Kui muinsuskaitsealade põhimäärused on haldusaktid, siis kas ja mis osas laienevad neile haldusaktide kohta sätestatud õiguskaitsevõimalused?
Probleemi selgitus: Võrreldes määrustega kehtivad haldusaktidele teistsugused vaidlustamise reeglid. Rõhutate oma vastuses, et üldakti ei saa halduskohtus vaidlustada, kuid haldusakti saab, mistõttu olevat haldusakti staatusega akt adressaadi jaoks alati soodsam. Soovime samas tähelepanu juhtida sellele, et üldjuhul on haldusaktide vastu kohtuliku õiguskaitse saamine ajaliselt suhteliselt piiratud. Haldusakti tühistamine on võimalik vaid 30 päeva jooksul (HKMS § 46 lg 1). Ka vaide esitamise tähtaeg on 30 päeva (HMS § 75). Kui üldakti suhtes on igaühel võimalik esitada vaidluses taotlus asjassepuutuva üldakti põhiseadusevastaseks tunnistamiseks, siis üksikaktide puhul on kaebetähtaja möödumine vaidlustamisvõimalusi lõplikult välistav. Palume seetõttu täiendavalt selgitada, miks peate haldusakti vormi muinsuskaitsealade põhimääruste puhul adressaadi õiguste kaitse seisukohast soodsamaks vormiks.
4. Kas näiteks Rebala muinsuskaitseala põhimääruse § 6 kehtib või mitte?
Probleemi selgitus: Tõime enda kirjas m.h välja, et näiteks vana ja alates 01.05.2019 kehtetu muinsuskaitseseaduse alusel vastu võetud Rebala muinsuskaitseala põhimääruse [6]§ 6 piirab maaomanike õiguseid ning sätestab konkreetse sisuga kohustusi. Uus MuKS ei võimalda selliseid piiranguid muinsuskaitseala kaitsevööndile kehtestada. Järelikult on Rebala muinsuskaitseala põhimäärus § 6 uue MuKS-ga vastuolus vähemalt osas, kus on kehtestatud keelud muinsuskaitseala kaitsevööndis tehtavatele töödele. Sellest tulenevalt palume Õiguskantslerilt selgelt vastust, kas Rebala muinsuskaitseala põhimääruse § 6 kehtib EOKL liikmete ja ka teistele puudutatud kodanike suhtes või mitte.
5. Millistel kaalutlustel otsustasite mitte sekkuda, arvestades meie pöördumises toodud võrdväärset näidet seoses kalapüügiseadusega?
Probleemi selgitus: Õiguskantsler on oma varasemas praktikas jõudnud sarnasele seisukohale seoses uue kalapüügiseaduse vastuvõtmisega (kui sätestati õiguslikku ebakindlust põhjustav norm, et varasema kalapüügiseaduse alusel kehtestatud õigusaktid kehtivad m.h pärast uue seaduse jõustumist niivõrd, kuivõrd nad ei ole vastuolus uue seadusega). Oleme küll argumenteeritult näidanud, miks praegusel juhul on tegu sisuliselt samaväärse olukorraga, ent otsustasite siiski piirduda vaid EOKL-ile vastuskirja koostamisega. Palume seetõttu enda kaalutlusi ebavõrdsel tegutsemisel lähemalt avada, mis õigustavad edasiste sammude astumata jätmist.
Tulenevalt eeltoodust palub Eesti Omanike Keskliit, et Õiguskantsler selgitaks ülaltoodu valguses täiendavalt enda kaalutusi valitud seisukoha osas, et vana MukS § 15 lõigete 1 ja 2 alusel määruse sundvormis vastu võetud haldusaktid on kokkuvõttes kooskõlas põhiseadusega.
[1] Vrd Õiguskantsleri sõnavõttu päevameedias: „Madise: ametnik peab inimese mure lahendama, mitte seda uksest välja menetlema“, Postimees 10.07.2019. Arvutivõrgus: https://www.postimees.ee/6726494/madise-ametnik-peab-inimese-mure-lahendama-mitte-seda-uksest-valja-menetlema
[2] Vt Riigikogu XIII koosseisu menetluses olnud uue muinsuskaitseseaduse eelnõu (684 SE) seletuskirja, lk 86. Arvutivõrgus: https://www.riigikogu.ee/tegevus/eelnoud/eelnou/f9ad59dd-ef98-4b2b-b22b-ba8cf4c87154
[3] Vt Riigikogu XI koosseisu menetluses olnud muinsuskaitseseaduse ja sellega seonduvate seaduste muutmise seadus eelnõu (806 SE) seletuskirja. Arvutivõrgus: https://www.riigikogu.ee/tegevus/eelnoud/eelnou/08b5f66f-06b9-9e3d-8503-8772ddc5c635
[4] Vt Riigikogu XIII koosseisu menetluses olnud uue muinsuskaitseseaduse eelnõu (684 SE) seletuskirjas lk 86: „Sisult on tegemist üldkorralduse, st haldusaktiga. Eelnõuga selline muudatus tehakse (eelnõu § 19 lg 3).“
[5] Vt Riigikogu XIII koosseisu menetluses olnud uue muinsuskaitseseaduse eelnõu (684 SE) seletuskirjas lk 86.
[6] Vastu võetud Vabariigi Valitsuse 11.02.2016 määrusega nr 21 (RT I, 16.02.2016, 7). Arvutivõrgus: https://www.riigiteataja.ee/akt/116022016007

matches:
§ 2
§ 2
§ 93
§ 61
§ 58
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 56
§ 56
§ 56
§ 15
§ 2
§ 2
§ 46
§ 75
§ 6
§ 6
§ 6
§ 15
§ 19


Jõustumine: 01.01.201901.07.201801.03.201701.07.201601.07.201523.03.201420.03.201317.04.201230.06.201101.01.201101.07.201010.07.200901.01.200926.03.200715.05.200601.01.200625.03.200427.12.200320.12.200319.07.200301.07.200301.01.200301.07.200201.06.2002
17.02.1999 (RT I 1999, 27 386 ) 27.03.1999
terviktekst RT paberkandjal (RT I 1999, 44, 510)
14.06.2000 (RT I 2000, 51, 325) 10.07.2000
15.11.2000 (RT I 2000, 88, 576) 29.11.2000
6.03.2001 (RT I 2001, 31, 171) 29.03.2001
10.04.2001 (RT I 2001, 42, 234) 8.05.2001
21.11.2001 (RT I 2001, 94, 582) 20.12.2001
15.05.2002 (RT I 2002, 47, 297) 1.01.2004, osaliselt 1.01.2003
5.06.2002 (RT I 2002, 53, 336) 1.07.2002
13.11.2002 (RT I 2002, 99, 579) 1.01.2003
15.01.2003 (RT I 2003, 13, 64) 1.07.2003
12.06.2003 (RT I 2003, 51, 355) 19.07.2003
19.11.2003 (RT I 2003, 78, 523) 27.12.2003
9.12.2003 (RT I 2003, 81, 546) 20.12.2003
25.02.2004 (RT I 2004, 14, 91) 25.03.2004
15.06.2005 (RT I 2005, 39, 308) 1.01.2006
12.04.2006 (RT I 2006, 19, 148) 15.05.2006
21.02.2007 (RT I 2007, 24, 128) 26.03.2007
NB! Muudetud samuti Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kohtukolleegiumi 30. 04. 2004. a otsusega nr 3-4-1-3-04 (avaldatud 26. 05. 2004. a – RT III 2004, 13, 160), jõustumise aeg 30. 04. 2004.
Asjaõigusseadus (RT I 1993, 39, 590; 1999, 44, 509) jõustub 1993.aasta 1. detsembril.
(2) Omandireformi käigus vara tagastamine, kompenseerimine, erastamine, vara riigi omandisse jätmine, munitsipaliseerimine ja taasriigistamine toimub omandireformi aluste seaduses (RT 1991, 21, 257; RT I 1997, 27, 391; 74, 1230; 1998, 12, 153; 51, 758; 86/87, 1434; 103, 1697; 1999, 23, 354) ning sellest tulenevates õigusaktides sätestatud alustel ja korras.
§ 3–4. [Kehtetud – RT I 1994, 53, 889 - jõust. 01.09.1994]
Valduse kaitseks kohaldatakse asjaõigusseaduse §-de 40-50 sätteid üksnes juhul, kui valdust on rikutud või valdus on ära võetud pärast 1993. aasta 30. novembrit.
(2) [Kehtetu – RT I 2002, 53, 336 - jõust. 01.07.2002]
§ 8. [Kehtetu – RT I 2002, 53, 336 - jõust. 01.07.2002]
Asjaõigusseaduse §-des 320-324 sätestatud kinnipidamisõigust võib teostada ka nende asjade suhtes, mis on seaduslikult võlausaldaja valdusse sattunud enne 1993. aasta 1. detsembrit, samuti nende nõuete tagamiseks, mis on tekkinud enne 1993. aasta 1. detsembrit.
Enne asjaõigusseaduse, kinnistusraamatuseaduse ja nendega seonduvate seaduste muutmise seaduse jõustumist sõlmitud vallasasja või õiguse kasutusvalduse leping loetakse vallasasja või õiguse üüri- või rendilepinguks. Lepingule kohaldatakse võlaõigusseaduses (RT I 2001, 81, 487; 2002, 60, 374) üüri- või rendilepingu kohta sätestatut, kui lepingupoolte kokkuleppest ei tulene teisiti.
(1) Maareformi käigus tagastatud maa kantakse kinnistusraamatusse (kinnistusregistri osa avatakse) valla- või linnavalitsuse poolt esitatud kirjaliku kinnistamisavalduse, valla- või linnavalitsuse korralduse ja maakatastri andmete alusel. Enne asjaõigusseaduse rakendamisega seotud õigusaktide muutmise seaduse (RT I 1994, 94, 1609; 1995, 9, õiend) jõustumist riikliku maakatastri pidaja poolt kinnistamiseks esitatud maaüksused kantakse kinnistusraamatusse riigi maakatastri pidaja esildise alusel. Tagastatava maa suhtes ei kohaldata enne tagastamist asjaõigusseaduse § 51 2. lõikes esitatud nõuet avalik-õiguslikule isikule kuuluva kinnisasja kandmisest kinnistusraamatusse enne kinnisasja andmist teise isiku valdusse.
(2) Maakatastri andmed käesoleva seaduse tähenduses on riigi maakatastri pidaja õiend maaüksuse registreerimise kohta maakatastris, mis peab sisaldama kinnistatava maaüksuse katastritunnust, sihtotstarvet, asukohta, pindala, samuti vannutatud maamõõtja või vastavat litsentsi omava isiku poolt koostatud katastriüksuse plaani ärakiri, mis on kinnitatud riikliku maakatastri pidaja poolt.
(3) Kui tagastatud maa on võõrandatud maareformi seaduse (RT 1991, 34, 426; RT I 1996, 41, 796; 1997, 13, 210; 37/38, 570; 81, 1363; 93, 1556; 1998, 12, 153; 103, 1698; 1999, 25, 366; 27, 390) § 19 1. lõike alusel enne 1993. aasta 1. detsembrit või on päritud, on õigustatud subjektil õigus esitada notariaalselt tõestatud ühepoolne avaldus ja omandamise aluseks olevad dokumendid kande tegemiseks kinnistusraamatusse.
(1) Kui isik suri pärast maa tagastamist või erastamist, kuid enne maa kinnistusraamatusse kandmist, kinnistatakse maa omandiõigus pärija nimele.
(2) Kande võib teha pärija ühepoolse kinnistamisavalduse ja nõudeõiguse pärimisõiguse tunnistuse alusel. Kinnistamine toimub pärija kulul.
[RT I 1996, 36, 738 - jõust. 07.06.1996]
(3) Pärast asjaõigusseaduse rakendamisega seotud õigusaktide muutmise seaduse jõustumist erastatud maa kantakse kinnistusraamatusse (kinnistus-registriosa avatakse) asjaõiguslepingu, maaüksuse omandamist tõendava dokumendi, maakatastri andmete ja teiste kinnistamiseks vajalike dokumentide alusel. Erastatava maa suhtes ei kohaldata enne erastamist asjaõigusseaduse § 51 2. lõikes esitatud nõuet avalik-õiguslikule isikule kuuluva kinnisasja kandmisest kinnistusraamatusse enne kinnisasja andmist teise isiku valdusse.
§ 111. Riigi maa kinnistamine
(1) Riigi omandisse jäetud maa kantakse kinnistusraamatusse Vabariigi Valitsuse poolt määratud valitsusasutuse volitatud isiku kirjaliku kinnistamisavalduse, riigi omandiõigust tõendava dokumendi ja maakatastri andmete alusel. Riigi omandiõigust tõendavaks dokumendiks on ka väljavõte Riigi Teatajast, milles on avaldatud maa riigi omandisse jätmise otsus.
(1) Munitsipaalomandisse antud maa kantakse kinnistusraamatusse kohaliku omavalitsusüksuse volitatud isiku kirjaliku kinnistamisavalduse, maa kohaliku omavalitsusüksuse omandiõigust tõendava dokumendi ja maakatastri andmete alusel. Munitsipaalmaa omandiõigust tõendavaks dokumendiks on ka väljavõte Riigi Teatajast, milles on avaldatud maa munitsipaalomandisse andmise otsus. Munitsipaalomandisse antava maa suhtes ei kohaldata enne munitsipaliseerimist asjaõigusseaduse § 51 2. lõikes esitatud nõuet avalik-õiguslikule isikule kuuluva kinnisasja kandmisest kinnistusraamatusse enne kinnisasja andmist teise isiku valdusse.
(5) Kui ehitise kaasomanik ei tee maa tagastamiseks või maa erastamiseks vajalikke toiminguid ja kui maa tagastamine või maa erastamine on seetõttu oluliselt raskendatud või kui kinnistamine eeldab ehitise omandiosade muutmist, võib ehitise kaasomanik lisaks käesoleva paragrahvi 4. lõikes sätestatule nõuda kaasomandi lõpetamist. Sellisel juhul kohaldatakse asjaõigusseaduse §-sid 76 ja 77. Käesolevas lõikes sätestatud kaasomandi lõpetamise nõude vaatab kohus läbi hagita menetluses.
(2) Ehitise kui vallasasja omandamine ei toimu leiu ja igamisega. Peremehetu ehitise hõivamise õigus ja kohustus on kohalikul omavalitsusel ja riigil Vabariigi Valitsuse kehtestatud korras .
(3) Ehitise omanikul on õigus saada maa omanikuks maareformi seaduses sätestatud alustel ja korras. Kui eluruumi või elamus asuva mitteeluruumi juurde ei ole maakorralduslikel või ehitustehnilistel tingimustel võimalik iseseisva kinnistu moodustamine, on eluruumi või elamus asuva mitteeluruumi omanikul õigus saada maa omanikuks eluruumide erastamise seaduses (RT I 1993, 23, 411; 1995, 44, 671; 57, 979; 1996, 2, 28; 1997, 13, 210; 1999, 27, 386) sätestatud alustel ja korras. Ehitisealune maa ei kuulu teistele isikutele tagastamisele, erastamisele, munitsipaalomandisse andmisele ega riigi omandisse jätmisele, kui seadusest ei tulene teisiti.
(6) Kuni ehitisealuse maa kinnistusraamatusse kandmiseni või riigi omandisse jäetud või munitsipaalomandisse antud maa riigi maakatastrisse kandmiseni võib ehitist, selle mõttelist osa, reaalosana erastatud eluruumi, elamus asuvat mitteeluruumi, elamuühistu liikme omandisse antud korterit, endise korteriühingu liikme omandisse antud korterit või kaasomandi lõppemisel tekkinud ehitise reaalosa võõrandada ja pärida kui vallasasja. Ehitise või selle osa võõrandamise tehing peab olema notariaalselt tõestatud. Ehitise tasuta üleandmisel, kui üleandmisel on üheks pooleks riik või kohalik omavalitsusüksus, omandireformi aluste seaduse ja sellest tulenevate õigusaktide alusel tehingu tegemisel ning ehitise müümisel täituri poolt enampakkumisel ei ole notariaalne tõestus nõutav, välja arvatud eluruumide, elamu mõttelise osa ja elamutes asuvate mitteeluruumide erastamisel. Alates 1993. aasta 1. detsembrist kuni asjaõigusseaduse rakendamisega seotud õigusaktide muutmise seaduse jõustumiseni tehtud ehitise võõrandamise tehing ei ole tehingu notariaalse vormi järgimata jätmise tõttu tühine, kui käesolev paragrahv ei nõua ehitise võõrandamise tehingu notariaalset vormi. Ehitist või selle osa võib vallasasjana käsutada kuni 2006. aasta 1. märtsini, see ei mõjuta ehitise või selle osa omandiõiguse üleminekut üldõigusjärgluse korras. Nimetatud tähtaega ei rakendata tehnovõrgu või -rajatise (kütte-, veevarustus- või kanalisatsioonitorustik, telekommunikatsiooni- või elektrivõrk, nõrkvoolu-, küttegaasi- või elektripaigaldis või surveseadmestik ja nende teenindamiseks vajalik ehitis) suhtes. Kui ehitis on panditud enne 2006. aasta 2. märtsi, võib ehitist käsutada pandiga tagatud nõude täitmiseks täitemenetluse seadustikus sätestatud korras. Ehitist või selle osa võib pärast 2006. aasta 1. märtsi vallasasjana käsutada pankroti-, täite- ja sundvõõrandamismenetluse korras, samuti võib teha ehitise või selle osa suhtes testamendi või sõlmida pärimislepingu. Kaasomandis oleva ehitisega võib pärast 2006. aasta 1. märtsi teha kaasomanike vahel kaasomandi lõpetamisega seotud tehinguid, samuti kaasomanikevahelisi tehinguid, mis on vajalikud kinnistamist takistavate asjaolude kõrvaldamiseks.
(7) Ehitise või selle osa omandamine või pärimine tuleb 15 päeva jooksul, alates omandiõiguse üleminekust, registreerida omandaja esildisel riiklikus ehitisregistris, kusjuures omandaja esitab märke tegemiseks vajalikud andmed notarile. Riiklikule ehitisregistrile esitab märke tegemiseks vajalikud andmed notar, kelle poole omandaja pöördus.
(9) Kui ehitisealune maa on pärast testamendi tegemist kantud kinnistusraamatusse, pärib ehitise maa pärinud isik. Isikul, kes testamendi kohaselt pidi pärima ehitise, on õigus nõuda hoonestusõiguse seadmist ehitisealusele ja ehitise teenindamiseks vajalikule maale ühe aasta jooksul, arvates nimetatud maa omandi ülemineku kandmisest kinnistusraamatusse. Muus osas kohaldatakse hoonestusõiguse seadmisele käesoleva seaduse § 15 1. ja 4. lõike sätteid.
(1) Enne 1993. aasta 1. detsembrit Eesti NSV tsiviilkoodeksi §-de 196--205 või Eesti Vabariigi pangaseaduse (ENSV Teataja 1989, 41, 647; RT 1990, 2, 36; 1991, 16, 222; 1992, 31, 411; RT I 1993, 28, 498; 72/73, 1021; 1995, 4, 36) § 42 alusel tekkinud pandiõiguse korral, kus pandieseme valdus ei ole pandilepingu kohaselt üle läinud pandipidajale, jääb panditud asi pantija valdusesse ja pandiõigusele kohaldatakse asjaõigusseaduse § 276 1. lõiget, § 277-280, 283-285, § 286 punkti 1, § 289 3., 4. ja 5. lõiget, § 291, 304, 306. Nõude üleminekul uuele võlausaldajale läheb temale üle ka pandiõigus. Kui võlgnik ei täida pandiga tagatud nõuet, rahuldatakse pandipidaja nõue panditud asja väärtusest kohtu otsuse alusel või kohesele sundtäitmisele alludes täitemenetluse seadustikus (RT I 1993, 49, 693; 1997, 43/44, 723; 1998, 41/42, 625; 51, 756; 61, 981; 103, 1695; 1999, 18, 302; 27, 380) kehtestatud korras.
(3) Käesoleva paragrahvi 2. lõike kohaselt sõlmitud pandileping peab olema notariaalselt tõestatud. Lepingu tõestanud notar esitab andmed panditava ehitise või selle osa ja pandilepingu kohta riiklikusse ehitisregistrisse elektrooniliselt viie päeva jooksul tehingu tõestamise päevast arvates. Pandiõigus tekib pandilepingu notariaalse tõestamise hetkest. Enne asjaõigusseaduse rakendamisega seotud õigusaktide muutmise seaduse (RT I 1994, 94, 1609; 1995, 9, õiend) jõustumist sõlmitud ehitise pandilepingute ja panditava ehitise või selle osa andmed esitab notar riiklikusse ehitisregistrisse tehingu sõlminud poole esildisel. Kui pandilepingu ja panditava ehitise või selle osa andmed ei ole kantud riiklikusse ehitisregistrisse, lõpeb pant pandi eseme omandi üleminekul, kui omandaja pandist ei teadnud ega pidanudki teadma.
(5) Kui enne kinnisasja koormamist hüpoteegiga on seatud registerpant vallasvarale, ei laiene hüpoteek registerpandi kestuse ajal kinnisasja päraldistele, mis on koormatud registerpandiga. Registerpant ei ulatu kinnisasja päraldistele, kui enne registerpandi seadmist oli kinnisasi koormatud hüpoteegiga. Pärast asjaõigusseaduse rakendamisega seotud õigusaktide muutmise seaduse jõustumist seatud kommertspant ei laiene ehitistele, transpordivahenditele ja intellektuaalse omandi vormidele. Pärast asjaõigusseaduse rakendamisega seotud õigusaktide muutmise seaduse jõustumist ei või käsipandi esemeks olla ehitis.
30.11.2011 11:19
Parandatud täheviga sõnas „kinnisasja“. Alus: „Riigi Teataja seadus“ § 10 lõige 4.
(1) Kui ehitis või selle osa, mis on panditud käesoleva seaduse § 132 1. ja 2. lõike kohaselt või enne asjaõigusseaduse rakendamisega seotud õigusaktide muutmise seaduse jõustumist kommertspandi või käsipandina, muutub maa oluliseks osaks, on pandipidajal õigus esitada notariaalselt kinnitatud avaldus pandiõiguse kinnistamiseks kinnistut koormava hüpoteegina, alates ehitisealuse maa kohta kinnistusregistri osa avamise teate avaldamisest ametlikus väljaandes Ametlikud Teadaanded. Kui pandipidaja ja pantija soovivad pandilepingu tingimusi muuta, sõlmitakse pandiõiguse ümberregistreerimiseks asjaõigusleping. Asjaõigusseaduse rakendamisega seotud õigusaktide muutmise seaduse jõustumisel kinnistusraamatusse kantud kinnisasjade suhtes võib pandipidaja nõuda pandiõiguse kandmist kinnistusraamatusse esimesele vabale järjekohale .
(32) [Kehtetu – RT I 2002, 47, 297 - jõust. 01.01.2004]
§ 134. Meres olev ehitis
(1) Meres olev kaldaga püsivalt ühendatud ehitis, mis kuulub kaldamaatüki omanikule ja mis on püstitatud seaduslikul alusel enne 1999. aasta 1. aprilli, kuulub kinnisomandi koosseisu.
(2) Meres olevad merepõhjaga püsivalt ühendatud ehitised ja rajatised, mis on püstitatud seaduslikul alusel ning mis ei kuulu kaldamaatüki omanikule, kantakse kinnistusraamatusse seaduses sätestatud korras.
(1) Maakasutusõiguseta või ehitusloata püstitatud ehitis või selle osa (juurdeehitis), mis on maaga püsivas ühenduses, on asjaõigusseaduse § 16 kohaselt maatüki oluline osa. Maakasutusõiguse või ehitusloata püstitatud ning omandireformi aluste seaduse ja sellest tulenevate õigusaktide alusel üleantava ehitise või selle osa või teeseaduse (RT I 1999, 26, 377; 93, 831) § 2 2. lõikes nimetatud rajatise suhtes kohaldatakse käesoleva seaduse § 13 sätteid ning ehitist võib käsutada pärast ehitisele kasutusloa andmist. Õigusliku aluseta püstitatud ehitisele kasutusloa andmine toimub ehitusseaduse alusel, kuid sellega ei või rikkuda maa tagastamise õigustatud subjekti õigusi.
(2) Ehitaja võib esitada maa omaniku suhtes võlaõigusseaduse §-s 1042 sätestatud nõude. Käesoleva paragrahvi 1. lõike teises lauses sätestatud ehitise ehitajal ei ole võlaõigusseaduse §-s 1042 sätestatud nõuet. Kui maatükile on ehitatud maa omaniku nõusolekuta, on omanikul õigus nõuda materjali eemaldamist ehitaja kulul.
(3) Käesoleva paragrahvi 1. lõikes nimetatud ehitise olemasolu ei saa olla aluseks selle maa suhtes maareformi seaduse § 6 2. lõike punkti 3 sätete kohaldamisele, välja arvatud käesoleva paragrahvi 1. lõike teises lauses sätestatud ehitise puhul.
(1) Ehitise omanikul, kellele kuuluv ehitis on püstitatud õiguslikul alusel ja kes ei soovi või kellel ei ole õigust maad omandada, on õigus nõuda hoonestusõiguse seadmist ehitisealusele ja ehitise teenindamiseks vajalikule maale ühe aasta jooksul, arvates nimetatud maa kandmisest kinnistusraamatusse. Kui ehitise omanik ei nõua nimetatud tähtaja jooksul hoonestusõiguse seadmist, muutub ehitis maatüki oluliseks osaks, välja arvatud riigimaal asuv ehitis. Kui maa omanik keeldub hoonestusõiguse seadmisest, kuid eelnevalt oli sõlmitud notariaalselt tõestatud kokkulepe hoonestusõiguse seadmiseks, on ehitise omanikul õigus esitada ühe aasta jooksul, arvates ehitisealuse maa kandmisest kinnistusraamatusse, hoonestusõiguse tunnustamist ja vastavat kinnistusraamatu kannet taotlev hagi. Kuni kohtuotsuse jõustumiseni on nimetatud ehitis vallasasi.
(2) [Kehtetu – RT I 1996, 36, 738 - jõust. 07.06.1996]
(3) Kui käesoleva paragrahvi 1. lõikes nimetatud ehitise omanik ei nõua hoonestusõiguse seadmist ühe aasta jooksul, arvates maa kinnistusraamatusse kandmisest, seatakse hoonestusõigus riigimaale Vabariigi Valitsuse poolt määratud riigiasutuse otsuse alusel.
(1) Kinnisasja omanik on kohustatud taluma olemasolevat tehnovõrku või -rajatist, mis on püstitatud enne maa esmakinnistamist, kui esmakinnistamine toimus enne 1999. aasta 1. aprilli. Kinnisasja omanik peab taluma tehnovõrku või -rajatist ka juhul, kui esinevad asjaõigusseaduse § 1581 lõikes 1 sätestatud eeldused või muu talumiskohustus.
(2) Kinnisasja omanik on kohustatud taluma ka tehnovõrku või -rajatist, mille suhtes ei ole käesoleva paragrahvi lõikes 1 sätestatud talumiskohustust, kui see tehnovõrk või -rajatis kuulub asjaõigusseaduse § 1581 lõikes 1 nimetatud võrguettevõtjale ja on püstitatud omaniku nõusolekul enne 1999. aasta 1. aprilli ning seda tehnovõrku või -rajatist kasutatakse eesmärgipäraselt ja avalikes huvides.
§ 153. [Kehtetu – RT I 2007, 24, 128 - jõust. 26.03.2007]
(1) Kui tehnovõrgu või -rajatise talumise kohustus tuleneb seadusest ning kinnisasja omaniku ja tehnovõrgu või -rajatise omaniku vahel ei ole kehtivat lepingut tehnovõrgu või -rajatise talumiskohustuse eest makstava tasu suuruse kohta, on kinnisasja omanikul õigus taotleda tasu tehnovõrgu või -rajatise talumise eest asjaõigusseaduse § 1582 lõikes 2 sätestatud korras. Tasu tehnovõrgu või -rajatise talumise eest hakatakse arvestama tagasiulatuvalt alates 2004. aasta 1. novembrist eeldusel, et vastav taotlus esitatakse hiljemalt 2010. aasta 1. juuliks.
(2) Kinnisasja omanikule tema kinnisasjal paikneva tehnovõrgu või -rajatise talumise või tehnovõrgu või -rajatise kaitsevööndist tuleneva maa kasutamise kitsenduse talumise eest makstava iga-aastase tasu suurus on tehnovõrgu või -rajatise kaitsevööndile vastava maa üheprotsendilise maksustamishinna arvulise näitaja ja käesoleva paragrahvi lõikes 3 või 4 sätestatud koefitsiendi korrutis. Hoones paikneva tehnorajatise talumise eest makstava tasu suurus on hoone selle reaalosa, milles paikneb tehnorajatis, suurusele vastava maa üheprotsendilise maksustamishinna arvulise näitaja ja lõikes 4 sätestatud kasutamise otstarbe koefitsiendi korrutis. Kui maale ei ole maa maksustamishinna määramisel sihtotstarvet määratud, siis käsitletakse nimetatud maad sihtotstarbeta maana.
(3) Maa sihtotstarbe koefitsient on elamumaal ja kaitsealusel maal – 0,75; ärimaal – 0,5; tootmismaal, mäetööstusmaal ja sotsiaalmaal – 0,25; veekogude maal, transpordimaal, jäätmehoidla maal, riigikaitsemaal ja maatulundusmaal – 0,1 ning sihtotstarbeta maal – 0,05. Kui maale on määratud mitu sihtotstarvet, võetakse tasu arvestamisel aluseks sihtotstarve, mis on määratud maale suuremas ulatuses. Kui maale määratud sihtotstarbed on võrdsed, võetakse tasu arvestamisel aluseks suurim koefitsient.
(4) Hoones paikneva tehnorajatise puhul, kui hoone osa kasutamise võimalus puudub täielikult, on kasutamise otstarbe koefitsient 10; kui hoone osa kasutamise võimalus puudub osaliselt, on kasutamise otstarbe koefitsient 5.
(2) Õigusvastaselt võõrandatud ning Eesti NSV taluseaduse alusel põliseks kasutamiseks antud maa ei kuulu maareformi seaduse § 6 2. lõike punkti 2 alusel endistele (õigusjärgsetele) omanikele või nende pärijatele tagastamisele ainult siis, kui maa eraldamisel on kinni peetud taluseaduse § 8 sätetest. Õigusvastaselt võõrandatud maa tagastamisel või kompenseerimisel loetakse Eesti NSV taluseaduse alusel põliseks kasutamiseks antud maaga võrdseks kuni taluseaduse jõustumiseni EKP Keskkomitee ja ENSV Ministrite Nõukogu 1988. aasta 22. märtsi määruse nr 144 «Individuaalse töise tegevuse kohta põllumajanduses« (ENSV Teataja 1988, 17, 214) ning ENSV Ministrite Nõukogu 1989. aasta 16. veebruari määruse nr 71 «Talumajanduse arendamise esmaste abinõude kohta« (ENSV Teataja 1989, 11, 121; RT 1992, 3, 48) alusel talude rajamiseks antud maa. Kui maa eraldamise õigsus eelmises lauses nimetatud õigusaktide sätete rikkumise või ebaõige tõlgendamise tõttu vaidlustatakse, kuulub vaidlus lahendamisele kohtus.
(3) Taluperemehel, kes ei soovi talumaad omandada, on õigus nõuda ehitisealusele ja ehitise teenindamiseks vajalikule maale hoonestusõiguse seadmist vastavalt käesoleva seaduse §-le 15 ja ülejäänud talumaale pikaajalise pärijale ülemineva kasutusvalduse seadmist kuni 99 aastaks.
(1) Kohalikul omavalitsusel on kuni 2002. aasta 1. jaanuarini oma haldusterritooriumil kõigi kinnisasjade suhtes nende igat liiki võõrandamisel igakordne ostueesõigus vastavalt asjaõigusseaduse §-dele 256-275, kui käesolevast seadusest ei tulene teisiti. Kui kinnisasi asub mitme kohaliku omavalitsuse territooriumil, on neil kohalikel omavalitsustel ühine ostueesõigus.
§ 21. [Kehtetu – RT I 2003, 51, 355 - jõust. 19.07.2003]
§ 23. Kohaliku omavalitsuse kinnisasja pantimise keeld
Kohalikul omavalitsusel on keelatud pantida talle kuuluvat kinnisasja.
§ 24. [Kehtetu – RT I 2002, 53, 336 - jõust. 01.07.2002]
§ 25–26. [Käesolevast tekstist välja jäetud]