Eranditaotluse esitamise kord – Riigi Teataja
Eranditaotluse esitamise kord
RTL 2002, 128, 1866
Vastu võetud 06.11.2002 nr 2
Määrus kehtestatakse «Konkurentsiseaduse» (RT I 2001, 56, 332; 93, 565; 2002, 61, 375; 63, 387; 82, 480; 87, 505) § 10 lõike 1 ning «Vabariigi Valitsuse seaduse ja teiste seaduste muutmise seadus seonduvalt Majandusministeeriumi ning Teede- ja Sideministeeriumi ühendamisega» (RT I 2002, 87, 505) § 2 lõike 9 alusel.
§ 1. Määruses sätestatakse nõuded eranditaotlusele (edaspidi taotlus), erandi kehtivuse tähtaja pikendamiseks esitatavale taotlusele ja taotluse esitamise kord.
§ 2. Erandi saamiseks tuleb Konkurentsiametile esitada taotlus enne konkurentsi kahjustava kokkuleppe sõlmimist, kooskõlastatud tegevuse alustamist või otsuse vastuvõtmist (edaspidi kokkulepe, tegevus või otsus) või kuue kuu jooksul erandit vajava kokkuleppe sõlmimisest, tegevuse alustamisest või otsuse vastuvõtmisest arvates. Vastav kokkulepe või otsus või nende konkurentsi kahjustav osa on kuni erandi andmiseni kehtetu.
§ 3. Taotlus kokkuleppe, otsuse või nende osa või tegevuse kohta, mis ei olnud kokkuleppe sõlmimisel, tegevuse alustamisel või otsuse vastuvõtmisel konkurentsiseadusega vastuolus, tuleb esitada kolme kuu jooksul, alates asjaolude ilmnemisest, mille tõttu kokkulepe või otsus või selle osa või tegevus osutub konkurentsiseadusega vastuolus olevaks, või ajast, millal nende olemasolust oleks pidanud teada saama. Vastav kokkulepe või otsus või selle osa on vastavate asjaolude ilmnemisest kuni erandi andmiseni kehtetu.
§ 4. Taotluses esitatakse ettevõtjate kohta järgmised andmed:
1) kokkuleppes, tegevuses või otsuses osalevate ja nendega seotud ettevõtjate iseloomustus;
2) kokkuleppes, tegevuses või otsuses osalevate ettevõtjate ärinimed, registrikoodid, aadressid, sidevahendite (telefon, faks jne) numbrid;
3) kokkuleppes, tegevuses või otsuses osalevate ettevõtjatega seotud ja määratletud kaubaturul tegutsevate ettevõtjate ärinimed, registrikoodid, aadressid, sidevahendite (telefon, faks jne) numbrid;
4) kokkuleppes, tegevuses või otsuses osalevate ettevõtjate omandisuhted ja aktsiate või osade omanike nimed;
5) kokkuleppes, tegevuses või otsuses osalevate ettevõtjate tegevusalad.
§ 5. Taotluses esitatakse kokkuleppe, tegevuse või otsuse kohta järgmised andmed:
1) kokkuleppe, tegevuse või otsuse sisu ja eesmärk;
2) kokkuleppe või otsuse iga punkti, mille tagajärjeks on või võib olla konkurentsi kahjustamine, nimetamine koos viitamisega «Konkurentsiseaduse» § 4 lõike 1 vastavale punktile.
§ 6. Kokkuleppest, tegevusest või otsusest mõjutatud kaubaturu kohta esitatakse:
1) kokkuleppest, tegevusest või otsusest mõjutatud kaubaturu (edaspidi kaubaturg) määratlemise aluseks olevad kaubad ja sellise valiku põhjendus;
2) kokkuleppest, tegevusest või otsusest mõjutatud kaupade käibimise ala (Eesti territoorium või selle osa) ning käive nimetatud alal;
3) kokkuleppes, tegevuses või otsuses osalevate ja nendega seotud ettevõtjate eelmise majandusaasta kaupade realiseerimise netokäive;
4) kokkuleppes, tegevuses või otsuses osalevate ettevõtjate ja konkurentide osatähtsuse määratlus kaubaturul;
5) erandit taotlevate ettevõtjate ja § 4 punktis 3 loetletud ettevõtjate (kontserni) rahaline ja koguseline turuosa protsentides vastaval kaubaturul Eesti territooriumil või selle osal;
6) informatsioon konkurentide ja nende turuosa kohta;
7) tegurid, mis mõjutavad teiste ettevõtjate pääsu määratletud kaubaturule (näiteks tooraine kättesaadavus, load, litsentsid, tarbijate eelistused).
§ 7. Erandi taotlemise põhjenduste kohta esitatakse järgmine teave:
1) kuidas kokkulepe, tegevus või otsus aitab kaasa teenindamise või kaupade tootmise või levitamise parandamisele, keskkonna kaitsmisele või tehnilise või majandusliku progressi edendamisele;
2) kuidas kokkulepe, tegevus või otsus võimaldab tarbijatel saada sellest tulenevast kasust õiglast osa;
3) kas kokkulepe, tegevus või otsus ei too kolmandatele isikutele kaasa kitsendusi, mis ei ole hädavajalikud punktis 1 nimetatud eesmärkide saavutamisel ja ei põhjusta olulist konkurentsi kahjustamist kaubaturul.
§ 8. Erandi kehtivuse tähtaja pikendamiseks esitatavale taotlusele kehtivad §-des 4–7 kehtestatud nõuded. Konkurentsiameti peadirektor või tema asetäitja võib vabastada erandi taotluse pikendamisel ettevõtja osaliselt või täielikult §-des 4–7 nimetatud andmete ja teabe esitamisest, kui esialgses taotluses esitatud andmed ja teave ei ole muutunud.
§ 9. Taotluse esitavad kokkuleppe sõlminud või kooskõlastatult tegutsenud või otsuse vastuvõtnud ettevõtjad ühiselt või üks nendest.
§ 10. Taotluse esitajad võivad ühiselt või eraldi eranditaotluse tagasi võtta igal ajal kuni erandi andmiseni, esitades sellekohase kirjaliku avalduse, kusjuures nimetatud avalduse esitaja ei pea olema sama isik, kes taotluse esitas.
§ 11. Konkurentsiameti nõudmisel peab taotluse esitaja andma taotluses sisalduvate andmete ja teabe kohta selgitusi ning esitama Konkurentsiameti nõudel tutvumiseks dokumentide originaalid või nende koopiad, mille originaalile vastavust kinnitab nende esitaja oma allkirjaga.
§ 12. Kui taotluses sisalduv või sellega seoses esitatud teave on mittetäielik, ebaõige või eksitav, nõuab Konkurentsiamet kogu teabe esitamist ja määrab selleks tähtaja.
§ 13. Esitatud andmete olulistest muudatustest peab Konkurentsiametit teavitama vähemalt seitsme päeva jooksul vastava teabe saamisest.
§ 14. Ärisaladuseks peetavale teabele lisatakse vastav märge või esitatakse vastava märkega eraldi lisa.
§ 15. Konkurentsiameti peadirektor või tema asetäitja võib anda erandi kuni viieks aastaks. Määratud tähtaja lõppemisel võib erandi saanud isik(ud) esitada vähemalt kuus kuud enne otsuses toodud erandi kehtivuse tähtaja lõppemist taotluse erandi kehtivuse tähtaja pikendamiseks. Erandi kehtivuse tähtaega pikendatakse erandi andmise otsusega.
§ 16. Taotluse lisadena tuleb esitada koopiad järgmistest dokumentidest:
1) dokumendid, mis olid aluseks kaubaturu määratlemisel;
2) koopiad analüüsidest või arvamustest, mis on ette valmistatud seoses kokkuleppele, tegevusele või otsusele erandi saamiseks või mis on taotluseks esitatavate andmete allikaks;
3) kokkuleppe või otsuse projekti lõpliku variandi koopia (kui taotlus esitatakse enne kokkuleppe sõlmimist või otsuse vastuvõtmist) või allakirjutatud kokkuleppe või vastuvõetud otsuse koopia (kui taotlus esitatakse pärast kokkuleppe allakirjutamist või otsuse vastuvõtmist).
§ 17. Rahandusministri 11. septembri 2001. a määrus nr 79 «Eranditaotluse esitamise kord» (RTL 2001, 109, 1516) tunnistatakse kehtetuks.


Mahepõllumajanduse registri pidamise põhimäärus – Riigi Teataja
Mahepõllumajanduse registri pidamise põhimäärus
Mahepõllumajanduse registri pidamise põhimäärus - sisukord
§ 8 Andmete registreerimise alusdokumendid
§ 10 Registrikande väljavõtte kättetoimetamine
§ 11 Registrisse kantud andmete muutumine
§ 13 Juurdepääs registrisse kantud andmetele
§ 14 Andmete registrist väljastamine
§ 15 Arvestuse pidamine andmete registrisse vastuvõtmise ja andmete registrist väljastamise üle
§ 16 Registriandmete sulgemine
§ 17 Arhiveerimine
3 JÄRELEVALVE, REGISTRI PIDAMISE FINANTSEERIMINE NING REGISTRI LIKVIDEERIMINE
§ 19 Järelevalve registri pidamise üle ja selleks õigustatud isik
§ 20 Järelevalve
§ 21 Registri pidamise finantseerimine
§ 22 Registri likvideerimine
§ 23 Mahepõllumajanduse registri andmed
Vastu võetud 07.12.2006 nr 250
RT I 2006, 56, 424
10.05.2007 RT I 2007, 37, 256 01.07.2007
19.06.2008 RT I 2008, 26, 173 01.07.2008
Määrus kehtestatakse «Mahepõllumajanduse seaduse» § 11 lõike 1 alusel.
[RT I 2008, 26, 173 - jõust. 01.07.2008]
(1) Mahepõllumajanduse register on asutatud Vabariigi Valitsuse 30. oktoobri 2001. a määrusega nr 331 «Mahepõllumajanduse registri asutamine ja registri pidamise põhimäärus».
(2) Mahepõllumajanduse registri ametlik nimi on «Mahepõllumajanduse register» (edaspidi register).
Registri pidamise eesmärk on pidada arvestust mahepõllumajanduse valdkonnas tegutsevate isikute ja nende tunnustatud ettevõtete üle avalikkusele kättesaadaval ning tõhusa järelevalve teostamist võimaldaval viisil.
(1) Registri vastutav töötleja on Põllumajandusministeerium.
(2) Registri volitatud töötleja on Põllumajandusamet.
[RT I 2009, 63, 414 - jõust. 01.01.2010]
Registriandmetel on õiguslik tähendus «Mahepõllumajanduse seaduses» sätestatud ulatuses.
(1) Registrit peetakse ühetasandilise andmekoguna paberkandjal ja digitaalselt ning andmeid töödeldakse nii automatiseeritult kui ka käsitsi.
2) digitaalne kanderaamat;
4) arhiveeritud registriandmed.
(2) Andmevahetus teiste andmekogudega toimub «Avaliku teabe seaduse» § 439 lõike 1 punkti 5 alusel kehtestatud korras riigi infosüsteemide andmevahetuskihi kaudu.
4) andmed «Mahepõllumajanduse seaduse» §-de 5–10 alusel tehtud otsuste kohta;
8) andmed kasvatatavate loomaliikide kohta;
9) andmed valmistatavate tootegruppide kohta;
11) andmed ettevõttes eelmisel aastal mahepõllumajanduse nõuete kohaselt toodetud või valmistatud põllumajandussaaduste ja -toodete kohta;
12) andmed korjatud taimede ja seente kohta;
§ 8. Andmete registreerimise alusdokumendid
2) ettevõtte tunnustamise otsus, tunnustamise otsuse kehtivuse peatamise ja kehtivuse taastamise otsus ning tunnustamise otsuse kehtetuks tunnistamise otsus;
3) ettevõttes valitsenud tingimuste muutmise, tegevuse peatamise või lõpetamise ning ettevõtte valduse ülemineku teade;
4) «Mahepõllumajanduse seaduse» § 14 lõikes 1 nimetatud nõusoleku taotlemise avaldus ning nõusoleku andmise või sellest keeldumise otsus;
(1) Registriandmete esitajad on:
4) [Kehtetu – RT I 2007, 37, 256 - jõust. 01.07.2007]
(2) Lõike 1 punktides 2 ja 3 nimetatud asutused esitavad andmete registrisse kandmise alusdokumendid viivitamata registri volitatud töötlejale paberkandjal või digitaalselt registri volitatud töötleja veebilehel näidatud aadressil. Paberkandjal esitatakse §-s 8 nimetatud dokument või selle ametlikult kinnitatud ärakiri. Digitaalselt esitatud dokumendil peab olema digitaalallkiri.
[RT I 2007, 37, 256 - jõust. 01.07.2007]
(3) Isiku poolt Põllumajandusametile esitatud alusdokument ning Põllumajandusameti antud alusdokument loetakse registri volitatud töötlejale esitatuks asjakohase alusdokumendi esitamise või andmise päevast arvates.
(4) Registri volitatud töötleja kannab andmed registrisse viie tööpäeva jooksul registri volitatud töötlejale alusdokumentide esitamise päevast arvates.
§ 10. Registrikande väljavõtte kättetoimetamine
(1) Isiku ja tema tunnustatud ettevõtte andmete registrisse kandmise korral toimetab registri volitatud töötleja registrikande väljavõtte isikule kätte kümne tööpäeva jooksul ettevõtte tunnustamise otsuse tegemise päevast arvates.
(2) Kui isik esitab avalduse uue registrikande väljavõtte väljastamiseks, toimetab registri volitatud töötleja registrikande väljavõtte isikule kätte viie tööpäeva jooksul isiku avalduse saamise päevast arvates.
§ 11. Registrisse kantud andmete muutumine
(1) Registrisse kantud andmete muutumisest teadasaamise korral esitab registriandmete esitaja uued andmed viivitamata registri volitatud töötlejale. Andmete muutmise korral suletakse asjakohased andmed kuni kande muutmiseni.
(2) Registri volitatud töötleja muudab kande viie tööpäeva jooksul talle muutunud andmete esitamise päevast arvates.
(1) Põhjendatud kahtluse korral, et registrisse kantud andmed ei vasta tegelikkusele, sulgeb registri volitatud töötleja asjakohased andmed kuni kande õigsuse kindlakstegemiseni või kande parandamiseni.
(2) Volitatud töötleja esitab registriandmete esitajale viie tööpäeva jooksul ebaõigete andmete avastamise päevast arvates järelepärimise ebaõigete andmete kohta. Registriandmete esitaja on kohustatud esitama andmed volitatud töötlejale määratud tähtpäevaks.
(3) Registri volitatud töötleja parandab ebaõiged andmed viie tööpäeva jooksul õigete andmete esitamise päevast arvates ja säilitab ebaõiged andmed märkusega nende kasutamise aja kohta koos õigete andmetega.
(4) Registrisse kantud andmed, mis ei vasta kande tegemise aluseks olnud dokumendile, parandab registri volitatud töötleja iseseisvalt viie tööpäeva jooksul, arvates puuduse ilmnemisest.
(1) Registrisse kantud andmed on avalikud, välja arvatud ärisaladust sisaldavad andmed ning andmed, mille avaldamine läheks vastuollu «Isikuandmete kaitse seaduses» sätestatud nõuetega.
(2) Avalikud registriandmed avalikustatakse registri volitatud töötleja veebilehel.
§ 14. Andmete registrist väljastamine
(1) Avalikud registriandmed väljastatakse registrist «Avaliku teabe seaduses» sätestatud korras.
§ 15. Arvestuse pidamine andmete registrisse vastuvõtmise ja andmete registrist väljastamise üle
(1) Andmete registrisse vastuvõtmise ja registrist väljastamise üle peetakse arvestust digitaalses kanderaamatus.
(2) Andmete registrisse vastuvõtmisel registreeritakse alusdokumentide kohta:
5) volitatud töötlejale esitamise kuupäev;
6) alusdokumendi väljaandmise aluseks oleva dokumendi järelevalveasutusele esitamise kuupäev.
(3) Andmete registrist väljastamisel registreeritakse:
§ 16. Registriandmete sulgemine
(1) Isiku ettevõtte tunnustamise otsuse kehtetuks tunnistamise korral suletakse selle isiku ja tema ettevõtte kohta registrisse kantud andmed.
(2) Registri volitatud töötleja sulgeb asjakohased registriandmed viie tööpäeva jooksul arvates registri volitatud töötlejale isiku ettevõtte tunnustamise otsuse kehtetuks tunnistamise otsuse esitamisest.
§ 17. Arhiveerimine
(1) Isiku ettevõtte tunnustamise otsuse kehtetuks tunnistamise tõttu suletud registriandmed arhiveeritakse 35 tööpäeva jooksul asjakohaste registriandmete sulgemisest arvates.
(2) Registriandmed arhiveeritakse paberkandjal ja digitaalselt.
(3) Arhiveeritud registriandmeid ja alusdokumente säilitatakse viis aastat.
Registri volitatud töötleja koostab ja avalikustab kooskõlastatult registri vastutava töötlejaga (isiku otsest või kaudset identifitseerimist välistaval viisil) ülevaated riikliku järelevalve tulemuste ning mahepõllumajanduse olukorra kohta Eestis.
3. peatükk JÄRELEVALVE, REGISTRI PIDAMISE FINANTSEERIMINE NING REGISTRI LIKVIDEERIMINE
§ 19. Järelevalve registri pidamise üle ja selleks õigustatud isik
Järelevalvet registri pidamise üle teostavad registri vastutav töötleja ning «Avaliku teabe seaduse» § 531 lõikes 1 nimetatud asutus. Andmekaitsealast järelevalvet registri pidamise seaduslikkuse üle teostab Andmekaitse Inspektsioon vastavalt oma pädevusele.
§ 20. Järelevalve
(1) Järelevalvet teostama õigustatud isikul on õigus oma pädevuse piires igal ajal kontrollida registri pidamise vastavust seadustele ja muudele õigusaktidele ning saada teavet andmete registrist väljastamise ja nende kasutamise kohta.
(2) Registri pidamisel tekkinud puuduste ilmnemise korral on registri volitatud töötleja kohustatud likvideerima järelevalvet teostanud isiku ettekirjutuses kajastatud puudused määratud tähtpäevaks.
§ 21. Registri pidamise finantseerimine
Registri pidamist finantseeritakse riigieelarvest registri volitatud töötlejale selleks otstarbeks eraldatud vahenditest.
§ 22. Registri likvideerimine
Registri likvideerimise otsustab Vabariigi Valitsus. Register likvideeritakse kooskõlas «Arhiiviseaduses» sätestatud nõuetega.
§ 23. Mahepõllumajanduse registri andmed
14. veebruaril 2004. a jõustunud «Mahepõllumajanduse seaduse» § 19 lõike 1 alusel peetud mahepõllumajanduse registrisse kantud andmed loetakse kantuks 1. jaanuaril 2007. a jõustuvasse, «Mahepõllumajanduse seaduse» § 11 lõike 1 alusel peetavasse mahepõllumajanduse registrisse.


Redaktsiooni kehtivus: 12.02.2016 - 15.10.2017 [RT IV, 09.02.2016, 60]
(3) Linnaosade piiride kirjeldused ja skeemid on toodud põhimääruse lisades 7 – 14
(LISA 7. Haabersti linnaosa piiri kirjeldus ja skeem; LISA 8. Kesklinna linnaosa piiri kirjeldus ja skeem ; LISA 9. Kristiine linnaosa piiri kirjeldus ja skeem; LISA 10. Lasnamäe linnaosa piiri kirjeldus ja skeem; LISA 11. Mustamäe linnaosa piiri kirjeldus ja skeem; LISA 12. Nõmme linnaosa piiri kirjeldus ja skeem; LISA 13. Pirita linnaosa piiri kirjeldus ja skeem; LISA 14. Põhja-Tallinna linnaosa piiri kirjeldus ja skeem).
8) kuuluda halduskogu koosseisu käesoleva põhimääruse § 90 sätestatud korras;
13) valimisringkondade arvu, piiride ja ühtse numeratsiooni ning igas valimisringkonnas mandaatide arvu määramine, valimiskomisjoni ja jaoskonnakomisjoni moodustamine, välja arvatud kohaliku omavalitsuse volikogu valimise seaduse § 23 lõikes 3 nimetatud juhul;
Linnavolikogu esimehe ja aseesimehe ning linnavolikogu komisjoni esimehe, komisjoni aseesimehe ja revisjonikomisjoni liikme volitused lõpevad samaaegselt tema poolt linnavolikogu liikme volituste peatumisega või ennetähtaegse lõppemisega.
§ 31³ Linnavolikogu komisjoni esimehe ja aseesimehe valimise kord
(1) Linnavolikogu valib linnavolikogu komisjoni esimehe ja aseesimehe linnavolikogu liikmete hulgast salajasel hääletamisel, kasutades elektroonilist hääletussüsteemi. Kui elektroonilist hääletussüsteemi ei ole võimalik kasutada, viiakse valimised läbi § 281 sätestatud korras. Linnavolikogu komisjoni esimehe ja aseesimehe valimised korraldatakse eraldi.
(5) Kui üles on seatud üks kandidaat, hääletab linnavolikogu liige, kasutades hääletuspuldil kas poolt- või vastu-klahvi. Kui üles on seatud vähemalt kaks kandidaati, kuvatakse nende nimed hääletuspuldi ekraanil ning linnavolikogu liige teeb otsustuse kandidaatide vahel, vajutades poolt-klahvi.
(7) Linnavolikogu komisjoni esimeheks või aseesimeheks osutub valituks kandidaat, kes saab hääletamisest osa võtnud linnavolikogu liikmete poolthäälte enamuse.
(11) Linnavolikogu otsustused tehakse poolthäälte enamusega. Käesoleva põhimääruse § 26 lõike 1 punktides 2, 4, 6-10, 14, 15, 18, 24, 251 ja 271 ning põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse seaduse §-s 7 ettenähtud küsimustes otsustuste vastuvõtmiseks on vajalik volikogu koosseisu häälteenamus. Õigus hääletamise tulemusi vaidlustada on linnavolikogu liikmel koheselt istungil. Kordushääletamise läbiviimise otsustab linnavolikogu. Hilisemaid pretensioone ei arvestata
Tvk m 29.04.2004 nr 11 jõust. 06.05.2004;
(2) Linnapea äraolekul asendab linnapead tema poolt käskkirjaga määratud üks linnavalitsuse liikmetest. Kui ka asendajaks määratud linnavalitsuse liige on ära, või asendaja on käskkirjaga määramata, asendab linnapead vanim kohalolev linnavalitsuse liige.
(1) Linnaosa on Tallinna territooriumil ja koosseisus linnavolikogu kinnitatud linnaosa põhimääruse alusel tegutsev üksus.
(2) Linnaosa halduskogu, linnaosa vanema, linnaosa valitsuse ja haldussekretäri pädevus ning suhted Tallinna omavalitsusorganite ja Tallinna ametiasutustega määratakse kindlaks linnaosa põhimääruses ja linnaosa valitsuse põhimääruses ning teistes Tallinna õigusaktides.
1) linnaosa nimi;
2) linnaosa valitsuse moodustamise kord;
3) linnaosa esindamise kord;
4) linnaosa valitsuse ja linnaosa vanema volitused ning nende teostamiseks vajalikud linna eelarvelised vahendid;
5) linnaosa vanema ametisse nimetamise, asendamise ja ametist vabastamise alused ja kord;
6) linnaosa vanema korralduste vastuvõtmise kord;
7) linnaosa vanema korralduste üle kontrolli teostamise kord;
8) linnaosa vanema korralduse kehtetuks tunnistamise kord, kui korraldus on vastuolus riigi või Tallinna õigusaktiga;
9) linnaosa nime ja piiride muutmise, linnaosa reorganiseerimise ja likvideerimise kord.
§ 87 Linnaosa sümboolika
(2) Linnaosa lipu ja vapi kasutamise korra kehtestab linnavolikogu.
§ 88 Linnaosa pädevus
(1) Linnaosa arengu kindlustamiseks ja infrastruktuuri normaalse funktsioneerimise tagamiseks, lähtudes linna kui terviku ühtsetest huvidest ja ülesannetest ning arvestades linnaosa eripära, lahendab linnaosa oma haldusterritooriumil talle riigi ja Tallinna õigusaktidega pandud ülesandeid järgmistes valdkondades:
8) ruumiline planeerimine;
9) kultuur ja haridus;
§ 89 Linnaosa halduskogu
(1) Tallinna erinevate piirkondade ja asumite huvide paremaks arvestamiseks omavalitsuse ülesannete teostamisel moodustatakse linnaosa halduskogu.
(2) Linnaosa halduskogu volituste aeg on võrdne linnavolikogu volituste ajaga.
§ 90 Linnaosa halduskogu moodustamine
(1) Linnaosa halduskogu liikmete arv on ühe võrra suurem kui kahekordne linnavolikogu mandaatide arv linnaosas.
(2) Linnaosa halduskogu liikmeks võib olla isik, kelle püsiv elukoht linnavolikokku kandideerimisel on rahvastikuregistri järgi Tallinnas selles linnaosas ja kes on kandideerimisel avaldanud soovi halduskogu töös osaleda. Sooviavalduse vormi kinnitab linnasekretär.
(21) Linnaosa halduskogusse kandideerimise sooviavaldus ja kandidaatide ringkonnanimekirjad esitatakse Tallinna linna valimiskomisjonile koos linnavolikokku kandideerimise avaldusega hiljemalt 40. päeval enne valimispäeva. Paragrahvi 90 lõikes 4 nimetatud komisjon registreerib nõuetekohaselt ja õigeaegselt esitatud halduskogusse kandideerimise avaldused nende esitamise järjekorras hiljemalt 35. päeval enne valimispäeva.
(Tvk m 06.09.2012 nr 20, jõustumine 14.09.2012, rakendatakse 2013. aasta kohaliku omavalitsuse volikogu valimiste väljakuulutamisest)
(3) Halduskogu moodustamisel lähtutakse lõikes 2 sätestatust ja järgmistest põhimõtetest:
1) halduskogusse kuuluvad linnavolikogusse valitud isikud;
2) ülejäänud kohad halduskogus jaotatakse samas valimisringkonna nimekirjas või üksikkandidaadina kandideerinud isikute vahel valimisringkonna asendusliikmete järjekorras. Valimisringkonna asendusliikmed järjestatakse häälte arvu järgi. Kui kahe erakonna või valimisliidu kandidaatide häälte arv on võrdne, saab koha halduskogus selle erakonna või valimisliidu kandidaat, kes paiknes valimisringkonna kandidaatide koondnimekirjas tagapool. Samas nimekirjas kandideerinud isikute häälte võrdsuse korral saab koha halduskogus kandidaat, kes on esitatud nimekirjas eespool.
3) kui linnavolikogusse valitud isik loobub halduskogu töös osalemast või ei vasta halduskogu liikmeks oleku tingimustele, kinnitatakse halduskogu liikmeks järgmine samas valimisringkonnas kandidaatide nimekirjas kandideerinud isik valimisringkonna asendusliikmete järjekorras. Kui linnavolikogusse valitud üksikkandidaat loobub halduskogu töös osalemast või ei vasta halduskogu liikmeks oleku tingimustele, kinnitatakse halduskogu liikmeks järgmine kandidaat vastavalt valimisringkonna asendusliikmete järjekorrale.
(4) Halduskogu koosseisu kinnitab ja selles teeb muudatusi linnavolikogu moodustatud komisjon, mille esimees on linnasekretär ja liikmed linnaosade haldussekretärid, linnavolikogu kantselei ja linnakantselei esindajad. Komisjoni töökorra kehtestab linnavolikogu.
(5) Lähtudes valimistulemustest ning isiku kirjalikust avaldusest osaleda halduskogu töös ja käesoleva paragrahvi lõikes 21 nimetatud registreerimisotsusest, kinnitab § 90 lõikes 4 nimetatud komisjon oma otsusega halduskogude koosseisud ning halduskogude asendusliikmete nimekirja kümne tööpäeva jooksul arvates valimistulemuste väljakuulutamisest. Komisjon edastab otsuse linnavolikogu esimehele ja linnaosa valitsustele.
§ 91 Halduskogu liige
(1) Halduskogu liige on isik, kelle linnavolikogu moodustatud komisjon on kinnitanud halduskogu liikmeks põhimääruse §-s 90 sätestatud korras.
(2) Halduskogu liige juhindub riigi ja Tallinna õigusaktidest ning linnaosa huvidest ja vajadustest.
(3) Halduskogu liikme tegevus volituste täitmisel on avalik.
(4) Halduskogu liikmel on õigus saada tööks vajalikku teavet linnaosa valitsusest.
(5) Halduskogu liikmel on õigus saada hüvitust halduskogu ülesannete täitmisel tehtud kulutuste ning halduskogu töös osalemise eest linnavolikogu kehtestatud määras ja korras.
(6) Linnaosa valitsus peab arvestust halduskogu koosseisus tehtavate muudatuste kohta.
§ 92 Halduskogu liikme volituste ennetähtaegne lõppemine
(1) Halduskogu liikme volitused lõpevad enne tähtaega seoses:
2) isiku püsiva elukoha registreerimisega rahvastikuregistris Tallinnast väljaspool;
3) valimisega Vabariigi Presidendiks, nimetamisega riigisekretäriks, riigikontrolöriks, õiguskantsleriks, maavanemaks, kohtunikuks või prokuröriks;
5) [Kehtetu - RT IV, 29.03.2013, 2 - jõust. 21.10.2013]
6) tahtliku kuriteo eest süüdimõistva kohtuotsuse jõustumisega või seoses jõustunud kohtuotsusega, millega tühistati valimiskomisjoni otsus isiku registreerimise kohta linnavolikogu liikmeks põhjusel, et ta ei vasta kohaliku omavalitsuse volikogu valimise seadusega sätestatud nõuetele, kui Riigikohtule esitatud kassatsioonkaebust ei võetud menetlusse või Riigikohus on kaebuse läbi vaadanud ja rahuldamata jätnud;
7) teovõimetuks tunnistamisega valimisõiguse osas;
8) isiku surmaga.
(2) Käesoleva paragrahvi 1. lõike 1. punktis sätestatud juhul esitab halduskogu liige vastava avalduse linnasekretärile.
[RT IV, 29.03.2013, 2 - jõust. 21.10.2013]
(3) Käesoleva paragrahvi 1. lõike punktis 2 sätestatud asjaolust teatab rahvastikuregistri pidaja kolme tööpäeva jooksul teatavaks saamisest linnaosa valitsuse haldussekretärile. Linnaosa rahvastikuregistri pidaja kontrollib halduskogu liikmete elukoha andmeid rahvastikuregistris iga algava kvartali esimesel tööpäeval.
(4) Linnaosa valitsuse haldussekretär edastab kolme tööpäeva jooksul alates käesoleva paragrahvi 1. lõike punktides 2, 3, 4 ja 8 sätestatud asjaolude teatavaks saamisest teate linnasekretärile.
(5) Käesoleva paragrahvi 1. lõike punktides 6 ja 7 sätestatud juhtudel edastab linnaosa valitsuse haldussekretär kohtuotsuse linnasekretärile kolme tööpäeva jooksul kohtuotsuse saamisest arvates.
(6) Käesoleva paragrahvi 1. lõike punktis 3 sätestatud asjaolusid kinnitava dokumendi saamisel või kolme tööpäeva jooksul pärast teate Riigi Teatajas avaldamist edastab linnaosa valitsuse haldussekretär vastava teate linnasekretärile.
(7) Linnasekretär kutsub § 90 lõikes 4 nimetatud komisjoni kokku viie tööpäeva jooksul pärast käesolevas paragrahvis nimetatud avalduse, teate või muu dokumendi saamist.
§ 93 Halduskogu liikme volituste peatumine
(1) Halduskogu liikme volituste peatumine tähendab isiku ajutist vabanemist halduskogu liikme ülesannete täitmisest.
(2) Halduskogu liikme volitused peatatakse:
1) kui halduskogu liige on valitud Tallinna linnapeaks, kinnitatud linnavalitsuse liikmeks, nimetatud ametisse palgaliseks linnavalitsuse liikmeks või nimetatud sama linnaosa valitsuse ametnikuks või asub tööle samas linnaosa valitsuses töölepingu alusel;
3) kui halduskogu liikme suhtes on kohaldatud tõkendina vahi alla võtmist kestusega üle kolme kuu;
5) kui ta on puudunud halduskogu koosolekutelt kolme järjestikuse kuu jooksul, arvestamata kuid, millal halduskogu koosolekuid ei toimunud;
6) ajaks, kui ta viibib aja-, asendus- või reservteenistuses.
(3) Käesoleva paragrahvi 2. lõike punktis 1 sätestatud piirang ei kehti halduskogu uude koosseisu kinnitatud eelmise linnavolikogu koosseisu valitud linnapea ja kinnitatud või ametisse nimetatud linnavalitsuse liikmete suhtes, kes on esitanud lahkumispalve, kuid jätkavad oma tegevust, kuni linnavolikogu poolt uue linnavalitsuse kinnitamiseni.
(4) Kui halduskogu liige nimetatakse sama linnaosa valitsuse ametnikuks või asub tööle samas linnaosa valitsuses töölepingu alusel, edastab haldussekretär kolme tööpäeva jooksul ametikohale nimetamise käskkirja ärakirja või informatsiooni töölepingu sõlmimise kohta linnasekretärile.
(41) Valituks osutunud halduskogu kandidaat, kes valimistulemuste väljakuulutamise ajal on sama linnaosa valitsuse teenistuja, peab viie tööpäeva jooksul valimistulemuste väljakuulutamise päevast arvates teavitama linnaosa haldussekretäri, kas ta soovib osaleda halduskogu töös või jätkata oma senisel teenistuskohal ning mandaadist loobuda. Kui valituks osutunud halduskogu kandidaat ei teavita haldussekretäri sätestatud tähtaja jooksul oma otsusest, peatuvad tema volitused käesoleva paragrahvi lõike 2 punkti 1 alusel.
(5) Käesoleva paragrahvi 2. lõike punktis 3 sätestatud juhul saadab linnaosa valitsuse haldussekretär kolme tööpäeva jooksul alates kohtumääruse kättesaamisest selle linnasekretärile.
(6) Käesoleva paragrahvi 2. lõike punktides 4 ja 6 sätestatud juhul esitab halduskogu liige avalduse linnasekretärile.
(7) Käesoleva paragrahvi 2. lõike punktis 5 sätestatud juhul teavitab linnaosa valitsuse haldussekretär linnasekretäri kolme tööpäeva jooksul vastava asjaolu teatavaks saamisest.
(8) Käesoleva paragrahvi 2. lõike punktis 5 sätestatud juhul peatunud halduskogu liikme volitusi ei saa taastada enne kolme kuu möödumist peatamise aluseks oleva komisjoni otsuse jõustumisest.
(9) Linnasekretär kutsub § 90 lõikes 4 nimetatud komisjoni kokku viie tööpäeva jooksul pärast käesolevas paragrahvis nimetatud avalduse, teate või muu dokumendi saamist.
§ 94 Halduskogu asendusliige
(1) Halduskogu liikme volituste peatumisel või ennetähtaegsel lõppemisel kinnitatakse halduskogu asendusliige, lähtudes põhimääruse §-s 90 sätestatust ning järgmistest põhimõtetest:
1) nimekirjas kandideerinud ja halduskogu liikmeks kinnitatud isiku asendusliikmeks saab väljalangenuga samasse kandidaatide nimekirja kuuluv isik vastavalt halduskogu asendusliikmete järjekorrale;
2) üksikkandidaadina kandideerinud ja halduskogu liikmeks kinnitatud isiku asendusliikmeks kinnitatakse halduskogu asendusliikmete nimekirja järjestuses järgmine isik.
(2) Kui nimekiri, milles halduskogust välja langenu kandideeris, on ammendunud, kinnitatakse tema asemele järgmine halduskogu asendusliige, lähtudes põhimääruse §-s 90 sätestatust.
(3) Halduskogu asendusliikmel on kõik halduskogu liikme õigused ja kohustused alates tema liikmeks kinnitamise otsuse jõustumisest.
(4) Nimekirjas kandideerinud ja halduskogu liikmeks kinnitatud isiku volituste taastumise korral lõpevad selle liikme volitused, kes on viimasena kinnitatud asendusliikmeks samast kandidaatide nimekirjast. Üksikkandidaadina kandideerinud ja halduskogu liikmeks kinnitatud isiku volituste taastumise korral lõpevad selle asendusliikme volitused, kes on viimasena kinnitatud asendusliikmeks sellest kandidaatide nimekirjast, millest oli asendusliige.
(5) Kõigi halduskogu asendusliikmete nimekirja ammendumise korral vähendatakse linnavolikogu otsusega halduskogu suurust.
§ 95 Halduskogu töökorralduse põhimõtted
(1) Linnaosa halduskogu valib oma koosseisust halduskogu esimehe, esimehe asetäitja(d) ja moodustab komisjonid.
(2) Halduskogu esimees valitakse halduskogu liikmete hulgast.
(3) Linnavolikogu või linnavalitsus võivad kindlaks määrata küsimuste ringi, mida linnaosa vanem ei saa otsustada linnaosa halduskogu seisukohta kuulamata.
(4) Linnaosa puudutava küsimuse arutamisel kuulab linnavolikogu üldjuhul ära selle linnaosa halduskogu seisukoha.
(5) Hiljemalt järgmise aasta 1. veebruariks esitab halduskogu esimees linnavolikogu esimehele kirjaliku aruande halduskogu eelmise aasta tööst. Kohaliku omavalitsuse volikogu valimise aastal esitab halduskogu esimees aruande hiljemalt 15. oktoobriks. Aruanne peab muuhulgas sisaldama ülevaadet halduskogus arutatud olulisematest küsimustest ning nende lahendamise käigust. Aruanne avalikustatakse Tallinna veebilehel.
(6) Halduskogu organisatsioonilise ja tehnilise teenindamise tagab linnaosa valitsus.
§ 96 Halduskogu koosoleku ettevalmistamine ning läbiviimine
(1) Halduskogu töövorm on koosolek ning asjaajamiskeel on eesti keel. Halduskogu koosolek on avalik. Koosoleku võib kuulutada koosoleku mingi küsimuse arutelu osas kinniseks, kui küsimusega seonduvate andmete avalikustamine on isikuandmete kaitse seadusega keelatud või piiratud. Koosolekueelse menetluse läbinud ning nõutavas korras ettevalmistatud materjalist koostab esimees halduskogu koosoleku päevakorra projekti ja määrab iga päevakorraküsimuse arutamiseks ettekandja. Halduskogu koosoleku päevakorra projekt tuleb saata tutvumiseks linnaosa vanemale.
(2) Halduskogu koosoleku kutse, milles on märgitud koosoleku toimumise aeg ja koht ning koosoleku päevakorra projekt, edastatakse halduskogu liikmetele vähemalt neli tööpäeva enne koosoleku toimumist. Kutse halduskogu erakorralisele koosolekule edastatakse halduskogu liikmetele hiljemalt 24 tundi enne koosolekut.
(3) Halduskogu korraline koosolek toimub üldjuhul kord kuus halduskogu kinnitatud nädalapäeval ja kellaajal. Kui korralise koosoleku päev langeb riigipühale, võib esimees määrata koosoleku toimumiseks teise päeva.
(4) Halduskogu koosoleku kutsub kokku halduskogu esimees või tema äraolekul asetäitja. Halduskogu erakorralise koosoleku kutsub kokku halduskogu esimees või tema äraolekul asetäitja omal algatusel. Halduskogu esimees või tema asetäitja kutsub koosoleku kokku ka linnaosa valitsuse ettepanekul või 1/4 halduskogu liikmete kirjalikul nõudel.
(5) Uue halduskogu esimese koosoleku kutsub kolme nädala jooksul pärast halduskogu koosseisu kinnitamist kokku ja seda juhatab kuni halduskogu esimehe valimiseni linnavolikogu esimees või tema määratud asetäitja. Halduskogu uue koosseisu esimese koosoleku päevakorras on halduskogu esimehe ja asetäitja(te) valimine. Koosoleku alguses võib halduskogu võtta päevakorda ka muid küsimusi.
(6) Osavõtt halduskogu koosolekust registreeritakse koosoleku alguses. Halduskogu koosolekust võtavad sõnaõigusega osa linnaosa vanem ja linnaosa valitsuse teenistujad ning muud halduskogu koosolekule kutsutud isikud.
(61) Kui halduskogu liige ei saa osaleda halduskogu koosolekul, on tal õigus edastada enne koosoleku algust halduskogu esimehele ja haldussekretärile arutatavate küsimuste kohta oma kirjalikud seisukohad, mille loeb koosoleku juhataja ette päevakorrapunkti arutamise ajal. Esitatud seisukohti ei loeta hääletamisel antud häälteks ning seisukohta esitanud halduskogu liiget ei loeta koosolekul osalenuks.
(Tvk m 06.09.2012 nr 20, jõustub Tallinna Linnavolikogu 2013. aasta valimistulemuste väljakuulutamisele järgnevast päevast)
(7) Koosoleku alguses tehakse teatavaks koosoleku päevakorra projekt. Päevakorraprojekti arutamise käigus vaadatakse läbi ettepanekud koosoleku kutses märgitud punktide päevakorrast välja jätmise kohta. Seejärel võib halduskogu koosseisu häälteenamusega võtta päevakorda lisaküsimusi. Pärast ettepanekute ja protestide läbivaatamist ja vajaduse korral hääletamist kinnitatakse päevakord poolthäälteenamusega.
(8) Pärast päevakorra kinnitamist võivad halduskogu liikmed ja komisjonid registreerida avalduste ning informatsiooni edastamise soovid. Avaldused ning informatsioon esitatakse pärast päevakorraküsimuste arutamist, kui halduskogu ei otsusta teisiti. Avalduse või informatsiooniga esinemiseks on aega 5 minutit. Avaldusele ja informatsiooni edastamisele ei järgne küsimusi, sõnavõtte ega läbirääkimisi. Avaldaja soovil lisatakse tema kirjalik avaldus koosoleku protokollile.
(9) Sõnavõtud on ajaliselt piiratud: ettekandeks on aega 15 minutit, kaasettekandeks 10 minutit ja kohalt sõnavõtuks 2 minutit. Koosoleku juhataja annab vajaduse korral ettekandjale ja kaasettekandjale pikema aja sõnavõtuks. Kui kõneleja ületab ajalimiidi või kaldub teemast kõrvale, hoiatab koosoleku juhataja teda või lõpetab sõnavõtu.
(10) Pärast ettekannet või kaasettekannet võib ettekandjale või kaasettekandjale esitada küsimusi. Ettekandja võib vajaduse korral vastamise delegeerida mõnele teisele halduskogu liikmele, komisjoni liikmele või linnaosa valitsuse töötajale.
(11) Sõnavõtu soovist annavad halduskogu liikmed märku käega. Esimesena antakse sõna faktimärkusteks ja protseduurilisteks ettepanekuteks. Koosolekul annab sõna ainult koosoleku juhataja. Halduskogu koosoleku juhataja võtab sõna üldises korras.
(12) Kui kõik sõna soovinud halduskogu liikmed on sõna saanud, on ettekandjal õigus kuni 2-minutiliseks lõppsõnaks.
(13) Halduskogu otsustab küsimusi hääletamise teel, mida korraldab koosoleku juhataja. Hääletamine halduskogus on avalik, v.a esimehe ja asetäitja(te) valimised. Halduskogu liige hääletab isiklikult, andes oma poolt- või vastuhääle või jäädes erapooletuks. Salajasel hääletusel toimub hääletus hääletussedelitega valimiskasti.
(14) Halduskogu on otsustusvõimeline, kui koosolekust võtab osa vähemalt üks kolmandik halduskogu koosseisust. Halduskogu otsused võetakse vastu poolthäälte enamusega, v.a halduskogu esimehe ja asetäitja(te) ning revisjonikomisjoni liikmete valimine ja tagasikutsumine, milleks on vaja halduskogu koosseisu häälteenamust.
(15) Halduskogu liikmel on õigus hääletamise tulemus vaidlustada kohe pärast päevakorraküsimuse hääletamist. Kordushääletamine viikse läbi juhul, kui on tekkinud kahtlus häältelugemise õigsuses. Hilisemaid pretensioone ei arvestata.
§ 97 Halduskogu otsus ja koosoleku protokoll
(1) Halduskogu poolt organisatsioonilistes küsimustes vastu võetud otsused ei ole Tallinna õigusaktid. Muudes küsimustes vastu võetud otsused vormistatakse protokolli väljavõttena, mis on linnaosa vanemale, linnavalitsusele ja linnavolikogule soovituslik.
(2) Halduskogu menetlusse antud küsimuses peab halduskogu seisukoha võtma ühe kuu jooksul. Mõjuval põhjusel võib halduskogu taotleda selle tähtaja pikendamist.
(3) Linnaosa valitsusele laekunud materjali, mis vajab halduskogu seisukohta, edastab linnaosa vanem halduskogu esimehele, kes vajaduse korral suunab selle arutamiseks halduskogu komisjonile. Komisjon annab materjali kohta arvamuse halduskogu järgmise koosoleku toimumise ajaks. Kui komisjon ei anna esitatud materjali kohta arvamust enne järgmise halduskogu koosoleku toimumist, loetakse komisjoni kooskõlastus antuks.
(4) Halduskogu otsuse eelnõu esitamise õigus on halduskogu liikmel või komisjonil. Otsuse eelnõu esitatakse halduskogu esimehele. Halduskogu otsuse eelnõu vormistatakse õigusaktidele esitatavate nõuete kohaselt. Eelnõus esitatud andmete ning juriidilise ja keelelise õigsuse ning vorminõuetele vastavuse tagab eelnõu esitaja. Halduskogu liikme esitatud eelnõu nõuetekohase vormistamise tagab linnaosa valitsus.
(5) Eelnõu esitajal on õigus algatatud eelnõu tagasi võtta halduskogus menetlemise igas etapis. Eelnõu tagasivõtmisel langeb eelnõu halduskogu menetlusest välja, mis protokollitakse. Eelnõu, mis on esitatud menetluses oleva eelnõu tagasikutsumiseks, menetlusest tagasi võtta ei saa. Halduskogu liikme algatatud eelnõu langeb halduskogu menetlusest välja, kui eelnõu esitaja volitused halduskogu liikmena on lõppenud või peatunud.
(6) Halduskogu otsusele kirjutab alla halduskogu esimees või tema asendaja. Halduskogu otsus jõustub selle allakirjutamisel.
(7) Halduskogu koosolek protokollitakse ja protokoll allkirjastatakse kolme tööpäeva jooksul. Protokolli kantakse koosoleku toimumise aeg ja koht, osavõtjate nimed, arutlusel olnud küsimused, nende kohta esitatud ettepanekud ja vastuvõetud otsused, hääletamistulemused, kui küsimus otsustati hääletamise teel, ning otsustajate või küsimuste algatajate eriarvamused. Protokoll on avalik, välja arvatud juhul, kui andmete avalikustamine on isikuandmete kaitse seaduse või muu seadusega keelatud või piiratud.
(8) Halduskogu koosoleku protokollile kirjutavad alla koosoleku juhataja ja protokollija. Koosoleku protokollile lisatakse vajaduse korral seletuskirjad, koosolekul esitatud avaldused ja salajase hääletamise protokollid. Vastuvõetud otsused, otsuste eelnõud ning protokollid säilitatakse linnavolikogu õigusaktide menetlemise infosüsteemis ja paberkandjal linnaosa valitsuses.
§ 98 Halduskogu esimees ja asetäitja(d)
(1) Halduskogu esimees või tema äraolekul asetäitja:
2) koostab halduskogu koosoleku päevakorra projekti, arvestades komisjonide, halduskogu liikmete ja linnaosa valitsuse ettepanekuid;
5) allkirjastab halduskogu otsused, kirjad ja koosoleku protokollid;
6) peab halduskogu nimel kirjavahetust;
7) koostab linnaosa valitsuse ja halduskogu liikmete ettepanekute alusel halduskogu tööplaani;
8) võib võtta sõnaõigusega osa volikogu eestseisuse koosolekust.
(11) Halduskogu esimehe ja aseesimehe ning halduskogu komisjoni esimehe, komisjoni aseesimehe ja revisjonikomisjoni liikme volitused lõpevad samal ajal, kui peatuvad või lõpevad enne tähtaega tema volitused halduskogu liikmena.
(2) Halduskogu esimehe ja asetäitja(te) äraolekul juhatab koosolekut halduskogu valitud liige, kellel on kõik halduskogu esimehe riigi ja Tallinna õigusaktidest tulenevad õigused ja kohustused.
(3) Kui halduskogu esimees ei saa oma ülesandeid täita enesetaanduse tõttu või muul põhjusel, juhatab koosolekut asetäitja. Nende mõlema äraolekul juhatab koosolekut halduskogu valitud liige.
§ 99 Halduskogu komisjon
(1) Halduskogu moodustab revisjonikomisjoni ning planeerimisvaldkonnaga tegeleva komisjoni. Halduskogu võib oma linnaosa eripärast tulenevalt moodustada veel kuni kolm alatist komisjoni ja ajutisi komisjone. Halduskogu komisjon on halduskogule nõu andev organ. Halduskogu komisjoni otsused vormistatakse komisjoni protokolli väljavõttena.
(2) Üle poole komisjoni liikmetest peavad olema halduskogu liikmed. Vähemalt ühe komisjoniliikme esitab linnaosa valitsus. Komisjoni liikmete arv peab olema paaritu ega tohi ületada üheksat liiget.
(3) Halduskogu komisjon:
1) valmistab ette halduskogu koosolekul arutamisele tulevaid küsimusi;
2) selgitab välja linnaosaga seonduvad probleemid, mis tuleb linnaosa valitsusel lahendada, ja teeb ettepanekuid nende lahendamiseks;
3) täidab muid Tallinna õigusaktidega talle pandud ülesandeid.
(4) Oma ülesannete täitmiseks koostab komisjon tööplaani poolaasta või aasta kaupa.
(5) Halduskogu komisjoni esimees või tema äraolekul asetäitja:
3) juhib komisjoni tööd ja juhatab komisjoni koosolekut ning lahendab komisjoni töökorralduse küsimused;
4) korraldab koostöös linnaosa valitsusega komisjoni koosoleku protokollimise ja koosolekul osalejate üle arvestuse pidamise;
6) allkirjastab komisjoni koosolekule järgneva kolme tööpäeva jooksul koosoleku protokolli.
(Tvk m 01.10.2009 nr 32 jõust. 29.10.2009;
Tvk m 08.04.2010 nr 18, jõustumine 15.04.2010)
(6) Komisjoni töövormiks on koosolek.
(7) Komisjon on otsustusvõimeline, kui koosolekust võtab osa vähemalt pool komisjoni koosseisust, sealhulgas komisjoni esimees või asetäitja. Komisjoni seisukoht on halduskogule ning linnaosa valitsusele soovituslik.
§ 100 Halduskogu revisjonikomisjon
(1) Halduskogu revisjonikomisjoni töö toimub käesoleva põhimääruse §-s 99 sätestatud alustel ja korras, arvestades käesolevas paragrahvis sätestatud erisusi.
(2) Revisjonikomisjoni võivad kuuluda ainult halduskogu liikmed. Revisjonikomisjoni liikmete arv peab olema paaritu ega tohi ületada viit liiget.
(3) Revisjonikomisjon kontrollib käesolevas paragrahvis ja Tallinna õigusaktidega sätestatud korras halduskogu otsuste täitmist ja komisjonide töökorraldust.
(4) Revisjonikomisjon esitab vähemalt kord aastas halduskogu koosolekul aruande oma tegevuse kohta.
§ 101 Linnaosa halduskogu esimehe, tema asetäitja(te) ja komisjonide esimeeste valimine ning komisjoni liikmete kinnitamine
(1) Linnaosa halduskogu esimees ja tema asetäitja(d), komisjonide esimehed ja vajaduse korral asetäitjad ning revisjonikomisjoni liikmed valib linnaosa halduskogu koosseisu häälteenamusega.
(2) Halduskogu esimees ja tema asetäitja(d) valitakse salajasel hääletusel. Muud valimised halduskogus on avalikud.
(3) Halduskogu komisjonide liikmed kinnitatakse komisjoni esimehe ettepanekul halduskogu poolthäälte enamusega.
§ 102 Valitud või kinnitatud isikute tagasikutsumise kord
(1) Linnaosa halduskogu valitud või kinnitatud isikuid saab tagasi kutsuda. Tagasikutsumise saab algatada neljandik halduskogu koosseisust. Tagasikutsumise küsimus võetakse järgmise halduskogu koosoleku päevakorda.
(2) Halduskogu valitud isikute tagasikutsumiseks on vajalik halduskogu koosseisu häälteenamus. Halduskogu kinnitatud isikud kutsutakse tagasi poolthäälte enamusega.
§ 103 Halduskogu liikme enesetaandamine
(1) Halduskogu liige on kohustatud taandama ennast halduskogu koosoleku sellise päevakorrapunkti arutamisest või seisukoha esitamisest, mille suhtes talle laieneb toimingupiirang korruptsioonivastases seaduses sätestatu kohaselt.
(2) Käesoleva paragrahvi 1. lõikes sätestatud juhul on halduskogu liige kohustatud enne küsimuse arutelu algust tegema avalduse enda mitteosalemise kohta antud päevakorrapunkti arutamisel. Vastav märge fikseeritakse halduskogu koosoleku protokollis. Küsimuste arutamiseks ja seisukoha esitamiseks vajalik kvoorum on selle halduskogu liikme võrra väiksem.
§ 104 Linnaosa valitsus
(1) Linnaosa valitsus on linna ametiasutus, mille põhimääruse, struktuuri, teenistuskohtade koosseisu ja palgatingimused kehtestab linnavolikogu linnavalitsuse ettepanekul. Vastava ettepaneku esitab linnavalitsusele linnaosa vanem.
(4) Lisaks avaliku teenistuse seaduses sätestatud teenistusest vabastamise alustele vabastatakse linnaosa vanem teenistusest linnapea põhjendatud ettepanekul.
(5) Linnaosa vanem:
2) esindab Tallinna kohtus linnaosa pädevusse antud küsimustes või volitab selleks teisi isikuid;
3) esindab linnaosa ja linnaosa valitsust käesoleva põhimääruse ja linnaosa põhimäärusega sätestatud korras. Linnaosa vanem võib volitada teisi isikuid esindama linnaosa valitsust temale antud pädevuse piires;
4) annab oma volituste piires ja ülesannete täitmiseks üksikaktidena korraldusi;
5) annab linnaosa valitsuse sisemise töö korraldamiseks käskkirju;
6) kirjutab alla teistele linnaosa valitsuse dokumentidele või volitab selleks teisi linnaosa valitsuse ametiisikuid;
7) teeb linnapeale linnaosa valitsuse hallatava asutuse juhi ametisse kinnitamise ja ametist vabastamise ettepaneku, sõlmib ja lõpetab temaga töölepingu ning täidab teisi tööandja õigusi ja kohustusi riigi ja Tallinna õigusaktides sätestatud korras;
8) täidab tööandja õigusi ja kohustusi linnaosa valitsuse teenistujate suhtes, kui Tallinna õigusaktides ei ole sätestatud teisiti;
9) käsutab linnaosa valitsuse eelarvelisi vahendeid;
10) tagab linnaosa valitsuse eelarve projekti koostamise ja linnaosa valitsuse eelarve täitmise ning arvestuse pidamise riigi ja Tallinna õigusaktides sätestatud korras;
(6) Linnaosa vanema asendamise kord sätestatakse linnaosa valitsuse põhimääruses.
(7) Linnaosa vanem on aruandekohustuslik linnavalitsuse ja informatsioonikohustuslik linnaosa halduskogu ees.
(8) Linnaosa vanema korraldustele kirjutab alla linnaosa vanem või tema äraolekul asendaja. Linnaosa vanema korralduste suhtes kohaldatakse seadustes ja käesoleva põhimääruse § 82 lõigetes 1, 3, 6 ja 7 linnavalitsuse korralduste kohta sätestatud nõudeid.
(9) Linnaosa vanema sotsiaalsed garantiid on sätestatud §-s 54.
(10) Haldussekretärile esitatavad nõuded:
1) haldussekretäri nimetab ametisse ja vabastab ametist seaduses sätestatud korras linnaosa vanem kooskõlastatult Tallinna linnasekretäriga;
2) haldussekretäriks võib nimetada Eesti kodaniku, kes valdab eesti keelt seaduses või seaduse alusel kehtestatud ulatuses ning kellel on juriidiline kõrgharidus.
(Tvk m 08.04.2010 nr 18, jõustumine 15.04.2010)
(11) Haldussekretäri teenistusülesanded on:
1) linnaosa vanema korralduste ja käskkirjade viseerimine;
2) linnaosa vanemale ettepanekute esitamine linnaosa valitsuse struktuuri, funktsioonide ja koosseisu kohta;
3) Riigikogu, kohaliku omavalitsuse volikogu valimiste, rahvaloenduste, -hääletuste, -küsitluste jms organisatsiooniline ja tehniline ettevalmistamine ja läbiviimine linnaosas;
4) halduskogu organisatsioonilise ja tehnilise teenindamise korraldamine;
5) muude talle riigi või Tallinna õigusaktidega või linnaosa vanema pandud ülesannete täitmine.
LISA 6. Tallinna linna piiri kirjeldus ja skeem
LISA 7. Haabersti linnaosa piiri kirjeldus ja skeem
LISA 9. Kristiine linnaosa piiri kirjeldus ja skeem
LISA 11. Mustamäe linnaosa piiri kirjeldus ja skeem
LISA 12. Nõmme linnaosa piiri kirjeldus ja skeem
LISA 13. Pirita linnaosa piiri kirjeldus ja skeem
LISA 14. Põhja-Tallinna linnaosa piiri kirjeldus ja skeem
Lisa 8 Kesklinna linnaosa piiri kirjeldus ja skeem - (Tvk m 06.09.2012 nr 20, jõustumine 14.09.2012)
Lisa 10 Lasnamäe linnaosa piiri kirjeldus ja skeem - (Tvk m 06.09.2012 nr 20, jõustumine 14.09.2012)


text:
Eesti Vabariigi põhiseadus / paragrahv 139
Õiguskantsler on oma tegevuses sõltumatu ametiisik, kes teostab järelevalvet seadusandliku ja täidesaatva riigivõimu ning kohaliku omavalitsuse õigustloovate aktide põhiseadusele ja seadustele vastavuse üle.
PS § 139 lg 1 on üldnorm õiguskantsleri sõltumatuse kohta. Sõltumatuse põhimõtet konkretiseerivad PS §-d 140, 141, 144 ja 145, samuti ÕKS (sõltumatuse garantiide kohta vt täpsemalt § 140, § 141 lg 1 ja § 145 komm-d). Sõltumatus tähendab eelkõige sõltumatust ülejäänud riigivõimu harudest (seadusandlikust, täidesaatvast ja kohtuvõimust) ning hõlmab nii organisatsioonilise, funktsionaalse kui ka finantsilise sõltumatuse. Organisatsiooniline sõltumatus on tagatud järgnevaga: ametisse nimetamise ja ametist vabastamise alused ja kord, tegevuspiirangud, ametkonna kujundusõigus jms. Funktsionaalne sõltumatus tähistab sisulise tegevuse sõltumatust, s.o õigust ja vabadust valida prioriteetsed tegevussuunad ja võtta seisukohti ametiülesannete täitmisel. Finantsiline sõltumatus hõlmab eelarve kujundamise õigust parlamendi seatud raamides ning materiaalsete vahendite piisavust pandud ülesannete täitmiseks. Sõltumatu kontrolliorganina seisab õiguskantsler väljaspool võimude klassikalist kolmikjaotust, omades teatud kontrollivat funktsiooni ja tegutsedes tasakaalustajana, et juhtida eri võimuharude tähelepanu põhiseaduslikele probleemidele.
Õiguskantsleri sõltumatusest tulenevalt ei ole õiguskantsleri seisukoht sisuliselt kohtulikult vaidlustatav ega kontrollitav, v.a õiguskantsleri taotluse alusel põhiseaduslikkuse järelevalve menetluses (vt ka ÕKS § 351 lg 3). Järelevalve menetlusnormidest kinnipidamise ja muu tegevuse (nt Õiguskantsleri Kantselei teenistusalased küsimused, samuti juhud, kui õiguskantsler jätab isiku avaldusele vastamata, avalikustab seadust rikkudes isikuandmeid, ei väljasta avalikku teavet vms) üle on siiski mõeldav eeldusel, et sellega ei kaasne ohtu õiguskantsleri sisulise tegevuse mõjutamiseks. Praktikas on isikud vaidlustanud halduskohtus õiguskantsleri poolt avalduse läbi vaatamata jätmist, aga ka õiguskantsleri sisulist seisukohta, mille järgi on õigustloov akt põhiseaduspärane ja/või asutuse tegevus õiguspärane jms. Kõigil juhtudel on kaebus jäetud kas rahuldamata (kui on vaidlustatud võimalikke menetluslikke rikkumisi) või läbi vaatamata (kui on vaidlustatud sisulisi seisukohti). Analoogselt on kohtuliku kontrolli piiratud ulatust sisustanud ka Euroopa Kohus EL ombudsmani tegevuse vaidlustamisel (vt nt Euroopa Kohtu 23. märtsi 2004. a otsus kohtuasjas C-234/02 P Euroopa ombudsman vs. Frank Lamberts).
PS § 139 lg 1 määratleb õiguskantsleri põhiseaduslikkuse järelevalve objektidena seadusandliku riigivõimu õigustloovad aktid (Riigikogu seadused, Vabariigi Presidendi seadlused), täidesaatva riigivõimu õigustloovad aktid (Vabariigi Valitsuse, ministrite, ülikoolide ja Eesti Panga määrused) ning kohaliku omavalitsuse õigustloovad aktid (kohaliku omavalitsuse volikogu ning linna- ja vallavalitsuse määrused) (põhiseaduses nimetamata organi normiloomepädevuse kohta vt RKÜKo 26.04.2016, 3-2-1-40-15, p 51 ja otsusele lisatud J. Põllu eriarvamuse p 9). Tegemist on nn abstraktse normikontrolliga. Abstraktsele normikontrollile vastandub konkreetne normikontroll (vt § 149 komm). Õiguskantsleri abstraktne normikontrolli menetlus võib siiski samuti kasvada välja konkreetsest ombudsmani menetlusest või muust pädevusest (nt väärkohtlemise ennetusasutuse rolli täitmisest, immuniteedimenetlusest). Abstraktne normikontroll ei ole piiratud temaatiliselt või valdkondlikult, st see hõlmab põhiõiguste riivete kõrval ka riigikorralduslikke küsimusi jms.
Õigustloovate aktide üle järelevalve teostamise menetlust täpsustab PS § 142 ning ÕKS III peatükk (menetluse kohta vt § 142 komm), samuti ErSS § 40. Õigustloova akti määratlemine skaaladel üld-ja üksikakt ning välis- ja sisemõjuga akt on praktikas keeruline. Õigustloov akt tähendab õiguse üldakti ehk õigusakti, mis sisaldab õigusnorme – üldkohustuslikke abstraktseid käitumiseeskirju. Õigustloovate aktide hulka kuuluvad ennekõike seadused, seadlused, määrused ja piiritlemata arvu juhtumeid reguleerivad halduslepingud (viimase kohta RKHKo 03.09.2015, 3-3-1-43-15, p 23 jj). Õiguse üldakt, mis on vigaselt vormistatud näiteks korraldusena, kujutab endast siiski õigustloovat akti ning allub õiguskantsleri järelevalvele. Õiguskantsleri järelevalvele alluvad õiguse üldaktid sõltumata sellest, millist nimetust need kannavad või kuidas need on vormistatud. Teisalt, akti vorm ning isegi seadusandja määratud akti liik ei takista kohtul hinnata akti liiki akti sisu järgi. Lisaks võib selline akti liigi määramine olla ise põhiseadusvastane (nt RKÜKo 31.05.2011, 3-3-1-85-10). Nii ei kuulu õiguskantsleri põhiseaduslikkuse järelevalve alla need määrused, mis on oma sisult halduse üksikaktid (RKPJKo 22.11.2010, 3-4-1-6-10). Kui õigusaktis on nii õigusnorme sisaldavaid sätteid kui ka õigusnorme mittesisaldavaid sätteid, siis Riigikohtu üldkogu on pidanud sellist õigusakti tervikuna õigustloovaks aktiks (RKÜK 17.03.2000, 3-4-1-1-00, p 12; vrd RKÜKo 19.04.2004, 3-3-1-46-03, p 31). Samas ei ole üheselt siiski selge, kas õiguskantsleri põhiseaduslikkuse järelevalvele allub selline kahetise iseloomuga õigusakt tervikuna või vaid osas, milles see sisaldab õigusnorme. Viidatud kohtuasjas vaidlustas õiguskantsler eelarve konkreetseid kirjeid, mis oma olemuselt on pigem üksiknormid, ning üldkogu jaatas õiguskantsleri normikontrolli pädevust. Põhiseaduslikkuse järelevalvele alluvad ka sellised õigustloovad aktid, mille andjal õigustloova akti andmise pädevust põhiseaduse järgi olla ei tohi (ka RKÜK 26.04.2016, 3-2-1-40-15). Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumil ei ole veel olnud võimalust ammendavalt vastata küsimusele, kas õigustloova akti puhul peab tegu olema välismõjuga õiguse üldaktiga või on õigustloovaks aktiks ka sisemised üldaktid.
Omaette probleem on, kas ErSS § 40 alusel vaidlustatav “erakorralise seisukorra ajal vastuvõetud erakorralist seisukorda korraldav õigustloov akt“ hõlmab ka erakorralise seisukorra väljakuulutamise otsust. Ilmselt tuleb seda jaatada. Esiteks, kuigi erakorraline seisukord kuulutatakse välja Riigikogu otsusega, on selline otsus oma õiguslike tagajärgede poolest õigustloova olemusega, sest selle tulemusel muutub õigutloovate aktide kohaldumine kogu riigi territooriumil, sh on lubatud intensiivsemad põhiõiguste piiranguid (PS § 130) ja valimised ei toimu (PS § 131). Teiseks, erakorralise seisukorra väljakuulutamine peaks alluma kohtulikule kontrollile. Kuigi ka Riigikogu olemuslikult üksikaktidena käsitletavad otsused alluvad Riigikohtu järelevalvele (PSJKS 3. ptk), on sellise menetluse algatamise õigus igal isikul, kelle õigusi otsus rikub. Mõistlik ei ole võimaldada igaühe kaebeõigust Riigikogu erakorralise seisukorra väljakuulutamise otsuse peale olukorras, kus see puudutab kõiki Eesti territooriumil viibijaid.
Seadus ei sätesta otsesõnu õiguskantsleri pädevust algatada põhiseaduslikkuse järelevalve menetlus õigustloova akti andmata jätmise tõttu. Praktikas on Riigikohus õiguskantsleri õigust vaidlustada seadusandja tegevusetust sisuliselt siiski aktsepteerinud. Näiteks vaatas Riigikohus läbi õiguskantsleri taotluse tunnistada põhiseadusvastaseks erakonnaseaduse sätted, milles ei sätestatud tõhusat kontrolli erakondade rahastamise üle. Riigikohus leidis, et seadusandja tegevust, mille tulemusena on sätestatud regulatsioon, mis välistab õiguse või pädevuse kasutamise, saab üheaegselt käsitada nii põhiseadusvastaselt piirava regulatsiooni kehtestamisena kui ka põhiseadusega nõutava regulatsiooni kehtestamata jätmisena. Sellises olukorras võib piirava normi vaidlustamine tähendada ka seadusandja tegevusetuse, mis seisneb põhiseadusega nõutava regulatsiooni kehtestamata jätmises, vaidlustamist, kuna olemasolev regulatsioon on põhiseadusvastane põhjusel, et see ei sisalda põhiseadusega nõutavat (RKÜKo 21.05.2008, 3-4-1-3-07).
Õigustloova akti andmise ning õigustloova akti andmata jätmise piiritlemine võib praktikas olla keeruline. Õiguskantsler on võimalusel eelistanud vaidlustada seadusandja tegevusetust konkreetsete, olemasoleva seaduse sätete kaudu. See tähendab, et vaidlustatud on sätteid (tervikuna või osaliselt), millega kehtestatud regulatsiooniga on osa subjekte või situatsioone, mis peaksid olema regulatsiooniga hõlmatud, jäetud põhiseadusvastaselt regulatsiooni alt välja. Näidetena võib tuua operatiivtehniliste erimeetmete (RKPJKo 12.01.1994, III-4/A-1/94), sotsiaalhoolekande seaduse (RKPJKo 21.01.2004, 3-4-1-7-03) ning valimisliitude I asja (RKPJKo 15.07.2002, 3-4-1-7-02). Formaalselt taotles õiguskantsler kõigil neil juhtudel siiski seaduse (teatud sätete või osalist) kehtetuks tunnistamist, sest nii näeb ette PSJKS § 6 lg 1 p 1. Õiguskantsler peab näitama, et vaidlustatud norm peaks kuuluma just vaidlustatava akti koosseisu ning on selle aktiga olemuslikult seotud (vt ka RKPJKo 02.12.2004, 3-4-1-20-04, p-d 45–46; 31.01.2007, 3-4-1-14-06, p 18). Seadusandja tegevusetuse vaidlustamise puhul on õigusakti või õigusnormide “asjassepuutuvuse” (RKÜK 21.05.2008, 3-4-1-3-07, p 36) hindamine siiski sootuks tinglikum kui konkreetse normikontrolli puhul, kuna võib olla raske või koguni võimatu üheselt väita, et üks või teine regulatsioon, mille puudumise põhiseadusvastasuse kontrolli taotletakse, peaks sisalduma just teatud konkreetses seaduses ning ei võiks sisalduda mõnes teises seaduses.
PS § 123 lg 1 keelab sõlmida välislepinguid, mis on vastuolus PS-ga. Õiguskantsleri põhiseaduslikkuse järelevalvele on allutatud ka Eesti Vabariigi sõlmitavad välislepingud (vt ka § 123 komm 13, PSTS § 2 komm 44.2). Nii võib PJKS § 6 lg 1 p 4 järgi õiguskantsler esitada Riigikohtule taotluse tunnistada alla kirjutatud välisleping või selle säte põhiseadusega vastuolus olevaks. Seadusandja poolt õiguskantslerile võrreldes põhiseadusega täiendava pädevuse andmine välislepingu vaidlustamisõiguse näol on Riigikohtu hinnangul kooskõlas põhiseadusega (RKÜKo 12.07.2012, 3-4-1-6-12, p-d 111–118). Välislepingute põhiseaduspärasuse kontrollimisel on oluline küsimus kontrollihetkest, st kas see toimub enne või pärast seda, kui välisleping muutub riigile rahvusvaheliselt siduvaks. Välislepingu sõlmimine võib toimuda eri viisidel (allakirjutamisega, ratifitseerimisega, heakskiitmisega vms (vt VäSS § 19)), mistõttu on oluline jälgida, millise toiminguga seob seadus järelevalve algushetke. Nii võimaldas 2002–2005 kehtinud PSJKS § 6 lg 1 p 4 redaktsioon sisuliselt üksnes õiguskantsleri järelkontrolli, nähes ette võimaluse pöörduda Riigikohtu poole vaid juba sõlmitud välislepingu põhiseaduspärasuse vaidlustamiseks. Varasem ja hetkel kehtiv seadus näeb ette nii eel- kui ka järelkontrolli võimaluse, seades õiguskantsleri taotluse esitamise eeltingimuseks välislepingu allakirjutamise. Nii näiteks juhul, kui välisleping kuulub peale allakirjutamist ka ratifitseerimisele Riigikogus, saab õiguskantsler sekkuda enne välislepingu lõplikku rahvusvaheliselt siduvaks muutumist. Eelkontroll võimaldab ennetada põhiseadusvastase lepingu sõlmimist ja hilisemaid raskusi, mis võivad tekkida, kui välislepingu põhiseadusvastasus tuvastatakse järelkontrollis.
Kuna välislepingut ei saa käsitada seadusandliku või täidesaatva riigivõimu või kohaliku omavalitsuse õigustloova aktina PS § 142 tähenduses, siis ei pea õiguskantsler eelnevalt pöörduma välislepingule alla kirjutanud isiku poole, kel liiatigi puudub pädevus välislepingu teksti (põhiseadusega kooskõlla viimiseks) ühepoolselt muuta (vt ka RKÜKo 12.07.2012, 3-4-1-6-12). Vajadusel saab Riigikohus kasutada PSJKS §-s 12 sätestatud pädevust peatada välislepingu jõustamine kuni Riigikohtu vastava otsuse jõustumiseni, mis väljenduks antud juhul välislepingu ratifitseerimismenetluse peatamises. Riigikohtul on pädevus tunnistada välisleping või selle säte põhiseadusega vastuolus olevaks (aga mitte kehtetuks), pärast mida on välislepingu sõlminud organ kohustatud sellest võimaluse korral väljuma või algatama välislepingu denonsseerimise või selle muutmise viisil, mis tagaks selle kooskõla põhiseadusega.
Välislepingu põhiseaduslikkuse hindamine on kaudselt võimalik ka välislepingu ratifitseerimise seaduse kui õigustloova akti PS § 139 lg 1 mõttes põhiseadusele vastavuse kontrolli kaudu. Nii analüüsis õiguskantsler kohtulikult karistatud isikute üleandmise Euroopa konventsiooni ratifitseerimise seaduse kooskõla konventsiooni enda ning põhiseadusega. Analüüsi tulemusel pöördus õiguskantsler justiitsministri poole soovitusega algatada ratifitseerimise seaduse muutmine, millega tehtaks mõiste “kodanik” defineerimiseks konventsioonile laiendav deklaratsioon. Selle deklaratsiooniga olnuks tagatud Eestis viibivate välismaalaste põhiseadusest tuleneva perekonnapõhiõiguse kaitse.
Lisaks juhule, mil vastuolu põhiseadusega ilmneb mitte välislepingus endas, vaid selle ratifitseerimise seaduses, on ratifitseerimise seaduse põhiseaduslikkuse järelevalve korras vaidlustamine loomulikult võimalik ka oluliste menetlusreeglite rikkumise korral. Välislepingu enda sisulise põhiseadusvastasuse korral tuleks aga taolisest menetlusest siiski loobuda ja pöörduda PJKS § 6 lg 1 p 4 alusel otse Riigikohtusse.
Õiguskantsleri järelevalve välislepingute põhiseadusele vastavuse üle laieneb ka Euroopa Liiduga liitumise lepingu ning EL aluslepinguid muutvate lepingute kui välislepingute kontrollile (vt selle kohta lähemalt PSTS § 2 komm). Küsimuses uue aluslepingu ratifitseerimisest või seniste aluslepingute muutmisest ei ole põhiseaduslik järelevalve taandatav üksnes põhiseaduse aluspõhimõtetele vastavuse või mittevastavuse kindlakstegemisele. Eesti Vabariik ei ole võtnud PSTS §-ga 2 ega ka liitumislepinguga seisukohta võimalike uute aluslepingute ja aluslepinguid muutvate lepingute ning põhiseaduse õigusliku vahekorra suhtes. Nende välislepingute põhiseaduspärasust tuleb kontrollida samamoodi kui teisi Eesti Vabariigi poolt alla kirjutatud välislepinguid.
Oma pädevuse teostamisel peab õiguskantsler arvestama tõsiasjaga, et kui tunnistataks kehtetuks Eesti õigusnorm, mida nõuab EL õigus, siis ei täidaks Eesti riik Euroopa Liiduga liitumise lepingust tulenevaid kohustusi. See aga ei välista õiguskantsleri võimalust teha ettepanek ka EL õigusega seotud Eesti sätte muutmiseks. EL õigus (sh Euroopa Kohtu praktika) võimaldab mõnikord EL õiguse ülevõtmisel ja rakendamisel liikmesriigile teatud diskretsiooniõigust. Sel juhul saab õiguskantsler kontrollida, kas mitme võimaliku õigusliku lahenduse hulgast on valitud niisugune, mis on kooskõlas põhiseadusega. Riigikohus on märkinud: “Juhul, kui Euroopa Kohus leiab, et siseriikliku õiguse aluseks olev EL õigus on EL esmase õigusega kooskõlas, [puudub] vajadus nende EL õigusaktide ja üldjuhul ka nende alusel antud Eesti õiguse põhiseaduspärasuse kontrollimiseks. Osaliselt EL õiguse alusel antud Eesti õiguse põhiseaduslikkuse järelevalve võib aset leida eeskätt vaid Eesti õiguse nendes osades, mis ei tulene Euroopa Liidu õigusest.” (RKHKm 07.05.2008, 3-3-1-85-07, p 39.) Riigikohtu sõnul on EL õigusega seotud need Eesti sätted, mis tulenevad EL õigusest, täpsustavad või rakendavad seda. Kuna eesmärk on säilitada kooskõla EL õigusega, võib seotud sätet määratleda ka sättena, mille kehtetuks tunnistamine tooks kaasa vastuolu EL õigusega. Samas on võimalik, et EL õigus, sh Euroopa Kohtu praktika, võimaldab EL õiguse ülevõtmisel ja rakendamisel liikmesriigile teatud diskretsiooniõigust. Sel juhul saab õiguskantsler kontrollida, kas mitme võimaliku õigusliku lahenduse hulgast on valitud niisugune, mis on kooskõlas põhiseadusega.
ÕKS § 1 lg 6 järgi teeb õiguskantsler järelevalvet õigusaktide välislepingutele vastavuse üle. Taoline õiguskantsleri pädevus tuleneb PS § 123 mõttest, mis asetab välislepingud hierarhiliselt põhiseaduse ja seaduste vahele. Kui õigustloov akt on vastuolus välislepinguga, sõltub põhiseaduslikkuse järelevalve algatamine siiski sellest, millise õigustloova aktiga ja millise välislepinguga on tegu, sest mitte iga õigusnormi vastuolu välislepinguga ei tähenda põhiseadusvastasust (täpsemalt PS § 123 komm). Välislepingutele vastavuse kontrollipädevus hõlmab ka üksikaktide ja toimingute kontrolli, laienedes seega õiguskantsleri teistele funktsioonidele (nt ombudsman, väärkohtlemise ennetusasutus). Lisaks on ühelt poolt põhiseadusest ning teiselt poolt rahvusvahelisest õigusest ja välislepingutest tulenevad argumendid õiguskantsleri menetlustes teineteist täiendavad ning neid kontrolli tasandeid ei ole sageli võimalik teineteisest eristada. Välislepingutest, millele vastavust õiguskantsler oma senises praktikas enim on kontrollinud, võib nimetada Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni, ÜRO lapse õiguste konventsiooni, Euroopa kohaliku omavalitsuse hartat, Euroopa sotsiaalhartat ning Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni konventsioone. Eriti oluline roll on välislepingutel nn rahvusvaheliste pädevuste puhul (vt XII ptk sissejuhatus).
Õigusteadlaste seas ei ole konsensust, kas õiguskantsleril on pädevus teostada järelevalvet õigustloovate aktide vastavuse üle EL õigusele. Õiguskantsler eeldas niisuguse õiguse olemasolu, kui palus Riigikohtul hinnata EKS § 5 lg 1 vastavust Euroopa Ühenduse asutamislepingu art-le 19 ning selle rakendamiseks antud Euroopa Liidu Nõukogu 19. detsembri 1994. a direktiivile 94/80/EÜ. Riigikohus jättis õiguskantsleri taotluse selles osas läbi vaatamata, märkides, et ei õiguskantsleri seadus ega põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse seadus anna õiguskantslerile pädevust taotleda Riigikohtult seaduste kehtetuks tunnistamist põhjusel, et seadus on vastuolus EL õigusega (RKÜKo 19.04.2005, 3-4-1-1-05) (vt ka PSTS § 2 komm). Riigikohus viitas Euroopa Kohtu seisukohale, mille järgi on EL õiguse ülimuslikkus kohaldamise, mitte kehtivuse ülimuslikkus (vt ka PSTS § 2 komm-d 17 ja 19). Kuna EL õigus seda siiski ei takista, on Eesti seadusandja pädevuses otsustada, “kas ta annab õiguskantslerile õiguse kontrollida siseriiklike normide kooskõla Euroopa Liidu õigusega või mitte” (RKÜKo 19.04.2005, 3-4-1-1-05, p 50). On väidetud, et Eesti normide vastavust EL õigusele peaks kontrollima põhiseaduslikkuse järelevalve menetluses, kuna põhiseadust ennast tuleb tõlgendada liidu õiguse valguses. Ometi ei tähenda vastuolu EL õigusega alati vastuolu põhiseadusega. Liidu õigusega ühildamatu Eesti sätte jätkuv kehtimine on vastuolus liitumislepinguga juhul, kui niisuguse sätte säilitamine tingiks ebaselge olukorra, kuna jätaks puudutatud isikud teadmatusse liidu õigusega neile antud võimalustest. Kuna Euroopa Liitu kuulumisel arvestatakse põhiseaduse kohaldamisel liitumislepingust tulenevaid kohustusi, saab õiguskantsler taotleda niisuguse sätte kehtetuks tunnistamist vastuolu tõttu põhiseadusega.
Samuti ei saa õiguskantsler kehtiva õiguse järgi taotleda õigustloova akti kehtetuks tunnistamist põhjusel, et see on vastuolus Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga. Esiteks on harta sätted ette nähtud liikmesriikidele üksnes EL õiguse kohaldamise korral. Teiseks on harta osa EL õigusest ja seega ei tunnistata vastuolu korral hartaga Eesti õigusakti kehtetuks, vaid jäetakse vaidluses kohaldamata. Samas tuleb tunnistada harta erilist iseloomu. Harta ja seda selgitav Euroopa Kohtu praktika on olulised abivahendid põhiõiguste sisustamiseks ka neis olukordades, mis ei ole EL õiguse kohaldamisalas. Kuna õiguskantsler saab tõlgendada põhiseadust ja seadusi harta valguses, võib öelda, et kaudselt kontrollib ta Eesti õiguse vastavust hartale. Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium on niisugust lähenemist julgustanud. 2014. aastal pöörduti Riigikohtu poole taotlusega tuvastada seaduse vastuolu nii EIÕK-ga kui ka hartaga. Kolleegium käsitas taotlust nõnda, et selles “palutakse hinnata [...] seaduse põhiseaduspärasust, tõlgendades põhiseadust kooskõlas konventsiooni, selle rakenduspraktika ja põhiõiguste hartaga“ (RKPJKm 23.01.2014, 3-4-1-43-13, p 8).
ÕKS § 18 lg 11 ja PSJKS § 6 lg 1 p 5 järgi teostab õiguskantsler kontrolli ka Riigikogu otsuste üle seaduseelnõu või muu riigielu küsimuse rahvahääletusele panemise kohta. Kui õiguskantsler leiab, et rahvahääletusele pandav seaduseelnõu, välja arvatud PS muutmise seaduse eelnõu, või muu riigielu küsimus on vastuolus PS-ga või Riigikogu on rahvahääletuse korraldamise otsuse vastuvõtmisel oluliselt rikkunud kehtestatud menetluskorda, teeb ta Riigikogu otsuse saamisest alates 14 päeva jooksul Riigikohtule ettepaneku tühistada Riigikogu otsus seaduseelnõu või muu riigielu küsimuse rahvahääletusele panemise kohta. Nagu välislepingute puhul, pöördub ka siin õiguskantsler taotlusega otse Riigikohtusse. Seni Riigikogu vastavaid otsuseid teinud ja ühtlasi ka õiguskantsler seda pädevust kasutanud ei ole. See õiguskantsleri pädevus ei ole põhiseaduses sätestatud, kuid on institutsiooni kui põhiseaduslikkuse kaitsja olemusest tuletatav ja sellega kooskõlas.
PS § 139 lg 2 kohaselt analüüsib õiguskantsler talle seaduste muutmise, uute seaduste vastuvõtmise ja riigiasutuste töö kohta tehtud ettepanekuid ning esitab vajaduse korral Riigikogule ettekande. Erinevalt § 142 lg-s 1 nimetatud ettepanekust viia õigustloov akt PS või seadusega kooskõlla ei pruugi § 139 lg-s 2 mainitud ettekande aluseks olla seaduse vastuolu PS-ga. Õiguskantsler võib ettekandes osutada nii õigusliku regulatsiooni kui ka riigiasutuste tegevuse puudulikkusele, vastuolulisusele ja laiematele probleemidele õiguskorras. Nii on õiguskantsler juhtinud Riigikogu tähelepanu sellistele seadusega pea täiesti reguleerimata valdkondadele nagu sõltuvushäiretega laste rehabilitatsioon või kodutute ajutise peavarju- ja varjupaigateenus, samuti riigilõivu liiga kõrgetele määradele ning probleemidele põhihariduse korralduses.
PS § 139 lg 2 tõlgendus on aja jooksul olulisel määral muutunud. Põhiseaduse Assamblees leiti, et õiguskantsler peaks teostama järelevalvet seadusandluse ja õigussüsteemi kujunemise üle, ent mitte riigi- ja omavalitsusorganite praktilise tegevuse üle, kuna kardeti, et sel kombel võib uue nime all püsima jääda endisaegne prokuratuur. Ettepanekute analüüsimine “riigiasutuste töö kohta” lisati Põhiseaduse Assamblees § 139 lg-sse 2 põhjendusel, et iga inimene ei ole võimeline formuleerima oma ettepanekuid seaduste muutmiseks või uute seaduste vastuvõtmiseks. 1993. a õiguskantsleri tegevuse korraldamise seadus kordas § 139 lg-s 2 sätestatut seda lähemalt lahti mõtestamata. Tegelikkuses puudutasid õiguskantsleri poole pöördunud isikute avaldused peamiselt riigi ja kohaliku omavalitsuse haldustegevusega seonduvaid küsimusi ning vähem õigustloovate aktide põhiseaduslikkuse kontrolli. Paraku õiguskantsler neil juhtudel aga inimest aidata ei saanud, sest seadusandja ei olnud talle vastavat pädevust andnud ega menetlust reguleerinud.
1999. a jõustunud uus õiguskantsleri seadus laiendas oluliselt õiguskantsleri pädevust, andes talle nn ombudsmani funktsiooni ehk kontrolli riigi täitevvõimu tegevuse üle isikute põhiõiguste ja -vabaduste kaitsel. 2004. a jõustunud õiguskantsleri seaduse muudatused (RT I 2003, 23, 142) laiendasid neid funktsioone veelgi, lisades järelevalvealuste asutuste hulka riigiasutuste kõrval ka kohaliku omavalitsuse asutused ja organid, avalik-õiguslikud juriidilised isikud ning avalikke ülesandeid (seadusega või seaduse alusel) täitvad füüsilised ja eraõiguslikud juriidilised isikud.
Nii on käesolevaks ajaks antud PS § 139 lg-le 2 võrreldes Põhiseaduse Assamblees kavandatuga oluliselt laiendav tõlgendus ja sisu: lisaks seadustes esinevate probleemide analüüsile on sellest sättest välja arendatud ka täidesaatva võimu kontrolli ehk ombudsmani funktsioon.
Võib polemiseerida, kas PS § 139 lg 2 mõiste “riigiasutus” võimaldab õiguskantsleri kontrollile allutada väljapoole riigiasutusi jäävat täitevvõimu. Taoline kitsas käsitlus ei ole praeguses õiguslikus olustikus enam siiski põhjendatud, kuna avaliku halduse ülesannete kasvuga on samal ajal kaasnenud vajadus riigil lasuvate kohustuste delegeerimiseks teistele haldusekandjatele (avalik-õiguslikud juriidilised isikud, kohalikud omavalitsused) ja ka eraõiguslikele isikutele. Isikute õiguste kaitse tagatuse aste avaliku võimu ülesannete täitmisel ei saa ega tohi sõltuda asjaolust, kes konkreetset funktsiooni täidab, sh kas riik on selle delegeerinud või mitte. Nii on PS § 139 lg 2 laiendav sisustamine kahtlemata põhiseaduse ja õiguskantsleri institutsiooni olemusega kooskõlas.
Omaette küsimus on, kas põhiseaduslikkuse järelevalve ja ombudsmani funktsioonide kandmine ühes institutsioonis tagab samaaegselt mõlema ülesande efektiivse ja sõltumatu täitmise. Ombudsmanina tegutsedes on õiguskantsler teatud mõttes parlamendi käepikendus, kontrollides seda, kuidas seadused tegelikkuses toimivad ning kas ja kuidas parlamendi poolt legitimeeritud täitevvõim seadusi täidab. Seejuures võib õiguskantsler vajadusel pöörduda lõppastmes ka Riigikogu poole, kui järelevalvealune asutus, organ või isik ei ole õiguskantsleri hinnangul korrektselt tema tehtud ettepanekuid või soovitusi täitnud. Seega eeldab ombudsmani funktsioon kui kontroll täidesaatva võimu üle, et õiguskantsleril oleks parlamendi usaldus. Teisalt on põhiseaduslikkuse järelevalve ülesandesse aga juba eos sisse kirjutatud teatud pinge õiguskantsleri ja Riigikogu vahel – kontrollib ju õiguskantsler siin seadusandjat ennast. Praktikas ei ole kirjeldatud teoreetiline vastuolu siiski negatiivseid järelmeid kaasa toonud.
ÕKS § 33 kohaselt kontrollib õiguskantsler, kas järelevalvealune asutus järgib põhiõiguste ja -vabaduste tagamise põhimõtet ja hea halduse tava. Riigikohus on õigust heale haldusele tunnustanud PS §-st 14 tuleneva põhiõigusena (RKPJKo 17.02.2003, 3-4-1-1-03). Hea halduse tava tähendab avaliku võimu kohustust tegutseda inimsõbralikult, hõlmates väärtusi, mis ei pruugi olla kohtulikult kaitstavad, kuid mille järgimise üle saab õiguskantsler oma ombudsmani funktsiooni täites valvata, nagu näiteks õiglus, viisakus, abivalmidus. Avalik võim peab inimesega suheldes üles näitama hoolivust, kohtlema teda subjektina, mitte objektina ning aitama igakülgselt kaasa tema õiguste ja vabaduste tegelikule kaitsele. Kokkuvõtvalt on hea halduse tava järgimine midagi enamat kui pelgalt küsimus õiguspärasusest ning annab laiemalt tunnistust avaliku võimu tegevuse kvaliteedist.
Õiguskantsleri ombudsmani menetlus ei asenda kohtumenetlust ega ole õiguskaitsevahendiks EIÕK art 13 või art 35 lg 1 tähenduses. Seda on korduvalt kinnitanud ka Euroopa Inimõiguste Kohus (nt 20.01.2009, nr 4692/04, Janatuinen vs. Soome; vrd siiski ka Rootsi õiguskantsleri pädevust kahju hüvitamise asjades 12.04.2012, nr 60437/08, Eriksson vs. Rootsi). Küll kasutavad nii Euroopa Inimõiguste Kohus kui ka Riigikohus ombudsmani (õiguskantsleri) tuvastatut ja seisukohti argumentatsiooni põhistamiseks (nt RKHKo 08.12.2016, 3-3-1-55-16, p 10).
Õiguskantsleri ombudsmani menetlus on reguleeritud õiguskantsleri seaduses (vt ÕKS 4. ptk). Võrreldes kohtumenetlusega on siin olulisi erinevusi. Nii näiteks võib õiguskantsler erinevalt halduskohtust alustada menetlust mitte üksnes avalduse, vaid ka talle laekunud teabe (nt ajakirjanduses avaldatu) alusel omal algatusel. Menetlus on paindlikum ja vähem formaalne, sh pole õiguskantsleri poole pöördumisel rangeid kaebetähtaegu ega ole vaja tasuda riigilõivu. Nii nagu halduskohtumenetluses, kehtib ka õiguskantsleri menetluses uurimisprintsiip, s.o õiguskantsler selgitab välja menetletavas asjas olulise tähendusega asjaolud ja vajadusel kogub tõendeid omal algatusel. Peamine õiguskantsleri menetlustoiming on teabe nõudmine, vajadusel ka seletuse ja ütluse võtmine. Õiguskantsler võib vajaduse korral kasutada ka muid menetlustoimingute vorme, sh küsida asja lahendamiseks erialaasjatundja arvamust või teha kontrollkäik järelevalvealusesse asutusse. Oluline erinevus võrreldes kohtumenetlusega on ka kontrollimastaabis – kui kohus hindab üksnes avaliku võimu tegevuse õiguspärasust, kontrollib õiguskantsler ombudsmanina ka hea halduse tava järgimist, mis hõlmab laiemaid väärtusi (vt PS § 14 komm).
Õiguskantsleril on ulatuslik otsustusruum menetluse alustamise üle otsustamisel ja menetlustoimingute valikul. ÕKS § 20 lg 1 sätestab eesmärgipärasuse, tõhususe, lihtsuse ja kiiruse põhimõtted, millest johtuvalt peab õiguskantsler diskretsiooniõigust kasutama. Paindlikkus on oluline põhjusel, et õiguskantsleri soovituste järgimine ei ole järelevalvealusele asutusele kohustuslik – nii menetluse alustamise otsustamisel kui ka menetluse käigus peab õiguskantsler nägema ette võimalikke väljundeid ning hindama, kas ja kuidas oleks tema tegevus piisavalt mõjus.
ÕKS § 35 kohaselt lõpeb õiguskantsleri menetlus seisukohavõtuga, milles ta annab hinnangu selle kohta, kas järelevalvealuse asutuse tegevus on õiguspärane ja hea halduse tava nõuetega kooskõlas. Õiguskantsler võib teha ettepaneku rikkumise kõrvaldamiseks, kritiseerida, anda soovitusi ja muul viisil väljendada oma arvamust. Erinevalt kohtulahendeist ei ole õiguskantsleri seisukohad aga järelevalvealustele asutustele täitmiseks kohustuslikud. Ka ei ole õiguskantsleril pädevust tunnistada järelevalvealuse asutuse akte kehtetuks ning tal puudub otsene sunnivahendite (karistamine, trahvimine, sunniraha kohaldamine) kasutamise võimalus. Õiguskantsleri seisukohad isiku õiguste rikkumise korral ei ole tagatud mitte sunni, vaid eelkõige tema autoriteedi abil. Kui õiguskantsleri ettepanekut või soovitust ei täideta, võib õiguskantsler teha selle kohta ettekande asutuse üle järelevalvet tegevale asutusele, Vabariigi Valitsusele või Riigikogule. Samuti võib õiguskantsler ettepanekust või soovitusest ning selle täitmisest või täitmata jätmisest teavitada avalikkust.
Piinamise ning muu julma, ebainimliku või inimväärikust alandava kohtlemise ja karistamise vastase konventsiooni fakultatiivse protokolli art 3 kohaselt tuleb igal osalisriigil piinamise, julma, ebainimliku ja inimväärikust alandava kohtlemise (edaspidi väärkohtlemise) ennetamiseks luua või nimetada vähemalt üks kinnipidamiskohtadesse korrapäraseid külastusi tegev riigisisene institutsioon ehk riigi ennetusasutus. Ennetusasutusel peab olema vaba juurdepääs kinnipidamiskohtadesse, võimalus ilma teiste juuresolekuta vestelda vabaduse kaotanud isikutega, esitada soovitusi nende kohtlemise ja kinnipidamistingimuste parandamiseks jne. Protokolli ratifitseerimise seadusega nimetati Eestis ennetusasutuseks õiguskantsler.
Ennetusasutuse peamiseks menetlustoiminguks on (regulaarsete) kontrollkäikude tegemine kinnipidamiskohtadesse (vt mõistet protokolli art-s 4), mille läbiviimiseks on õiguskantsler töötanud välja kindla metoodika. Nii tehakse kontrollkäike nt sellest järelevalvealuseid asutusi eelnevalt teavitamata ning väljaspool traditsioonilist tööaega, sh öösel ja nädalavahetusel. Kontrollkäikudele kaasatakse nii olutundjaid kui eksperte. Olulisel kohal on vestlused kinnipidamiskoha töötajate ja ametnikega ning nn silmast-silma intervjuud juhuvaliku teel valitud kinnipidamiskohas viibivate inimestega arvestusega, et oleks esindatud eri soost, eri vanuse ja kultuuritaustaga isikud. Pärast kontrollkäiku koostab õiguskantsler kokkuvõtte, milles tehakse soovitused ja ettepanekud kontrollitud asutusele ja muudele asjaomastele ametkondadele; need kokkuvõtted avaldatakse ka õiguskantsleri veebilehel.
Lisaks kontrollkäikudele peab ennetusasutus tegelema ka muu ennetustööga. Esiteks on tarvis tõsta nii järelevalvatavate asutuste kui ka laiema avalikkuse teadlikkust väärkohtlemisest ja selle vastu võitlemise vajalikkusest. Teiseks tuleb analüüsida nii õigustloovaid akte kui ka nende eelnõusid, samuti mis tahes muid reeglistikke (nn poliitikadokumendid, asutusesisesed juhendid jms) ennetamaks puudujääke, mis võivad avada tee väärkohtlemisele või seda soodustada. Ennetusasutuse funktsiooni täitmisest võib välja kasvada ka ombudsmani või põhiseaduslikkuse järelevalve, s.o normikontrolli menetlus, nt kui kontrollkäigul selgub, et ametnik on rikkunud konkreetse inimese õigusi või et ametnike töö tegevuse aluseks olev õigustloov akt on põhiseadusvastane. Ennetusasutus peab koostama ka aastaülevaateid oma tegevusest, mis esitatakse ÜRO asjakohasele organile – väärkohtlemise ennetamise alamkomiteele (SPT – Subcommittee on Prevention).
Lõikes 3 nimetatud ametiisiku – Riigikogu liikme, Vabariigi Presidendi, Vabariigi Valitsuse liikme, riigikontrolöri, Riigikohtu esimehe või Riigikohtu liikme – saab kriminaalvastutusele võtta ainult õiguskantsleri ettepanekul ja Riigikogu koosseisu enamuse nõusolekul. Kriminaalvastutusele võtmist tuleb seejuures vaadelda ajas kulgeva protsessina, mis algab ametiisiku suhtes süüdistusakti koostamise (KrMS § 226 lg 1) või temaga kokkuleppe sõlmimisega (KrMS § 245) ja lõpeb kohtuotsuse jõustumise või kriminaalmenetluse lõpetamisega (vt § 76 komm 13). Õiguskantsleri ettepanekut Riigikogule anda nõusolek mõne kommenteeritavas paragrahvis nimetatud ametiisiku kohta süüdistusakti koostamiseks reguleerivad täpsemalt KrMS 14. ptk ja 141 ptk, RKLS 4. ptk ja RKKTS 18. ptk. Sama korda tuleb kohaldada ka siis, kui õiguskantsleril palutakse teha Riigikogule ettepanek anda nõusolek kommenteeritavas paragrahvis nimetatud ametiisikuga KrMS §-s 245 nimetatud kokkuleppe sõlmimiseks või esimeseks menetlustoiminguks, mis tehakse isiku suhtes pärast tema asumist immuniteeti andvale ametikohale, kui süüdistusakt on koostatud või kokkulepe sõlmitud enne seda (vt § 76 komm-d 13–14).
Õiguskantsler otsustab Riigikogule ettepaneku tegemise riigi peaprokuröri põhjendatud taotluse alusel ühe kuu jooksul taotluse saamisest arvates. Vajaduse korral tutvub õiguskantsler kriminaaltoimiku materjaliga, kuid ei kontrolli ega hinda kogutud tõendeid. Õiguskantsler võib jätta ettepaneku Riigikogule tegemata ja riigi peaprokuröri taotluse põhistatult tagastada üksnes juhul, kui süüdistuse esitamine oleks ilmselgelt põhjendamatu. Teiste ametiisikute puhul peale Riigikogu liikme on ettepaneku tegemata jätmise alusena eraldi välja toodud süüdistuse esitamise poliitiline erapoolikus (vrd KrMS § 378 lg 6 ja § 3826 lg 3). Süüdistuse poliitiline erapoolikus võib siiski ka Riigikogu liikme puhul olla aluseks jätta ettepanek Riigikogule tegemata. Täpsemaid juhiseid valiku tegemiseks seadus õiguskantslerile ei anna. Tulenevalt immuniteedi olemusest, aga ka süütuse presumptsiooni põhimõttest, ei saa õiguskantsler hinnata kuriteokahtluse tõendatust ega – vähemalt mitte üldjuhul – ka seda, kas riigi peaprokuröri taotluses kirjeldatud tegu on kuriteona karistatav. Eeskätt tuleks õiguskantsleril Riigikogule ettepaneku tegemise otsustamisel lähtuda sellest, kas on alust arvata, et süüdistus on esitatud ebakohasel motiivil ametiisiku mõjutamiseks või kättemaksuks (fumus persecutionis) (vt ka § 76 komm 16). Õiguskantsleri kui sõltumatu ametiisiku kontroll on eriti oluline juhtudel, kui võib eeldada, et parlamendienamus on poliitilistel põhjustel meelestatud kahtlustatava suhtes erapoolikult ja negatiivselt (opositsiooni kaitse). Lahendamaks küsimust, kas teha Riigikogule kommenteeritava paragrahvi kolmandas lõikes nimetatud ettepanek, on vähemalt osaliselt kasutatavad kriteeriumid, mille on välja pakkunud Veneetsia komisjon oma raportis (vt § 76 komm 1) parlamendiliikme puutumatuse äravõtmise või säilitamise üle otsustamiseks.
Kuigi see põhiseadusest otseselt ei tulene, paneb ÕKS § 1 lg 31 õiguskantslerile ka ülesande otsustada, kas teha Euroopa Parlamendi presidendile ettepanek Eestist valitud Euroopa Parlamendi liikmelt Euroopa Ühenduste privileegide ja immuniteetide protokolliga ettenähtud immuniteedi võtmiseks. See pädevus tuleneb Euroopa Liidu privileegide ja immuniteetide protokolli art-st 9 ja Euroopa Parlamendi kodukorra art 9 lg-st 1 koostoimes PSTS §-ga 2, mille järgi Eesti kuulumisel EL-i kohaldatakse Eesti Vabariigi põhiseadust, arvestades liitumislepingust tulenevaid õigusi ja kohustusi.
KrMS § 3822 lg 4 sätestab, et Riigikogu hoonetes läbiotsimiseks ning sealt leitud asitõendite, dokumentide ja sidevahendite kaasaviimiseks ning Riigikogu serverites asuva Riigikogu liikme tööalase kirjavahetuse väljaandmiseks on vajalik riigi peaprokuröri kirjaliku põhjendatud taotluse alusel antud õiguskantsleri nõusolek. Tegemist on ühe abinõuga Riigikogu liikme üldise puutumatuse (§ 76 ls 1) kaitseks (vt § 76 komm 4 jj). Ehkki põhiseadus õiguskantsleri sellist pädevust ette ei näe, võib Riigikohtu praktika valguses eeldada, et õiguskantslerile kõnealuse ülesande andmine ei ole põhiseadusega vastuolus (vrd RKPJKo 17.02.2014, 3-4-1-54-13, p-d 44–52).
KS § 91 lg 2 p 2 kohaselt on õiguskantsleril õigus distsiplinaarsüüteo tunnuste ilmnemisel algatada distsiplinaarmenetlus kõigi kohtunike (maakohtu, halduskohtu, ringkonnakohtu ja Riigikohtu kohtunike) suhtes. Distsiplinaarmenetluse algatajana võib ta koguda distsiplinaarasja lahendamiseks vajalikke tõendeid ja nõuda seletusi. Distsiplinaarmenetlus algatatakse juhul, kui õiguskantsler leiab, et kohtunik on jätnud süüliselt ametikohustuse täitmata või ei ole täitnud seda kohaselt või on toime pannud vääritu teo. Otsust kohtuniku õigeks- või süüdimõistmiseks distsiplinaarsüüdistuses ei tee mitte õiguskantsler, vaid Riigikohtu juures töötav distsiplinaarkolleegium. Käesoleva PS kommenteeritud väljaande ilmumise hetkeks on õiguskantsler esitanud distsiplinaarsüüdistuse neljal korral (aastatel 2004, 2006, 2010 ja 2011). Kaudselt toetab selle funktsiooni täitmist ka õiguskantsleri või tema poolt nimetatud esindaja kuulumine kohtute haldamise nõukotta KS § 40 lg 1 alusel.
Õiguskantsleri pädevus kohtunike suhtes distsiplinaarmenetlust algatada ei tulene põhiseadusest ega õiguskantsleri seadusest ning võib tekitada poleemikat. Esiteks muudab selle probleemseks põhiseadusest tulenev keeld sekkuda sisulisse õigusemõistmisse, mille ainupädevus kuulub PS § 146 järgi kohtule. Piiri tõmbamine sisulises õigusemõistmises ette tulnud vigade (mille korrigeerimine on võimalik edasikaebemenetluses) ja distsiplinaarkorras karistatavate süüliste tegude vahel ei ole praktikas alati kerge. Teiseks on õiguskantsler normikontrolli asjades Riigikohtu eelastmeks ning ei saa välistada, et õiguskantsleri taotlusi Riigikohtus arutavad kohtunikud, kelle suhtes on õiguskantsler algatanud distsiplinaarmenetluse või kaalub selle algatamist.
Kirjeldatav õiguskantsleri funktsioon on siiski oluline, kuna õiguskantsler on ainus kohtusüsteemiväline organ (teised menetluse algatajad on kohtute esimehed ja Riigikohtu üldkogu), kes saab kohtunike distsiplinaarasju algatada. Teatud olukorras võib taoline süsteemiväline sisend osutuda hädavajalikuks. Kuna distsiplinaarmenetluse algatamisõiguse isikuid on mitu, siis selleks, et välistada menetluste dubleerimine, teavitavad õiguskantsler ja Riigikohtu esimees teineteist laekunud avaldustest ning väljakujunenud tava kohaselt küsib õiguskantsler järelevalvealuselt kohtunikult seletusi kohtu esimehe kaudu.
Igaüks, kes leiab, et füüsiline või eraõiguslik juriidiline isik on teda diskrimineerinud, võib pöörduda õiguskantsleri poole lepitusmenetluse algatamiseks. Õiguskantsleri pädevus diskrimineerimisvaidluste lahendamisel eristub teistest funktsioonidest selle poolest, et tegu on ainsa ülesandega, kus õiguskantsler saab sekkuda kahe eraisiku vahelisse vaidlusse – kõigi teiste puhul on üheks osapooleks avalik võim. Niinimetatud lepitusmenetluse funktsiooni eesmärk oli luua võimalikult lihtne, kiire ja efektiivne vaidluse lahendamise võimalus alternatiivina kohtumenetlusele. Õiguskantsleri lepitusmenetluse kasuks otsustamisele oleks osapooli pidanud kallutama asjaolud, et menetlus on konfidentsiaalne ning vabatahtlik, st nii algataja kui ka vastustaja võivad igal ajal lepitusmenetlusest loobuda. Kui pooled on lepitusmenetluse tulemusel jõudnud kokkuleppele, kinnitab õiguskantsler selle. Kinnitatud kokkulepe on pooltele täitmiseks kohustuslik ning kohtus vaidlustatav üksnes juhul, kui õiguskantsler on oluliselt rikkunud lepitusmenetluse normi. Praktikas ei ole seadusandja tahe lepitusmenetluse kujundamisel siiski realiseerunud – avaldusi on vähe ning käesoleva PS kommenteeritud väljaande ilmumise hetkeks ei ole ükski menetlus lõppenud kinnitatud kokkuleppega.
ÜRO lapse õiguste konventsiooni art 4 esimene lause sätestab, et osalisriigid võtavad kasutusele kõik vastavad seadusandlikud, administratiivsed ja teised abinõud, tagamaks selles konventsioonis tunnustatud õiguste täitmist. Kõnealusest normist on ÜRO Lapseõiguste Komitee tuletanud, et konventsiooni liikmesriikides tuleb lapse õiguste kaitse ja edendamine teha ülesandeks sõltumatule institutsioonile. Riigikogu pani lapse õiguste kaitse ja edendamise ehk nn lasteombudsmani ülesanded Eestis õiguskantslerile.
Lasteombudsman peab seisma selle eest, et avalik võim võtaks lapsi kui iseäranis haavatavat ühiskonnagruppi puudutavates kõigis otsustes ja tegevustes arvesse lapse õigusi ning lähtuks lapse parimatest huvidest. Õiguskantsler saab lapse õiguste kaitsel kasutada oma mõlema põhifunktsiooni – nii normikontrolli kui ka ombudsmani – väljundeid. Nii näiteks on õiguskantsler analüüsinud põhiseaduslikkuse järelevalve korras lapse ja vanema suhtluskorda puudutava kohtulahendi täitmise regulatsiooni, sõltuvushäirega laste rehabilitatsiooniteenuse normistikku, kvaliteetse põhihariduse kättesaadavust jne. Laiemate teemadena on valminud analüüsid asenduskoduteenuse ja turvakoduteenuse regulatsiooni ja praktika kohta ning saatjata varjupaigataotlejatest alaealiste olukorra kohta Eestis. Lapseombudsmani äärmiselt oluliseks ülesandeks on ka nii laiema avalikkuse kui ka vahetult lastega tegelejate aktiivne koolitus- ja teavitustegevus ning diskussioonide tõstatamine ühiskonnas (nt koolivägivald, kehaline karistamine, poliitiline agitatsioon haridusasutustes).
2015. a jõustusid ÕKS muudatused, mille järgi on õiguskantsleri ülesanne teha järelevalvet täidesaatva riigivõimu asutuste üle nende poolt varjatult isikuandmete ja nendega seonduva teabe kogumise, töötlemise, kasutamise ja järelevalve korraldamisel. Tegu ei ole uue pädevusega – õigus kontrollida avaliku võimu poolt andmete varjatud töötlusega seonduvat oli õiguskantsleril ka varem ombudsmani rolli täites. Samuti analüüsis õiguskantsler varasemalt ning saab analüüsida ka edaspidi asjakohase regulatsiooni põhiseaduspärasust normikontrolli raames. Seadusemuudatus näitab siiski seadusandja selget soovi, et õiguskantsler valdkonnaga tegeleks. Põhjuseks on asjaolu, et isikuandmete töötlemise varjatuse tõttu ei saa inimesed enda õiguste kaitseks abinõusid üldjuhul ise võtta. Infoühiskonna arenedes ning võitluses terrorismi ja äärmuslusega on varjatud andmetöötlusel aga üha suurem roll avaliku korra ja julgeoleku kaitses.
Õiguskantsleri kontroll hõlmab kriminaalmenetluslikku ja ka korrakaitselist (sh julgeolekuasutuste) andmetöötlust. Nii nagu teiste pädevuste puhul, võib õiguskantsler menetlust alustada nii avalduse alusel kui ka omal initsiatiivil, analüüsides seaduse rakendamist süsteemselt mõne asutuse või teema lõikes. Kuna põhiseadusest ja seadusest tulenevalt peab teatud juhtudel andma isikuandmete varjatud töötlemiseks loa kohus, ei ole lõpuni selge, kuivõrd PS §-st 146 tulenev õigusemõistmisse sekkumise keeld piirab õiguskantsleri kontrollipädevust. Riigikohtu üldkogu senine õigusemõistmise määratlus siin paraku abiks ei ole (nt RKÜKo 04.02.2014, 3-4-1-29-13; RKÜKm 26.04.2014, 3-2-1-153-13). Riigikohtu kriminaalkolleegium on leidnud, et kohtueelses menetluses menetlustoimingute tegemiseks nõutavad kohtu load (seega ka jälitustoimingute tegemiseks antavad load) ei ole käsitatavad õigusemõistmisena materiaalses tähenduses (vt RKKKm 13.06.2016, 3-1-1-34-16, p 26). ÕKS § 25 lg 2 kohustab jätma avalduse läbi vaatamata, kui sama küsimust on kohus analüüsinud või analüüsimas, mistõttu on õiguskantsleri järelevalvepädevus riivatud isikute pöördumiste alusel sellevõrra piiratud. Seadus ei ole laiendanud seda piirangut õiguskantsleri omaalgatuslikele menetlustele. Kui varjatud andmetöötluse kontrolli raames ilmneb kohtuniku võimalik distsiplinaarsüütegu, võib õiguskantsler kasutada oma õigust distsiplinaarmenetluse algatamiseks.

matches:
§ 139
§ 140
§ 141
§ 145
§ 351
Kohus
§ 139
§ 149
§ 142
§ 142
§ 40
§ 40
§ 130
§ 131
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 6
§ 123
§ 123
§ 2
§ 6
§ 19
§ 6
§ 142
Riigikohus
§ 139
§ 6
§ 2
Riigikohus
Kohus
§ 1
§ 123
§ 123
§ 5
Riigikohus
§ 2
Riigikohus
§ 2
§ 18
§ 6
§ 139
§ 142
§ 139
§ 139
§ 139
§ 139
§ 139
§ 139
§ 139
§ 33
Riigikohus
Kohus
Kohus
Riigikohus
kohus
§ 14
§ 20
§ 35
§ 226
§ 245
§ 76
§ 76
§ 378
§ 3826
§ 76
§ 76
§ 1
§ 3822
§ 76
§ 91
§ 40
§ 146
§ 25
kohus