§ 34 Keskkonnatasu arvutamine keskkonnaloa andja poolt
§ 37 Keskkonnatasu arvutuse kinnitamine ja keskkonnatasu maksmise tähtaeg
§ 63 Keskkonnatasu arvutamisega seotud vaidluste kohtueelne lahendamine
6) jahipiirkonna kasutusõiguse luba;
5) jahipiirkonna kasutusõiguse tasu.
1) dolokivi – 12 ja 80 krooni kuupmeetri eest;
2) fosforiit – 24 ja 50 krooni tonni eest;
3) kristalliinne ehituskivi – 20 ja 40 krooni kuupmeetri eest;
4) kruus – 9 ja 50 krooni kuupmeetri eest;
5) liiv – 4 ja 50 krooni kuupmeetri eest;
6) lubjakivi – 13 ja 80 krooni kuupmeetri eest;
7) põlevkivi – 14,4 ja 100 krooni tonni eest;
8) savi – 8 ja 30 krooni kuupmeetri eest;
9) turvas – 18 ja 45 krooni tonni eest.
(10) Nõusoleku andmisel määrab Keskkonnaamet esitatud taotluse ja olemasoleva teabe alusel, millise maavaraga võrdväärselt tuleb ehitise püstitamise, maaparandustööde ja põllumajandustööde käigus tekkiva kaevise või pealmaakaevandamisel eemaldatava maavara katendi võõrandamise või kasutamise korral tasuda maavara kaevandamisõiguse tasu.
2) põllumajandusmaa niisutamiseks;
3) kalakasvatuse tarbeks;
4) põhjaveest vähem kui 5 kuupmeetrit ööpäevas, välja arvatud juhul, kui võetav vesi on mineraalvesi;
5) pinnaveekogust vähem kui 30 kuupmeetrit ööpäevas.
[RT I 2007, 22, 117 - jõust. 23.03.2007]
(4) Vee erikasutusõiguse tasu alam- ja ülemmäärad kroonides tuhande kuupmeetri eest on:
1) pinnavesi – 230 ja 600;
2) pinnavesi jahutusveena – 25 ja 120;
3) kvaternaari põhjaveekihi vesi – 480 ja 1100;
4) devoni kuni ordoviitsiumi-kambriumi põhjaveekihtide vesi – 640 ja 1500;
5) kambriumi-vendi põhjaveekihi vesi – 700 ja 1600;
6) kambriumi-vendi põhjaveekihi joogivee kvaliteediga vee kasutamine tehnoloogiaotstarbel, välja arvatud toiduainete valmistamiseks – 1290 ja 3000;
7) joogiks kasutatav mineraalvesi – 23 000 ja 36 000;
8) ravivannimineraalvesi – 2300 ja 3600;
9) karjääridest väljapumbatav vesi – 150 ja 1000;
10) kaevandustest väljapumbatav vesi – 400 ja 1200.
1) kutselise kalapüügi korral kuni neli protsenti tasu kehtestamise aastale eelnenud aastal püügivahendiga või püügipäeval püügipiirkonnas keskmiselt väljapüütud kalakoguse või püütud isendite harilikust väärtusest, kuid mitte vähem kui 15,6 krooni, välja arvatud käesoleva paragrahvi lõigetes 5 ja 6 sätestatud juhtudel või kui püügiõiguse tasu on kehtestatud rahvusvahelise lepinguga või püügiõiguse tasu silmutorbiku kohta, mis ei või olla vähem kui 10 krooni. Püügiõiguse tasu ühe isendi kohta võib olla vähem kui 15,6 krooni;
2) aastas ühe püügipäeva eest 1001 kuni 5007 krooni, väljapüütava kala ühe tonni eest 20 kuni 1000 krooni, püügivahendi eest 15,6 kuni 2003 krooni, välja arvatud silmutorbiku eest, mille püügiõiguse tasu võib olla 10 kuni 25 krooni, ja isendi eest 5 kuni 15,6 krooni. Püügiõiguse tasu püügivahendi eest, millega püütakse angerjat, võib olla kuni 10 001 krooni aastas. Püügiõiguse tasu põhjanooda ehk mutniku eest võib olla 20 001 kuni 40 001 krooni aastas;
3) eripüügi korral isendi või kilogrammi kohta 1 kuni 100 krooni;
4) harrastuskalapüügi korral 0,5 kuni 200 krooni ööpäevas. Harrastuskalapüügi korral vähinata või vähimõrraga 15 kuni 200 krooni ühe püügivahendi kohta ööpäevas.
(5) Siseveekogudel, kus riik teeb kulutusi angerjavaru taastootmiseks, määratakse püügiõiguse tasu püügivahendi kohta, millega püütakse taastoodetavat kalaliiki, arvestades eelnenud viienda kuni kümnenda aastani nendel veekogudel kõiki taastootmiseks tehtud kulutusi. Selleks jagatakse eelnenud viienda kuni kümnenda aastani taastootmiseks tehtud keskmised kulutused vaadeldaval aastal lubatud püügivahendite arvuga.
(1) Jahipiirkonna kasutusõiguse tasu makstakse õiguse eest küttida jahipiirkonnas olevaid jahiulukeid.
08.02.2013 09:45
Veaparandus - Parandatud täheviga sõnas „Jahipiirkonna“. Alus: Riigi Teataja seadus § 10 lõige 4.
(2) Jahipiirkonna kasutusõiguse tasumäära kehtestab keskkonnaminister määrusega jahimaa 1000 hektari kohta, lähtudes jahiulukitele sobiva elupaiga kvaliteedist jahipiirkonnas.
2) maavara kaevandamisõiguse tasu osast, mis vastab 2009. aastal kehtinud maavara kaevandamisõiguse tasumäärale – 50 protsenti riigieelarvesse ja 50 protsenti kaevandamisala asukoha kohaliku omavalitsuse eelarvesse, kui maavaravaru kaevandatakse käesoleva lõike punktis 1 nimetamata piirkonnas asuvas üleriigilise tähtsusega maardlas;
3) 100 protsenti kaevandamisala asukoha kohaliku omavalitsuse eelarvesse, kui maavaravaru kaevandatakse kohaliku tähtsusega maardlas.
2) 50 protsenti riigieelarvesse ja 50 protsenti vee erikasutuse asukoha kohaliku omavalitsuse eelarvesse, kui vett võetakse erikasutuse korras siseveekogust või põhjaveekihist.
(5) Jahipiirkonna kasutusõiguse tasu kantakse riigieelarvesse.
(2) Käesoleva seaduse § 21 lõike 1 punktis 2 nimetatud olmejäätmete kõrvaldamise eest kantakse käesoleva seaduse § 21 lõike 1 punktis 1 sätestatud 2009. aastal kehtinud saastetasumäära järgi arvutatud saastetasust 75 protsenti jäätmete päritolukoha kohaliku omavalitsuse eelarvesse jäätmehoolduse arendamiseks ja 25 protsenti riigieelarvesse. 2009. aastal kehtinud saastetasumäära järgi arvutatud saastetasu summat ületav saastetasu summa kantakse riigieelarvesse.
(4) Käesoleva paragrahvi lõikes 2 sätestatut ei kohaldata alates 2010. aasta 1. jaanuarist kohalikule omavalitsusele, kes ei täida talle jäätmeseadusega pandud kohustust korraldada jäätmevedu vastavalt jäätmeseaduse §-dele 66–69. Käesoleva sätte tähenduses loetakse kohaliku omavalitsuse kohustus täidetuks hetkest, kui on välja kuulutatud jäätmeveo konkursid kõikides selle kohaliku omavalitsuse poolt moodustatud korraldatud jäätmeveo piirkondades.
(3) Saastetasu ei nõuta, kui käesoleva paragrahvi lõike 1 punktides 4 ja 7 nimetatud aineid ja ühendeid heidetakse veekogusse, põhjavette või pinnasesse sademeveega sademeveekanalisatsiooni kaudu, täites samal ajal veeseaduses ja selle alusel heitveele kehtestatud nõudeid.
[RT I 2006, 29, 220 - jõust. 08.07.2006]
1) vääveldioksiid (SO2) ja muud anorgaanilised väävliühendid – alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 474 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 616 krooni, alates 2011. aasta 1. jaanuarist – 798 krooni, alates 2012. aasta 1. jaanuarist – 1036 krooni, alates 2013. aasta 1. jaanuarist – 1347 krooni, alates 2014. aasta 1. jaanuarist – 1751 krooni, alates 2015. aasta 1. jaanuarist – 2276 krooni;
2) süsinikoksiid (CO) – alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 68 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 74,8 krooni, alates 2011. aasta 1. jaanuarist – 82,3 krooni, alates 2012. aasta 1. jaanuarist – 90,5 krooni, alates 2013. aasta 1. jaanuarist – 99,5 krooni, alates 2014. aasta 1. jaanuarist – 109,5 krooni, alates 2015. aasta 1. jaanuarist – 120,5 krooni;
3) tahked osakesed, välja arvatud raskmetallid või nende ühendid – alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 474 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 616 krooni, alates 2011. aasta 1. jaanuarist – 801 krooni, alates 2012. aasta 1. jaanuarist – 1041 krooni, alates 2013. aasta 1. jaanuarist – 1353 krooni, alates 2014. aasta 1. jaanuarist – 1759 krooni, alates 2015. aasta 1. jaanuarist – 2287 krooni;
4) lämmastikoksiidid ümberarvestatuna lämmastikdioksiidiks ja muud anorgaanilised lämmastikuühendid – alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 1087 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 1195 krooni, alates 2011. aasta 1. jaanuarist – 1307 krooni, alates 2012. aasta 1. jaanuarist – 1438 krooni, alates 2013. aasta 1. jaanuarist – 1582 krooni, alates 2014. aasta 1. jaanuarist – 1740 krooni, alates 2015. aasta 1. jaanuarist – 1914 krooni;
5) lenduvad orgaanilised ühendid, välja arvatud merkaptaanid ja metaan (CH4) – alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 1087 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 1195 krooni, alates 2011. aasta 1. jaanuarist – 1307 krooni, alates 2012. aasta 1. jaanuarist – 1438 krooni, alates 2013. aasta 1. jaanuarist – 1582 krooni, alates 2014. aasta 1. jaanuarist – 1740 krooni, alates 2015. aasta 1. jaanuarist – 1914 krooni;
6) merkaptaanid – alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 387 736 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 407 123 krooni, alates 2011. aasta 1. jaanuarist – 427 479 krooni, alates 2012. aasta 1. jaanuarist – 448 853 krooni, alates 2013. aasta 1. jaanuarist – 451 097 krooni, alates 2014. aasta 1. jaanuarist – 473 652 krooni, alates 2015. aasta 1. jaanuarist – 497 335 krooni;
7) raskmetallid ja nende ühendid – alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 17 297 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 19 027 krooni, alates 2011. aasta 1. jaanuarist – 19 217 krooni, alates 2012. aasta 1. jaanuarist – 19 409 krooni, alates 2013. aasta 1. jaanuarist – 19 603 krooni, alates 2014. aasta 1. jaanuarist – 19 799 krooni, alates 2015. aasta 1. jaanuarist – 19 997 krooni.
(3) Süsinikdioksiidi (CO2) saastetasumäär tonni kohta on alates 2006. aasta 1. jaanuarist – 15,65 krooni, alates 2008. aasta 1. jaanuarist – 23,5 krooni ja alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 31,3 krooni.
1) orgaanilised ained, välja arvatud käesoleva lõike punktides 6 ja 7 nimetatud, ümberarvestatuna nende lagundamise biokeemiliseks hapnikutarbeks seitsme ööpäeva jooksul (BHT7) – alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 19 421 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 21 363 krooni, alates 2011. aasta 1. jaanuarist – 21 577 krooni, alates 2012. aasta 1. jaanuarist – 21 793 krooni, alates 2013. aasta 1. jaanuarist – 22 011 krooni, alates 2014. aasta 1. jaanuarist – 22 231 krooni, alates 2015. aasta 1. jaanuarist – 22 453 krooni;
2) fosforiühendid ümberarvestatuna üldfosforiks (Püld) – alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 29 253 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 43 879 krooni, alates 2011. aasta 1. jaanuarist – 65 818 krooni, alates 2012. aasta 1. jaanuarist – 85 563 krooni, alates 2013. aasta 1. jaanuarist – 111 232 krooni, alates 2014. aasta 1. jaanuarist – 144 602 krooni, alates 2015. aasta 1. jaanuarist – 187 982 krooni;
3) lämmastikuühendid ümberarvestatuna üldlämmastikuks (Nüld) – alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 18 324 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 21 988 krooni, alates 2011. aasta 1. jaanuarist – 25 286 krooni, alates 2012. aasta 1. jaanuarist – 29 079 krooni, alates 2013. aasta 1. jaanuarist – 33 441 krooni, alates 2014. aasta 1. jaanuarist – 38 457 krooni, alates 2015. aasta 1. jaanuarist – 44 225 krooni;
4) heljum – alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 4909 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 5399 krooni, alates 2011. aasta 1. jaanuarist – 5909 krooni, alates 2012. aasta 1. jaanuarist – 6500 krooni, alates 2013. aasta 1. jaanuarist – 7150 krooni, alates 2014. aasta 1. jaanuarist – 7865 krooni, alates 2015. aasta 1. jaanuarist – 8651 krooni;
5) sulfaadid, ümberarvestatuna sulfaatiooniks (SO42-) – alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 83 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 87 krooni, alates 2011. aasta 1. jaanuarist – 91 krooni, alates 2012. aasta 1. jaanuarist – 96 krooni, alates 2013. aasta 1. jaanuarist – 101 krooni, alates 2014. aasta 1. jaanuarist – 106 krooni, alates 2015. aasta 1. jaanuarist – 111 krooni;
6) ühealuselised fenoolid – alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 130 250 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 156 299 krooni, alates 2011. aasta 1. jaanuarist – 183 559 krooni, alates 2012. aasta 1. jaanuarist – 220 271 krooni, alates 2013. aasta 1. jaanuarist – 264 325 krooni, alates 2014. aasta 1. jaanuarist – 317 190 krooni, alates 2015. aasta 1. jaanuarist – 380 628 krooni;
7) nafta, naftasaadused, mineraalõli ning tahke kütuse ja muu orgaanilise aine termilise töötlemise vedelsaadused – alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 31 000 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 35 650 krooni, alates 2011. aasta 1. jaanuarist – 40 998 krooni, alates 2012. aasta 1. jaanuarist – 47 148 krooni, alates 2013. aasta 1. jaanuarist – 54 220 krooni, alates 2014. aasta 1. jaanuarist – 62 353 krooni, alates 2015. aasta 1. jaanuarist – 71 706 krooni;
8) käesoleva lõike punktides 1–7 nimetamata muud ohtlikud ained veeseaduse tähenduses – alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 156 000 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 179 400 krooni, alates 2011. aasta 1. jaanuarist – 188 370 krooni, alates 2012. aasta 1. jaanuarist – 216 625 krooni, alates 2013. aasta 1. jaanuarist – 249 119 krooni, alates 2014. aasta 1. jaanuarist – 286 487 krooni, alates 2015. aasta 1. jaanuarist – 329 460 krooni.
(3) Süvamerelaskmest osalise või täieliku möödajuhtimise korral suurendatakse käesoleva paragrahvi lõike 1 kohaseid saastetasumäärasid 1,5 korda.
(4) Lisaks käesoleva paragrahvi lõikes 1 kehtestatud saastetasumääradele makstakse saastetasu, kui ärajuhitava heitvee pH on suurem kui 9,0 või väiksem kui 6,0 – alates 2006. aasta 1. jaanuarist – 1,5 krooni, alates 2007. aasta 1. jaanuarist – 1,7 krooni, alates 2008. aasta 1. jaanuarist – 2 krooni ja alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 3 krooni igas kuupmeetris heitvees väärtust 9,0 ületava või väärtusest 6,0 väiksema pH ühikukümnendiku kohta.
(5) Kui saastetasu maksja kõikide väljalaskmete heitvett iseloomustavad kõik näitajad on väiksemad veeseaduse alusel kehtestatutest või võrdsed nendega või väiksemad vee erikasutusloaga määratud heitvee reostusnäitajate piirväärtustest või võrdsed nendega ning on täidetud vee erikasutusloaga määratud muud nõuded, vähendatakse käesoleva paragrahvi lõikes 1 kehtestatud saastetasumäärasid kaks korda. Vähendamist ei kohaldata ajutise vee erikasutusloa korral.
1) tavajäätmete prügilasse prügila valdaja jäätmeloa või keskkonnakompleksloa alusel ladestada lubatud tava- ja ohtlikud jäätmed, välja arvatud käesoleva lõike punktides 5–9 nimetatud jäätmed – alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 156,5 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 188 krooni, alates 2011. aasta 1. jaanuarist – 225 krooni, alates 2012. aasta 1. jaanuarist – 270 krooni, alates 2013. aasta 1. jaanuarist – 325 krooni, alates 2014. aasta 1. jaanuarist – 389 krooni, alates 2015. aasta 1. jaanuarist – 467 krooni;
4) asbesti sisaldavad ehitusmaterjalide jäätmed ning ehitus- ja lammutuspraht – 10 krooni;
5) välispuistangutesse ladestatav põlevkivi aheraine, sealhulgas rikastusjäätmed – alates 2006. aasta 1. jaanuarist – 6 krooni, alates 2007. aasta 1. jaanuarist – 8 krooni, alates 2008. aasta 1. jaanuarist – 10 krooni ja alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 12 krooni;
6) puidukaitseained, anorgaanilisi pestitsiide, asbesti, arseeni ja pliid sisaldavad jäätmed, välja arvatud käesoleva lõike punktis 4 nimetatud jäätmed, kivisöe- ja põlevkivitõrv ning nende saadused, samuti neid sisaldavad bituumenitaolised segud ja põlevkivi töötlemise pigijäätmed – alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 816 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 979 krooni;
7) elavhõbedat, kaadmiumi, tsüaniide, polüklooritud bifenüüle ja terfenüüle (PCB-d, PCT-d) ning orgaanilisi pestitsiide sisaldavad jäätmed – alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 8157 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 9788 krooni;
8) põlevkivi lend- ja koldetuhk ning tsemendi klinkritolm – alates 2009. aasta 1. jaanuarist – 15,65 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 18,78 krooni, alates 2011. aasta 1. jaanuarist – 22,54 krooni, alates 2012. aasta 1. jaanuarist – 27,05 krooni, alates 2013. aasta 1. jaanuarist – 32,46 krooni, alates 2014. aasta 1. jaanuarist – 38,95 krooni, alates 2015. aasta 1. jaanuarist – 46,74 krooni;
9) põlevkivi poolkoks – alates 2008. aasta 1. jaanuarist – 15,65 krooni, alates 2010. aasta 1. jaanuarist – 18,78 krooni, alates 2011. aasta 1. jaanuarist – 22,54 krooni, alates 2012. aasta 1. jaanuarist – 27,05 krooni, alates 2013. aasta 1. jaanuarist – 32,46 krooni, alates 2014. aasta 1. jaanuarist – 38,95 krooni, alates 2015. aasta 1. jaanuarist – 46,74 krooni;
(2) Käesoleva paragrahvi lõike 1 punktides 4, 6 ja 7 sätestatud saastetasu määrasid rakendatakse neis punktides nimetatud ohtliku aine sisalduse põhjal vaid juhul, kui jäätmete liigitamine jäätmeseaduse § 6 lõike 2 alusel ohtlike hulka on tingitud just selle aine olemasolust ja sisaldusest jäätmetes.
(2) Süsinikdioksiidi heitmisel paiksest saasteallikast välisõhku kauplemisloas lubatud heitkogusest suurema ja aastaaruandes kajastamata jäetud koguse eest tasutakse saastetasu iga süsinikdioksiiditonni eest alates 2006. aasta 1. jaanuarist – 626 krooni ja alates 2008. aasta 1. jaanuarist – 1560 krooni.
Käesoleva seaduse § 9 lõike 2 alusel kehtestatud maavara kaevandamisõiguse viiekordset tasumäära rakendatakse:
(1) Keskkonnatasu arvutamise kohustus on loodusvara kasutajal, saasteainete välisõhku, veekogusse, põhjavette või pinnasesse heitjal ja jäätmete kõrvaldajal, välja arvatud käesoleva paragrahvi lõigetes 2 ja 3 sätestatud juhtudel.
(3) Tasu jahipiirkonna kasutusõiguse eest arvutab jahipiirkonna kasutusõiguse loa andja.
(4) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud keskkonnatasud arvutatakse keskkonnakasutuse toimumise kvartali kohta (edaspidi aruandekvartal) ja esitatakse keskkonnaloa andjale või maavaravaru kaevandamisel Keskkonnaametile. Keskkonnatasude arvutamise vormid kehtestab keskkonnaminister määrusega. Arvutused esitatakse täiskroonides. Seejuures jäetakse vähem kui 50 senti ära ning 50 ja enam senti ümardatakse üheks krooniks.
(3) Tasustatav veekogus arvutatakse veearvesti näidiku järgi. Kui võetava vee kogust ei mõõdeta veearvestiga, on arvutamise aluseks keskkonnaloa andja poolt tunnustatud metoodika.
(5) Jahipiirkonna kasutusõiguse tasu arvutatakse ulukile sobivate elupaikade pindala ja kvaliteedi järgi.
(7) Kui käesoleva paragrahvi lõigetes 1–3 ja 6 nimetatud keskkonnatasu summa ei ületa iga üksiku tasuliigi kohta 2000 krooni aastas, võib loodusvara kasutaja, saasteainete keskkonda heitja ja jäätmete kõrvaldaja kokkuleppel loa andjaga või maavaravaru kaevandamisel Keskkonnaametiga esitada arvutuse ja tasuda keskkonnatasu üks kord aastas. Keskkonnaloas tehakse sellekohane märge.
(1) Maavaravaru kaevandaja esitab Keskkonnaametile hiljemalt aruandekvartalile järgneva kuu 10. kuupäevaks maavaravaru kaevandamise mahu aruande ja kaevandamisõiguse tasu arvutuse.
(2) Veekasutaja esitab vee erikasutusloa andjale hiljemalt aruandekvartalile järgneva kuu 10. kuupäevaks:
1) veearvesti näidu aruandekvartali alguses ja lõpus;
2) võetud veekoguse andmed veekogude, puurkaevude ja vee kasutusviiside kaupa;
3) vee erikasutusõiguse tasu arvutuse.
(3) Kui võetava vee kogust ei mõõdeta veearvestiga, esitatakse käesoleva paragrahvi lõike 2 punktides 2 ja 3 nõutud andmed, mis on määratud keskkonnaloa andja tunnustatud metoodika alusel.
(4) Saasteainete keskkonda heitja või jäätmete kõrvaldaja esitab keskkonnaloa andjale saastetasu arvutamise vormi kohaselt hiljemalt aruandekvartalile järgneva kuu 10. kuupäevaks:
1) andmed aruandekvartali jooksul keskkonda heidetud saasteainete või kõrvaldatud jäätmete koguste kohta ning neid koguseid tõendavad dokumendid;
2) saastetasu arvutamise aluseks olevate proovide analüüsitulemused, kui neid on kasutatud saastetasu arvutamisel;
3) saastetasu arvutuse.
(5) Saastetasu arvutus esitatakse:
1) saasteainete viimisel välisõhku paiksete saasteallikate kaupa;
2) saasteainete viimisel veekogudesse, põhjavette või pinnasesse iga keskkonnaloas eraldi käsitletud väljalasu kohta;
§ 34. Keskkonnatasu arvutamine keskkonnaloa andja poolt
(2) Jahipiirkonna kasutusõiguse loa andja teeb jahipiirkonna kasutusõiguse tasu arvutuse jahipiirkonna kasutajale teatavaks enne jahimaakorralduskava kinnitamist ja esitab arvutuse jahipiirkonna kasutusõiguse saanud isikule iga aasta 1. märtsiks.
(1) Kui loodusvara kasutaja, saasteainete välisõhku, veekogusse, põhjavette või pinnasesse heitja või jäätmete kõrvaldaja ei ole tähtajaks keskkonnatasu arvutust esitanud, rakendatakse tema suhtes sunniraha asendustäitmise ja sunniraha seaduses sätestatud korras.
(2) Ettekirjutuses märgitud tähtajaks keskkonnatasu arvutuse esitamata jätmise korral rakendatakse sunniraha kuni 10 000 krooni.
(3) Keskkonnatasu arvutuse esitamata jätmine ei lükka edasi keskkonnatasu maksmise tähtaega.
(1) Keskkonnaloa andja või maavaravaru kaevandamisel Keskkonnaamet kontrollib 15 päeva jooksul loodusvara kasutaja, saasteainete välisõhku, veekogusse, põhjavette või pinnasesse heitja või jäätmete kõrvaldaja esitatud keskkonnatasu arvutuse õigsust.
(2) Keskkonnaloa andja või maavaravaru kaevandamisel Keskkonnaameti koostatud keskkonnatasu arvutuse peale võib esitada vaide käesoleva seaduse §-s 63 sätestatud korras.
(3) Keskkonnaloa andjal või maavaravaru kaevandamisel Keskkonnaametil on õigus keskkonnatasude arvutamise aluseks olevate dokumentide kontrollimise eesmärgil viibida loodusvara kasutamise, saasteainete välisõhku, veekogusse, põhjavette või pinnasesse heitmise või jäätmete kõrvaldamise kohas ning teha seal kontrollmõõtmisi või võtta proove.
(4) Käesoleva paragrahvi lõikes 3 nimetatud toiminguid võib teha ka keskkonnakaitseinspektor keskkonnaloa andja või maavaravaru kaevandamisel Keskkonnaameti ja Keskkonnainspektsiooni vahelisel kokkuleppel või Keskkonnainspektsiooni algatusel keskkonnajärelevalve seaduses sätestatud korras.
(5) Käesoleva paragrahvi lõigetes 3 ja 4 nimetatud kontrollimist võib teha, keskkonnatasu ümber arvutada ja seda sisse nõuda kolme aasta jooksul arvutuse esitamise kuupäevast arvates.
§ 37. Keskkonnatasu arvutuse kinnitamine ja keskkonnatasu maksmise tähtaeg
(1) Kui keskkonnaloa andja või maavaravaru kaevandamisel Keskkonnaamet nõustub loodusvara kasutaja, saasteainete välisõhku, veekogusse, põhjavette või pinnasesse heitja ja jäätmete kõrvaldaja keskkonnatasu arvutusega, kinnitab ta arvutuse keskkonnatasu maksmise alusena ning väljastab makseteatise, välja arvatud käesoleva paragrahvi lõigetes 4 ja 5 sätestatud juhtudel.
(2) Makseteatis käesoleva seaduse tähenduses on haldusakt avalik-õigusliku rahalise kohustuse täitmiseks täitemenetluse seadustiku § 2 lõike 1 punkti 21 tähenduses.
(3) Käesoleva paragrahvi lõigete 1 ja 6 kohaselt kindlaksmääratud keskkonnatasu makstakse 15 päeva jooksul makseteatise väljastamisest arvates, kuid mitte hiljem kui aruandekvartalile järgneva teise kuu 10. kuupäevaks.
3) kutselise kalapüügiõiguse eest – enne püügiõigust tõendava dokumendi saamist vähemalt 50 protsendi ulatuses, ülejäänud osa tasust makstakse hiljemalt püügiõigust tõendava dokumendi kehtivuse aasta 1. juuliks. Kui kutselise kalapüügi õigust tõendav dokument väljastatakse pärast püügiõiguse kehtivuse aasta 1. juulit vabanenud püügivõimaluste kasutamiseks, tuleb püügiõiguse tasu maksta enne püügiõigust tõendava dokumendi saamist vähemalt 50 protsendi ulatuses, ülejäänud osa tasust makstakse hiljemalt püügiõigust tõendava dokumendi kehtivuse aasta 30. septembriks.
(5) Tasu jahipiirkonna kasutusõiguse eest makstakse hiljemalt jooksva aasta 25. aprilliks.
(6) Maavaravaru kaevandaja maksab kaevandamisõiguse tasu kaevandamismahu aruandekvartalile järgneva teise kuu 10. kuupäevaks. Kui mõõdistamisperiood lähtuvalt kaevandamismahust on pikem kui aruandekvartal ja kaevandamisõiguse tasu arvutatakse hinnanguliselt esitatud kaevandamismahu alusel, siis tehakse vajalikud tasaarvestused instrumentaalmõõdistamise tulemusel saadud kaevandamismahu alusel mõõdistamisperioodile järgneva aruandekvartali keskkonnatasude arvutuses.
(7) Kui keskkonnaloa andja või maavaravaru kaevandamisel Keskkonnaamet ei nõustu loodusvara kasutaja, saasteainete välisõhku, veekogusse, põhjavette või pinnasesse heitja ja jäätmete kõrvaldaja keskkonnatasu arvutusega, põhjendab ta oma otsust arvutajale kirjalikult ja koostab uue makseteatise, mille järgi keskkonnatasu tasutakse käesoleva paragrahvi lõikes 3 nimetatud tähtajaks. Makseteatise peale võib esitada vaide käesoleva seaduse §-s 63 sätestatud korras. Vaide esitamine ei peata keskkonnatasu tähtajaks maksmise kohustust.
(8) Käesoleva seaduse § 36 lõike 5 alusel ümberarvutatud keskkonnatasu tuleb tasuda 30 päeva jooksul pärast ümberarvutamist puudutava makseteatise saamist.
(9) Keskkonnatasud makstakse täiskroonides keskkonnaministri määratud arvelduskontodele, mille teeb maksjale teatavaks keskkonnaloa andja või maavaravaru kaevandamisel Keskkonnaamet.
(10) Kui keskkonnatasu summa maavaravaru kaevandamise, vee võtmise, saasteainete välisõhku, veekogusse, põhjavette või pinnasesse heitmise ja jäätmete kõrvaldamise eest iga üksiku tasuliigi kohta on kvartalis alla 2000 krooni, on lubatud see tasuda siis, kui makstav summa on ületanud 2000 krooni, aga mitte hiljem aruandeaasta keskkonnatasu viimase maksmise tähtajast.
(11) Käesoleva seaduse alusel kohaliku omavalitsuse üksuse eelarvesse laekuv keskkonnatasu osa kantakse sinna üle vähemalt kaks korda kuus 5. ja 20. kuupäeval.
(12) Kohaliku omavalitsuse üksuse eelarvesse ülekandmisele kuuluvat keskkonnatasu summat korrigeeritakse käesoleva seaduse § 47 lõike 2 alusel tasaarvelduse korras tagastatud keskkonnatasu summa ja eelmiste perioodide eest ülekandmata summa võrra, lähtudes käesoleva seadusega kehtestatud keskkonnatasude jaotumisest.
(1) Kui saasteaineid heideti välisõhku, veekogusse, põhjavette või pinnasesse või jäätmeid kõrvaldati mootorsõidukilt, ujuvvahendilt, lennukilt või rongilt selleks mitteettenähtud kohas või loata, arvutab Keskkonnainspektsioon keskkonnatasu viivitamata ning esitab sõiduki või ujuvvahendi otsesele valdajale keskkonnatasu maksmise nõude ja määrab maksmise tähtaja.
(2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud nõude peale võib selle saanud isik esitada vaide käesoleva seaduse §-s 63 sätestatud korras.
(3) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud keskkonnatasu tähtajaks maksmata jätmise korral nõuab Keskkonnainspektsioon selle sisse täitemenetluse seadustikus sätestatud korras.
(1) Kui loodusvara kasutaja, saasteainete välisõhku, veekogusse, põhjavette või pinnasesse heitja või jäätmete kõrvaldaja ei ole käesoleva seaduse § 37 lõikes 3 sätestatud tähtajaks keskkonnatasu maksnud, teeb keskkonnaloa andja või maavaravaru kaevandamisel Keskkonnaamet talle kirjaliku ettekirjutuse koos sellega kaasneva hoiatusega, milles tehakse teatavaks, et ettekirjutuses märgitud tähtajaks keskkonnatasu maksmata jätmise korral võidakse peatada keskkonnaloa kehtivus kuni keskkonnatasu maksmiseni või sissenõudmiseni täitemenetluse seadustikus sätestatud korras, välja arvatud käesoleva paragrahvi lõigetes 3–5 sätestatud juhtudel.
(2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud ettekirjutus ja hoiatus tehakse asendustäitmise ja sunniraha seadusega sätestatud korras.
(5) Kui jahipiirkonna kasutaja ei ole maksnud jahipiirkonna kasutusõiguse tasu jooksva aasta 25. aprilliks, peatab kasutusõiguse loa andja jahipiirkonna kasutusõiguse loa kehtivuse ja teeb talle kirjaliku ettekirjutuse, milles määrab maksmise uue tähtaja, ning teeb hoiatuse, et ettekirjutuses märgitud tähtajaks tasu maksmata jätmise korral tunnistatakse kasutusõiguse luba kehtetuks.
(1) Keskkonnaametil ja kutselise kalapüügi korral Põllumajandusministeeriumil on õigus keskkonnatasu maksja taotlusel ajatada tema keskkonnatasu võla tasumine. Keskkonnatasu võla tasumise ajatamine ei vabasta keskkonnatasu maksjat jooksvate tasu maksmise kohustuste täitmisest.
(2) Keskkonnatasu maksja esitab keskkonnaloa andjale või maavaravaru kaevandamisel Keskkonnaametile keskkonnatasu võla tasumise ajatamiseks põhjendatud taotluse ja võla tasumise ajakava.
(1) Kui keskkonnatasu maksja ei ole maksnud keskkonnatasu seadusega sätestatud tähtpäevaks, on ta kohustatud maksma tähtpäevaks tasumata summalt intressi 0,06 protsenti päevas. Intressi arvutab keskkonnaloa andja või maavaravaru kaevandamisel Keskkonnaamet. Intressi arvutatakse alates päevast, mis järgneb päevale, kui tasu maksmine seaduse järgi pidi toimuna, kuni tasumise või tasaarvestamise päevani, viimane kaasa arvatud.
(2) Keskkonnaametil ja kutselise kalapüügi korral Põllumajandusministeeriumil on keskkonnatasu võla ajatamise korral õigus vähendada käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud intressimäära kuni 50 protsenti ajatamise otsuse vastuvõtmise päevast arvates.
4) saasteainete välisõhku, veekogusse, põhjavette või pinnasesse heitjast või jäätmete kõrvaldajast olenemata asjaoludel vähendatakse saasteainete välisõhku, veekogusse, põhjavette või pinnasesse heitmise või jäätmete kõrvaldamise lubatud kogust, mille eest keskkonnatasu on tasutud;
(2) Kutselise kalapüügiõiguse ja harrastuskalapüügiõiguse tasu maksnud isikul on õigus omandatud püügivõimaluse kasutamise aasta jooksul taotleda makstud keskkonnatasu tagastamist käesoleva seaduse § 44 alusel.
(3) Keskkonnatasu tagastamise taotlemise korral esitatakse keskkonnaloa andjale või maavaravaru kaevandamisel Keskkonnaametile kirjalik avaldus ja keskkonnatasu maksmist tõendav dokument.
(4) Keskkonnatasu maksmist tõendavat dokumenti ei pea esitama, kui keskkonnaloa andjal või maavaravaru kaevandamisel Keskkonnaametil on võimalik kontrollida keskkonnatasu laekumist elektroonilisel teel.
(1) Keskkonnaloa andja või maavaravaru kaevandamisel Keskkonnaamet teeb otsuse keskkonnatasu tagastamise avalduse kohta 20 tööpäeva jooksul avalduse saamise päevast arvates.
(2) Keskkonnaloa andja või maavaravaru kaevandamisel Keskkonnaamet teeb avaldusega nõustumise korral avaldajale ettepaneku arvestada tagastamisele kuuluv keskkonnatasu maha tasaarvelduse korras järgnevate perioodide keskkonnatasudest.
(3) Kui avaldaja ei nõustu käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud ettepanekuga või kui avaldajal ei ole enam keskkonnatasu maksmise kohustust, annab keskkonnaloa andja või maavaravaru kaevandamisel Keskkonnaamet käesoleva seaduse § 56 lõikes 1 nimetatud keskkonnakasutusest laekuva raha kasutamist korraldavale sihtasutusele tõendi tagasimakse teostamiseks. Kui avaldaja oli esitanud keskkonnatasu tasumist tõendava dokumendi, siis see tagastatakse talle.
3) jäätmete kõrvaldaja rajab kolme aasta jooksul jäätmeseaduse nõuetele vastava ohtlike jäätmete prügila tema valduses olevate jäätmete jaoks, mille taaskasutamine ei ole tehniliselt võimalik või on muude jäätmekäitlusmoodustega võrreldes ülemäära kulukas.
(4) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud saasteainete kogused ja jäätmete ohtlikkus peavad olema vähendatud ning nõuetekohane prügila rajatud hiljemalt lepingus märgitud tähtajaks.
(6) Kui saastetasu asendamise aluseks olevate keskkonnakaitsemeetmete rakendamise tegelik maksumus ületab saastetasu maksja poolt kalendriaastal makstava saastetasu summa, vähendatakse järgmiste aastate saastetasu asendamata summa võrra, kuid saastetasu asendamise periood ei ületa kolme aastat.
4) andmeid saasteainete välisõhku, veekogusse, põhjavette või pinnasesse heitmise või jäätmete kõrvaldamise kavandatava vähendamise kohta;
3) keskkonnakaitsemeetmete rakendamisega saasteainete välisõhku, veekogusse, põhjavette või pinnasesse heitmise või jäätmete vähendamise kavandatav kogus;
(1) Saastetasu maksja esitab käesoleva seaduse §-s 32 sätestatud nõuete kohaselt ja §-s 33 sätestatud ajal Keskkonnaametile saastetasu arvutuse koos keskkonnakaitsemeetmete rakendamise kvartaliaruandega ning selleks tehtud kulutusi tõendavate dokumentidega.
(2) Pärast käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud dokumentide ja saastetasu arvutuse kontrollimist ning keskkonnakaitsemeetmete rakendamise kvartaliaruande kinnitamist edastab Keskkonnaamet saastetasu maksjale saastetasu makseteatise asemel teatise saastetasu asendamise kohta.
(3) Käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud juhul esitab Keskkonnaamet saastetasu maksjale tasumisele kuuluva saastetasu makseteatise 15 tööpäeva jooksul lepingu lõpetamise päevast arvates.
(4) Kui saastetasu maksja ei maksa saastetasu 15 tööpäeva jooksul, rakendatakse käesoleva seaduse § 39 lõikes 1 sätestatud menetlust.
2) saastetasu maksja on esitanud keskkonnaministrile lepingu täitmise lõpparuande ning keskkonnaminister on andnud Keskkonnaametile ja saastetasu maksjale teatise selle heakskiitmise kohta;
(1) Keskkonnakasutusest riigieelarvesse laekunud raha eraldatakse 2009. aastal kehtinud keskkonnatasu määrade ulatuses käesoleva seaduse §-s 4 sätestatud eesmärgil kasutamiseks riigi eraõiguslikes juriidilistes isikutes osalemise seaduse alusel asutatud sihtasutusele, mille asutajaõigusi teostab Rahandusministeerium (edaspidi sihtasutus). Sihtasutuse nõukogu liikmetest nimetatakse neli Riigikogu otsusega Riigikogu keskkonnakomisjoni ettepanekul ja neli asutajaõiguste teostaja poolt keskkonnaministri ettepanekul. Keskkonnaminister on sihtasutuse nõukogu liige oma ametikoha järgselt.
(4) Valdkondade rahastamiseks esitatud projektitaotluste hindamise tingimused ja korra, taotluste hindamise kriteeriumid, otsuse tegemise korra, lepingu täitmise üle kontrolli teostamise korra ning aruandluse korra kehtestab keskkonnaminister. Taotluste hindamise kriteeriumide puhul lähtutakse käesoleva paragrahvi lõikes 3 sätestatust, arvestades valdkonna iseärasusi.
1) loodusvara kasutamise, saasteainete välisõhku, veekogusse, põhjavette või pinnasesse heitmise ja jäätmete kõrvaldamise korral keskkonnaloa andja või maavaravaru kaevandamisel Keskkonnaamet, välja arvatud käesoleva lõike punktides 2 ja 3 sätestatud juhtudel;
2) riigimetsas kasvava metsa raieõiguse kasutamise korral riigimetsa majandaja;
3) saasteainete välisõhku, veekogusse, põhjavette või pinnasesse heitmise ja jäätmete kõrvaldamise korral käesoleva seaduse §-s 38 nimetatud juhtudel Keskkonnainspektsioon.
§ 63. Keskkonnatasu arvutamisega seotud vaidluste kohtueelne lahendamine
(1) Keskkonnatasude arvutamisega seotud vaidlused peavad läbima kohustusliku kohtueelse menetluse.
(2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud vaidlusi lahendatakse kohtueelselt vaidemenetluse korras.
(3) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud vaidlused lahendab kohtueelselt keskkonnaminister 30 tööpäeva jooksul keskkonnatasude arvutamisega seotud vaide laekumise päevast arvates.
(6) Käesoleva paragrahvi lõikes 3 nimetatud vaidluste kohtueelse lahendamise tähtaeg pikeneb eksperdihinnangute saamiseks ning kontrollproovide võtmiseks ja analüüsimiseks vajamineva aja võrra.
§ 64.– § 68. [Käesolevast tekstist välja jäetud.]


text:
11. juuni 2015(*)
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtu‑ ja kohtuväliste dokumentide kättetoimetamine – Määrus (EÜ) nr 1393/2007 – Artikli 1 lõige 1 – Mõiste „tsiviil‑ ja kaubandusasjad” – Riigi vastutus acta jure imperii eest
Liidetud kohtuasjades C‑226/13, C‑245/13, C‑247/13 ja C‑578/13,
mille ese on neli ELTL artikli 267 alusel esitatud eelotsusetaotlust, millest kolm esitas Landgericht Wiesbaden (Saksamaa) 16. ja 18. aprilli 2013. aasta otsustega, mis saabusid Euroopa Kohtusse 29. aprillil 2013, 2. mail 2013 ja 3. mail 2013, ning ühe esitas Landgericht Kiel (Saksamaa), 25. oktoobri 2013. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 15. novembril 2013, menetlustes
koosseisus: koja president A. Tizzano (ettekandja), kohtunikud S. Rodin, E. Levits, M. Berger ja F. Biltgen,
arvestades kirjalikus menetluses ja 15. oktoobri 2014. aasta kohtuistungil esitatut,
– S. Fahnenbrock, H. Priestoph, M. A. Priestoph, P. A. Priestoph ja R. Reznicek, esindaja: Rechtsanwalt F. Braun,
– H.‑J. Kickler, W. Wöhlk ja Zahnärztekammer Schleswig-Holstein Versorgungswerk, esindaja: Rechtsanwalt O. Hoepner,
– Kreeka valitsus, esindajad: D. Kalogiros, S. Charitaki, A. Karageorgou, S. Lekkou, M. Skorila ja E. Panopoulou,
olles 9. detsembri 2014. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1 Eelotsusetaotlused käsitlevad seda, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1393/2007 kohtu‑ ja kohtuväliste dokumentide liikmesriikides kättetoimetamise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades, millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 1348/2000 (ELT L 324, lk 79) artikli 1 lõiget 1.
2 Taotlused on esitatud ühelt poolt kohtuasjas C‑226/13 S. Fahnenbrocki, kohtuasjas C‑245/13 H. Priestophi, M. A. Priestophi ja P. A. Priestophi, kohtuasjas C‑247/13 R. Rezniceki ning kohtuasjas C‑578/13 H.‑J. Kickleri, W. Wöhlki ja Zahnärztekammer Schleswig-Holstein Versorgungswerk’i ning teiselt poolt Hellenische Republik’i (Kreeka riik) vahelises neljas vaidluses, mis puudutavad hagisid kas valduse ja omandiõiguse rikkumise eest hüvitise saamise nõudes või niisuguste algsete võlakirjade lepingulise täitmise nõudes, mille lunastamise tähtpäev on saabunud, või kahju hüvitamise nõudes.
3 Määruse nr 1393/2007 põhjendustes 2, 6, 7 ja 10 on märgitud:
„(2) Siseturu nõuetekohaseks toimimiseks tuleb parandada ja kiirendada tsiviil‑ ja kaubandusasjades kättetoimetatavate kohtu‑ ja kohtuväliste dokumentide edastamist liikmesriikide vahel.
(6) Tõhus ning kiire tsiviilkohtumenetlus eeldab, et kohtu‑ ja kohtuvälised dokumendid edastatakse otse ning kiiresti liikmesriikide poolt määratud kohalikele asutustele. […]
(7) Kiire edastamise huvides on tarvis kasutada kõiki kohaseid vahendeid, arvestades et järgitakse teatavaid kättesaadud dokumendi loetavuse ja usaldusväärsuse kohta kehtestatud tingimusi. […]
(10) Käesoleva määruse tõhususe tagamiseks tuleks dokumentide kättetoimetamisest keeldumist lubada üksnes erandjuhtudel.”
4 Määruse artikli 1 lõikes 1 on kohaldamisala määratletud järgmiselt:
„Käesolevat määrust kohaldatakse tsiviil‑ ja kaubandusasjades, kui kohtu‑ või kohtuväline dokument tuleb kättetoimetamiseks edastada ühest liikmesriigist teise. See ei laiene eelkõige maksu‑, tolli‑ või haldusasjadele ega ka riigi vastutusele, mis tuleneb riigi tegevusest või tegevusetusest riigivõimu teostamisel (acta jure imperii).”
5 Määruse artiklis 3 on sätestatud:
Liitriigil, mitme õigussüsteemiga riigil ja autonoomsete territoriaalüksustega riigil on õigus määrata rohkem kui üks keskasutus.”
6 Määruse artikli 4 lõikes 1 on ette nähtud:
„Kohtudokumente edastatakse otse ja võimalikult kiiresti artikli 2 kohaselt määratud asutuste vahel.”
7 Määruse nr 1393/2007 artikli 6 lõikes 3 on sätestatud:
8 23. veebruari 2012. aasta seadusega nr 4050/2012 „Sätted, mis käsitlevad Kreeka riigi emiteeritud või tagatud väärtpaberite muutmist võlakirjaomanike nõusolekul” (FEK A’ 36/23.2.2012) on kehtestatud Kreeka riigi võlakirjade ümberkorraldamise kord. Eelotsusetaotlustest nähtub, et selles seaduses on peamiselt ette nähtud, et teatavate Kreeka riigi võlakirjade omanikele tehakse ümberkorraldamise pakkumus ja lisatakse ümberkorraldamise klausel, mida tuntakse ka nimetuse „CAC” (collective action clause) all ja mis võimaldab muuta väärtpaberite algseid emiteerimistingimusi otsustega, mis on vastu võetud välja maksmata kapitali esindava kvalifitseeritud häälteenamusega ning mis kehtib ka vähemuse suhtes.
9 Seaduse artikli 1 lõike 4 kohaselt on kõnealuste väärtpaberite muutmiseks vaja kvoorumit, mis vastab 50%‑le asjaomaste võlakirjade kogusummast, ning kvalifitseeritud häälteenamust, mis vastab vähemalt kahele kolmandikule kapitalist.
10 Seaduse artikli 1 lõikes 9 on ette nähtud ümberkorraldamise klausel, mille kohaselt võlakirjaomanike otsust võtta Kreeka riigi esitatud ümberkorraldamispakkumus vastu või lükata see tagasi kohaldatakse erga omnes, see on siduv kõigile asjaomastele võlakirjaomanikest võlausaldajatele ning see tunnistab kehtetuks kõik üld‑ või eriseadused, haldusotsused ja lepingud, mis on sellega vastuolus.
11 Põhikohtuasjade hagejad, kes kõik elavad Saksamaal, soetasid Hellenische Republik’i võlakirju, mis hoiustati nende väärtpaberikontodel, mida haldavad pangad.
12 Pärast seaduse nr 4050/2012 vastuvõtmist tegi Hellenische Republik veebruaris 2012 põhikohtuasjade hagejatele võlakirjade vahetamise pakkumuse, milles oli ette nähtud, et Kreeka riigi võlakirjad vahetatakse uute riigivõlakirjade vastu, mille nimiväärtus on tunduvalt madalam. Vahetuse tegemiseks oli nõutav eraõiguslike võlausaldajate sõnaselge nõusolek.
13 Ehkki ükski põhikohtuasjade hagejatest ei andnud selleks nõusolekut, tegi Hellenische Republik märtsis 2012 sellegipoolest väljapakutud vahetuse ja hoolimata hagejate vastuväidetest ei tagastanud neile nende väärtpaberikontodel hoiustatud väärtpaberite valdust. Vahepeal saabus kohtuasjas C‑578/13 kõne all olevate võlakirjade lunastamise tähtpäev.
14 Neil asjaoludel esitasid põhikohtuasjade hagejad eelotsusetaotluse esitanud kohtutele Hellenische Republik’i vastu hagid, milles nad palusid kas hüvitada valduse ja omandiõiguse rikkumine, täita lepinguliselt niisugustest algsetest võlakirjadest tulenevad kohustused, mille lunastamise tähtpäev on saabunud, või hüvitada kahju.
15 Hagiavalduste Hellenische Republik’ile kui kostjale kättetoimetamise menetluses tekkis küsimus, kas hagid puudutavad määruse nr 1393/2007 artikli 1 lõike 1 tähenduses tsiviil‑ või kaubandusasja või on nende ese riigi tegevus või tegevusetus riigivõimu teostamisel.
16 Nimelt kohtuasjades C‑226/13 ja C‑247/13 käsitletavates vaidlustes palus Landgericht Wiesbaden Bundesamt für Justizil (liitvabariigi justiitsamet) toimetada hagiavaldused kostjale kätte määruses nr 1393/2007 ette nähtud menetluse kohaselt. Sellega seoses avaldas Bundesamt für Justiz kahtlust, kas neid hagisid on võimalik kvalifitseerida määruse tähenduses tsiviil‑ või kaubandusasja puudutavaks. Seetõttu keeldus ta hagiavaldusi kätte toimetamast ja nõudis Landgericht Wiesbadenilt, et viimane teeks enne kindlaks, kas kõnealused vaidlused puudutavad tsiviil‑ või kaubandusasja või mitte.
17 Kohtuasjas C‑245/13 käsitletavas vaidluses tugines Landgericht Wiesbaden oma kahtlustes samuti Bundesamt für Justizi hinnangule sarnastes asjades.
18 Kohtuasjas C‑578/13 käsiteletavas põhikohtuasjas leidis Landgericht Kiel, et määrus nr 1393/2007 ei ole kõnealusel juhul kohaldatav, ning andis Bundesministerium der Justizile (liitvabariigi justiitsministeerium) korralduse hagi kätte toimetada diplomaatilisel teel. Viimane saatis kättetoimetamise korralduse siiski seda täitmata tagasi, viidates eelotsusetaotlustele kohtuasjades C‑226/13, C‑245/13 ja C‑247/13.
19 Mõlemad eelotsusetaotluse esitanud kohtud püüavad seega välja selgitada, kas vaidlused põhikohtuasjades kuuluvad tsiviil‑ ja kaubandusasjade hulka määruse nr 1393/2007 artikli 1 lõike 1 tähenduses. Nende kohtute sõnul sõltub vastus küsimusele sellest, kuidas kvalifitseerida nende menetluses olevaid kohtuasju. Käesoleval juhul on põhikohtuasjade hagejad ühelt poolt esitanud tsiviilõigusel põhinevad hagid, milles nad sisuliselt paluvad kas hüvitada valduse ja omandiõiguse rikkumine, täita lepinguliselt niisugustest algsetest võlakirjadest tulenevad kohustused, mille lunastamise tähtpäev on saabunud, või hüvitada kahju. Teiselt poolt on Kreeka riigi võlakirjade emiteerimise lepingutingimusi muudetud seaduse nr 4050/2012 vastuvõtmisega, mis võib jätta mulje, et riik on tegutsenud riigivõimu teostades.
20 Neil asjaoludel otsustas Landgericht Wiesbaden kohtuasjades C‑226/13, C‑245/13 ja C‑247/13 menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse, mis kõigis kolmes kohtuasjas on sõnastatud ühtemoodi:
„Kas [määruse nr 1393/2007] artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et nimetatud määruse tähenduses „tsiviil‑ ja kaubandusasjana” tuleb käsitada hagi, millega hageja, kes oli soetanud kostja emiteeritud võlakirju, mida hoiti hageja väärtpaberikontol [tema pangas] ja millega seoses ei võtnud hageja vastu kostja poolt talle 2012. aasta veebruari lõpus esitatud võlakirjade vahetuspakkumust, nõuab tulenevalt 2012. aasta märtsis siiski toimunud võlakirjade vahetamisest, mis oli talle majanduslikult kahjulik, kahjuhüvitist võlakirjade väärtuste vahe ulatuses?”
21 Ka Landgericht Kiel otsustas kohtuasjas C‑578/13 menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas [määruse nr 1393/2007] artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et nimetatud määruse artikli 1 lõike 1 esimese lause tähenduses „tsiviil‑ ja kaubandusasjana” tuleb käsitada hagi, millega kostja riigivõlakirjade omandaja esitab kostja vastu lepingu täitmise ja kahju hüvitamise nõude, kui omandaja ei võtnud vastu kostja poolt 2012. aasta veebruari lõpus esitatud võlakirjade vahetamise pakkumust, mille [seadus nr 4050/2012] tegi võimalikuks?
2. Kas hagi puhul, mis tugineb peamiselt väitele, et [seadus nr 4050/2012] on kehtetu või tühine, on tegemist [määruse nr 1393/2007] artikli 1 lõike 1 teise lause tähenduses riigi vastutusega, mis tuleneb riigi tegevusest või tegevusetusest riigivõimu teostamisel?”
22 Euroopa Kohtu presidendi 5. juuni 2013. aasta otsusega liideti kohtuasjad C‑226/13, C‑245/13 ja C‑247/13 kirjalikuks ja suuliseks menetlemiseks ning kohtuotsuse tegemiseks. 10. detsembri 2013. aasta otsusega liideti kohtuasi C‑578/13 nende kohtuasjadega suuliseks menetlemiseks ja kohtuotsuse tegemiseks.
23 Euroopa Komisjon on seisukohal, et eelotsusetaotlused kohtuasjades C‑226/13, C‑245/13 ja C‑247/13 on vastuvõetamatud. Nimelt, kuna nendes taotlustes ei ole täpsustatud, millise väidetava riigivõimu teostamise aktiga on tegemist, ja kuna need sisaldavad ebatäpseid andmeid kõnealuse vahetuspakkumuse kohta, ei ole nendes põhikohtuasjade faktilisi asjaolusid piisavalt ja nõuetekohaselt kirjeldatud.
24 Lisaks, isegi kui oletada, et käesoleval juhul võiks asuda seisukohale, et eelotsusetaotluse esitanud kohus menetleb kohtuasja ELTL artikli 267 tähenduses, esitas see kohus Euroopa Kohtule küsimuse üksnes asjaolu tõttu, et Bundesamt für Justiz kui määruse nr 1393/2007 artikli 3 tähenduses „keskasutus” keeldus põhikohtuasjade hagejate nõudeid Kreeka ametiasutustele edastamast ja palus kohtul eelnevalt teha lõpliku otsuse kõnealuste hagide laadi kohta. Arvestades aga, et niisugusel keskasutusel ei ole õigust liikmesriigi pädeva kohtu antud edastamiskorraldusele vastu vaielda, ei ole esitatud küsimus nendes kohtuasjades käsitletavate vaidluste lahendamisel asjakohane.
25 Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamist puudutavad küsimused, mis liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille õigsuse kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne, on asjakohased. Euroopa Kohus võib liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotlusele vastamast keelduda vaid siis, kui on ilmne, et taotletav liidu õiguse tõlgendus ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (kohtuotsus Rohm Semiconductor, C‑666/13, EU:C:2014:2388, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
26 Käesolevas asjas piisab, kui kõigepealt tõdeda, et eelotsusetaotlustest ilmneb selgelt, et väidetav riigivõimu teostamise akt seisneb põhikohtuasjades Hellenische Republik’i emiteeritud võlakirjadele kohaldatavate tingimuste ühepoolses muutmises, mille tegi võimalikuks seadus nr 4050/2012.
27 Mis puudutab seejärel Hellenische Republik’i tehtud muutmispakkumuse sisu kirjelduses esinevaid väidetavaid ebatäpsusi, siis piisab märkimisest, et mitte Euroopa Kohtu, vaid liikmesriigi kohtu ülesanne on tuvastada vaidluse aluseks olevad asjaolud ja teha nendest järeldused otsuse jaoks, mille ta peab langetama (kohtuotsus Traum, C‑492/13, EU:C:2014:2267, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika).
28 Lisaks ei ole ilmne, et nende kahtluste kõrvaldamine, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus on kohtuasjades C‑226/13, C‑245/13 ja C‑247/13 väljendanud seoses sellega, kas tema menetluses olevad vaidlused tuleb kvalifitseerida tsiviil‑ ja kaubandusasjadeks või mitte, ei oleks nende vaidluste lahendamiseks vajalik. Määruse nr 1393/2007 kohaldatavus ja selles kohtus pooleliolevate menetluste tulemused seoses hagide kättetoimetamisega, mille ta peab tagama, sõltuvad nimelt just kõnealuste kahtluste kõrvaldamisest.
29 Asjaolu, et eelotsusetaotluse esitanud kohus on selliseid kahtlusi väljendanud Bundesamt für Justizi tegevuse tõttu, mida komisjon peab määrusega vastuolus olevaks, ei saa iseenesest kahtluse alla seada eeldust, et selle kohtu esitatud küsimused on asjakohased.
30 Mis puudutab lõpuks komisjoni väidet, et puudub liikmesriigi kohtus pooleliolev vaidlus, mida see kohus oma õigusemõistmise pädevust teostades lahendaks, siis tuleb märkida, et mõistet „otsuse tegemine” ELTL artikli 267 teise lõigu tähenduses tuleb tõlgendada laialt, et vältida seda, et paljusid menetlusküsimusi käsitatakse vastuvõetamatuna ja sellistena, mida Euroopa Kohus ei saa tõlgendada. Sellest mõistest tuleb seega aru saada nii, et see hõlmab kogu menetlust, mille tulemusel teeb eelotsusetaotluse esitanud kohus otsuse, selleks et Euroopa Kohtul oleks võimalik tõlgendada kõiki liidu õiguse menetlusnorme, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab oma otsuse tegemiseks kohaldama (vt analoogia alusel kohtuotsus Weryński, C‑283/09, EU:C:2011:85, punktid 41 ja 42).
31 Käesoleval juhul puudutavad põhikohtuasjades käsitletavad nõuded korda, mille kohaselt tuleb kostjale kohtumenetluse algatusdokumendid kätte toimetada. Asjaolu, et nõuded esitati juba enne võistleva menetluse algust, on seega olemuslikult seotud küsimustega, mida nende nõuetega püütakse lahendada.
32 Eespool toodud kaalutlusi arvestades on eelotsuse küsimused vastuvõetavad.
33 Oma küsimustega, mida tuleb analüüsida koos, paluvad eelotsusetaotluse esitanud kohtud sisuliselt selgitada, kas määruse nr 1393/2007 artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle sätte tähenduses „tsiviil‑ ja kaubandusasjana” tuleb käsitada hagisid valduse ja omandiõiguse rikkumise eest hüvitise saamise nõudes, lepingu täitmise nõudes ja kahju hüvitamise nõudes, mis on kõne all põhikohtuasjas ja mille riigivõlakirjade omanikest eraõiguslikud isikud on esitanud võlakirju emiteerinud riigi vastu.
34 Nendele küsimustele vastamiseks tuleb kõigepealt märkida, et seoses 27. septembri 1968. aasta konventsiooniga kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32), mida on muudetud hilisemate konventsioonidega uute liikmesriikide ühinemise kohta (edaspidi „Brüsseli konventsioon”), leidis Euroopa Kohus pärast seda, kui ta tõdes, et Brüsseli konventsiooni artiklis 1 on konventsiooni kohaldamisala piiritletud „tsiviil‑ ja kaubandusasjadega”, ilma et oleks määratletud selle mõiste sisu ja ulatust, et seda mõistet tuleb käsitada autonoomse mõistena, mille tõlgendamisel tuginetakse ühelt poolt Brüsseli konventsiooni eesmärkidele ja süsteemile ning teiselt poolt siseriiklike õigussüsteemide kogumist tulenevatele üldpõhimõtetele (kohtuotsus Lechouritou jt, C‑292/05, EU:C:2007:102, punktid 28 ja 29 ning seal viidatud kohtupraktika).
35 Lisaks on Euroopa Kohus samuti leidnud, et kuna nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42) artikliga 1 on määruse kohaldamisala piiritletud „tsiviil‑ ja kaubandusasjadega”, ilma et oleks määratletud selle mõiste sisu ja ulatust, tuleb seda mõistet käsitada autonoomse mõistena, mille tõlgendamisel tuginetakse ühelt poolt määruse eesmärkidele ja süsteemile ning teiselt poolt siseriiklike õigussüsteemide kogumist tulenevatele üldpõhimõtetele (kohtuotsus flyLAL-Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, punkt 24).
36 Lõpuks tuleb märkida, et lähtuvalt asjaolust, et nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000 (ELT L 338, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 243), mida on muudetud nõukogu 2. detsembri 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 2116/2004 (ELT L 367, lk 1), artikli 1 lõikes 1 on sätestatud põhimõte, mille kohaselt selle määruse kohaldamisala piirdub „tsiviilasjadega”, ilma et oleks määratletud selle mõiste sisu ja ulatust, järeldas Euroopa Kohus, et kõnealusele mõistele tuleb anda autonoomne tõlgendus (vt kohtuotsus C, C‑435/06, EU:C:2007:714, punktid 38 ja 46).
37 Mis puudutab aga põhikohtuasjas kõne all olevat määrust nr 1393/2007, siis tuleb tõdeda, et ühelt poolt on selle artikli 1 lõikes 1 samuti sätestatud, et määrust kohaldatakse tsiviil‑ ja kaubandusasjades, ning on lisatud, et määrus ei laiene muu hulgas riigi vastutusele, mis tuleneb riigi tegevusest või tegevusetusest riigivõimu teostamisel (acta jure imperii).
38 Teiselt poolt ei ole määruses määratletud ei mõiste „tsiviil‑ ja kaubandusasjad” ega mõiste „acta jure imperii” sisu ega ulatust.
39 Neil asjaoludel tuleb jõuda järeldusele, et mõistet „tsiviil‑ ja kaubandusasjad” määruse nr 1393/2007 artikli 1 lõike 1 tähenduses tuleb samuti käsitada autonoomse mõistena ja et selle mõiste tõlgendamisel tuleb tugineda eelkõige määruse eesmärkidele ja süsteemile.
40 Mis puudutab määrusega nr 1393/2007 taotletavaid eesmärke, siis nähtub selle põhjendusest 2, et määrusega soovitakse parandada ja kiirendada kohtu‑ ja kohtuväliste dokumentide edastamist liikmesriikide vahel, et tagada siseturu nõuetekohane toimimine. Seda eesmärki on mainitud ka määruse põhjendustes 6 ja 7, mis puudutavad eelkõige tõhusat ja kiiret kohtumenetlust ning dokumentide kiiret edastamist. Lisaks on määruse artikli 4 lõikes 1 ette nähtud, et kohtudokumendid edastatakse võimalikult kiiresti.
41 Selles kontekstis on määruse nr 1393/2007 põhjenduses 10 märgitud, et „dokumentide kättetoimetamisest keeldumist [tuleks] lubada üksnes erandjuhtudel”. Määruse artikli 6 lõikest 3 nähtub, et taotlus ja edastatud dokumendid tagastatakse edastavale asutusele, kui kättetoimetamistaotlus „on selgelt väljaspool […] määruse reguleerimisala”.
42 Nagu komisjon õigesti märkis, võib olla keeruline eristada tsiviil‑ ja kaubandusasju nendest kohtuasjades, mis ei kuulu sellesse valdkonda, kuna need näiteks puudutavad riigi vastutust, mis tuleneb riigi tegevusest või tegevusetusest riigivõimu teostamisel.
43 Niisugustel juhtudel otsustatakse teiste määruste või konventsioonide kontekstis – nagu need, mida on nimetatud käesoleva kohtuotsuse punktides 34–36 – selle küsimuse lahenduse üle alles pärast seda, kui kõigile menetlusosalistele on antud võimalus väljendada selles küsimuses oma seisukohta, et asja lahendaval kohtul oleksid kõik vajalikud andmed otsuse tegemiseks.
44 See on siiski teisiti küsimuse korral, kas menetluse algatusdokument puudutab tsiviil‑ ja kaubandusasju määruse nr 1393/2007 tähenduses.
45 See küsimus tuleb nimelt tingimata lahendada juba enne, kui teised menetlusosalised peale hageja on kõnealuse dokumendi kätte saanud, kuivõrd just selle küsimuse vastusest sõltub kõnealuse dokumendi kättetoimetamise kord.
46 Neil asjaoludel peab määrusega nr 1393/2007 taotletavat kohtudokumentide kättetoimetamise kiiruse eesmärki arvestades asjaomane kohus piirduma tema käsutuses olevate vältimatult osaliste andmete esmase analüüsimisega, et kaaluda, kas talle esitatud hagi kuulub tsiviil‑ ja kaubandusasjade hulka või mõnda valdkonda, millele see määrus artikli 1 lõike 1 kohaselt ei laiene, kusjuures analüüsi tulemus ei saa mõistagi mõjutada hilisemaid otsuseid, mis kohus peab tegema muu hulgas omaenda pädevuse ja kohtuasja sisu kohta.
47 Selle sätte niisugune tõlgendus mitte ainult võimaldab tagada määruse nr 1393/2007 kasuliku mõju, vaid seda kinnitab ka määruse süsteem.
48 Nimelt, välja arvatud juhul, kui kohtudokumenti ei ole määrusega nr 1393/2007 kehtestatud vorminõuete täitmata jätmise tõttu võimalik kätte toimetada, on vastuvõttev asutus määruse artikli 6 lõike 3 alusel kohustatud taotluse edastavale asutusele tagastama üksnes juhul, kui dokumendi kättetoimetamise taotlus on selgelt väljaspool määruse reguleerimisala.
49 Järelikult selleks, et teha kindlaks, kas määrus nr 1393/2007 on kohaldatav, piisab, kui asja lahendav kohus leiab, et ei ole ilmne, et talle esitatud hagi ei kuulu tsiviil‑ ja kaubandusasjade hulka.
50 Mis puudutab küsimust, kas määrus nr 1393/2007 on kohaldatav niisugustele hagidele, nagu on kõne all põhikohtuasjas, siis tuleb märkida, et määruse artikli 1 lõike 1 sõnastusest endast nähtub, et kuigi teatud vaidlused, mille pooled on ametiasutus ja eraõiguslik isik, võivad kuuluda määruse kohaldamisalasse, ei ole see nii, kui ametiasutus tegutseb riigivõimu teostades.
51 Küsimusele vastamiseks tuleb seega kontrollida, kas põhikohtuasjade hagejate ja Hellenische Republik’i vahelist õigussuhet ilmselgelt iseloomustab võlgnikust riigi poolt riigivõimu teostamine selles tähenduses, et tegemist on märksa laiemate volituste teostamisega kui need, mis tulenevad eraõiguslike isikute vahelistele suhetele kohaldatavatest üldnormidest (kohtuotsused Préservatrice foncière TIARD, C‑266/01, EU:C:2003:282, punkt 30, ning Lechouritou jt, C‑292/05, EU:C:2007:102, punkt 34).
52 Sellega seoses on Euroopa Kohus otsustanud, et siseriiklik või rahvusvaheline avalik-õiguslik asutus, kes nõuab sisse eraõiguslikult isikult talle kuuluvate seadmete ja tema teenuste kasutamise eest tasu, teostab riigivõimu, eelkõige kui kõnealune kasutamine on kohustuslik ja ainuvõimalik ning tasu määrad, arvutamise metoodika ja sissenõudmise menetlus on kasutajatele kehtestatud ühepoolselt (kohtuotsused LTU, 29/76, EU:C:1976:137, punkt 4, ning Lechouritou jt, C‑292/05, EU:C:2007:102, punkt 32).
53 Võlakirja emiteerimine ei eelda siiski tingimata laiemate volituste teostamist kui need, mis tulenevad eraõiguslike isikute vahelistele suhetele kohaldatavatest õigusnormidest. Ei saa nimelt välistada, et eraõiguslik juriidiline isik võib enda rahastamiseks kasutada turu abi, näiteks võlakirjade emiteerimise teel.
54 Lisaks ei nähtud põhikohtuasjade puhul toimikust ilmselgelt, et kõnealuste väärtpaberite finantstingimused kehtestas Hellenische Republik ühepoolselt, mitte turutingimuste põhjal, mis kehtivad nende finantsinstrumentide vahetamise ja tootluse suhtes.
55 Vastab tõele, et seadus nr 4050/2012 on osa riigi rahanduse juhtimisest ja täpsemalt riigivõla ümberkorraldamisest, mille eesmärk on lahendada finantskriisiga kaasnev raske olukord, ning just sel eesmärgil on seadusega kehtestatud võimalus vahetada väärtpabereid kõnealustes lepingutes.
56 Sellegipoolest tuleb märkida, et esiteks asjaolu, et see võimalus kehtestati seadusega, ei ole iseenesest määrava tähtsusega otsustamisel, et riik teostas riigivõimu.
57 Teiseks ei ole ilmne, et seaduse nr 4050/2012 vastuvõtmine tõi otseselt ja vahetult kaasa muudatused kõnealuste väärtpaberite finantstingimustes ja tekitas seega kahju, mida hagejad väidavad olevat tekkinud. Muudatused pidi nimelt tehtama võlakirjaomanike enamuse otsusega vahetusklausli alusel, mis viidatud seadusega emissioonilepingutesse sisse viidi, mis annab kinnitust ka Hellenische Republik’i kavatsusele jätta laenude haldamine tsiviilõigusnormide raamistikku.
58 Neid kaalutlusi silmas pidades ei saa jõuda järeldusele, et põhikohtuasjad ilmselgelt ei kuulu tsiviil‑ ja kaubandusasjade hulka määruse nr 1393/2007 tähenduses, mistõttu on määrus nendele kohtuasjadele kohaldatav.
59 Eespool toodut arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et määruse nr 1393/2007 artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et hagid valduse ja omandiõiguse rikkumise eest hüvitise saamise nõudes, lepingu täitmise nõudes ja kahju hüvitamise nõudes, mis on kõne all põhikohtuasjas ja mille riigivõlakirjade omanikest eraõiguslikud isikud on esitanud võlakirju emiteerinud riigi vastu, kuuluvad selle määruse kohaldamisalasse, kuna ei ole ilmnenud, et need ilmselgelt ei kuulu tsiviil‑ ja kaubandusasjade hulka.
60 Kuna põhikohtuasjade poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtutes pooleliolevate asjade üks staadium, otsustavad kohtukulude jaotuse siseriiklikud kohtud. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1393/2007 kohtu‑ ja kohtuväliste dokumentide liikmesriikides kättetoimetamise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades, millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 1348/2000, artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et hagid valduse ja omandiõiguse rikkumise eest hüvitise saamise nõudes, lepingu täitmise nõudes ja kahju hüvitamise nõudes, mis on kõne all põhikohtuasjas ja mille riigivõlakirjade omanikest eraõiguslikud isikud on esitanud võlakirju emiteerinud riigi vastu, kuuluvad selle määruse kohaldamisalasse, kuna ei ole ilmnenud, et need ilmselgelt ei kuulu tsiviil‑ ja kaubandusasjade hulka.

matches: kohus kohus kohus Kohus kohus kohus kohus Kohus kohus kohus Kohus Kohus kohus kohus kohus Kohus


Eralapsehoiuteenuse toetamise kord – Riigi Teataja
Eralapsehoiuteenuse toetamise kord
Eralapsehoiuteenuse toetamise kord - sisukord
§ 3 Toetuse maksmise alused
§ 4 Toetuse suurus
§ 5 Toetuse taotlemine, määramine ja maksmine
§ 6 Järelevalve toetuse kasutamise üle
RT IV, 06.12.2019, 36
Vastu võetud 27.01.2015 nr 2
RT IV, 07.04.2016, 87
jõustumine 03.02.2015
29.03.2016 RT IV, 07.04.2016, 18 10.04.2016
26.11.2019 RT IV, 06.12.2019, 25 01.01.2020
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lõike 1 punkti 5, koolieelse lasteasutuse seaduse § 10 lõike 1, § 27 lõigete 3 ja 4 ja sotsiaalhoolekande seaduse § 14, § 108 alusel.
[RT IV, 07.04.2016, 18 - jõust. 10.04.2016]
(1) Määrus reguleerib koolieelse eralapsehoiuteenuse (edaspidi lapsehoiuteenus) osutaja toetamist Keila linna eelarvest.
(2) Määrusega kehtestatakse toetuse maksmise alused, toetuse taotlemise, määramise ja maksmise kord ning järelevalve kord toetuse kasutamise üle.
1) lapsehoiuteenus – lapse seadusliku esindaja toimetulekut või töötamist toetav teenus, mille osutamise vältel tagab nimetatud isikute asemel lapse hooldamise, arendamise ja turvalisuse lapsehoiuteenuse osutaja;
2) lapsehoiuteenuse osutaja – lapsehoidja kutset omav füüsilisest isikust ettevõtja või eraõiguslik juriidiline isik, kellel on Sotsiaalkindlustusameti poolt antud kehtiv tegevusluba lapsehoiuteenuse osutamiseks;
[RT IV, 06.12.2019, 25 - jõust. 01.01.2020]
3) taotleja – lapsehoiuteenuse osutaja, kes pakub lapsehoiuteenust 1,5 kuni 3-aastastele Keila linna lastele;
4) toetus – lapsehoiuteenuse linnaeelarveline toetus;
5) toetuse saaja – lapsehoiuteenuse osutaja;
6) omaosalus – lapsevanema poolt kaetav lapsehoiuteenuse tasu;
7) lapsevanem – lapse seaduslik esindaja (vanem või eestkostja) või hoolduspere vanem (perekonnas hooldamise lepingu alusel asendushooldusteenust vahetult osutav isik).
§ 3. Toetuse maksmise alused
(1) Toetuse saamise õigus on taotlejal tema teenusel oleva lapse eest, kui lapse, vähemalt ühe lapsevanema või üksikvanema või hoolduspere vanema või eestkostja elukoht rahvastikuregistri andmetel on Keila linn.
(2) Toetust makstakse lapse eest, kellele ei ole pakutud kohta Keila linna munitsipaallasteaias või -lapsehoius (k.a. lasteaed Rukkilill).
(3) Toetust makstakse 11 kuu eest aastas.
(4) Toetust makstakse üks kord kuus, kui ei ole kokku lepitud teisiti.
(5) Toetust makstakse taotluse rahuldamise korral alates nõuetekohase avalduse esitamise kuule järgneva kalendrikuu 1. kuupäevast.
(6) Toetuse maksmise aluseks on lapsevanema, lapsehoiuteenuse osutaja ja Keila linnavalitsuse (edaspidi linnavalitsus) vahel sõlmitud kolmepoolne toetuse kasutamise leping.
(7) Toetust makstakse lapsehoiuteenuse osutaja poolt esitatud arve alusel.
(8) Erandkorras võib linnavalitsus lapsevanema põhjendatud avalduse alusel toetust maksta kuni lapse 7-aastaseks saamiseni.
(9) Toetuse maksmine lõpetatakse, kui langevad ära käesoleva paragrahvi lõigetes 1 ja 2 sätestatud alused.
(10) Kui lapsele pakutakse kohta munitsipaallasteaias (või lasteaias Rukkilill) õppeaasta keskel, võib lapsevanema põhjendatud avalduse alusel jätkata toetuse maksmist 1. augustini.
(11) Kui lapsevanem ei nõustu linnavalitsuse poolt pakutud lapsehoiuteenuse kasutamisega, tasutakse lapsevanema poolt valitud lapsehoiuteenuse osutajale temaga sõlmitud kolmepoolse lepingu ja esitatud arve alusel, kuid mitte rohkem kui tasutakse sama teenuse eest linnavalitsuse poolt pakutud teenuseosutajale, arvestamata määruse § 4 lõikes 1 sätestatut.
§ 4. Toetuse suurus
(1) Toetust makstakse juhul, kui lapsevanema omaosalus ei ületa 20% Vabariigi Valitsuse kehtestatud palga alammäärast kuus. Juhul kui lapse ja mõlema vanema või üksikvanema või hoolduspere vanema või eestkostja elukoht on osalustasu tasumise kohustuse tekkimise aasta 1. jaanuari seisuga Eesti rahvastikuregistri andmetel Keila linn, makstakse toetust arvestusega, et lapsevanema omaosalus ei ületa 1. jaanuarist 2020 kuni 31. augustini 2021 lapse kohta 70 eurot kuus.
(2) Toetuse piirmäära kehtestab Keila Linnavolikogu linnaeelarve vastuvõtmisel.
(21) Toetuse suurus sõltub lapsehoiuteenuse kasutamise päevade arvust nädalas ning fikseeritakse teenuse osutamise lepingus. Kui lapsehoiuteenuse osutamine algab või lõpeb kalendrikuu kestel, siis makstakse toetus lähtudes lapsehoiuteenuse tegelikust kasutusajast.
(3) Toetus ei sisalda lapsevanema omaosalust ja toidupäeva maksumust.
(31) Keila Linnavalitsusel (asutusena) on erandjuhul õigus otsustada omaosaluse määr avalduse esitanud isikute puhul, kes ei vasta käesoleva paragrahvi lõikes 1 toodud nõudele Eesti rahvastikuregistris Keila linna elanikuna arvele võtmise tähtaja osas. Muudetud omaosaluse määra rakendatakse avalduse esitamisele järgnevast kalendrikuust.
§ 5. Toetuse taotlemine, määramine ja maksmine
(1) [Kehtetu - RT IV, 06.12.2019, 25 - jõust. 01.01.2020]
(2) Toetuse saamiseks esitab lapsehoiuteenuse osutaja linnavalitsusele taotluse, kus on märgitud taotleja andmed (nimi, aadress, kontaktandmed, jm), lapsehoiu teenust taotleva Keila linna lapse ja lapsevanema isikuandmed ning lapsevanema nõusolek lapsehoiuteenuse kasutamiseks.
(3) Linnavalitsus kontrollib taotluse vastavust käesoleva määruse tingimustele ning nõuab vajadusel täiendavaid dokumente ja selgitusi. Lapsehoiuteenuse osutaja peab nõutavad andmed esitama linnavalitsuse poolt määratud täiendava tähtaja jooksul.
(4) Linnavalitsus otsustab taotluse rahuldamise või rahuldamata jätmise oma korraldusega 30 päeva jooksul arvates taotluse lahendamiseks viimase vajaliku ja nõuetekohase dokumendi esitamisest.
(5) Taotluse rahuldamise korral sõlmib linnavalitsus lapsehoiuteenuse osutajaga toetuse kasutamise kolmepoolse lepingu, milles sätestatakse vähemalt järgmised tingimused:
1) toetuse sihtotstarve;
2) toetuse suurus ja ülekandmise tähtaeg või maksegraafik;
3) toetuse saaja kohustused toetuse kasutamisel;
4) linnavalitsuse õigused toetuse sihipärasuse kontrollimisel;
5) lapsevanema õigused ja kohustused;
6) sanktsioonid lepingu rikkumise korral.
(6) Kui pooled lepingu sõlmimisel kokkuleppele ei jõua, loetakse menetlus selle lapsehoiuteenuse osutaja toetamiseks lõppenuks.
§ 6. Järelevalve toetuse kasutamise üle
(1) Lapsehoiuteenuse osutaja on kohustatud teavitama linnavalitsust kirjalikult lapsehoius käivate Keila linna laste andmete muutumisest 5 tööpäeva jooksul andmete muutumisest.
(2) Lapsehoiuteenuse osutaja on kohustatud viivitamatult informeerima linnavalitsust riiklikku järelevalvet teostavate ametiisikute poolt tehtud ettekirjutustest ja nende täitmisest. Ettekirjutuste põhjendamatul täitmata jätmisel või eiramisel kaotab nimetatud lapsehoiuteenuse osutaja õiguse toetusele alates ettekirjutuse tähtajale järgnevast kalendrikuust.
(3) Linnavalitsuse esindajal on vajadusel õigus nõuda seletusi ning kontrollida toetuse kasutamise sihipärasust.
(4) Linnavalitsusel on õigus osaliselt või täies mahus lõpetada toetuse maksmine ja/või nõuda toetuse osalist või täielikku tagastamist, kui:
2) toetuse taotlemisel on kasutatud valeandmeid;
3) lapsehoiuteenuse osutaja lõpetab tegevuse toetuse andmise perioodi keskel;
4) muudel lapsehoiuteenuse osutajaga sõlmitud lepingus sätestatud juhtudel.
(1) Käesoleva määruse rakendamiseks vajaliku taotluse ja lepingu vormi kinnitamise õigus on linnavalitsusel oma korraldusega.
(2) Kuni 31.detsembrini 2014 kasutatud lapsehoiuteenuse eest makstakse toetust 2014. aastal kehtinud volikogu poolt kehtestatud korra ning tingimuste (Keila Linnavolikogu 25.01.2011 määrus nr 2 "Keila linna eelarvest täiendavate sotsiaaltoetuste määramise ja maksmise kord) ja määrade (Keila Linnavolikogu 28.01.2014 määrus nr 1 "Keila linna 2014. aasta eelarve vastuvõtmine § 2 punkt 5) alusel.
(3) Määrus jõustub üldises korras.
(4) Määrust rakendatakse 1. jaanuarist 2015.


Koolibussis reisija meelespea | Jüri Gümnaasium
Koolibussis reisija meelespea
Bussijuht on tänulik kui reisja:
Bussipeatuses bussi oodates teeb bussi lähenedes ennast bussijuhile nähtavaks
Liigub bussile minekuks tee ääre poole või
Loob silmside juhiga või
Linnaruumis annab käega märku (rohkete ootajate hulgast võib jääda soovija muidu märkamata).
Bussist väljudes annab oma soovist märku piisavalt vara, et juht jõuaks kiirust vähendada ja ohutult pidurdada:
vajutades bussi käsipuude küljes olevat stopp nuppu või
 liigub bussi ukse juurde.
Selleks, et tagada graafikust kinni pidamine peatub buss ainult liiklusmärgiga märgistatud peatustes.
Istub vabale kohale ja kinnitab turvavöö. (LS § 30 lg 1). Kui bussis on seisjaid ei tohi sõiduki kiirus ületada 60 km/h.
Rula või tõukeratast bussi kaasa võttes puhastab alati oma sõiduvahendi ja asetab selle lihtsasse kotti (kilekott, riidest kott), et mitte määrida ega rikkuda bussi sisustust ja teisi reisijaid. (ÜTS § 72. lg 3) Kogu reisi vältel jälgib sõitja, et kott ei hakkaks bussi põrandal liikuma. (ÜTS § 721.lg 1).
Eelista liikumisvahenditega (rula; tõukeratas jms) liikuda teedel, mitte reisida bussis. Kui pead siiski bussi sisenema väldi tipptundi, siis ei ole võimalik bussi siseneda liikumisvahendiga.
Hoiab oma lemmiklooma kogu reisi vältel selleks kohaldatud puuris. Koerad peavad olema lühikese rihma otsas ja vajadusel suukorviga, et tagada reisijate turvalisus. Lemmikloom ja puur peavad olema puhtad. (ÜTS § 72. lg1)
Salongis veetav pagas on mõistliku suurusega, ei takista teiste reisijate liikumist, sisenemist ega väljumist. Pagas peab olema puhas, ei tohi kahjustada bussi sisemust ega teiste reisijate pagasit. (ÜTS § 72.)
Kannab pimedal ajal helkurit, nii on ta ka bussijuhile paremini märgatav. (LS §22 lg 8). Uuri ka https://www.mnt.ee/helkur/
Siseneb bussi alati esiuksest, ükshaaval ja ilma trügimata. Sellisel juhul saab bussijuht avada väljumiseks ka tagumise ukse, muretsemata, et sõitja registreerimata tagant siseneks.
Hoiab bussis puhtust ja korda. Siis on kõigil mugavam!
https://www.ytkpohja.ee/soitjale-abiks/


text:
Language of document : Bulgarian Spanish Czech Danish German Estonian Greek English French Italian Latvian Lithuanian Hungarian Maltese Dutch Polish Portuguese Romanian Slovak Slovene Finnish Swedish Croatian ECLI:EU:C:2018:637
Eelotsusetaotlus – Ühine põllumajanduspoliitika – Otsetoetused – Määrus (EL) nr 1306/2013 – Artiklid 93 ja 94 – II lisa – Nõuetele vastavus – Põllumajandus‑ ja keskkonnanõuded – Miinimumnõuded – Rakendamine liikmesriigi poolt – Kivikalmete säilitamise kohustus – Ulatus
Kohtuasjas C‑435/17,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Tartu Halduskohtu (Eesti) 7. juuli 2017. aasta määrusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 18. juulil 2017, menetluses
Argo Kalda Mardi talu
koosseisus: koja president L. Bay Larsen, kohtunikud J. Malenovský, M. Safjan, D. Šváby ja M. Vilaras (ettekandja),
– Argo Kalda Mardi talu, esindaja: vandeadvokaat M. Kõiva,
– Euroopa Komisjon, esindajad: A. Sauka ja E. Randvere,
olles 7. juuni 2018. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1 Eelotsusetaotlus käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1306/2013 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise, haldamise ja seire kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 352/78, (EÜ) nr 165/94, (EÜ) nr 2799/98, (EÜ) nr 814/2000, (EÜ) nr 1290/2005 ja (EÜ) nr 485/2008 (ELT 2013, L 347, lk 549; parandused ELT 2014, L 61, lk 11, ELT 2016, L 130, lk 5 ja ELT 2017, L 327, lk 83) artikli 72 lõike 1 punkti a, artikli 93 lõigete 1 ja 2, artikli 94 ja II lisa ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1307/2013, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames toetuskavade alusel põllumajandustootjatele makstavate otsetoetuste eeskirjad ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 637/2008 ja (EÜ) nr 73/2009 (ELT 2013, L 347, lk 608), artikli 4 lõike 1 punktide b, c ja e tõlgendamist.
2 Taotlus on esitatud Argo Kalda Mardi talu ning Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Ameti (Eesti) (edaspidi „PRIA“) kohtuvaidluses põhikohtuasja kaebajale maa heas põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundis hoidmise nõuete rikkumise eest määratud otsetoetuste vähendamise üle.
Määrus nr 1306/2013
3 Määruse nr 1306/2013 põhjenduses 54 on märgitud:
„[…] Nõuetele vastavuse eesmärk on toetada säästva põllumajanduse arengut, tõstes toetusesaajate teadlikkust nimetatud põhistandardite järgimise vajadusest. […] Kogemused on ka näidanud, et mitmed nõuetele vastavuse reguleerimisalaga seotud nõuded ei ole põllumajandustegevuse või põllumajandusliku majapidamise maa osas piisavalt asjakohased või on suunatud pigem riigiasutustele kui toetusesaajatele. […]“
4 Määruse artikli 2 lõike 1 punktides c ja d on sätestatud:
c) „põllumajandusmaa“ – põllumajandusmaa määruse (EL) nr 1307/2013 artikli 4 tähenduses;
d) „põllumajanduslik majapidamine“ – põllumajanduslik majapidamine määruse (EL) nr 1307/2013 artikli 4 tähenduses, välja arvatud kui artikli 91 lõikes 3 on sätestatud teisiti“.
5 Määruse nr 1306/2013 artikli 72 lõike 1 punkt a näeb ette:
„Igal aastal esitab artikli 67 lõikes 2 osutatud toetuse saaja otsetoetuste taotluse või maksetaotluse seoses asjaomaste pindalapõhiste või loomadega seotud maaelu arengu meetmetega, märkides kohaldatavuse korral järgmist:
a) kõik põllumajandusliku majapidamise põllud, sealhulgas mittepõllumajanduslik ala, millele taotletakse artikli 67 lõikes 2 osutatud toetust“.
6 Määruse VI jaotise „Nõuetele vastavus“ I peatüki „Reguleerimisala“ koosseisus on artiklid 91–94.
7 Määruse artiklis 91 on sätestatud:
„1. Kui artiklis 92 osutatud toetusesaaja ei vasta artiklis 93 sätestatud nõuetele vastavuse eeskirjadele, määratakse talle halduskaristus.
2. Lõikes 1 osutatud halduskaristust kohaldatakse üksnes juhul, kui mittevastavus on asjaomasele toetusesaajale vahetult omistatava tegevuse või tegevusetuse tagajärg, ning kui täidetud on üks või mõlemad järgmistest lisatingimustest:
a) mittevastavus on seotud toetusesaaja põllumajandusliku tegevusega;
b) täitmata jätmine seondub toetusesaaja põllumajandusliku majapidamise maaga.
3. Käesolevas jaotises kasutatakse järgmisi mõisteid:
a) „põllumajanduslik majapidamine“ – kõik artiklis 92 osutatud toetusesaaja juhitavad sama liikmesriigi territooriumil asuvad põllumajanduslikud tootmisüksused;
b) „nõue“ – iga üksik kohustuslik majandamisnõue teatud õigusakti raames, mis tuleneb II lisas osutatud liidu õigusest ja erineb sisuliselt sama õigusakti muudest nõuetest.“
8 Määruse nr 1306/2013 artikli 93 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Nõuetele vastavuse eeskirjad on liidu õiguse kohased kohustuslikud majandamisnõuded ning riigi tasandil kehtestatavad maa heas põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundis hoidmise standardid, mis on loetletud II lisas ning seonduvad järgmiste valdkondadega:
a) keskkond, kliimamuutused, maa hea põllumajandusseisund;
b) rahva‑, looma‑ ja taimetervis;
c) loomade heaolu.“
9 Selle määruse artiklis 94 on sätestatud:
„Liikmesriigid tagavad, et kogu põllumajandusmaad, sealhulgas maad, mida enam ei kasutata tootmise eesmärgil, hoitakse heas põllumajandus- ja keskkonnaseisundis. Liikmesriigid määratlevad riiklikul või piirkondlikul tasandil toetusesaajate suhtes maa heas põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundis hoidmise miinimumstandardid II lisa alusel, võttes arvesse asjaomaste alade eriomadusi, sh mulla‑ ja ilmastikutingimusi, olemasolevat põllumajandustootmist, maakasutust, külvikorda, põllumajandustavasid ja põllumajandusstruktuure.
Liikmesriigid ei või määratleda miinimumnõudeid, mis ei sisaldu II lisas.“
10 Nimetatud määruse II lisas „Nõuetele vastavuse eeskirjad vastavalt artiklile 93“ on loetletud kohustuslikud majandamisnõuded ning maa heas põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundis hoidmise standardid.
11 Maa heas põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundis hoidmise standard nimetusega „GAEC 7“, mille pealkiri on „Maastik, hooldustööde minimaalne tase“, on sõnastatud järgmiselt:
„Maastikule iseloomulike vormide säilitamine, sealhulgas vajaduse korral hekid, tiigid, kraavid ja puude read, kogumina või üksikute puudena, põlluservad ja terrassid […]“
Määrus nr 1307/2013
12 Määruse nr 1307/2013 artikli 4 „Mõisted ja seonduvad sätted“ lõike 1 punktides b, c ja e on sätestatud:
b) „põllumajanduslik majapidamine“ – kõik põllumajandustootja poolt juhitavad ja põllumajanduslikuks tegevuseks kasutatavad üksused, mis asuvad sama liikmesriigi territooriumil;
c) „põllumajanduslik tegevus“ –
i) põllumajandustoodete kasvatamine või tootmine, sealhulgas saagikoristus, lüpsikarja pidamine, põllumajandusloomade aretamine ja pidamine, või
ii) põllumajandusmaa hoidmine karjatamiseks või harimiseks sobilikus seisukorras ilma tavapärasest erinevaid põllumajandusmeetodeid või ‑masinaid vajava ettevalmistava tegevuseta, lähtudes kriteeriumidest, mis liikmesriigid määravad kindlaks komisjoni poolt kehtestatud raamistikust lähtudes, või
iii) liikmesriikide poolt määratletud minimaalne tegevus põllumajandusmaal, mis on looduslikult karjatamiseks või harimiseks sobilikus seisukorras;
e) „põllumajandusmaa“ – põllumaa, püsirohumaa ja püsikarjamaa või püsikultuuride all olev maa-ala“.
13 Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse § 32 lõikes 3 on sätestatud:
„Maa heas põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundis hoidmise nõuded kehtestab valdkonna eest vastutav minister määrusega.“
14 Põllumajandusministri 14. jaanuari 2015. aasta määruse nr 4 „Maa heas põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundis hoidmise nõuded“ (edaspidi „määrus nr 4“) § 3 lõige 9 on sõnastatud järgmiselt:
„Põllumajandusmaal tuleb säilitada muinsuskaitseseaduse § 3 lõikes 2 sätestatud kinnismälestis, mis on matusepaik, muistne põld, lohukivi, kultusekoht, tee ja sild.“
15 Maaeluministri 17. aprilli 2015. aasta määruse nr 32 „Otsetoetuste saamise üldised nõuded, ühtne pindalatoetus, kliima‑ ja keskkonnatoetus ning noore põllumajandustootja toetus“ § 8 lõige 1 näeb ette:
„[…] [M]ääruse […] nr 1306/2013 artiklis 92 nimetatud toetuse saaja täidab oma põllumajanduslikus tegevuses ja kogu põllumajandusliku majapidamise maal […] määruses nr 4 […] sätestatud nõudeid ning Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse § 32 lõike 2 kohaselt avaldatud kohustuslikke majandamisnõudeid.“
16 Muinsuskaitseseaduse § 3 „Mälestise liigid“ lõikes 2 on sätestatud:
„Kinnismälestiseks võivad olla järgmised asjad või asjade kogumid:
1) muinas‑, kesk‑ ja uusaegsed asulakohad, linnused, pelgupaigad, kultusekohad, matusepaigad, muistsed põllud, lohukivid, teed, sillad, sadamakohad ja tööndusega seotud kohad […]“.
17 Põhikohtuasja kaebaja taotles 2016. aasta eest ühtset pindalatoetust ning kliimat ja keskkonda säästvate põllumajandustavade toetust.
18 Läbiviidud kontrolli tulemusena teavitas PRIA 24. novembril 2016 põhikohtuasja kaebajat, et ta on rikkunud määruse nr 4 § 4, kuna arheoloogiamälestise, see tähendab põllumassiivi servas asuva kivikalme kivid on teisaldatud põllu serva ja olemasolnud võsa on eemaldatud. Seetõttu pidas PRIA vajalikuks taotletavat toetust vähendada 3%.
19 PRIA vastas 7. detsembril 2016 põhikohtuasja kaebaja esitatud vastuväidetele, täpsustades, et rikutud kohustus tuleneb tegelikult määruse nr 4 §‑st 3 ja et seda oleks tulnud täita ka maa sellel osal, mis jääb põllumassiivi piiridest väljapoole ning millele toetust ei taotleta.
20 PRIA vähendas 15. detsembri 2016. aasta otsustega põhikohtuasja kaebajale määratavat nii ühtset pindalatoetust kui ka kliimat ja keskkonda säästvate põllumajandustavade toetust 3%, see tähendab vastavalt 2554,94 euro ja 1161,34 euro võrra.
21 PRIA jättis 20. veebruari 2017. aasta otsusega põhikohtuasja kaebaja vaide rahuldamata, leides, et ta on pädev tuvastama põllumassiivil asuva kinnismälestise säilitamise kohustuse rikkumise, et nõudeid tuleb täita kogu põllumajanduslikul maal, sealhulgas ka maal, millele toetust ei taotleta, et ta kaalus toetuse vähendamise asjaolusid kogumis ja et ärakuulamiskohustust ei ole rikutud.
22 Põhikohtuasja kaebaja esitas 23. märtsil 2017 Tartu Halduskohtule kaebuse nõudega tühistada 15. detsembri 2016. aasta otsused ja 20. veebruari 2017. aasta otsus ning kohustada PRIA‑t välja maksma talle nende otsuste alusel välja maksmata jäetud summad.
23 Põhikohtuasja kaebaja väidab, et kõnealused kivid ei moodustanud kivikalmet ja et PRIA‑l puudub pädevus hinnata kinnismälestise seisundit. Ta leiab, et PRIA ei ole hinnanud, kas ta on etteheidetavas teos süüdi ja kas esinevad süüd välistavad asjaolud. Ta toob esile, et halduskaristuse määra kujunemine ei ole jälgitav, kuna PRIA on hindamismaatriksit kasutades loobunud haldusakti põhjendamisest, mistõttu otsus on formaalselt õigusvastane.
24 Ta väidab ühtlasi, et väidetava rikkumise ala asub väljaspool põllumassiivi ega kuulu tema põllumajandusliku majapidamise maa hulka. Kui PRIA rikkumise siiski tuvastas, siis on ta rikkunud Eesti põhiseaduse § 23 ja 32, kuna volitusnorm ei ole piisavalt selge ega täpne. Tema sõnul on talle halduskaristuse määramisega rikutud ne bis in idem’i põhimõtet. Rikutud on ka ärakuulamisõigust, kuna PRIA ei ole võtnud arvesse tema argumente.
25 PRIA pakub jätta kaebuse rahuldamata ja väidab esiteks, et põhikohtuasja kaebaja sai kohustuste rikkumisest teada kontrolli läbiviimise ajal ja selles küsimuses toimus kirjavahetus, teiseks, et vaidlusalune haldusakt on formaalselt õiguspärane, kuna põhikohtuasja kaebajale on akti andmise asjaolusid selgitatud ja ta on ka ära kuulatud, ning kolmandaks, et akti vastuvõtmise aluseks olevad järeldused põhinevad kontrollimisel kogutud tõenditel.
26 PRIA täpsustab, et kõnealune arheoloogiamälestis on kivikalme, mis on kantud Muinsuskaitseameti kodulehel olevasse riiklikku registrisse. Sellega seoses on kinnistusraamatusse tehtud kanne riigi ostueesõiguse kohta. Ta märgib, et vaidlustatud otsuste vastuvõtmisel on ta tuginenud ka neile asjaoludele. Ta lisab, et põhikohtuasja kaebaja tegi oma toetusetaotluses märke, et tema valduses on maastikuelement, mida tuleb säilitada. Ta leiab, et ne bis in idem’i põhimõtet ei ole rikutud, kuna ei ole läbi viidud kumuleeruvaid väärteo‑ ja kriminaalmenetlusi.
27 PRIA sõnul on väljamaksete vähendamist põhjendatud kontrollaktil antud hinnangu ja hindamismaatriksiga ning vähendamise 3% määra kehtestamisel on arvesse võetud saadava toetuse suurust, rikkumise raskusastet ja püsivust.
28 Pealegi kuulub asjaomane maa põllumajandusmaa hulka, kus oleks tulnud järgida maa heas põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundis hoidmise nõudeid.
29 Eelotsusetaotluse esitanud kohus toob sissejuhatuseks esile, et põhikohtuasjas vaidlusalune kivikalme on tunnistatud kinnismälestiseks kultuuriministri 1. septembri 1997. aasta määrusega nr 59.
30 Selle kohtu hinnangul on määruse nr 4 eesmärk kaitsta kivikalmeid kui mälestisi, kuid liidu õigusest ei ole võimalik üheselt järeldada, et määruse nr 1306/2013 artikli 93 lõikel 1 oleks sama eesmärk. Selle määruse II lisa alljaotis „Maastikule iseloomulike vormide säilitamine“ võib kaitsta keskkonda üksnes kui ökoloogilist ja bioloogilist süsteemi, mitte aga kultuurilist ja ajaloolist süsteemi.
31 Kohus märgib, et põhikohtuasja kaebaja ei ole kivikalme alust maad põllumajandusmaana kasutanud ega sellele toetust taotlenud.
32 Lõppkokkuvõttes ei ole võimalik üheselt järeldada, kas maa heas põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundis hoidmise nõuded kehtivad kogu põllumajandusliku majapidamise kohta.
33 Neil asjaoludel otsustas Tartu Halduskohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas […] määruse […] nr 1306/2013 artikli 93 lõikega 1, artikliga 94 ja selle määruse II lisas sätestatud miinimumstandarditega on kooskõlas ühtse pindalatoetuse ja kliimat ja keskkonda säästvate põllumajandustavade toetuse taotlejale liikmesriigi kehtestatud nõue säilitada kivikalmeid, mille rikkumise eest kohaldatakse komisjoni [11. märtsi 2014. aasta delegeeritud määruse (EL) nr 640/2014, millega täiendatakse määrust nr 1306/2013 ühtse haldus‑ ja kontrollisüsteemi osas, otsetoetuste, maaelu arengu toetuse ja nõuetele vastavuse süsteemiga seoses kohaldatavatest maksetest keeldumise ja nende tühistamise tingimuste osas ning kõnealuste toetuste ja süsteemiga seotud halduskaristuste osas] artiklis 39 sätestatud halduskaristusena toetuse vähendamist 3%?
2. Kui esimesele küsimusele on vastus ei, kas määruse […] nr 1306/2013 artikli 72 lõike 1 punkti a, artikli 91 lõigete 1 ja 2 ning artikli 93 lõike 1 ja artikli 94 ning […] määruse nr 1307/2013 artikli 4 lõike 1 punktide b, c ja e kohaselt tuleb ühtse pindalatoetuse ja kliimat ja keskkonda säästvate põllumajandustavade toetuse taotlejal häid põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundi nõudeid järgida kogu enda põllumajanduslikus majapidamises või üksnes põllumajandusmaal, millele konkreetselt toetust taotletakse selleks, et välistada halduskaristuse kohaldamist?“
34 Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitust, kas määruse nr 1306/2013 artikli 93 lõiget 1, artiklit 94 ja II lisa tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus, kui liikmesriik kehtestab II lisas osutatud maa heas põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundis hoidmise standardina kohustuse säilitada põllumajandusmaal asuvaid kivikalmeid, mille teisaldamine tähendab standardi rikkumist ja toob seega kaasa põllumajandustootjale tasumisele kuuluva toetuse vähendamise.
35 Tuleb märkida, et Euroopa Kohus on selgitanud, et põllumajandusmaa heades põllumajandus‑ ja keskkonnatingimustes hoidmise tagamine on liikmesriikide ülesanne, kes määratlevad sel eesmärgil riiklikul või regionaalsel tasandil miinimumnõuded kehtiva määruse lisas sätestatud raamistiku alusel, võttes arvesse asjaomaste alade eriomadusi (vt analoogia alusel 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, punkt 25).
36 Kuigi liikmesriigid on kohustatud nende nõuete määratlemisel järgima nimetatud lisa, jätab viimane siiski üldiste mõistete ja terminite kasutamise kaudu teatava kaalutlusruumi nende nõuete konkreetseks määratlemiseks (vt analoogia alusel 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, punkt 26).
37 Lisaks nähtub juba väljendi „head põllumajandus‑ ja keskkonnatingimused“ sõnastusest, et liikmesriigid võivad kehtestada head põllumajandus‑ ja keskkonnatingimused keskkonnaalastel eesmärkidel (vt analoogia alusel 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, punkt 27).
38 Nendest nõukogu 29. septembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks ning muudetakse määruseid (EMÜ) nr 2019/93, (EÜ) nr 1452/2001, (EÜ) nr 1453/2001, (EÜ) nr 1454/2001, (EÜ) nr 1868/94, (EÜ) nr 1251/1999, (EÜ) nr 1254/1999, (EÜ) nr 1673/2000, (EMÜ) nr 2358/71 ja (EÜ) nr 2529/2001 (ELT 2003, L 270, lk 1; ELT eriväljaanne 03/40, lk 269), artikli 5 lõike 1 tõlgendamiseks esitatud põhimõtetest tuleb lähtuda ka sarnase sisuga määruse nr 1306/2013 artikli 94 tõlgendamisel.
39 Vastavalt viimati nimetatud määruse artiklile 93 on maa heas põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundis hoidmise standardid nõuetele vastavuse eeskirjade osa, mida selle määruse artikli 91 kohaselt tuleb järgida, kuna vastasel korral määratakse haldussanktsioon. Standardid kehtestatakse riigi tasandil, on loetletud sama määruse II lisas ja käsitlevad eelkõige keskkonna valdkonda.
40 Määruse nr 1306/2013 artikkel 94 kohustab liikmesriike määratlema sama määruse II lisa alusel riiklikul või piirkondlikul tasandil maa heas põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundis hoidmise miinimumstandardid, mida toetusesaajad on kohustatud rakendama.
41 Nii nagu määruse nr 1782/2003 IV lisa sättedki hõlmab määruse nr 1306/2013 II lisas sätestatud GAEC 7 standard, mille põhipealkiri on „Maastik, hooldustööde minimaalne tase“, sel alusel täitmisele kuuluvate nõuete ja standardite hulgas maastikule iseloomulike vormide säilitamist. Viimati nimetatud määruse II lisas on maastikule iseloomulike vormide hulgas loetletud hekid, tiigid, kraavid ja puude read, kogumina või üksikute puudena, põlluservad ja terrassid.
42 Käesolevas asjas on oluline kindlaks teha, kas kivikalmet võib pidada „maastikule iseloomulikuks vormiks“, mille säilitamine kuulub määruse nr 1306/2013 II lisas sätestatud standardite hulka, nagu leiavad Eesti valitsus ja komisjon.
43 Kuna mõistet „maastikule iseloomulikud vormid“ ei ole määruses nr 1306/2013 määratletud, siis nagu on selgitanud kohtujurist oma ettepaneku punktis 26, tuleb selle tõlgendamisel võtta arvesse selle tavatähendust ning konteksti, milles mõistet enamasti kasutatakse (vt selle kohta 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, punkt 34).
44 Sellega seoses tuleb märkida, et mõiste „maastikule iseloomulikud vormid“ kitsendav tõlgendamine, mis välistaks eelkõige inimtegevuse tulemusena tekkinud vormid, oleks vastuolus liikmesriikide kaalutlusruumiga selle üle otsustamisel, kuidas määratleda kooskõlas määruse artikliga 94 maa heas põllumajandus- ja keskkonnaseisundis hoidmise miinimumstandardid (vt selle kohta 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, punkt 37).
45 Selle kohta on Euroopa Kohus selgitanud, et maastikule iseloomulikud vormid on keskkonna füüsilised koostisosad ja vormide säilitamist käsitlevad nõuded peavad aitama kaasa nende säilitamisele füüsiliste koostisosadena (16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, punkt 41).
46 Kivikalmete säilitamine aitab aga kaasa liikmesriigi kultuuri‑ ja ajaloomälestiste kaitsele keskkonna füüsiliste koostisosadena.
47 Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 1306/2013 artikli 93 lõiget 1, artiklit 94 ja II lisa tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui liikmesriik kehtestab II lisas osutatud maa heas põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundis hoidmise standardina kohustuse säilitada põllumajandusmaal asuvaid kivikalmeid, mille teisaldamine tähendab standardi rikkumist ja toob seega kaasa põllumajandustootjale tasumisele kuuluva toetuse vähendamise.
48 Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitust, kas määruse nr 1306/2013 artikli 72 lõike 1 punkti a, artikli 91 lõikeid 1 ja 2, artikli 93 lõiget 1 ja artiklit 94 ning määruse nr 1307/2013 artikli 4 lõike 1 punkte b, c ja e tuleb tõlgendada nii, et maa heas põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundis hoidmise kohustusi tuleb täita kogu põllumajanduslikus majapidamises või üksnes põllumajandusmaal, millele konkreetselt toetust taotletakse.
49 Selles osas näeb määruse nr 1306/2013 artikli 91 lõige 2 ette haldussanktsiooni kohaldamise nõuetele vastavuse eeskirjade rikkumise eest eelkõige juhul, kui see seondub toetusesaaja põllumajandusliku majapidamise maaga, kusjuures põllumajanduslik majapidamine on määruse VI jaotise tähenduses, kuhu see säte kuulub, määruse artikli 91 lõike 3 punktis a defineeritud nii, et see hõlmab kõiki toetusesaaja juhitavaid sama liikmesriigi territooriumil asuvaid põllumajanduslikke tootmisüksusi muu hulgas otsetoetuste puhul.
50 Sama määruse artiklites 93 ja 94 on viidatud põllumajandusliku majapidamise põllumajandusmaale tervikuna. Nii on artiklis 93 täpsustatud nõuetele vastavuse eeskirjade sisu, mainides eelkõige maa heas põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundis hoidmise nõudeid, mida tuleb mõista kehtivana põllumajandusliku majapidamise kogu põllumajandusmaa suhtes. Mis puutub artiklisse 94, siis see kohustab liikmesriike tagama, et kogu põllumajandusmaad, sealhulgas maad, mida enam ei kasutata tootmise eesmärgil, hoitakse heas põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundis.
51 Tuleb nentida, et ükski viidatud säte ei tee seoses nõuetele vastavuse eeskirjade ja täpsemalt hea põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundiga vahet põllumajandusmaal, mille kohta on esitatud toetusetaotlus, ja põllumajandusmaal, millele toetust ei taotleta.
52 See, kui nõuetele vastavuse eeskirjade järgimine oleks nõutav ainult põllumajandusmaal, millele toetust taotletakse, oleks pealegi vastuolus nõuetele vastavuse süsteemi eesmärgi endaga, mis määruse nr 1306/2013 põhjenduse 54 kohaselt peab toetama säästva põllumajanduse arengut.
53 Esiteks peavad neist eeskirjadest tulenevad nõuded vastavalt määruse põhjendusele 54 olema seotud põllumajandustegevuse või põllumajandusliku majapidamise maaga, mis tähendab kohustust järgida neid eeskirju ka maal, mida enam ei kasutata tootmise eesmärgil, nagu näeb ette määruse artikkel 94.
54 Teiseks, kui eeskirjade täitmata jätmise eest määratakse sanktsioon üksnes juhul, kui see puudutab põllumajandusmaad, millele toetust taotletakse, tekiks oht, et põllumajandustootjad hoiavad nõuetele vastavuse eeskirjade täitmisest kõrvale. Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 58, oleks selleks piisav, kui põllumajandustootja jätaks toetusetaotluses märkimata põllumajandusmaa, millel asub tema tegevust häiriv maastikule iseloomulik vorm, mille ta võiks teisaldada või lõhkuda enne, kui ta järgmisel aastal arvab selle maa oma toetusetaotluse sisse, ilma et talle saaks määrata mis tahes haldussanktsiooni.
55 Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et määruse nr 1306/2013 artikli 72 lõike 1 punkti a, artikli 91 lõikeid 1 ja 2, artikli 93 lõiget 1 ja artiklit 94 ning määruse nr 1307/2013 artikli 4 lõike 1 punkte b, c ja e tuleb tõlgendada nii, et määruses nr 1306/2013 ette nähtud maa heas põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundis hoidmise kohustusi tuleb täita kogu põllumajanduslikus majapidamises, mitte üksnes põllumajandusmaal, millele konkreetselt toetust taotletakse.
1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1306/2013 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise, haldamise ja seire kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 352/78, (EÜ) nr 165/94, (EÜ) nr 2799/98, (EÜ) nr 814/2000, (EÜ) nr 1290/2005 ja (EÜ) nr 485/2008, artikli 93 lõiget 1, artiklit 94 ja II lisa tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus, kui liikmesriik kehtestab II lisas osutatud maa heas põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundis hoidmise standardina kohustuse säilitada põllumajandusmaal asuvaid kivikalmeid, mille teisaldamine tähendab standardi rikkumist ja toob seega kaasa põllumajandustootjale tasumisele kuuluva toetuse vähendamise.
2. Määruse nr 1306/2013 artikli 72 lõike 1 punkti a, artikli 91 lõikeid 1 ja 2, artikli 93 lõiget 1 ja artiklit 94 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1307/2013, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames toetuskavade alusel põllumajandustootjatele makstavate otsetoetuste eeskirjad ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 637/2008 ja (EÜ) nr 73/2009, artikli 4 lõike 1 punkte b, c ja e tuleb tõlgendada nii, et määruses nr 1306/2013 ette nähtud maa heas põllumajandus‑ ja keskkonnaseisundis hoidmise kohustusi tuleb täita kogu põllumajanduslikus majapidamises, mitte üksnes põllumajandusmaal, millele konkreetselt toetust taotletakse.
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 7. augustil 2018 Luxembourgis.
Kolmanda koja president

matches:
§ 32
§ 3
§ 3
§ 8
§ 32
§ 3
§ 4
§ 23
kohus
Kohus
kohus
Kohus
Kohus
kohus


Rae valla kaugküttepiirkondade piirid, kaugküttevõrguga liitumise ning eraldumisetingimused ja kord, kaugkütte üldised kvaliteedinõuded ja soojusettevõtjate arenduskohustus – Riigi Teataja
Rae valla kaugküttepiirkondade piirid, kaugküttevõrguga liitumise ning eraldumisetingimused ja kord, kaugkütte üldised kvaliteedinõuded ja soojusettevõtjate arenduskohustus
Rae valla kaugküttepiirkondade piirid, kaugküttevõrguga liitumise ning eraldumisetingimused ja kord, kaugkütte üldised kvaliteedinõuded ja soojusettevõtjate arenduskohustus - sisukord
§ 1 Määrata Rae valla Jüri, Vaida ja Peetri alevike Lehmja, Pildiküla ja Rae külade kaugküttepiirkondade piirid, kaugküttevõrguga liitumise ning eraldumise tingimused ja kord, kaugkütte üldised kvaliteedinõuded ja soojusettevõtja arenduskohustus vastavalt lisadele 1, 2, 3, 4, 5.
§ 2 Tunnistada kehtetuks:
§ 3 Avaldada käesolev määrus Riigi Teataja elektroonilises andmebaasis, ajalehes Rae Sõnumid ja Rae valla veebilehel.
§ 4 Käesolev määrus jõustub kolmandal päeval peale Riigi Teatajas avaldamist.
RT IV, 18.04.2013, 22
Vastu võetud 19.03.2013 nr 100
Lähtudes kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 6 lõikest 1, kaugkütteseaduse § 5 lõigetest 2 ja 6, § 9 lõikest 1, § 10, § 14, monopolidele hinnapiirangute kehtestamise seadusest ning tulenevalt Rae Vallavalitsuse ettepanekust, Rae Vallavolikogu
§ 1. Määrata Rae valla Jüri, Vaida ja Peetri alevike Lehmja, Pildiküla ja Rae külade kaugküttepiirkondade piirid, kaugküttevõrguga liitumise ning eraldumise tingimused ja kord, kaugkütte üldised kvaliteedinõuded ja soojusettevõtja arenduskohustus vastavalt lisadele 1, 2, 3, 4, 5.
§ 2. Tunnistada kehtetuks:
(1) Rae Vallavolikogu 14. detsembri 2004 määrus nr 52 „Rae valla kaugküttepiirkondade piirid, kaugküttevõrguga liitumise ning eraldumise tingimused ja kord, kaugkütte üldised kvaliteedinõuded, soojuse piirhinna kooskõlastamine ja soojusettevõtja arenduskohustus“.
(2) Rae Vallavolikogu 09. mai 2006 määrus nr 23 „Peetri külas asuva Kuldala elurajooni kaugküttepiirkonna piirid, kaugküttevõrguga liitumise ning eraldumise tingimused ja kord, kaugkütte üldised kvaliteedinõuded, soojuse piirhinna kooskõlastamine ja soojusettevõtja arenduskohustus“.
(3) Rae Vallavolikogu 11. märtsi 2008 määrus nr 78 „Lehmja külas asuva Rae tehnopargi kaugküttepiirkonna piirid, kaugküttevõrguga liitumise ning eraldumise tingimused ja kord, kaugkütte üldised kvaliteedinõuded, soojuse piirhinna kooskõlastamine ja soojusettevõtja arenduskohustus“.
(4) Rae Vallavolikogu 11. Novembri 2008 määrus nr 100 „Rae valla kaugküttevõrguga liitumise ning eraldumise tingimused ja kord, kaugkütte üldised kvaliteedinõuded, soojuse piirhinna kooskõlastamine ja soojusettevõtja arenduskohustus“.
§ 3. Avaldada käesolev määrus Riigi Teataja elektroonilises andmebaasis, ajalehes Rae Sõnumid ja Rae valla veebilehel.
§ 4. Käesolev määrus jõustub kolmandal päeval peale Riigi Teatajas avaldamist.
Lisa Rae valla kaugküttepiirkondade piirid
Lisa Jüri aleviku kaugkütteettevõtja tegevuspiirkond
Lisa Vaida aleviku kaugkütteettevõtja tegevuspiirkond
Lisa Lehmja, Pildiküla ja Rae küla kaugkütteettevõtja tegevuspiirkond
Lisa Peetri küla kaugkütteettevõtja tegevuspiirkond