RT I 2007, 17, 85
Vastu võetud 16.02.2007 nr 41
Määrus kehtestatakse «Maareformi seaduse» § 9 lõike 9, § 15 lõike 1, § 221 lõike 6, § 223 lõigete 9 ja 10, § 224 lõike 8, § 23 lõigete 5 ja 6, § 341 lõike 5, § 351, § 38 ja «Eesti Vabariigi omandireformi aluste seaduse» § 17 lõike 2 alusel.
§ 1. Vabariigi Valitsuse 6. novembri 1996. a määruse nr 267 «Maa ostueesõigusega erastamise korra kinnitamine» muutmine
Vabariigi Valitsuse 6. novembri 1996. a määrusega nr 267 kinnitatud «Maa ostueesõigusega erastamise korras» (RT I 1996, 77, 1372; 2003, 83, 569) tehakse järgmised muudatused:
«1. Käesolev kord reguleerib maareformi seaduse paragrahvi 20 lõigetes 1, 11 ja 12 nimetatud maa ostueesõigusega erastamist.»;
2) punktis 2 asendatakse sõnad «lõigetes 2 ja 3» sõnadega «lõikes 3»;
3) punkt 4 sõnastatakse järgmiselt:
« 4. Kohalik omavalitsus teeb maa ostueesõigusega erastamisel seaduses ja käesolevas korras sätestatud eeltoiminguid, selgitades välja kõik maa ostueesõigusega erastamise seisukohalt tähtsust omavad asjaolud.»;
« 7. Ostueesõigusega saavad maad erastada maareformi seaduse paragrahvi 22 lõikes 1, asjaõigusseaduse rakendamise seaduse paragrahvi 18 lõikes 1 ning Eesti Vabariigi maareformi seaduse ja maareformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse muutmise seaduse (RT I 1997, 81, 1363; 2000, 54, 347) paragrahvi 14 lõikes 8 nimetatud isikud, arvestades maareformi seaduse paragrahvis 21 sätestatud kitsendusi, tingimusel, et eelnimetatud isikud on maa ostueesõigusega erastamise avalduse esitanud maareformi seaduse paragrahvi 40 lõikes 1, Eesti Vabariigi maareformi seaduse ja maareformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse muutmise seaduse paragrahvi 14 lõigetes 2, 21, 22 ja 23 või teise maareformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse (RT I 2000, 54, 347; 2002, 100, 586) paragrahvi 26 lõikes 1 sätestatud tähtajaks. Maa ostueesõigusega erastamiseks esitatud avalduses märgitud erastatava maa pindala suurust ei ole avalduse esitajal õigus muuta. Kohalik omavalitsus võib avalduses märgitud erastatava maa pindala suurust muuta üksnes planeeringu ja maakorralduse nõuetest ning otstarbekusest tulenevalt.»;
5) punkti 71 täiendatakse alapunktiga 3 järgmises sõnastuses:
« 3) ehitise juurde maa ostueesõigusega erastamiseks ei oldud 1. jaanuariks 1998. a esitatud avaldust ja pärast 1. jaanuari 1998. a ehitise omandanud isik esitas tähtaegselt maa erastamise avalduse, jääb nimetatud avaldus kehtima ehitise iga uue omaniku suhtes.»;
6) punkti 11 alapunkt 5 sõnastatakse järgmiselt:
« 5) kui avaldajaks on füüsiline isik, siis koopia passi isikuandmeid kajastavast leheküljest või isikutunnistuse isikuandmeid kajastavast küljest;»;
7) punkti 11 alapunkt 6 tunnistatakse kehtetuks;
8) punkti 131 teine lõik sõnastatakse järgmiselt:
«Taotleja on kohustatud piiride kulgemise ettepaneku alusel tellima katastriüksuse moodustamise tööd vastavat litsentsi omavalt isikult kolme kuu jooksul ettepaneku kättesaamise päevast arvates.»;
9) punkti 132 alapunkti 7 täiendatakse pärast sõnu «paragrahvi 9 lõike 2» sõnadega «ning paragrahvi 221 lõigete 2 ja 22» ning alapunkti täiendatakse lausega järgmises sõnastuses:
«Nimetatud maid käsitatakse ühtse tervikliku vaba maana, arvestamata maade õigusvastase võõrandamise aegseid piire;»;
10) punkti 132 alapunkt 8 sõnastatakse järgmiselt:
« 8) maa erastamisel võib läbi viia ümberkruntimise või planeerimise vastavalt seadusele ning maa erastatakse kinnitatud ümberkruntimiskava või kehtestatud detailplaneeringu alusel;»;
11) punkti 132 täiendatakse alapunktiga 10 järgmises sõnastuses:
« 10) kui taotletakse luba maa erastamiseks maareformi seaduse paragrahvi 20 lõike 12 alusel erandina lubatud maareformi seaduse paragrahvi 221 lõigetes 1–22 sätestatud ulatuses, on kaitseala valitseja või Muinsuskaitseamet kohustatud väljastama kirjaliku motiveeritud seisukoha, märkides selles kehtestatud kaitserežiimist tulenevad kitsendused ja piirangud ning otsuse erastamise lubamise või mittelubamise kohta. Nimetatud otsus lisatakse maa ostueesõigusega erastamise toimikusse. Kaitseala valitseja või Muinsuskaitseameti fikseeritud, kaitserežiimist tulenevad kitsendused ja piirangud peavad sisalduma käesoleva korra punktis 15 sätestatud kohaliku omavalitsuse otsuses ja käesoleva korra punktis 23 sätestatud erastamise korraldaja otsuses.»;
12) täiendatakse punktidega 133, 134, 135 ja 136 järgmises sõnastuses:
« 133. Taotleja on kohustatud katastriüksuse moodustamise tellimuse esitamisest 10 päeva jooksul teavitama maa asukohajärgset linna- või vallavalitsust kirjalikult, näidates ära, kellele ja millal on tellimus esitatud. Kui tellimust ei ole võimalik esitada kehtestatud tähtaja jooksul, peab taotleja esitama taotluse uue tähtaja määramiseks, näidates ära mõjuvad põhjused ja tõendades need dokumentaalselt. Kui linna- või vallavalitsus leiab, et tellimus jäi esitamata mõjuvatel põhjustel ega sõltunud taotleja tahtest, määrab ta tellimuse esitamiseks uue tähtaja, mis ei või olla lühem kui üks kuu ega pikem kui kolm kuud. Linna- või vallavalitsus otsustab tähtaja määramise ühe kuu jooksul taotluse saamisest arvates. Mõjuvate põhjuste puudumisel keeldub linna- või vallavalitsus tähtaja pikendamisest ja lõpetab oma otsusega maa ostueesõigusega erastamise eeltoimingud ning taotleja kaotab maa erastamise õiguse.
136. Käesoleva korra punktides 133, 134 ja 135 nimetatud maa ostueesõigusega erastamise eeltoiminguid lõpetavas linna- või vallavalitsuse otsuses peab olema märgitud erastamise menetluse lõpetamise põhjus ja õiguslik alus viitega maareformi seaduse vastavale sättele. Otsusega tehakse maavanemale ettepanek ehitise teenindamiseks vajaliku maa riigi omandisse jätmiseks ja ehitise omaniku kasuks hoonestusõiguse seadmiseks. Otsus tehakse taotlejale teatavaks allkirja vastu või tähtkirjaga. Linna- või vallavalitsus edastab otsuse koos maa ostueesõigusega erastamise toimiku ja muude asjas tähtsust omavate dokumentidega maavanemale 10 päeva jooksul otsuse tegemise päevast arvates.»;
13) täiendatakse punktiga 141 järgmises sõnastuses:
« 141. Ostueesõigusega erastatava maaüksuse (katastriüksuse) piiride tähistamise ning taotlejale piiride kättenäitamise ja piirimärkide alalhoiukohustuse teatavaks tegemise kohta koostab maamõõtja looduses piiriprotokolli. Piiriprotokollile kirjutavad alla maamõõtja ning taotleja pärast maaüksuse piiride taotlejale kättenäitamist maamõõtja poolt. Piiriprotokolli allakirjutamise juurde kutsutakse kohaliku omavalitsusüksuse esindaja ning kui erastatav maaüksus asub maal, mille osas esitatud maa tagastamise või kolmanda isiku maa ostueesõigusega erastamise avaldus on lahendamata, kutsutakse piiriprotokolli allakirjutamise juurde ka maa tagastamise ja/või ostueesõigusega erastamise õigustatud subjekt. Kui erastatava maaüksusega piirneva, varem mõõdistatud katastriüksuse piirile paigaldatakse uusi piirimärke, taastatakse olemasolevaid piirimärke või kui piirnev katastriüksus on moodustatud plaani- või kaardimaterjali alusel, kutsutakse piiriprotokolli allakirjutamise juurde ka vastava katastriüksuse omanik (piirinaaber). Piiriprotokollile allakirjutamise aja ja koha teatab maamõõtja piiriprotokolli allakirjutamise juurde kutsutavatele isikutele tähtkirjaga vähemalt 10 päeva ette. Piiriprotokolli allakirjutamise juurde kutsutud isikud ja nende isikute poolt piiriprotokolli allakirjutamise juures tehtud märkused kantakse piiriprotokolli. Piiriprotokolli allakirjutamise juurde kutsutud isikute mitteilmumise korral teeb maamõõtja piiriprotokolli vastava märke ning sellisel juhul loetakse piirimärkide asukohad ja nende alalhoiukohustus taotlejale teatavaks tehtuks märkusteta.»;
14) punkti 15 seitsmes jaotis sõnastatakse järgmiselt:
« – vajaduse korral muud maa erastamise tingimused, sealhulgas kaitseala valitseja või Muinsuskaitseameti fikseeritud, kaitserežiimist tulenevad kitsendused ja piirangud.»;
15) punkti 23 alapunkti 1 teises jaotises asendatakse sõnad «kuni 1. detsembrini 2000. a on maa ostueesõigusega erastamisel» sõnadega «maa ostueesõigusega erastamisel enne 1. jaanuari 2002. a esitatud avalduse alusel on maa»;
16) punkti 23 alapunkti 1 neljanda jaotise teine lause sõnastatakse järgmiselt:
«Elamu, suvila ja aiamaja krundi või teenindamiseks vajaliku maa, sealhulgas elamu, suvila ja aiamaja püstitamiseks antud maa või väljaspool linna elamu juurde maa ostueesõigusega erastamisel Eesti alalisele elanikule maareformi seaduse paragrahvi 223 lõikes 2 sätestatud soodustuse rakendamiseks juhul, kui erastatava maa pindala on 2 hektarit või väiksem, korrutatakse erastatava maa müügihind koefitsiendiga 0,5.»;
17) punkti 23 alapunkti 1 kuuendat jaotist täiendatakse lausega järgmises sõnastuses:
«Järelmaksu osalisel ennetähtaegsel tasumisel alustatakse väljaostuvõla kustutamist järelmaksugraafikus fikseeritud viimasest maksetähtajast.»;
18) punkti 23 alapunkti 4 üheksas ja kümnes jaotis sõnastatakse järgmiselt:
« – pangaasutuse nimi, kus on avatud erastamise korraldaja eriarve;
– vajaduse korral muud maa erastamise tingimused, sealhulgas kaitseala valitseja või Muinsuskaitseameti fikseeritud, kaitserežiimist tulenevad kitsendused ja piirangud.»;
19) punkt 25 sõnastatakse järgmiselt:
« 25. Maa erastamiseks sõlmitakse müügi- ja asjaõigusleping. Asjaõigusleping peab sisaldama kinnistamisavaldust maa kinnistusraamatusse kandmiseks. Kui maa erastatakse järelmaksuga, peab müügileping või selle lisa sisaldama maksegraafikut ning müügi- ja asjaõigusleping peavad sisaldama poolte kokkulepet ostetud maa riigile pantimise kohta. Vastav võlakohustus tagatakse hüpoteegiga. Sellisel juhul sõlmitakse maa müügi-, asjaõigus- ja hüpoteegi seadmise leping notariaalselt tõestatud vormis. Notaritasu tasub ostja. Maa müügi-, asjaõigus- ja hüpoteegi seadmise leping tuleb sõlmida kolme kuu jooksul maa erastamise otsuse jõustumise päevast arvates.
Järelmaksugraafiku mittetäitmisest tekkinud võlgnevuse korral on maksete sooritamisel ostja võlgnevuste vähendamise järjekord: esimesena vähendatakse ostja võlgnevust viivise, teisena leppetrahvi, kolmandana intressi ja viimasena ostuhinna osas.»;
20) täiendatakse punktiga 251 järgmises sõnastuses:
« 251. Järelevalvet järelmaksu tasumise üle teostab maa erastamise korraldaja. Järelmaksu tasumine algab mitte hiljem kui 6 kuud pärast müügilepingu sõlmimist ning tasuma peab kaks korda aastas võrdsete osadena maksegraafikus ettenähtud tähtaegadeks. Maaomanik võib väljaostuvõla täielikult või osaliselt tasuda enne graafikujärgset maksetähtaega. Ennetähtaegselt tasutud summalt intresse ei arvutata. Osalise ennetähtaegse tasumise korral jätkatakse edaspidi tasumist vastavalt maksegraafikule ning aastas tasumisele tulevat summat ümber ei arvutata. Järelmaksu osalisel ennetähtaegsel tasumisel alustatakse väljaostuvõla kustutamist järelmaksugraafikus fikseeritud viimasest maksetähtajast.»;
21) punkti 262 täiendatakse järgmise tekstiga:
«Hüpoteegipidajal on õigus keelduda käesoleva korra punkti 25 alapunktis 3 nimetatud loa andmisest, kui raie tulemusena langeks kinnisasja väärtus alla 1,2-kordse hüpoteegiga tagatud nõude määra. Hüpoteegiga koormatud kinnisasja väärtuse vähenemisel alla seaduses sätestatud määra on hüpoteegipidajal õigus nõuda lisatagatist, samuti on hüpoteegipidajal erastamise käigus tekkinud nõude täitmise tagamiseks õigus koormata hüpoteegiga kinnisasja, mis ei olnud erastamismenetluse objektiks.»;
22) punkti 263 täiendatakse lausega järgmises sõnastuses:
«Hüpoteegipidajal on erandina õigus lubada kinnisasja jagamist ilma hindamiseta juhul, kui jagamine toimub avalikes huvides ning ei kahjusta hüpoteegipidaja huve.»;
23) punkt 27 sõnastatakse järgmiselt:
« 27. Maa müügi-, asjaõigus- ja hüpoteegi seadmise lepingud sõlmib riigi nimel erastamise korraldaja või tema poolt volitatud isik. Maa erastamisel võib müügi- ja asjaõiguslepingu sõlmida lihtkirjalikus vormis. Kui leping sõlmitakse lihtkirjalikus vormis, on riigi nimel lepingule allakirjutaja kohustatud kontrollima ostja nimel lepingule allakirjutava isiku isikusamasust ning vastavate volituste olemasolu. Maavanema poolt maa ostueesõigusega erastamisel kuulub maareformi seaduse paragrahvi 23 lõikega 5 ning käesoleva punktiga maavanemale antud volituste sisusse ka maa müügi-, asjaõigus- ja hüpoteegi seadmise lepingu sõlmimine Eesti Vabariigi nimel iseendaga.»;
24) täiendatakse punktidega 272, 273, 274 ja 275 järgmises sõnastuses:
« 272. Maa ostueesõigusega erastamise õigust omav isik on kohustatud sõlmima maa müügilepingu kolme kuu jooksul erastamise otsuse jõustumise päevast arvates. Kui maa müügilepingut ei ole võimalik sõlmida kehtestatud tähtaja jooksul, peab isik esitama erastamise korraldajale taotluse uue tähtaja määramiseks, näidates ära mõjuvad põhjused ja tõendades need dokumentaalselt. Kui erastamise korraldaja leiab, et müügileping jäi sõlmimata mõjuvatel põhjustel ega sõltunud isiku tahtest, määrab ta müügilepingu sõlmimiseks uue tähtaja, mis ei või olla lühem kui üks kuu ega pikem kui kolm kuud. Erastamise korraldaja otsustab tähtaja määramise ühe kuu jooksul taotluse saamisest arvates. Mõjuvate põhjuste puudumisel keeldub erastamise korraldaja tähtaja pikendamisest ja lõpetab oma otsusega maa ostueesõigusega erastamise menetluse ning isik kaotab maa erastamise õiguse. Sellisel juhul jäetakse ehitise teenindamiseks vajalik maa riigi omandisse ja ehitise omaniku kasuks seatakse hoonestusõigus Vabariigi Valitsuse kehtestatud korras.
275. Käesoleva korra punktides 272 ja 273 nimetatud maa ostueesõigusega erastamise menetlust lõpetavas erastamise korraldaja otsuses peab olema märgitud maa ostueesõigusega erastamise menetluse lõpetamise põhjus ja õiguslik alus viitega maareformi seaduse vastavale sättele. Otsusega tehakse isikule teatavaks, et tal on õigus esitada maavanemale avaldus hoonestusõiguse seadmiseks Vabariigi Valitsuse kehtestatud korras. Otsus tehakse isikule teatavaks allkirja vastu või tähtkirjaga.»;
25) punkti 285 teist lauset täiendatakse pärast sõna «võib» sõnadega «müügihinda vähendada või» ja kolmandat lauset täiendatakse sõnadega: «või kui pärast müügilepingu sõlmimist sündinud laps on ühtlasi neljas tema kasvatada ja ülal pidada olevatest alla 18-aastastest lastest.»;
26) punkti 288 täiendatakse esimese lausega järgmises sõnastuses:
«Kui isikul on erastatud või erastatava maa eest tasumisel õigus saada soodustust nii maareformi seaduse paragrahvi 223 lõike 9 kui ka lõike 10 alusel, rakendatakse mõlemat soodustust.»;
27) punkti 288 viimane lause sõnastatakse järgmiselt:
«Pärast erastamisväärtpaberite kasutamise tähtaja lõppu tagastatakse enammakstud summa rahas.»;
28) punkti 29 täiendatakse alapunktiga 5 järgmises sõnastuses:
« 5) ostueesõigusega erastataval maal asuva kasvava metsa maksumuse määramise kulud.»;
29) täiendatakse punktiga 301 järgmises sõnastuses:
« 301. Erastamise õiguse kaotanud isikule ei hüvitata erastamise menetluse käigus kantud kulusid.»;
30) punkt 31 sõnastatakse järgmiselt:
« 31. Kui seadus või käesolev kord ei sätesta kohustust sõlmida maa müügileping notariaalselt tõestatud vormis, kuid isik seda siiski soovib, maksab notaritasu isik, kes nõudis lepingu sõlmimist notariaalselt tõestatud vormis.»;
31) täiendatakse punktiga 325 järgmises sõnastuses:
« 325. Asjaõigusseaduse rakendamise seaduse paragrahvi 11 lõikes 5 sätestatud juhul, kui maa erastamise aluseks olnud otsus tühistatakse pärast maa esmakinnistamist ja kinnistusraamatu kanne muutub seetõttu ebaõigeks, on isikul, kelle õigust on ebaõige kandega rikutud, õigus nõuda kande parandamiseks nõusolekut isikult, kelle õigust parandamine puudutab. Nõude rahuldamisel kantakse kinnistusraamatusse omanikuna riik. Nõude menetlemisel on riigi esindajaks nii haldus- kui ka kohtumenetluses maa asukohajärgne maavanem, kes on kinnistusraamatusse kantava riigimaa valitsejaks ja kellel on kinnistusraamatuseaduse paragrahvi 72 lõikes 2 sätestatud alusel kohustus esitada viivitamatult kinnistusraamatupidajale lihtkirjalik avaldus riigile kuuluva kinnisasja kohta avatud registriosa sulgemiseks. Registriosa sulgemise järgselt taastub maareformi eelne olukord, misjärel kohalik omavalitsus on kohustatud tegema kooskõlas maareformi seadusega maa erastamise eeltoimingud ja tema pädevusse kuuluvad otsustused.»;
32) punkti 38 esimeses lauses asendatakse sõnad «maa müügihinna vahe rahas või erastamisväärtpaberites» sõnadega «maa müügihinna vahe rahas»;
33) punkti 39 esimene lause sõnastatakse järgmiselt:
«Isik, kellel on õigus ettemakstud summa tagasi saada maareformi seaduse paragrahvi 224 lõike 5 alusel, arvestades sama paragrahvi lõikes 3 sätestatud tingimust, võib esitada erastamise korraldajale vastava taotluse koos selle põhjendatust tõendavate dokumentidega.»;
34) punkti 39 teine lõik sõnastatakse järgmiselt:
«Kui taotlus on põhjendatud, tagastatakse enammakstud summa. Pärast erastamisväärtpaberite kasutamise tähtaja lõppu tagastatakse enammakstud summa rahas.»;
35) kogu määruse tekstis asendatakse sõna «ostu-müügileping» sõnaga «müügileping» vastavas käändes.
§ 2. Vabariigi Valitsuse 27. jaanuari 2005. a määruse nr 16 ««Maareformi seaduse» §-s 234 sätestatud vaba metsamaa erastamise kord» muutmine
Vabariigi Valitsuse 27. jaanuari 2005. a määruses nr 16 ««Maareformi seaduse» §-s 234 sätestatud vaba metsamaa erastamise kord» (RT I 2005, 7, 24) tehakse järgmised muudatused:
« (2) Vaba metsamaana ei kuulu erastamisele 23. juulini 1940. a riigile kuulunud ja käesolevaks ajaks metsaga kaetud alad (riigimetsamaa).»;
2) paragrahvi 1 lõiget 3 täiendatakse sõnadega «, Natura 2000 võrgustiku maa või muu ajutise kaitse alla võetud maa ning «Muinsuskaitseseaduses» sätestatud mälestiste ja muinsuskaitsealade kaitsevööndite maa»;
3) paragrahvi 3 lõike 1 teist lauset täiendatakse sõnadega «ja teavitama kirjalikult 10 päeva jooksul kohalikku omavalitsust tellimuse esitamisest»;
4) paragrahvi 6 lõiget 1 täiendatakse järgmise lausega:
«Erastaja peab vastama kogu erastamisprotsessi vältel «Maareformi seaduses» sätestatud tingimustele.»;
5) paragrahvi 6 lõike 3 punkti 9 esimeses lauses asendatakse sõnad «erastamise otsuse teatavaks tegemise päevast arvates» sõnadega «erastamise otsuse jõustumise päevast arvates»;
6) paragrahvi 6 täiendatakse lõikega 4 järgmises sõnastuses:
« (4) Vaba metsamaa, samuti metsamaa katastriüksuse koosseisu arvatud põllumajandusmaa ja sihtotstarbeta maa müügihinnaks on maa erastamise avalduse esitamise ajal kehtinud maa maksustamishind. Metsamaa erastamisel lisatakse maa müügihinnale kasvava metsa maksumus.»;
8) paragrahvi 12 lõike 3 punktis 5 asendatakse sõnad ««Metsaseaduse» §-des 7 ja 23» sõnaga «Metsaseaduses»;
9) paragrahvi 12 lõike 6 neljas lause sõnastatakse järgmiselt:
10) paragrahvi 12 lõiget 3 täiendatakse punktidega 10 ja 11 järgmises sõnastuses:
« 10) hüpoteegiga koormatud kinnisasja väärtuse vähenemisel alla seaduses sätestatud piirmäära hüpoteegipidaja õigus nõuda lisatagatist ning õigus koormata erastamise käigus tekkinud nõude täitmise tagamiseks hüpoteegiga kinnisasja, mis ei olnud erastamismenetluse objektiks;
11) järelmaksugraafiku mittetäitmisest tekkinud võlgnevuse korral maksete sooritamisel ostja võlgnevuste vähendamise järjekord: esimesena vähendatakse ostja võlgnevust viivise, teisena leppetrahvi, kolmandana intressi ja viimasena ostuhinna osas.»;
11) täiendatakse §-ga 131 järgmises sõnastuses:
« § 131. Müügilepingu sõlmimise tähtaeg
Maa müügi-, asjaõigus- ja hüpoteegi seadmise leping tuleb sõlmida kolme kuu jooksul maa erastamise otsuse jõustumise päevast arvates. Vaba metsamaa erastamise õigust omav isik, kes mõjuva põhjuseta ei sõlmi maa müügilepingut nimetatud tähtaja jooksul, kaotab maa erastamise õiguse ning erastamise korraldaja lõpetab erastamise menetluse erastamise otsuse kehtetuks tunnistamise otsusega, milles peab olema märgitud maa erastamise menetluse lõpetamise põhjus ja õiguslik alus viitega «Maareformi seaduse» vastavale sättele. Otsus tehakse isikule teatavaks allkirja vastu või tähtkirjaga.»;
12) paragrahvi 17 lõiget 3 täiendatakse sõnadega «, samuti on hüpoteegipidajal erastamise käigus tekkinud nõude täitmise tagamiseks õigus koormata hüpoteegiga kinnisasja, mis ei olnud erastamismenetluse objektiks.»;
13) täiendatakse 4. peatükiga järgmises sõnastuses:
«Asjaõigusseaduse rakendamise seaduse» § 11 lõikes 5 sätestatud juhul, kui maa erastamise aluseks olnud otsus tühistatakse pärast maa esmakinnistamist ja kinnistusraamatu kanne muutub seetõttu ebaõigeks, on isikul, kelle õigust on ebaõige kandega rikutud, õigus nõuda kande parandamiseks nõusolekut isikult, kelle õigust parandamine puudutab. Nõude rahuldamisel kantakse kinnistusraamatusse omanikuna riik. Nõude menetlemisel on riigi esindajaks nii haldus- kui ka kohtumenetluses maa asukohajärgne maavanem, kes on kinnistusraamatusse kantava riigimaa valitsejaks ja kellel on «Kinnistusraamatuseaduse» § 72 lõikes 2 sätestatud alusel kohustus esitada viivitamatult kinnistusraamatupidajale lihtkirjalik avaldus riigile kuuluva kinnisasja kohta avatud registriosa sulgemiseks. Registriosa sulgemise järgselt taastub maareformi eelne olukord, misjärel kohalik omavalitsus on kohustatud tegema kooskõlas «Maareformi seadusega» maa erastamise eeltoimingud ja tema pädevusse kuuluvad otsustused.»;
14) kogu määruse tekstis asendatakse sõna «ostu-müügileping» sõnaga «müügileping» vastavas käändes.
§ 3. Vabariigi Valitsuse 31. jaanuari 2005. a määruse nr 24 «Riigimaa kasutusvaldusesse andmise ja riigimaale kasutusvalduse seadmise kord» muutmine
Vabariigi Valitsuse 31. jaanuari 2005. a määruses nr 24 «Riigimaa kasutusvaldusesse andmise ja riigimaale kasutusvalduse seadmise kord» (RT I 2005, 9, 38) tehakse järgmised muudatused:
« (4) Kasutusvaldusesse antava, vabast põllumajandusmaast moodustatava katastriüksuse koosseisu ei või kuuluda 23. juulini 1940. a riigile kuulunud ja käesolevaks ajaks metsaga kaetud alad (riigimetsamaa).»;
« (5) Vaba põllumajandusmaana ei kuulu kasutusvaldusesse andmisele «Looduskaitseseaduses» sätestatud kaitsealade loodusreservaatide maa, sihtkaitse- ja piiranguvööndite maa, hoiualade maa, püsielupaikade maa, samuti kaitstavate looduse üksik- ja muude objektide juurde kuuluv maa, Natura 2000 võrgustiku maa või muu ajutise kaitse alla võetud maa ning «Muinsuskaitseseaduses» sätestatud mälestiste ja muinsuskaitsealade kaitsevööndite maa. Erandina võib kaitseala valitseja või Muinsuskaitseamet, arvestades kehtestatud kaitserežiimi, lubada hoiuala maa või kaitsealade sihtkaitse- ja piiranguvööndi maa, püsielupaiga maa, samuti kaitstava looduse üksik- või muu objekti juurde kuuluva maa ning Natura 2000 võrgustiku maa või muu ajutise kaitse alla võetud maa või mälestise või muinsuskaitseala kaitsevööndi maa kasutusvaldusesse andmist kuni «Maareformi seaduse» § 233 lõikes 6 sätestatud ulatuses.»;
3) paragrahvi 2 lõige 8 sõnastatakse järgmiselt:
« (8) Kui isik rikub «Maareformi seaduse» § 341 lõikes 31 sätestatut või ei kasuta maad sihtotstarbeliselt ega järgi head põllumajandustava või jätab süstemaatiliselt kasutusvalduse tasu tähtaegselt tasumata, lõpetab maavanem kasutusvalduse lepingu, nõudes lisaks «Maareformi seaduse» § 341 lõike 51 punktis 8 sätestatud leppetrahvile vajaduse korral kasutusvaldajalt sisse tekitatud kahju.»;
4) täiendatakse §-ga 41 järgmises sõnastuses:
« § 41. «Maareformi seaduse» § 20 lõikes 12 nimetatud maa erandina kasutusvaldusesse andmine
Kui taotletakse luba maa kasutusvaldusesse andmiseks «Maareformi seaduse» § 20 lõike 12 alusel erandina «Maareformi seaduse» § 233 lõikes 6 sätestatud lubatud ulatuses, on kaitseala valitseja või Muinsuskaitseamet kohustatud väljastama kirjaliku motiveeritud seisukoha, märkides selles kehtestatud kaitserežiimist tulenevad kitsendused ja piirangud ning otsuse maa kasutusvaldusesse andmise lubamise või mittelubamise kohta. Kaitseala valitseja või Muinsuskaitseameti fikseeritud, kaitserežiimist tulenevad kitsendused ja piirangud peavad sisalduma käesoleva määruse § 12 lõikes 1 nimetatud kohaliku omavalitsuse korralduses ja käesoleva määruse § 14 lõikes 3 nimetatud kasutusse andmise korraldaja maa kasutusvaldusesse andmise otsuses.»;
5) paragrahvi 5 lõike 2 esimeses lauses asendatakse sõna «ühe» sõnaga «kahe»;
6) paragrahvi 7 lõike 1 esimest lauset täiendatakse sõnadega «, kes vastab «Maareformi seaduses» sätestatud tingimustele»;
7) paragrahvi 10 lõiget 3 täiendatakse esimese lausega järgmises sõnastuses:
8) paragrahvi 12 lõiget 1 täiendatakse pärast esimest lauset järgmiselt:
«Vallavalitsuse korralduses tuleb märkida andmed maa kasutusvaldusesse saaja kohta, maa maksustamishind, andmed maa jahipiirkonda kuulumise kohta ja kehtivad seadusest tulenevad kitsendused. Kui kasutuvaldusesse antav maa hõlmab «Maareformi seaduse» § 20 lõikes 12 sätestatud erandina kasutusvaldusesse antavat maad, märgitakse korralduses kaitseala valitseja või Muinsuskaitseameti fikseeritud, kaitserežiimist tulenevad kitsendused ja piirangud.»;
9) paragrahvi 13 lõikes 2 asendatakse sõnad «(2 eksemplari)» sõnadega «(3 eksemplari)»;
10) paragrahvi 14 lõike 3 punktis 6 ja § 16 lõike 3 punktis 2 asendatakse sõnad «seadmise lepingu jõustumisest tasuda kasutusvalduse tasu» sõnadega «kinnistusraamatusse kandmisest alustada kasutusvalduse tasu maksmist»;
11) paragrahvi 14 lõike 3 punkti 13 täiendatakse sõnadega «, sealhulgas kaitseala valitseja või Muinsuskaitseameti fikseeritud, kaitserežiimist tulenevad kitsendused ja piirangud.»;
12) paragrahvi 16 täiendatakse lõikega 21 järgmises sõnastuses:
« (21) Maale kasutusvalduse seadmise lepingus tuleb sätestada kasutusvaldusesse saaja kohustus, et ta vastab kasutusvalduse lepingu kehtivuse aja jooksul «Maareformi seaduses» kasutusvaldusesse saajale sätestatud nõuetele.»;
13) paragrahvi 16 lõike 3 punkti 6 täiendatakse sõnadega «, välja arvatud seaduses sätestatud juhtudel;»;
14) paragrahvi 20 lõikes 1 asendatakse sõna «Kasutusvaldaja» sõnadega «Maa kasutusvaldusesse saaja» ning lõiget täiendatakse punktiga 5 järgmises sõnastuses:
« 5) kasutusvaldusesse antaval maal kasvava metsa koguse puuliikide lõikes väljaselgitamise kulud.»;
15) paragrahvi 20 lõikes 2 asendatakse sõnad «Kasutusvalduse saaja» sõnadega «Maa kasutusvaldusesse saaja»;
16) paragrahvi 20 täiendatakse lõikega 3 järgmises sõnastuses:
« (3) Kui maa kasutusvaldusesse saamise õigust omav isik ei sõlmi riigimaale tema kasuks kasutusvalduse seadmise lepingut käesolevas määruses sätestatud tähtajaks, ei ole tal õigust nõuda käesoleva paragrahvi lõikes 1 sätestatud kulude hüvitamist.»;
17) paragrahvi 22 esimeses lauses asendatakse sõnad «lepingu jõustumisest» sõnadega «kinnistusraamatusse kandmisest»;
18) paragrahvi 22 viimane lause sõnastatakse järgmiselt:
«Kasutusvalduse aastatasu suurus on 2% kehtivast maa maksustamishinnast, kuid mitte vähem kui 100 krooni.»;
19) paragrahvi 23 tekst sõnastatakse järgmiselt:
«Asjaõigusseaduse» § 201 lõike 3 alusel välistatakse kasutusvaldusesse antud maal kasvava metsa raie kasutusvaldaja poolt. Erandina võib kasutusvaldaja tasu eest raiuda «Metsaseaduse» tähenduses tuuleheite, tuule- ja lumemurru puid ning vajaduse korral teha sanitaarraiet või turberaiet. Tasuks on 2/3 metsamaterjali kohalikust keskmisest riigimetsa müügihinnast.».
§ 4. Vabariigi Valitsuse 5. veebruari 1993. a määruse nr 36 «Õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise kord» muutmine
Vabariigi Valitsuse 5. veebruari 1993. a määruses nr 36 «Õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise kord» (RT 1993, 7, 106; RT I 2002, 101, 597) tehakse järgmised muudatused:
1) punkti 52 kolmas lause tunnistatakse kehtetuks ja teine lause sõnastatakse järgmiselt:
«Valla- või linnavalitsus määrab kokkulepete sõlmimiseks ühekuulise tähtaja.»;
2) punkti 565 täiendatakse järgmise tekstiga:
«Katastrimõõdistamisega moodustatud tagastatava maaüksuse (katastriüksuse) piiride tähistamise ning õigustatud subjektile (taotlejale) piiride kättenäitamise ja piirimärkide alalhoiukohustuse teatavaks tegemise kohta koostab maamõõtja looduses piiriprotokolli. Piiriprotokollile kirjutavad alla maamõõtja ning taotleja pärast seda, kui maamõõtja on maaüksuse piirid taotlejale kätte näidanud. Piiriprotokolli allakirjutamise juurde kutsutakse kohaliku omavalitsusüksuse esindaja. Kui tagastatava maaüksusega piirneva, varem mõõdistatud katastriüksuse piirile paigaldatakse uusi piirimärke, taastatakse olemasolevaid piirimärke või kui piirnev katastriüksus on moodustatud plaani- või kaardimaterjali alusel, kutsutakse piiriprotokolli allakirjutamise juurde ka vastava katastriüksuse omanik (piirinaaber). Piiriprotokollile allakirjutamise aja ja koha teatab maamõõtja piiriprotokolli allakirjutamise juurde kutsutavatele isikutele tähtkirjaga vähemalt kümme päeva ette. Piiriprotokolli allakirjutamise juurde kutsutud isikud ja nende isikute poolt piiriprotokolli allakirjutamise juures tehtud märkused kantakse piiriprotokolli. Piiriprotokolli allakirjutamise juurde kutsutud isikute mitteilmumise korral teeb maamõõtja piiriprotokolli vastava märke ning sellisel juhul loetakse piirimärkide asukohad ja nende alalhoiukohustus taotlejale teatavaks tehtuks märkusteta.»;
3) punktis 591 asendatakse sõna «lihtkirjalikus» sõnaga «notariaalses»;
4) täiendatakse punktiga 654 järgmises sõnastuses:
« 654. Asjaõigusseaduse rakendamise seaduse § 10 lõikes 5 sätestatud juhul, kui maa tagastamise aluseks olnud linna- või vallavalitsuse korraldus tühistatakse pärast maa esmakinnistamist ja kinnistusraamatu kanne muutub seetõttu ebaõigeks, on isikul, kelle õigust on ebaõige kandega rikutud, õigus nõuda kande parandamiseks nõusolekut isikult, kelle õigust parandamine puudutab. Nõude rahuldamisel kantakse kinnistusraamatusse omanikuna riik. Nõude menetlemisel on riigi esindajaks nii haldus- kui ka kohtumenetluses maa asukohajärgne maavanem, kes on kinnistusraamatusse kantava riigimaa ajutiseks valitsejaks ja kellel on kinnistusraamatuseaduse § 72 lõikes 2 sätestatud alusel kohustus esitada viivitamatult kinnistusraamatupidajale lihtkirjalik avaldus riigile kuuluva kinnisasja kohta avatud registriosa sulgemiseks. Registriosa sulgemise järgselt taastub maareformi eelne olukord, misjärel kohalik omavalitsus on kohustatud tegema kooskõlas maareformi seadusega maa tagastamise eeltoimingud ja tema pädevusse kuuluvad otsustused.».
§ 5. Vabariigi Valitsuse 8. novembri 1996. a määruse nr 276 «Riigimaale hoonestusõiguse seadmise korra kinnitamine» muutmine
Vabariigi Valitsuse 8. novembri 1996. a määrusega nr 276 kinnitatud «Riigimaale hoonestusõiguse seadmise korras» (RT I 1996, 79, 1404; 2003, 83, 569) tehakse järgmised muudatused:
« 1. Käesolev kord reguleerib maareformi seaduse paragrahvi 23 lõigetes 11 ja 5, paragrahvis 351 ning paragrahvi 40 lõikes 1, asjaõigusseaduse rakendamise seaduse paragrahvis 15, riigivaraseaduse paragrahvis 19 ning maareformi seaduse muutmise seaduse (RT I 2005, 61, 476) paragrahvides 19 ja 22 sätestatud riigimaa kasutada andmist hoonestusõiguse alusel.»;
2) punkti 2 täiendatakse alapunktidega 5 ja 6 järgmises sõnastuses:
« 5) maareformi seaduse paragrahvi 23 lõikes 11 ja paragrahvi 40 lõikes 1, Eesti Vabariigi maareformi seaduse ja maareformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse muutmise seaduse (RT I 1997, 81, 1363; 2000, 54, 347) paragrahvi 14 lõigetes 2 ja 21 ning maareformi seaduse muutmise seaduse (RT I 2005, 61, 476) paragrahvis 19 nimetatud ehitise omaniku kasuks, kes on kaotanud maa erastamise õiguse (edaspidi sundhoonestusõigus);
6) maareformi seaduse paragrahvi 23 lõikes 5 ja maareformi seaduse muutmise seaduse paragrahvis 22 nimetatud ehitise omaniku kasuks, kes on kaotanud maa erastamise õiguse (edaspidi sundhoonestusõigus).»;
3) punkti 5 täiendatakse lausega järgmises sõnastuses:
«Sundhoonestusõiguse seadja on maa asukohajärgne maavanem.»;
4) punkt 9 sõnastatakse järgmiselt:
« 9. Riigimaale hoonestusõiguse seadmiseks esitatakse käesoleva korra juurde lisatud vormikohane avaldus maa asukohajärgsele kohalikule omavalitsusele. Kohalik omavalitsus registreerib esitatud avaldused ning väljastab avalduse esitajale tõendi avalduse vastuvõtmise kohta. Tõendis peab olema näidatud avaldaja nimi, avalduse esitamise kuupäev, hoonestusõigusega koormatava maa asukoht ja avalduse registreerimisnumber. Maale hoonestusõiguse seadmiseks esitatud avalduste kohta esitab kohalik omavalitsus maavanemale aruande eelnenud perioodil laekunud avalduste osas kaks korda aastas – 1. aprilliks ja 1. oktoobriks. Aruandes peavad sisalduma vähemalt käesoleva punkti kolmandas lauses loetletud andmed.»;
5) täiendatakse punktidega 111 ja 112 järgmises sõnastuses:
« 111. Käesoleva korra punkti 2 alapunktides 1, 2 ja 5 nimetatud ehitise omanikule, kes ei ole käesoleva korra punktis 9 nimetatud avaldust esitanud, teeb maa asukohajärgne kohalik omavalitsus ettepaneku hoonestusõiguse seadmise avalduse ja vajaduse korral käesoleva korra punktis 10 nimetatud dokumentide esitamiseks ning annab selleks ühekuulise tähtaja. Kui ehitise omanik avaldust nimetatud tähtajaks ei esita, kogub kohalik omavalitsus omal algatusel hoonestusõiguse seadmise seisukohalt tähtsust omavad dokumendid ja selgitab välja asjas tähtsust omavad asjaolud ja koostab hoonestusõiguse seadmise toimiku või koostab maa ostueesõigusega erastamise eeltoimingute käigus koostatud toimiku materjalide põhjal hoonestusõiguse seadmise toimiku, kogudes sellesse vajadusel täiendavalt asjas tähtsust omavad dokumendid, ning teeb käesoleva korra punktis 12 nimetatud toimingud.
112. Käesoleva korra punkti 2 alapunktis 6 nimetatud ehitise omanikule, kes ei ole käesoleva korra punktis 9 nimetatud avaldust esitanud, teeb maa asukohajärgne maavanem ettepaneku hoonestusõiguse seadmise avalduse esitamiseks maa asukohajärgsele kohalikule omavalitsusele ja annab selleks ühekuulise tähtaja. Samaaegselt edastab maavanem maa ostueesõigusega erastamise toimikust hoonestusõiguse seadmise seisukohalt tähtsust omavate dokumentide koopiad kohalikule omavalitsusele. Kui ehitise omanik avaldust nimetatud tähtajaks ei esita, koostab kohalik omavalitsus maa ostueesõigusega erastamise menetluses koostatud toimiku materjalide põhjal hoonestusõiguse seadmise toimiku ning kogub sellesse vajaduse korral täiendavalt asjas tähtsust omavad dokumendid ning teostab käesoleva korra punktis 12 nimetatud toimingud.»;
6) punkti 12 alapunkt 3 sõnastatakse järgmiselt:
« 3) määrab kindlaks ehitise teenindamiseks vajaliku maa suuruse ja piirid vastavalt Vabariigi Valitsuse 30. juuni 1998. a määrusega nr 144 kinnitatud «Ehitise teenindamiseks vajaliku maa määramise korrale»;
7) punkti 13 alapunkt 8 sõnastatakse järgmiselt:
« 8) andmed isiku kohta, kelle kasuks hoonestusõigus seatakse (füüsilise isiku puhul – ees- ja perekonnanimi, isikukood, elukoht ja postiaadress; juriidilise isiku puhul – nimetus, äriregistri kood, asukoht ja postiaadress);»;
8) punkti 14 täiendatakse pärast sõnu «avalduse esitanud isikule» sõnadega «või isikule, kelle kasuks seatakse sundhoonestusõigus,»;
9) punkti 16 esimeses lauses asendatakse sõnad «hoonestusõiguse seadmise toimiku saamise päevast arvates» sõnadega «pärast maatüki kinnistusraamatusse kandmist»;
10) punkt 17 sõnastatakse järgmiselt:
« 17. Käesoleva korra punktis 16 nimetatud otsus tehakse hoonestusõiguse taotlejale või isikule, kelle kasuks seatakse sundhoonestusõigus, teatavaks allkirja vastu või tähitud kirjaga.»;
11) punkti 18 esimese lause lõppu lisatakse sõnad «6 kuu jooksul taotlejale otsuse teatavaks tegemisest» ja punkti täiendatakse lausega:
«Kui isik ei sõlmi nimetatud tähtaja jooksul hoonestusõiguse seadmise lepingut, seatakse isiku kasuks sundhoonestusõigus.»;
12) punkt 20 sõnastatakse järgmiselt:
« 20. Kui riigimaal asuva ehitise omaniku kasuks seatakse sundhoonestusõigus, esitab hoonestusõiguse seadja pärast maa riigi omandisse jätmise otsustamist notariaalselt tõestatud avalduse ehitise teenindamiseks vajaliku maa kinnistusraamatusse kandmiseks.»;
13) punkt 21 sõnastatakse järgmiselt:
« 21. Ehitise teenindamiseks vajaliku riigimaa kinnistusraamatusse kandmisest teatab hoonestusõiguse seadja ehitise omanikule ühe kuu jooksul kinnistusraamatusse kande tegemise päevast arvates.»;
14) punkti 22 täiendatakse alapunktiga 3 järgmises sõnastuses:
« 3) hoonestusõiguse tasu maksmise kohustus kantakse hoonestusõiguse kinnistusregistri registriossa reaalkoormatisena maaomaniku kasuks.»;
15) punktides 23 ja 75 asendatakse sõna «kinnistusametile» sõnaga «kinnistusosakonnale»;
16) punkt 78 tunnistatakse kehtetuks.


text:
12. veebruar 2015(*)
Eelotsusetaotlus – ELTL artiklid 56 ja 57 – Direktiiv 96/71/EÜ – Artiklid 3, 5 ja 6 – Liikmesriigis A asuva äriühingu töötajad, kes on lähetatud tööülesandeid täitma liikmesriiki B – Liikmesriigi B kollektiivlepingutes ette nähtud töötasu alammäär – Liikmesriigi B ametiühingu õigus esitada hagi – Liikmesriigi A õigusnormid, mis keelavad töötasuga seotud nõuete loovutamise kolmandale isikule
Kohtuasjas C‑396/13,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Satakunnan käräjäoikeuse (Soome) 12. juuli 2013. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 15. juulil 2013, menetluses
koosseisus: kuuenda koja president S. Rodin esimese koja presidendi ülesannetes, kohtunikud A. Borg Barthet, E. Levits (ettekandja), M. Berger ja F. Biltgen,
kohtusekretär: ametnik I. Illessy,
arvestades kirjalikus menetluses ja 11. juuni 2014. aasta kohtuistungil esitatut,
– Sähköalojen ammattiliitto ry, esindajad: asianajaja J. Kailiala ja J. Hellsten,
– Elektrobudowa Spółka Akcyjna, esindajad: asianajaja V.‑M. Lanne ja adwokat W. Popiołek,
– Belgia valitsus, esindajad: M. Jacobs ja L. Van den Broeck,
– Taani valitsus, esindajad: M. Wolff ja C. Thorning,
– Poola valitsus, esindajad: B. Majczyna, M. Arciszewski, J. Fałdyga ja D. Lutostańska,
– Rootsi valitsus, esindajad: A. Falk ja C. Hagerman,
– Euroopa Komisjon, esindajad: E. Paasivirta ja J. Enegren,
olles 18. septembri 2014. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1 Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada ELTL artikleid 56 ja 57, Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta”) artikleid 12 ja 47, EL toimimise lepingu lisas sisalduvat protokolli (nr 30) Euroopa Liidu põhiõiguste harta kohaldamise kohta Poola ja Ühendkuningriigi suhtes, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 1996. aasta direktiivi 96/71/EÜ töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega (EÜT 1997, L 18, lk 1; ELT eriväljaanne 05/02, lk 431) artiklit 3, artikli 5 teist lõiku ja artiklit 6, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määruse (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta (Rooma I) (ELT L 177, lk 6 ja parandus ELT 2009, L 309, lk 87) artikli 14 lõiget 2.
2 Taotlus esitati Soome elektrisektori ametiühingu Sähköalojen ammattiliitto ry (edaspidi „Sähköalojen ammattiliitto”) ja Poolas asuva äriühingu Elektrobudowa Spółka Akcyjna (edaspidi „ESA”) vahelises kohtuvaidluses, mille ese on töösuhetest tulenevad töötasu nõuded.
4 Selle direktiivi artikli 3 „Töötingimused” kohaselt:
c) töötasu miinimummäärad, kaasa arvatud ületunnitöötasud [...]
5 Nimetatud direktiivi artiklis 5 „Meetmed” on ette nähtud:
„Liikmesriigid võtavad asjakohased meetmed, kui käesolevat direktiivi ei täideta.
Nad tagavad eelkõige, et töötajatele ja/või nende esindajatele oleksid kättesaadavad käesolevast direktiivist tulenevate kohustuste täitmiseks vajalikud menetlused.”
6 Sama direktiivi artikkel 6 „Kohtualluvus” on sõnastatud järgmiselt:
„Kasutamaks artikliga 3 tagatud töötingimuste rakendamise õigust, võib algatada kohtumenetluse liikmesriigis, mille territooriumile töötaja on või oli lähetatud, ilma et see piiraks õigust algatada vajaduse korral kohtumenetlust teises riigis kohtualluvust käsitlevate kehtivate rahvusvaheliste konventsioonide alusel.”
7 Direktiivi 96/71 lisas on loetletud artikli 3 lõike 1 teises taandes nimetatud toimingud. Nende toimingute hulka kuuluvad kõik hoonete ehitamise, remondi, hooldamise, ümberehitamise või lammutamisega seotud ehitustööd, nagu lisas on täpsemalt määratud.
8 Töölepingu seaduse (Työsopimuslaki (55/2001)) 2. peatüki §-s 7 on sätestatud:
„Tööandja peab kinni pidama vähemalt riigisisese, asjaomases valdkonnas esinduslikuks peetava kollektiivlepingu (üldiselt kohaldatav kollektiivleping) tingimustest nende töösuhte tingimuste ja tööolude kohta, mis puudutavad töötaja tehtavat või sellega kõige lähemalt võrreldavat tööd.
Töölepingu tingimus, mis on vastuolus üldkohustusliku kollektiivlepinguga vastava sättega, on tühine ja selle asemel kuulub kohaldamisele üldkohustusliku kollektiivlepingu säte.
9 Seaduse töötajate lähetamise kohta (Laki lähetetyistä työntekijöistä annettu (1146/1999)) § 2 neljandas lõigus on ette nähtud:
„Lähetatud töötajatele tuleb maksta töötasu miinimummäära alusel, mis on samaväärne töölepingu seaduse 2. peatüki § 7 tähenduses kollektiivlepingus ette nähtud töötasuga [...]”.
10 Asjaomase valdkonna kollektiivlepinguteks töölepingu seaduse § 7 lõike 2 tähenduses on elektrisektori ja elektripaigaldustööde sektorile ehitustehnoloogia sektori raames kohaldatavad kollektiivlepingud, mis hõlmavad direktiivi 96/71 lisas nimetatud toiminguid. Need kollektiivlepingud on üldiselt kohaldatavad direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 8 tähenduses. Kollektiivlepingud sisaldavad sätteid töötajatele töötasu gruppidesse liigitamise, neile puhkusetoetuse, kindlasummalise päevaraha ja reisiajahüvitise maksmise ning samuti majutuskulude kohta.
11 Poolas asuv äriühing ESA on tegev elektrisektoris. Tal on Soomes filiaal.
12 ESA sõlmis Poolas ja Poola õiguse alusel töölepingud 186 töötajaga Eurajoki (Soome) vallas asuva Olkiluoto tuumaelektrijaama ehitustöödel elektriseadmete paigaldustöödeks. Töötajad lähetati tööle selle äriühingu Soome filiaali. Neid kasutati Olkiluoto ehitustöödel ja majutati ehitusplatsilt umbes 15 kilomeetri kaugusel Eurajokil asuvatesse korteritesse. Põhikohtuasja pooled vaidlevad selle üle, kuidas käsitada töötajatel iga päev majutuskohast ehitusplatsile ja tagasi jõudmisele kulunud aega.
13 Väites, et ESA ei maksnud neile Soome elektrisektoris ja ehitustehnoloogia sektoris kohaldatavates kollektiivlepingutes, mille kohaldamine on ette nähtud liidu õigusega, ette nähtud töötasu alammäära, loovutasid asjaomased töötajad igaüks oma töötasunõude Sähköalojen ammattiliittole, et viimane tegeleks nende nõuete sissenõudmisega.
14 Sähköalojen ammattiliitto väidab eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et nimetatud kollektiivlepingutes ette nähtud töötasu alammäära kalkulatsioon põhineb töötajate jaoks soodsamatel kriteeriumidel kui need, mida kohaldas ESA. Need kriteeriumid puudutavad eelkõige töötajate liigitamist töötasu gruppidesse, töötasu määramist kas tööaja või tükitöö alusel, puhkusetoetuse, kindlasummalise päevaraha ja reisiajahüvitise maksmist ning majutuse eest tasumist.
15 Sähköalojen ammattiliitto palus kahes hagis, mille ta esitas vastavalt 8. augustil 2011 ja 3. jaanuaril 2012, et kostjat kohustataks maksma hagejale viimasele loovutatud nõuete alusel kokku 6 648 383,15 eurot, millele lisandub viivis.
16 ESA palus jätta hagid rahuldamata. Ta leiab eelõige, et Sähköalojen ammattiliittol puudub õigus lähetatud töötajate nimel hagi esitada, kuna Poola õigus keelab töösuhtest tulenevate nõuete loovutamise.
17 Sähköalojen ammattiliitto taotluse alusel otsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus arestida ESA vara sellise summa ulatuses, mis võimaldaks tagada ametiühingu nõude 2 900 000 euro suuruse summani. Pärast hagi tagamise määruse jõustumist seadis ESA pädeva ametiasutuse kasuks selle summa ulatuses pangatagatise, mis kehtib 30. septembrini 2015.
18 Kaheldes, kuidas on õige tõlgendada liidu õigust, eelkõige direktiivi 96/71 artiklit 3 koostoimes ELTL artiklitega 56 ja 57, otsustas Satakunnan käräjäoikeus (Satakunta esimese astme kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas töötajate huvides tegutsev ametiühing võib oma õiguse alusena tugineda vahetult harta artiklile 47 teise riigi teenuseosutaja vastu olukorras, kus väidetavalt artikliga 47 vastuolus olev säte (Poola tööseadustiku artikkel 84) on puhtalt siseriiklik?
2. Kas tulenevalt liidu õigusest ja eelkõige harta artiklist 47 ning direktiivi 96/71 artikli 5 teisest lõigust ja artiklist 6 nähtuvast tõhusa õiguskaitse põhimõttest, tõlgendatuna koostoimes harta artikliga 12 tagatud vabadusega kuuluda ametiühingusse, peab siseriiklik kohus töö teostamise riigis selle direktiivi mõttes sissenõutavaks muutunud nõudeid puudutavas kohtumenetluses jätma kohaldamata töötajate päritoluriigi tööõiguse sellise normi, mis välistab töötasunõude loovutamise sissenõude esitamiseks ja seega menetluspooleks olemise õiguse andmise vastuvõtva liikmesriigi ametiühingule, kui vastuvõtva liikmesriigi vastav õigusnorm lubab sissenõutavaks muutunud töötasunõude sissenõude esitamiseks loovutada ja seega annab ametiühingule, kelle liikmeteks kõik nõudeõiguse loovutanud töötajad on, õiguse esitada hagi?
3. Kas EL toimimise lepingu protokolli (nr 30) sätteid tuleb tõlgendada nii, et ka muu kui Poola ja Ühendkuningriigi siseriiklik kohus peab neid arvesse võtma juhul, kui kohtuvaidlus seondub olulises osas Poolaga ja eriti siis, kui töölepingutele kohaldatav õigus on Poola õigus? Teisisõnu, kas nimetatud Poolat ja Ühendkuningriiki puudutav protokoll välistab võimaluse, et Soome kohus otsustab, et Poola seadused ja määrused ning haldustava ja -meetmed on vastuolus hartas ette nähtud põhiõiguste ja -vabadustega ning põhimõtetega?
4. Kas määruse nr 593/2008 artikli 14 lõiget 2 tuleb harta artiklit 47 arvestades tõlgendada nii, et esimesena nimetatud säte keelab liikmesriikidel kohaldada liikmesriigi siseriiklikku õigust, milles sisaldub töösuhtest tulenevate nõuete ja õiguste loovutamise keeld?
5. Kas määruse nr 593/2008 artikli 14 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et töölepingust tuleneva nõude loovutamisele kohaldatav õigus on see õigus, mida kõnealusele töölepingule kohaldatakse määruse nr 593/2008 alusel, sõltumata sellest, kas konkreetse nõude sisu mõjutavad ka muu õiguse normid?
6. Kas direktiivi 96/71 artiklit 3 koostoimes ELTL artiklitega 56 ja 57 tuleb tõlgendada nii, et töötasu alammäära mõiste hõlmab palgaklassifikatsioonile vastava põhitunnitöötasu, tagatud tükitöötasu, puhkusetoetuse, kindlasummalise päevaraha ja iga päeva eest makstava reisiajahüvitise, nii nagu need töötingimused on määratletud direktiivi lisa kohaldamisalasse kuuluvas üldiselt kohaldatavas kollektiivlepingus?
a) Kas ELTL artikleid 56 ja 57 ja/või direktiivi 96/71 artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et need takistavad vastuvõtvat liikmesriiki kehtestamast siseriiklikus õiguses (üldiselt kohaldatav kollektiivleping) teise liikmesriigi teenuseosutajale kohustust maksta reisiajahüvitist ja päevaraha oma territooriumile lähetatud töötajatele, kui võtta arvesse asjaolu, et kõnealuse siseriikliku õiguse kohaselt loetakse kõiki lähetatud töötajaid tööreisil olevaks kogu lähetuse vältel, mis annab töötajale õiguse saada reisiajahüvitist ja päevaraha?
b) Kas ELTL artikleid 56 ja 57 ja/või direktiivi 96/71 artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et need ei võimalda siseriiklikul kohtul keelduda tunnustamast teise liikmesriigi äriühingu poolt oma asukohaliikmesriigis välja töötatud ja kasutatavat töötasuklassifikaatorit, kui selline olemas on?
c) Kas ELTL artikleid 56 ja 57 ja/või direktiivi 96/71 artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et need lubavad teise liikmesriigi tööandjal õiguspäraselt ja vastuvõtva liikmesriigi kohtu jaoks siduvalt otsustada töötaja palgaastme määramise olukorras, kus vastuvõtvas liikmesriigis üldiselt kohaldatav kollektiivleping nõuab teistsuguse lõpptulemuse tagavat palgaastme määramist, või on vastuvõtval liikmesriigil, kuhu teise liikmesriigi teenuseosutaja töötajad on lähetatud, õigus kehtestada teenuseosutajale kohustuslikke nõudeid töötajate palgaastme määramise kriteeriumide osas?
d) Kas direktiivi 96/71 artiklit 3 koostoimes ELTL artiklitega 56 ja 57 tõlgendades tuleb kuuendas küsimuses mainitud kollektiivlepingu alusel nõutavat tööandja kulul majutamist ja teise liikmesriigi teenuseosutaja poolt töölepingu alusel antavaid toidutalonge pidada lähetusega seotud kulude hüvitiseks või direktiivi 96/71 artikli 3 lõikes 1 oleva töötasu alammäära mõiste osaks?
e) Kas direktiivi 96/71 artiklit 3 koostoimes ELTL artiklitega 56 ja 57 saab tõlgendada nii, et tükitöötasu, reisiajahüvitise ja päevarahaga seotud küsimuste tõlgendamise raames tuleb vastuvõtvas liikmesriigis üldiselt kohaldatavat kollektiivlepingut pidada õigustatuks avaliku korra nõuetest tulenevalt?”
19 Esimese kuni viienda küsimusega, mida tuleb uurida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas on direktiiviga 96/71 koostoimes harta artikliga 47 vastuolus see, kui teise liikmesriigi territooriumile töötajaid lähetanud ettevõtja asukoha liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on töösuhtest tulenevate nõuete loovutamine keelatud, võivad takistada sellist ametiühingut nagu Sähköalojen ammattiliitto esitada teisena nimetatud liikmesriigis, kus tööülesandeid täideti, hagi lähetatud töötajate poolt talle loovutatud töötasunõuete sissenõudmiseks.
20 Selles osas tuleb nentida, et mitte ainult Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt esitatud teabest, vaid ka vastustest Euroopa Kohtu istungil esitatud küsimustele nähtub, et Sähköalojen ammattiliitto õigust eelotsusetaotluse esitanud kohtule hagi esitamiseks reguleerib Soome menetlusõigus, mida kohaldatakse vastavalt lex fori põhimõttele. Lisaks on selge, et Soome nimetatud õigusnormide kohaselt on hagejal õigus lähetatud töötajate nimel hagi esitada.
21 Seega ei oma ESA viidatud Poola tööseadustiku sätted tähtsust Sähköalojen ammattiliitto õiguse osas eelotsusetaotluse esitanud kohtus nõuet esitada ega takista tal hagi esitamist Satakunnan käräjäoikeusele.
22 Lisaks tuleb märkida, et põhikohtuasja ese puudutab direktiivis 96/71 toodud mõiste „töötasu miinimummäär”, millele võivad tugineda Soome lähetatud Poola töötajad, ulatuse kindlaksmääramist.
23 Selle direktiivi artikli 3 lõike 1 teisest lõigust tuleneb ühemõtteliselt, et töötasu alammäära puudutavaid küsimusi selle direktiivi tähenduses reguleerivad olenemata sellest, milline õigus kohaldub töösuhtele, selle liikmesriigi õigusnormid, mille territooriumile on töötajad töö tegemiseks lähetatud; käesolevas asjas on selleks Soome Vabariik.
24 Lisaks tuleneb eelkõige eelotsusetaotluse esitanud kohtu teisest küsimusest, et töötajate töötasunõuete loovutamine Sähköalojen ammattiliittole, et viimane saaks need sisse nõuda, on kooskõlas Soome õigusega, ja et töötajad tööle võtnud Poola ettevõtjal on Soomes filiaal, kuhu töötajad on tööle lähetatud.
25 Sellistel asjaoludel ei esine vastupidi ESA väidetele käesolevas asjas eelotsusetaotluse esitanud kohtus ühtegi põhjust, miks ei võiks Satakunnan käräjäoikeus arutada Sähköalojen ammattiliitto esitatud hagi.
26 Seega tuleb esimesele kuni viiendale küsimusele vastata nii, et sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas on direktiiviga 96/71 koostoimes harta artikliga 47 vastuolus see, kui teise liikmesriigi territooriumile töötajaid lähetanud ettevõtja asukoha liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on töösuhtest tulenevate nõuete loovutamine keelatud, võivad takistada sellist ametiühingut nagu Sähköalojen ammattiliitto esitamast teisena nimetatud liikmesriigis, kus tööülesandeid täideti, hagi lähetatud töötajate poolt talle loovutatud töötasunõuete, mis puudutavad töötasu alammäära direktiivi 96/71 tähenduses, sissenõudmiseks, kui nimetatud loovutamine on kooskõlas viimasena nimetatud liikmesriigi kehtiva õigusega.
27 Kuuenda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 96/71 artiklit 3 tuleb koostoimes ELTL artiklitega 56 ja 57 tõlgendada nii, et sellega on vastuolus arvata töötasu alammäära hulgast välja sellised töötasu osad nagu põhikohtuasjas, mis tulenevad põhitunnitöötasu või tagatud tükitöötasu mõistest vastavalt töötasu erinevatele gruppidele, puhkusetoetuse, kindlasummalise päevaraha ja iga päeva eest antava reisiajahüvitise maksmisest ning majutuskulude hüvitamisest, mis on täpsemalt määratletud asjaomases liikmesriigis, kuhu töötajad on lähetatud, üldiselt kohaldatavas ja nimetatud direktiivi lisaga hõlmatud kollektiivlepingus või on – toidutalongide osas – ette nähtud lähetatud töötaja ja tema asukohariigis asuva tööandja vahelises töösuhtes.
28 Selles osas tuleb meenutada, et nagu nähtub direktiivi 96/71 põhjendusest 6, võttis Euroopa Liidu seadusandja selle direktiivi vastu selleks, et sätestada tööandjate ja nende töötajate huvides töötingimused, mida kohaldatakse töösuhtele, kui ühes liikmesriigis asuv ettevõtja lähetab töötajaid teenuse osutamiseks ajutiselt teise liikmesriigi territooriumile (kohtuotsused Laval un Partneri, C‑341/05, EU:C:2007:809, punkt 58, ja Isbir, C‑522/12, EU:C:2013:711, punkt 33).
29 Minimaalset kaitset tagavate kohustuslike sätete järgimiseks näeb direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 esimene lõik seega ette, et liikmesriigid jälgivad, et olenemata töösuhtele kohaldatavatest õigusaktidest tagaksid ettevõtjad riikidevahelisel teenuste osutamisel nende territooriumile lähetatud töötajatele töötingimused selles sättes loetletud valdkondades (kohtuotsus Laval un Partneri, EU:C:2007:809, punkt 73).
30 Siinkohal on oluline märkida, et direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 esimesel lõigul on kaks eesmärki. Esiteks on selle sätte eesmärk kindlustada kodumaiste ettevõtjate ja riikidevahelist teenust osutavate ettevõtjate aus konkurents, kohustades viimati nimetatuid tagama oma töötajaile ammendavalt loetletud valdkondades töötingimused, mis on vastuvõtvas liikmesriigis sätestatud. Teiseks on selle sätte eesmärk kindlustada, et kui lähetatud töötajad teevad vastuvõtva liikmesriigi territooriumil ajutiselt tööd, siis kohaldatakse neile mainitud valdkondade töötingimuste osas vastuvõtva liikmesriigi minimaalset kaitset tagavaid sätteid (kohtuotsus Laval un Partneri, EU:C:2007:809, punktid 74 ja 76).
31 Siiski on oluline rõhutada, et selle direktiiviga ei ole ühtlustatud nende minimaalset kaitset tagavate kohustuslike sätete sisu, ehkki direktiiv sisaldab selle kaitse teatud aspekte.
32 Nõnda tuleb esiteks märkida, et direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 teine taane viitab selle kohaldamisel otsesõnu sama direktiivi artikli 3 lõike 1 esimeses taandes käsitletud töötasu alammäära kindlaksmääramisel selle liikmesriigi õigusnormidele või tavadele, mille territooriumile töötaja lähetatakse (kohtuotsus Isbir, EU:C:2013:711, punkt 36).
33 Teiseks on selle direktiivi artikli 3 lõike 7 teises lõigus lähetusega seotud toetuste osas täpsustatud, millises osas neid loetakse seoses sama direktiivi artiklis 3 nimetatud töötingimustega töötasu alammäära hulka.
34 Seega, olenemata direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 7 teisest lõigust kuulub asjaomase direktiivi kohaldamisel selle kindlaksmääramine, millistest osadest töötasu alammäära mõiste koosneb, selle liikmesriigi õiguse kohaldamisalasse, kuhu töötajad on lähetatud, kui asjassepuutuvatest siseriiklikest õigusnormidest või kollektiivlepingutest või siseriiklike kohtute poolt neile antud tõlgendustest tulenev määratlus ei takista teenuste vaba liikumist liikmesriikide vahel (kohtuotsus Isbir, EU:C:2013:711, punkt 37).
35 Siinkohal tuleb märkida, et Euroopa Kohus on töötasu teatud osade puhul juba leidnud, et neid ei loeta töötasu alammäära hulka.
36 Nimelt on Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikas juba sedastatud, et direktiivi 96/71 alusel ei loeta töötasu alammäära osadeks lisatasusid ja täiendavaid tasusid, mida ei käsitleta selle liikmesriigi siseriiklike õigusaktide või tavade kohaselt, kelle territooriumile töötaja lähetatakse, töötasu alammäära osadena ja mis muudavad töötaja tehtud töö ja selle eest makstava tasu vahekorda (kohtuotsused komisjon vs. Saksamaa, C‑341/02, EU:C:2005:220, punkt 39, ja Isbir, EU:C:2013:711, punkt 38).
37 Eespool toodud kaalutlusi tuleb arvestada eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt esile toodud töötasu erinevate osade kontrollimisel, et teha kindlaks, kas need loetakse töötasu alammäära hulka direktiivi 96/71 artikli 3 tähenduses.
Tunni‑ ja/või tükitöö eest tagatud töötasu vastavalt töötajate liigitamisele töötasu gruppidesse
38 Et lahendada tema menetluses olev kohtuvaidlus, küsis eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt, kas direktiivi 96/71 artikli 3 lõiget 1 tuleb kooskõlas ELTL artiklitega 56 ja 57 tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline tunni‑ ja/või tükitööpõhine töötasu alammäära arvutus, mis rajaneb töötajate liigitamisel töötasu gruppidesse, nagu see on ette nähtud vastuvõtva liikmesriigi asjaomastes kollektiivlepingutes.
39 Selles osas tuleb märkida, et direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 teisest lõigust tuleneb selgelt, et töötasu alammäära mõiste määratletakse vastavalt selle liikmesriigi siseriiklikele õigusaktidele ja/või tavadele, mille territooriumile töötaja lähetatakse. Vastavalt sellele sõnastusele on ka töötasu määrade arvutamise viis ja selle suhtes kehtivad kriteeriumid vastuvõtva liikmesriigi otsustada.
40 Eeltoodust nähtub esiteks, et vastuvõtva liikmesriigi kehtivad õigusnormid võivad kindlaks määrata, kas töötasu alammäära arvutamisel tuleb lähtuda tunni- või tükitööst. Selleks et neile õigusnormidele saaks tugineda sellesse liikmesriiki töötajaid lähetanud tööandja vastu, peavad need siiski olema imperatiivsed ja vastama läbipaistvuse tingimusele, mis nõuab eelkõige, et need normid peavad olema avaldatud ja selged.
41 Seega ei saa vastavalt nendele kriteeriumidele sõltuda asjaomaste kollektiivlepingute alusel arvutatav töötasu alammäär töötajaid lähetanud tööandja suvast, mille ainus eesmärk on pakkuda töö teostamist odavamalt, kui seda teeksid kohalikud töötajad.
42 Põhikohtuasjas peab liikmesriigi kohus kontrollima, kas asjaomaste kollektiivlepingute alusel kohaldatav töötasu alammäära arvutamise kord on imperatiivne ja läbipaistev.
43 Eeltoodust tuleneb teiseks, et töötajate töötasu gruppidesse liigitamisel vastuvõtvas liikmesriigis kehtivat korda, mille aluseks on erinevad kriteeriumid, nagu näiteks eelkõige töötaja kvalifikatsioon, haridus, töökogemus ja/või teostatava töö laad, kohaldatakse lähetatud töötajatele nende päritoluliikmesriigis kohaldatavate õigusnormide asemel. Töötasu gruppidesse liigitamist päritoluliikmesriigis tuleb arvestada üksnes siis, kui päritoluliikmesriigis ja vastuvõtvas liikmesriigis kehtivate direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 7 esimeses lõigus nimetatud töötingimuste võrdlemisel selgub, et see on töötajale soodsam.
44 Selleks et neile õigusnormidele saaks tugineda töötajaid lähetanud tööandja vastu, peavad ka vastuvõtvas liikmesriigis kehtivad töötajate töötasu gruppidesse liigitamise normid olema imperatiivsed ja vastama läbipaistvuse tingimusele, mis nõuab eelkõige, et need normid peavad olema avaldatud ja selged. Liikmesriigi kohus peab kontrollima, kas põhikohtuasjas on need tingimused täidetud.
45 Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kokkuvõtvalt sedastada, et direktiivi 96/71 artikli 3 lõiget 1 tuleb kooskõlas ELTL artiklitega 56 ja 57 tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus selline tunni‑ ja/või tükitööpõhine töötasu alammäära arvutus, mis rajaneb töötajate liigitamisel töötasu gruppidesse, nagu see on ette nähtud vastuvõtva liikmesriigi asjaomastes kollektiivlepingutes, tingimusel et selle arvutuse ja liigitamise aluseks on imperatiivne ja läbipaistev kord, mida peab kontrollima liikmesriigi kohus.
Kindlasummaline päevaraha
46 Mis puudutab küsimust, kas selline kindlasummaline päevaraha nagu põhikohtuasjas loetakse töötasu alammäära hulka direktiivi 96/71 artikli 3 tähenduses, siis selles osas tuleb märkida, et Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust nähtub, et Soome asjaomastes kollektiivlepingutes on ette nähtud lähetatud töötajatele kindlasummalise päevaraha maksmine. Vastavalt nendele lepingutele makstakse seda päevaraha iga päeva eest kindla summa suuruses, mis oleks asjaomasel ajavahemikul jäänud 34 ja 36 euro vahele.
47 Kohtutoimikust ilmneb, et seda päevaraha ei makstud töötajatele hüvitisena lähetusest tulenevate kulude katteks direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 7 teise lõigu tähenduses.
48 Nimelt on see päevaraha mõeldud tagama asjaomaste töötajate sotsiaalset kaitset, kompenseerides neile lähetusega seotud ebamugavused, mis seisnevad selles, et isikud peavad viibima eemal enda tavapärasest keskkonnast.
49 Eeltoodust nähtub, et selline päevaraha tuleb kvalifitseerida „lähetusega seotud toetuseks” direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 7 teise lõigu tähenduses.
50 Vastavalt nimetatud direktiivi samale artiklile loetakse see toetus aga töötasu alammäära hulka.
51 Seetõttu tuleb vaidlusalust kindlasummalist päevaraha maksta nendele lähetatud töötajatele, keda põhikohtuasi käsitleb, ja seda tuleb teha võrdsetel alustel Soome töötajatega, kellel on õigus saada samasugust päevaraha lähetuse korral sama liikmesriigi territooriumil.
52 Eeltoodule tuginedes tuleb kokkuvõtvalt sedastada, et selline kindlasummaline päevaraha nagu põhikohtuasjas loetakse töötasu alammäära hulka samasugustel tingimustel, nagu kehtivad päevaraha lugemisel selle töötasu alammäära hulka, mida makstakse kohalikele töötajatele lähetuse korral sama liikmesriigi territooriumil.
Iga päeva eest makstav reisiajahüvitis
53 Kõigepealt tuleb märkida, et iga päeva eest makstava reisiajahüvitise puhul ei pea esitatud küsimus silmas hüvitist asjaomaste töötajate töökohta ja tagasi jõudmisele tehtud kulutuste eest, vaid üksnes seda, kas direktiivi 96/71 artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et iga päev tööle jõudmiseks kulunud aja eest makstud hüvitis kuulub nende töötajate töötasu alammäära hulka.
54 Vastavalt asjaomaste kollektiivlepingute tingimustele makstakse töötajatele reisiajahüvitist, kui igapäevane teekond töökohta ja tagasi kestab kauem kui ühe tunni.
55 Selles osas tuleb täpsustada, et teekonna kestuse arvutamiseks tuleb kindlaks määrata aeg, mis lähetatud töötajatel kulus käesoleva asja asjaoludel tegelikult enda majutuskohast Soomes töökohta jõudmiseks, see tähendab sama liikmesriigi territooriumil asuvale ehitusplatsile jõudmiseks. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab otsustama põhikohtuasja asjaolusid arvestades, kas Soome kohaldatavates õigusnormides reisiajahüvitise maksmisele sätestatud teekonna kestuse tingimus on asjaomaste töötajate puhul täidetud.
56 Eeltoodut arvestades tuleb tõdeda, et kui seda reisiajahüvitist ei makstud töötajatele hüvitisena lähetusest tulenevate kulude katteks, tuleb seda vastavalt direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 7 teisele lõigule pidada lähetusega seotud toetuseks ja seega loetakse see töötasu alammäära hulka.
57 Seega tuleb tõdeda, et sellist reisiajahüvitist nagu põhikohtuasjas, mida makstakse töötajatele tingimusel, et neil kulub igapäevasele teekonnale töökohta jõudmiseks ja tagasi kauem kui üks tund, loetakse – juhul kui nimetatud tingimus on täidetud – lähetatud töötajate töötasu alammäära hulka; seda asjaolu tuleb kontrollida liikmesriigi kohtul.
58 Mis puudutab küsimust, kas direktiivi 96/71 artiklit 3 tuleb koostoimes ELTL artiklitega 56 ja 57 tõlgendada nii, et asjaomaste töötajate majutuskulude hüvitamist tuleb pidada nende töötasu alammäära osaks, siis selles osas tuleb tõdeda, et vastavalt selle direktiivi artikli 3 lõike 7 sõnastusele see nii ei ole.
59 Nimelt, isegi kui toodud sõnastus ei välista lähetuse korral majutusele tehtud kulude hüvitamist ja kui ESA on vastavalt Euroopa Kohtu käsutuses olevale teabele asjaomaste töötajate vastavad kulud tasunud, ilma et töötajad oleksid pidanud need kulud esmalt ise kandma ja seejärel hüvitamist taotlema, ei oma ESA poolt valitud tasumise viis tähtsust nende kulude juriidilisele kvalifikatsioonile.
60 Lisaks, nagu märkis kohtujurist enda ettepaneku punktis 111, ei võimalda direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 7 enda eesmärk võtta arvesse lähetatud töötajate majutusega seotud kulusid nende töötasu alammäära arvutamisel.
61 Mis puudutab direktiivi 96/71 artikli 3 tõlgendamist koostoimes ELTL artiklitega 56 ja 57 töötasu alammäära mõiste puhul seoses asjaomastele töötajatele ESA poolt antud toidutalongidega, siis tuleb märkida, et nende toidutalongide jagamine ei tulene vastuvõtva liikmesriigi õigus- ja haldusnormidest ega Sähköalojen ammattiliitto esile toodud asjaomastest kollektiivlepingutest, vaid selle aluseks on lähetatud töötajate ja nende tööandja vahel Poolas alanud töösuhe.
62 Lisaks makstakse seda toetust sarnaselt majutuskulude hüvitamiseks mõeldud toetusele, hüvitamaks töötajatele lähetusega kaasnenud elukallidust.
63 Järelikult tuleneb direktiivi 96/71 artikli 3 lõigetest 1 ja 7 selgelt, et seda toetust ei tule lugeda töötasu alammäära hulka selle direktiivi artikli 3 tähenduses.
64 Mis puudutab puhkusetasu maksmist, siis selles osas tuleb kõigepealt meenutada, et vastavalt harta artikli 31 lõikele 2 on igal töötajal õigus iga-aastasele tasulisele puhkusele.
65 See õigus, mida on täpsustatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta (ELT L 299, lk 9; ELT eriväljaanne 05/004, lk 381) artiklis 7, millest selle direktiivi kohaselt ei tohi erandeid teha, annab igale töötajale võimaluse saada igal aastal tasulist põhipuhkust vähemalt neli nädalat. Õigus tasulisele põhipuhkusele, mida tuleb vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale käsitada kui eriti olulist liidu sotsiaalõiguse põhimõtet, on seega tagatud igale töötajale, sõltumata tema töölevõtmise kohast liidus (vt selle kohta kohtuotsused Schultz-Hoff jt, C‑350/06 ja C‑520/06, EU:C:2009:18, punkt 54, ja Lock, C‑539/12, EU:C:2014:351, punkt 14).
66 Lisaks tuleneb Euroopa Liidu kohtu praktikast ühemõtteliselt, et harta artiklis 31 ja direktiivi 2003/88 artikli 7 lõikes 1 esinev väljend „tasuline põhipuhkus” tähendab, et põhipuhkuse kestel nende sätete tähenduses tuleb säilitada töötasu ehk teisisõnu – töötaja peab selle puhkuseaja eest saama tavapärast tasu (vt kohtuotsused Robinson-Steele jt, C‑131/04 ja C‑257/04, EU:C:2006:177, punkt 50, ja Lock, EU:C:2014:351, punkt 16).
67 Vastavalt sellele kohtupraktikale käsitleb direktiiv 2003/88 iga-aastase puhkuse saamise õigust ja sellise puhkuse eest tasu saamise õigust ühe õiguse kahe aspektina. Puhkusetasu maksmise kohustuse eesmärk on tagada töötajale puhkuse ajaks töötamise ajaga võrreldav sissetulek (vt kohtuotsus Lock, EU:C:2014:351, punkt 17 ja seal viidatud kohtupraktika).
68 Seega on puhkusetasu olemuslikult seotud tasuga, mida töötaja saab enda osutatavate teenete eest.
69 Eeltoodust tuleneb, et direktiivi 96/71 artiklit 3 tuleb koostoimes ELTL artiklitega 56 ja 57 tõlgendada nii, et minimaalne tasu, mida tuleb töötajale maksta vastavalt selle direktiivi artikli 3 lõike 1 teise taande punktile b tasulise põhipuhkuse minimaalse kestuse jooksul, vastab selle töötasu alammäärale, mida töötajal on õigus saada võrreldaval töötatud ajavahemikul.
70 Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kuuendale küsimusele vastata, et direktiivi 96/71 artikli 3 lõikeid 1 ja 7 tuleb koostoimes ELTL artiklitega 56 ja 57 tõlgendada nii, et:
– nendega ei ole vastuolus selline tunni‑ ja/või tükitööpõhine töötasu alammäära arvutus, mis rajaneb töötajate liigitamisel töötasu gruppidesse, nagu see on ette nähtud vastuvõtva liikmesriigi asjaomastes kollektiivlepingutes, tingimusel et selle arvutuse ja liigitamise aluseks on imperatiivne ja läbipaistev kord, mida peab kontrollima liikmesriigi kohus;
– selline kindlasummaline päevaraha nagu põhikohtuasjas loetakse töötasu alammäära hulka samasugustel tingimustel, nagu kehtivad päevaraha lugemisel selle töötasu alammäära hulka, mida makstakse kohalikele töötajatele lähetuse korral sama liikmesriigi territooriumil;
– sellist reisiajahüvitist nagu põhikohtuasjas, mida makstakse töötajatele tingimusel, et neil kulub igapäevasele teekonnale töökohta jõudmiseks ja tagasi kauem kui üks tund, loetakse – juhul kui nimetatud tingimus on täidetud – lähetatud töötajate töötasu alammäära hulka; seda asjaolu tuleb kontrollida liikmesriigi kohtul;
– asjaomaste töötajate majutuskulude hüvitamist ei saa pidada nende töötasu alammäära osaks;
– toidutalongide vormis töötajale antud toetust ei tule lugeda tema töötasu alammäära hulka, ja
– tasu, mida tuleb töötajale maksta tasulise põhipuhkuse minimaalse kestuse jooksul, vastab selle töötasu alammäärale, mida töötajal on õigus saada võrreldaval töötatud ajavahemikul.
1. Sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas on Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 1996. aasta direktiiviga 96/71 töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega koostoimes harta artikliga 47 vastuolus see, kui teise liikmesriigi territooriumile töötajaid lähetanud ettevõtja asukoha liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on töösuhtest tulenevate nõuete loovutamine keelatud, võivad takistada sellist ametiühingut nagu Sähköalojen ammattiliitto ry esitamast teisena nimetatud liikmesriigis, milles tööd tehti, hagi lähetatud töötajate poolt talle loovutatud töötasunõuete, mis puudutavad töötasu alammäära direktiivi 96/71 tähenduses, sissenõudmiseks, kui nimetatud loovutamine on kooskõlas viimasena nimetatud liikmesriigi kehtiva õigusega.
2. Direktiivi 96/71 artikli 3 lõikeid 1 ja 7 tuleb koostoimes ELTL artiklitega 56 ja 57 tõlgendada nii:

matches:
§ 2
§ 7
§ 7
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
Kohus
kohus
kohus
kohus
kohus


RT I 2004, 28, 190
Veeseaduse muutmise seadus1
Vabariigi Presidendi 20. aprilli 2004. a otsusega nr 598
I. Veeseaduses (RT I 1994, 40, 655; 1996, 13, 241; 1998, 2, 47; 61, 987; 1999, 10, 155; 54, 583; 95, 843; 2001, 7, 19; 42, 234; 50, 283; 94, 577; 2002, 1, 1; 61, 375; 63, 387; 2003, 13, 64; 26, 156; 51, 352) tehakse järgmised muudatused:
1) punkt 22 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
« 22) reovee kogumisala – ala, kus on piisavalt elanikke ja majandustegevust reovee kogumiseks kanalisatsiooni kaudu reoveepuhastisse või heitvee juhtimiseks suublasse;»;
2) täiendatakse punktidega 23–28 järgmises sõnastuses:
« 23) põllumajandusmaa – haritav maa ja looduslik rohumaa;
28) karstiala – karsti (karstilehtrid, -nõod, -järved, -koopad, -jõed) leviku piirkond, kus puudub ajutiselt või alaliselt sademevee pindmine äravool vooluveekogusse.»
§ 2. Paragrahvi 3 lõiget 2 täiendatakse punktiga 4 järgmises sõnastuses:
« 4) kehtestab ajutised piirangud avalikult kasutatavatele veekogudele vastavalt käesoleva seaduse § 7 lõikes 4 sätestatule.»
§ 3. Paragrahvi 5 lõike 2 punktid 2 ja 3 muudetakse ning sõnastatakse järgmiselt:
« 2) laevatatavatest veekogudest Võrtsjärv, Emajõgi, Väike-Emajõgi Võrtsjärvest Pikasilla sillani ja Narva jõgi;
3) kalamajandusliku tähtsusega veekogudest Nasva ja Kasari jõgi suudmest kuni Vigala jõe suudmeni, Mullutu laht ja Suurlaht;».
§ 4. Paragrahvi 7 täiendatakse lõigetega 21 ja 4–6 järgmises sõnastuses:
« (21) Avalikult kasutatavate veekogude nimekirjast võib Vabariigi Valitsus kinnisasja omaniku põhjendatud taotlusel ja kohaliku omavalitsuse kirjalikul nõusolekul ühe kinnisasja piires asuvat eraõiguslikule isikule kuuluvat väljavooluga seisuveekogu või vooluveekogu osa välja arvata.»;
« (4) Inimese tervise ja turvalisuse tagamiseks võib kohalik omavalitsus piirata ajutiselt avalikult kasutatava veekogu või selle osa avalikku kasutamist, omades selleks eelnevalt veekogu asukohajärgse maakonna keskkonnateenistuse kirjalikku kooskõlastust.
(6) Teates märgitakse vähemalt avalikult kasutatava veekogu nimi ja asukoht, mille avalikku kasutamist piiratakse, piirangu kehtivusperiood ning piirangu kehtestamise põhjus. Kui piiratakse veekogu osa avalikku kasutamist, siis tuleb lisaks eelnimetatud teabele näidata teates piiranguala suurus ja võimalusel täpsed piirid või vähemalt piiranguala suurus ja koht, kus saab tutvuda piiranguala piiride kaardi või piiride täpse kirjeldusega.»
§ 5. Paragrahvi 8 lõike 2 punktid 2 ja 5 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
« 2) võetakse põhjavett rohkem kui 5 m3 ööpäevas;»;
« 5) toimub veekogu tõkestamine, paisutamine, veetaseme alandamine või hüdroenergia kasutamine;».
1) täiendatakse lõikega 101 järgmises sõnastuses:
« (101) Vee erikasutusluba muudetakse, kui:
5) vee erikasutusloa omaja on esitanud selleks põhjendatud taotluse.»;
« (13) Kui vee erikasutusloa või ajutise vee erikasutusloa andmisel ei ole järgitud õigusaktide nõudeid, võib keskkonnaminister sellise loa kehtetuks tunnistada.»
§ 7. Paragrahvi 91 täiendatakse lõikega 7 järgmises sõnastuses:
« (7) Käesoleva seaduse § 9 lõike 101 punkti 1 alusel algatatud vee erikasutusloa muutmise menetlusele ja vee erikasutusloa kehtetuks tunnistamise menetlusele avatud menetluse sätteid ei kohaldata.»
§ 8. Paragrahvi 10 täiendatakse lõigetega 4–6 järgmises sõnastuses:
« (4) Avalikult kasutataval veekogul puudub kallasrada:
(6) Vähima vajaliku teeninduspiirkonna määramine toimub läbi detailplaneeringu, mis kooskõlastatakse asukohajärgse maakonna keskkonnateenistusega.»
« (5) Hüdrogeoloogiliste tööde tegemiseks on nõutav hüdrogeoloogiliste tööde tegemise litsents.»;
« (61) Põhjaveekomisjoni ülesanded on:
5) hinnangu andmine põhjaveeuuringute tulemustele ja põhjaveealaste õigusaktide eelnõudele.»
§ 10. Paragrahvi 121 tekst muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
« (1) Veeuuring on vee, vee-elustiku, pinnase või reoveesette proovi võtmine, proovi katsetamine või analüüsimine ja järelduste tegemine saastetasu arvutamise, seire ja vee erikasutusloa taotlusmaterjalide kontrolli eesmärgil.
(13) Veeuuringuid, mille järele tekib vajadus vee või pinnase reostamise tõttu, finantseerib reostaja. Kui reostajat pole võimalik kindlaks teha, finantseeritakse vee, pinnase või reoveesette reoainesisalduse uuringuid riigieelarvest.»
§ 11. Paragrahvi 122 lõige 3 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
« (3) Veeuuringut teostava proovivõtja atesteerimist korraldab Keskkonnaministeerium. Veeuuringut teostavat proovivõtjat atesteeritakse iga nelja aasta järel keskkonnaministri määrusega kehtestatud atesteerimise korra kohaselt.»
§ 12. Seadust täiendatakse §-ga 123 järgmises sõnastuses:
« § 123. Hüdrogeoloogiliste tööde tegemise litsents
(8) Litsentsi taotlemise, andmise, muutmise ja kehtetuks tunnistamise korra ning litsentsi vormi kinnitab Vabariigi Valitsus määrusega.»
§ 13. Paragrahvi 15 lõige 1 tunnistatakse kehtetuks.
§ 14. Paragrahvi 16 lõige 1 tunnistatakse kehtetuks.
§ 15. Paragrahvi 17 lõige 1 tunnistatakse kehtetuks.
§ 16. Paragrahvi 21 täiendatakse punktiga 6 järgmises sõnastuses:
« 6) esitama vähemalt üks kord aastas vee erikasutusloa andjale aruande kasutatud vee ning heitvee hulga ja suublasse juhitud reoainete koguse kohta. Aruande vormi, esitatavate andmete ulatuse ja aruande esitamise korra kehtestab keskkonnaminister määrusega.»
§ 17. Paragrahvi 261:
« § 261. Valgala kaitse põllumajandustootmisest pärineva reostuse eest»;
2) lõiked 1 ja 4 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
« (1) Põhja- ja pinnavee kaitseks põllumajandustootmisest pärineva reostuse (edaspidi põllumajandusreostus) ennetamiseks ja piiramiseks kehtestab Vabariigi Valitsus sõnniku silomahla ja muude väetiste kasutamise ja hoidmise nõuded. Sõnniku koostise nõuded kehtestab põllumajandusminister määrusega.»;
« (4) Sõnnikuga on lubatud anda haritava maa ühe hektari kohta keskmisena kuni 170 kg lämmastikku aastas. Mineraalväetistega on lubatud anda haritava maa ühe hektari kohta keskmisena 30 kg fosforit aastas ja selline kogus lämmastikku, mis on põllumajanduskultuuride kasvuks vajalik ning vastavuses käesoleva paragrahvi lõike 1 alusel Vabariigi Valitsuse määrusega kehtestatud nõuetega. Mineraallämmastiku kogused, mis on suuremad kui 100 kg hektarile, tuleb anda jaotatult.»;
3) täiendatakse lõigetega 41–43 järgmises sõnastuses:
« (41) Väetise laotamine pinnale on keelatud haritaval maal, mille maapinna kalle on üle 10 protsendi. Kui maapinna kalle on 5–10 protsenti, on pinnale väetise laotamine keelatud 1. novembrist kuni 15. aprillini.
(43) Kasvavate kultuurideta põllule laotatud sõnnik on soovitav mulda viia 48 tunni jooksul.»;
4) lõiked 6 ja 7 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
« (6) Põllumajandusmaa ühe hektari kohta tohib pidada aasta keskmisena kuni kahele loomühikule vastaval hulgal loomi. Rohkem kui kahele loomühikule vastaval hulgal loomi ühe hektari kohta tohib pidada nõuetekohase mahutavusega sõnnikuhoidla või sõnniku- ja virtsahoidla ning sõnniku laotamislepingu või ostu-müügilepingu olemasolu korral. Üks loomühik võrdsustatakse põllumajandusloomaga, kes sõnniku ja virtsana eritab 70 kg üldlämmastikku aastas. Põllumajandusloomade loomühikuteks ümberarvutamise koefitsiendid kehtestab põllumajandusminister määrusega.
(7) Põllumajandustootja peab põlluraamatut, kuhu kannab andmed haritava maa pindala, mulla omaduste, saagi, kasutatavate väetiste ja taimekaitsevahendite liikide ja koguste ning kasutamise aja kohta. Põlluraamatu vormi ja põlluraamatu pidamise korra kehtestab põllumajandusminister määrusega.»
§ 18. Paragrahvi 262:
« (2) Põllumajandusloomade pidamisel peab sõnnikuhoidla või sõnniku- ja virtsahoidla mahutama vähemalt nende kaheksa kuu sõnniku ja virtsa.»;
« (5) Haritaval maal on aunas lubatud hoida vaid tahesõnnikut ning mahus, mis ei ületa ühe vegetatsiooniperioodi kasutuskogust. Sõnnikuaun on käesoleva seaduse § 261 lõike 1 alusel kehtestatud nõuete kohaselt põllul hoitav sõnnikukogum.»
§ 19. Paragrahvi 263:
1) lõiked 3–5 ja 7 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
« (3) Nitraaditundlikul alal on sõnniku- ja mineraalväetistega kokku lubatud anda haritava maa ühe hektari kohta keskmisena kuni 170 kg lämmastikku aastas. Mineraallämmastiku kogused, mis on suuremad kui 100 kg hektarile, tuleb anda jaotatult.
3) reoveesette kasutamist.»;
« (7) Nitraaditundlikul alal asuvast põllumajandustootja poolt kasutatavast haritavast maast peab vähemalt 30 protsenti olema 1. novembrist kuni 31. märtsini kaetud taimkattega. Sellest protsendist 1/3 võib asendada teravilja-, rapsi- või rüpsipõhu sügisese sissekünniga. Taimkattena käesoleva seaduse tähenduses mõistetakse talvituvaid kultuure, nagu taliteraviljad, taliraps, talirüps, kõrrelised ja liblikõielised heintaimed ning maitse- ja ravimtaimed.»;
2) lõiked 8 ja 11 tunnistatakse kehtetuks;
« (12) Põllumajandustootmisest pärineva reostuse mõju vähendamiseks pinna- ja põhjaveele koostatakse vastavaid meetmeid sisaldav nitraaditundliku ala tegevuskava. Tegevuskava koostamist korraldab Keskkonnaministeerium selleks otstarbeks riigieelarvest eraldatud rahalistest vahenditest ning tegevuskava kinnitab Vabariigi Valitsus. Nitraaditundliku ala tegevuskava korrigeeritakse vajaduse korral nelja aasta järel vastavalt pinna- ja põhjavee seireandmetele.»
§ 20. Paragrahvi 264:
« (3) Nitraaditundliku ala valitseja koostab kaitsekohustuse teatise.»;
« 1) andmeid kinnisasja valdaja valduses oleva nitraaditundliku ala, kaitsmata põhjaveega pae- ja karstialade, allikaid ja karstilehtreid ümbritsevate alade piiride ja nitraaditundliku ala määramise aja kohta;».
§ 21. Paragrahvi 265 täiendatakse lõikega 10 järgmises sõnastuses:
« (10) Käesoleva paragrahvi lõike 9 alusel määratud ohtlike ainete lubatava heite piirkogus ja tingimused, kui heidet ei juhita ühiskanalisatsiooni, sätestatakse ohtlikke aineid käitlevatele ettevõtjatele käesoleva paragrahvi lõike 6 kohaselt vee erikasutusloas.»
§ 22. Paragrahvi 29:
« (2) Veekaitsevööndi ulatus tavalisest veepiirist on:
3) maaparandussüsteemide eesvooludel valgalaga alla 10 km2 – 1 m.»;
« (3) Tavaline veepiir on käesoleva seaduse tähenduses maakatastri kaardil märgitud veekogu piir.
4) väetise, keemilise taimekaitsevahendi ja reoveesette kasutamine ning sõnnikuhoidla või -auna paigaldamine. Lubatud on taimekaitsevahendi kasutamine taimehaiguste korral ja kahjurite puhanguliste kollete likvideerimisel keskkonnateenistuse igakordsel loal.»
§ 23. Paragrahvi 36 tekst muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«Veevarude arvestust peetakse vee hulga, taseme, omaduste, kasutamise ja kasutajate ning puuraukude, veehaarete ja põhjaveemaardlate kohta vastavalt keskkonnaregistri seaduses (RT I 2002, 58, 361) või selle alusel kehtestatud õigusaktides sätestatud nõuetele.»
§ 24. Paragrahvi 38:
1) lõiked 2, 4 ja 5 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
« (2) Vesikond või alamvesikond käesoleva seaduse tähenduses on valgalade majandamise põhiüksuseks määratud üht või mitut valgala koos põhjavee või rannikuveega hõlmav ühes ringpiiris maismaa- või veeala. Veemajanduskavaga hõlmatavad vesikonnad ning alamvesikonnad nimetab ja vesikondade veemajanduskavad kinnitab Vabariigi Valitsus. Alamvesikondade veemajanduskavad kinnitab keskkonnaminister.»;
« (4) Käesoleva paragrahvi lõikes 3 sätestatud eesmärgi täpsustamiseks kehtestab keskkonnaminister määrusega põhjaveekogumite ja veekogude veeklassid, veeklassidele vastavad kvaliteedinäitajate väärtused ning veeklasside määramise korra.
2) halb – reostunud või tugevalt reostunud vesi.»;
« (51) Loodusläheduse järgi jaotatakse veekogude vesi viieks veeklassiks järgmiselt:
5) väga halb – tugevalt reostunud vesi.»;
« (6) Reostunud ehk halba või väga halba vee seisundit peab parandama reostaja või, kui reostajat pole võimalik kindlaks teha, siis veekogu puhul omanik ja põhjavee puhul riik.»
§ 25. Paragrahvi 382 lõige 6 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
« (6) Veemajanduskava avaliku väljapaneku kestus on kuus kuud. Alamvesikonna veemajanduskava avaliku väljapaneku kestus on kolm kuud.»
§ 26. Paragrahvi 40:
« (2) Tervisekaitseinspektsioon teostab järelevalvet veeseaduse § 13 lõigete 2 ja 4 ning §-s 131 esitatud nõuete üle ja joogiks kasutatava vee terviseohutuse üle vastavalt rahvatervise seadusele (RT I 1995, 57, 978; 1996, 3, 56; 49, 953; 1997, 37/38, 569; 1999, 30, 415; 88, 804; 2001, 23, 128; 2002, 32, 187; 53, 336; 61, 375; 63, 387; 90, 521; 2003, 26, 156 ja 160) ja toiduseadusele (RT I 1999, 30, 415; 2002, 13, 81; 61, 375; 63, 387; 102, 603). Veterinaar- ja Toiduamet teostab järelevalvet vee terviseohutuse üle vastavalt toiduseadusele.»;
« (21) Käesoleva paragrahvi lõikes 2 sätestatud järelevalve teostamisel on Tervisekaitseinspektsiooni järelevalveametnikul rahvatervise seaduse §-s 16 sätestatud õigused ja kohustused.»
§ 27. Paragrahvi 401 täiendatakse lõikega 9 järgmises sõnastuses:
« (9) Enne 2004. aasta 1. maid välja antud veeuuringut teostava proovivõtja atesteerimistunnistusi võib tunnistuste väljaandja pikendada kuni kaks aastat.»
§ 28. Seadust täiendatakse normitehnilise märkusega: 2000/60/EÜ (EÜT L 327, 22.12.2000, lk 1); 91/676/EMÜ (EÜT L 375, 31.12.91, lk 1).
II. Ranna ja kalda kaitse seaduses (RT I 1995, 31, 382; 1999, 95, 843; 2001, 50, 290; 2002, 61, 375; 63, 387; 99, 579; 2003, 15, 84) tehakse järgmised muudatused:
§ 29. Paragrahvi 9 lõiked 1 ja 13 tunnistatakse kehtetuks.
§ 30. Paragrahvi 11 lõige 3 tunnistatakse kehtetuks.
1 91/676/EMÜ (EÜT L 375, 31.12.91, lk 1), 2000/60/EÜ (EÜT L 327, 22.12.2000, lk 1).