§ 3 Toetuse andmist korraldav asutus
§ 4 Toetuse andmise viisid
§ 5 Meetme eelarve kinnitamine
§ 6 Toetatavad tegevused ja sihtriigid
§ 7 Toetuse andmine rahvusvahelise koostöö raames
§ 8 Toetuse andmine avatud taotlusvoorus
3 Projekti kulude abikõlblikkus ja rahastamise piirmäärad
§ 10 Riigiabi reeglite kohaldamine
§ 12 Toetuse ja omafinantseeringu tingimused ja piirmäärad
4 Taotluse esitamine ning nõuded taotlejale ja taotlusele
§ 17 Taotluse menetlemise tähtaeg
§ 18 Taotluse ja taotleja nõuetele vastavuse kontroll
§ 20 Taotluse rahuldamine, osaline rahuldamine, kõrvaltingimusega rahuldamine ja rahuldamata jätmine
§ 21 Lepingu muutmine
§ 22 Lepingu ennetähtaegne lõpetamine
§ 23 Toetuse kasutamisega seotud hangete tegemine
§ 24 Toetuse väljamaksmine ja toetuse tagastamine
§ 25 Aruande ja järelaruande esitamine
§ 27 Aruande menetlemine ja kuludokumentide kontrollimine
7 Toetuse saaja ja kiki õigused ja kohustused toetuse kasutamisel
8 Toetuse tagasinõudmine
9 Meetme elluviija ja meetme järelevalve
§ 32 Meetme elluviija ja meetme järelevalve teostaja
RT I, 12.06.2018, 16
Vastu võetud 07.06.2018 nr 16
(1) Määrusega kehtestatakse riigi eelarvestrateegia meetme „Eesti panus rahvusvahelisse kliimakoostöösse” vahendite (edaspidi toetus) kasutamise tingimused ja kord.
(2) Toetuse andmise eesmärk on aidata kaasa kliimamuutuste leevendamisele ja nendega kohanemisele arenguriikides.
Käesoleva määruses kasutatakse mõisteid järgmises tähenduses:
1) abikõlblik kulu on kulu, mis on põhjendatud, mõistlik ja vajalik projekti elluviimiseks ning mis on tehtud kooskõlas käesoleva määruse ja sihtfinantseerimise lepinguga;
2) aruanne on Sihtasutusele Keskkonnainvesteeringute Keskus (edaspidi KIK) sihtfinantseerimise lepingus nimetatud tähtaegadel esitatav projekti vahe- või lõpparuanne, mis sisaldab üksikasjalikku ülevaadet ellu viidud tegevustest ja saavutatud tulemustest. Aruanne koosneb tegevusaruandest ja kuluaruandest;
4) järelevalve on KIKi tehtav toetuse saaja ja projektipartneri kulude abikõlblikkuse ja tulemuste saavutamise kontroll;
5) kliimamuutuste leevendamise või kliimamuutuste mõjudega kohanemise projekt (edaspidi projekt) on kindla eesmärgiga, ajas ja ruumis piiritletud tegevus või tegevuste kogum, mille elluviimiseks toetust taotletakse ja kasutatakse. Projekti tegevused panustavad kliimamuutuste leevendamisesse või nende mõjudega kohanemisse nii, et seda saab OECD metoodika „Rio markers developed for the OECD Development Assistance Committee’s Creditor Reporting System” (nn Rio markerite) põhjal selliselt määratleda;
6) järelaruanne on KIKile sihtfinantseerimise lepingus kokku lepitud vormis ja tähtaegadel esitatav ülevaade projekti tulemuste kasutamisest pärast projekti lõppu;
7) kuludokument on majandustehingu toimumist kinnitav alusdokument, mis vastab raamatupidamise seaduses algdokumendi kohta sätestatud nõuetele. Kuludokument on kuluaruande lahutamatu osa;
8) muu võlaõiguslik leping on võlaõiguslik leping, mis ei ole tööleping ja mille alusel ekspert teeb tööd või osutab teenust;
9) omafinantseering on toetuse saaja või projektipartneri rahaline panus projekti abikõlblike kulude katmiseks;
10) omatoode on toetuse saaja või projektipartneri enda välja töötatud toode või lahendus, mis on turul saadaval või spetsiaalselt projekti eesmärkide täitmiseks välja töötatud;
11) projektipartner (edaspidi partner) on juriidiline isik, valitsus- või kohaliku omavalitsuse asutus või selle hallatav asutus, kes on kaasatud projekti finantseerimisse, juhtimisse või elluviimisesse, kuid kes ei ole projektis töövõtja ega teenuse osutaja;
12) projekti abikõlblikkuse periood on sihtfinantseerimise lepingus sätestatud ajavahemik, mille kestel projekti tegevused algavad ja lõpevad ning projekti elluviimiseks vajalikud kulud tekivad ja makstakse;
13) projektiaudit on tegevus, mille käigus analüüsitakse ja hinnatakse projekti tulemuste vastavust seatud eesmärkidele ning deklareeritud kulude abikõlblikkust, vastavust esitatud raamatupidamise algdokumentidele ja Eesti õigusaktidele;
14) sihtfinantseerimise leping (edaspidi leping) on KIKi ja toetuse saaja sõlmitud leping toetuse saamise ja kasutamise kohta;
15) sihtriik on arenguriik, kus projekti tegevused toimuvad;
16) taotlus on struktuuritoetuse registris esitatav vormikohane avaldus ja sellele lisatud dokumendid toetuse taotlemisel;
17) tasumist tõendav dokument on kontoväljavõte, maksekorralduse koopia või kassa väljamineku orderi koopia;
18) toetus on riigieelarve strateegia kohasest meetmest „Eesti panus rahvusvahelisse kliimakoostöösse” Keskkonnaministeeriumi või KIKi kaudu eraldatav raha tegevusteks, mis panustavad kliimamuutuste leevendamisesse ja kliimamuutustega kohanemisesse arenguriikides;
19) toetuse taotleja (edaspidi taotleja) on käesolevas määruses nimetatud juriidiline isik või asutus, kes on esitanud või esitab taotluse toetuse saamiseks;
20) toetuse saaja on isik, kelle taotlus on rahuldatud käesolevas määruses sätestatud korras.
§ 3. Toetuse andmist korraldav asutus
(1) Toetuse andmist korraldab Keskkonnaministeerium (edaspidi ministeerium) käesoleva määruse §-s 4 sätestatud viisil.
(2) Avatud taotlusvoorus menetleb taotlusi, teeb toetatavatele projektidele väljamakseid ja projektide üle järelevalvet KIK.
(3) Toetuse andmisel lähtuvad ministeerium ja KIK sihtriikide vajadustest ja rahvusvahelistest kliimaalastest kokkulepetest (Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kliimamuutuste raamkonventsioon, Pariisi kokkulepe jt) ning teistest asjakohastest rahvusvahelistest kliimat käsitlevatest strateegilistest dokumentidest ja kliimauuringutest.
§ 4. Toetuse andmise viisid
§ 5. Meetme eelarve kinnitamine
(1) Keskkonnaminister kinnitab käskkirjaga meetme eelarve jaotuse toetuse andmise viiside kaupa ja avatud taotlusvooruga kaasnevad KIKi halduskulud. Käskkirjas sätestatakse vähemalt minimaalne rahaliste vahendite eelarve avatud taotlusvooruks.
(2) Vajaduse korral täpsustatakse käskkirjaga toetatavad valdkonnad ja/või piirkonnad.
§ 6. Toetatavad tegevused ja sihtriigid
(1) Toetatakse tegevusi kliimamuutuste leevendamiseks ja kliimamuutuste mõjuga kohanemiseks arenguriikides.
(2) Toetatavaid tegevusi või sihtriikide nimekirja võib kitsendada käesoleva määruse §-s 5 nimetatud käskkirjaga või § 8 lõikes 3 kirjeldatud taotlusvooru prioriteetide määramisega.
(3) Sihtriikideks on arenguriigid käesoleva määruse mõistes.
§ 7. Toetuse andmine rahvusvahelise koostöö raames
(1) Ministeerium algatab rahvusvaheliseks koostööks toetuse andmise sihtriigi pöördumise, teise doonorriigi koostööettepaneku või rahvusvahelise organisatsiooni, konverentsi või muu rahvusvahelise kogu üleskutse või abipalve alusel (edaspidi abi andmise ettepanek). Ministeerium võib algatada rahvusvahelise koostöö toetuse andmise ka omal algatusel.
(2) Rahvusvahelise koostöö raames toetuse andmiseks hindab ministeerium abi andmise ettepanekus taotletud tegevustes osalemise ja nende kaasrahastamise võimalusi. Vajaduse korral kogub ministeerium abi andmise ettepaneku kohta lisateavet ettepaneku tegijalt või teistelt riikidelt ja rahvusvahelistelt organisatsioonidelt.
(3) Ministeerium annab toetust rahvusvahelise koostöö raames:
1) rahvusvahelisele fondile, mis tegeleb kliimapoliitika eesmärkide saavutamiseks vajalike tegevustega;
2) kahe- või mitmepoolse raamleppe alusel kliimapoliitika eesmärkide saavutamiseks;
3) muul sobival viisil.
(4) Ministeerium võib toetust anda sihtotstarbeliselt või mittesihtotstarbeliselt. Sihtotstarbeline toetus antakse konkreetse tegevuse elluviimiseks. Mittesihtotstarbelise toetuse puhul ei määrata konkreetset tegevust, milleks võib toetust kasutada, kuid toetatav tegevus peab panustama kliimapoliitika eesmärkide saavutamisesse arenguriikides.
(5) Rahvusvahelise koostöö raames toetuse andmise ulatuse ja konkreetsed tegevused sätestab keskkonnaminister käesoleva määruse §-s 5 nimetatud käskkirjas ja/või toetuse andmiseks sõlmitavas dokumendis.
(6) Toetuse andmisel rahvusvahelise koostöö raames ei kohaldata määruse 3.–8. peatükki.
§ 8. Toetuse andmine avatud taotlusvoorus
(1) Lähtudes käesoleva määruse §-s 5 nimetatud käskkirjast, kuulutab keskkonnaminister käskkirjaga välja järgmise avatud taotlusvooru (edaspidi taotlusvoor) tingimused, sealhulgas käesoleva paragrahvi lõikes 4 nimetatud teabe. Keskkonnaminister võib taotlusvooru piiritleda teatud eesmärkide, alaeesmärkide või tegevusvaldkondadega või suunata kindla osa toetusest teatud tegevusvaldkonna toetuseks.
(2) KIK kuulutab taotlusvooru välja taotluskutse avaldamisega vähemalt ühes üleriigilise levikuga päevalehes, ministeeriumi ja oma veebilehel. KIK teavitab taotlusvooru väljakuulutamisest ka Ettevõtluse Arendamise Sihtasutust ja Välisministeeriumi. Taotlusvooru korraldatakse vähemalt üks kord aastas.
(3) Taotlusvoor kuulutatakse välja vähemalt kaks kuud enne taotluse esitamise tähtpäeva.
(4) Taotlusvooru taotluskutse peab sisaldama vähemalt järgmist teavet:
5) taotlusvooru kavandatud toetuse rahaliste vahendite eelarve;
6) minimaalne ja maksimaalne toetussumma projekti kohta ja maksimaalne toetuse määr ning minimaalne omafinantseeringu määr;
9) viide meetme määrusele;
(5) Toetust võib taotleda:
3. peatükk Projekti kulude abikõlblikkus ja rahastamise piirmäärad
(1) Projekti abikõlblikkuse periood määratakse kindlaks lepingus.
(2) Projekti abikõlblikkuse perioodi algus ei või olla varasem kui kuupäev, mil taotleja on esitanud taotluse KIKile.
(3) Toetuse saaja võib põhjendatud juhtudel taotleda käesoleva määruse §-s 21 ette nähtud korras projekti abikõlblikkuse perioodi pikendamist, kui projekti elluviimisel on ilmnenud toetuse saajast sõltumatud ja taotluse esitamisel ettenägematud asjaolud.
§ 10. Riigiabi reeglite kohaldamine
(2) Toetuse suurus ei tohi koos taotluse esitamise majandusaasta ja sellele vahetult eelnenud kahe majandusaasta jooksul taotlejale muudest vahenditest antud vähese tähtsusega abiga ületada 200 000 eurot.
(3) Vähese tähtsusega abi ei anta Euroopa Komisjoni määruse (EL) nr 1407/2013 artikli 1 lõikes 1, välja arvatud punktis d, kehtestatud juhtudel.
(5) Toetuse andmisel võetakse arvesse Euroopa Komisjoni määruse (EL) nr 1407/2013 artiklis 5 sätestatud erinevateks eesmärkideks antava vähese tähtsusega abi kumuleerimisreegleid.
1) kulu on tekkinud ja makstud käesoleva määruse § 9 lõikes 1 nimetatud perioodil ja on vajalik projektitaotluses nimetatud tegevuseks;
2) kulu on projektiga otseselt seotud, läbipaistev, mõistlik, üksikasjalikult kirjeldatud ning vältimatu projekti elluviimiseks;
3) kulu vastab projekti eelarvele ja lepingule;
1) projekti heaks töölepingu alusel töötavate töötajate või avaliku sektori teenistujate (edaspidi töötaja) töötasu kokku kuni 20% ulatuses abikõlblikest kuludest;
2) muu võlaõigusliku lepingu alusel eksperdile makstav tasu;
3) projektiga seotud lähetuskulud ja päevaraha. Majutuskulu on abikõlblik kuni 128 euro ulatuses ööpäevas. Päevaraha on abikõlblik tulumaksuseadusega kehtestatud maksustamisele mittekuuluva piirmäära ulatuses;
4) projektiga seotud sõidukulu ühissõiduki pileti või taksoarve alusel, kütusekulu tõendava dokumendi ja kalkulatsiooni esitamisel või kooskõlas asutuses kehtestatud isikliku sõiduvahendi kasutamise tingimuste ja hüvitisega. Isikliku sõiduvahendi kasutamise kulu on abikõlblik tulumaksuseadusega kehtestatud maksustamisele mittekuuluva piirmäära ulatuses;
5) projekti eesmärkide saavutamisega otseselt seotud asjade hankimise, teenuste ja tööde tellimise kulud;
6) projektiga seotud alltöövõtulepingute kulud;
7) projektiga seotud ürituste, sealhulgas seminaride ja koolituste korraldamise kulud, sealhulgas erisoodustusega kaasnev tulumaks ja sotsiaalmaks;
8) projektiga seotud trükiste ja digitaalsete materjalide väljaandmise kulud;
9) projektiga seotud teavitustegevuse kulud;
10) riiklikud maksud ja lõivud, mida Eesti või välisriik ei tagasta (sealhulgas käibemaks);
11) projektiauditi kulud;
12) muud projekti elluviimiseks vajalikud otsesed kulud.
(5) Eksperdi töötasu abikõlblikkuse määramiseks peab eksperdi ülesannete täitmiseks sõlmitav muu võlaõiguslik leping sisaldama vähemalt eksperdi tööülesannete loetelu, oodatavaid tulemusi, eksperdile makstavat tasu ning kohustust tehtud tööd üle anda üleandmis-vastuvõtmisaktiga. Üleandmis-vastuvõtmisakt peab sisaldama andmeid töö üleandmise ja vastuvõtmise kohta ning tehtud tööde ja saadud tulemuste ülevaadet.
(6) Abikõlblike kulude kohta võib täiendavaid tingimusi seada käesoleva määruse § 8 lõikes 3 nimetatud taotlusvooru tingimustes.
1) toetuse saaja juhtimisega seotud personalikulu;
2) toetuse saaja üldkulud;
3) tulumaksuseadusega kehtestatud maksuvaba piirmäära ületav päevaraha ja isikliku sõiduvahendi kasutamise kulu, samuti määrusega ette nähtud majutuskulu ületav kulu, välja arvatud juhul, kui see on vältimatu projekti elluviimiseks;
8) kulu, mis on varem riigieelarvelistest või muudest Euroopa Liidu või välisvahenditest hüvitatud;
9) muu abikõlblike tegevustega sidumata ning projekti elluviimise seisukohast põhjendamatu kulu.
§ 12. Toetuse ja omafinantseeringu tingimused ja piirmäärad
(3) Toetuse minimaalne summa projektitaotluse kohta on 30 000 eurot ja maksimaalne summa 200 000 eurot, välja arvatud juhul, kui toetus on vähese tähtsusega abi ja kehtivad käesoleva määruse §-s 10 nimetatud piirangud.
(4) Toetuse täpsed piirmäärad lõikes 3 nimetatud vahemikus sätestab keskkonnaminister käesoleva määruse § 8 lõikes 3 kirjeldatud taotlusvooru tingimustes.
(6) Omafinantseering peab moodustama vähemalt 10% abikõlblike kulude kogumaksumusest. Omafinantseering peab olema eraldatud sihtotstarbeliselt projekti elluviimiseks. Omafinantseeringuna võib näidata partneri rahalist panust projekti.
4. peatükk Taotluse esitamine ning nõuded taotlejale ja taotlusele
(1) Taotlus esitatakse KIKile hiljemalt taotluse esitamise tähtpäevaks struktuuritoetuse registri vahendusel taotleja esindusõigusliku isiku digitaalse allkirjaga ja sellele lisatakse käesoleva määruse § 16 lõikes 3 nõutud dokumendid.
(3) Taotleja võib ühes taotlusvoorus esitada projekti elluviimiseks ühe taotluse.
(1) Taotlejal peab projekti elluviimiseks olema sihtriigis partner. Partner võib olla juriidiline isik või valitsus- või kohaliku omavalitsuse asutus või selle hallatav asutus.
3) taotlejal ei tohi olla maksuvõlga riigi ees, välja arvatud juhul, kui see on ajatatud. Maksuvõla ajatamise korral peavad maksed olema tasutud kokkulepitud ajakava järgi;
4) kui taotleja on varem saanud toetust riigieelarvelistest või muudest Euroopa Liidu või välisvahenditest, mis on kuulunud tagasimaksmisele, peavad tagasimaksed olema tehtud tähtajaks ja nõutud summas.
(3) Taotleja esindajaks ei või olla isik, keda on karistatud majandusalase, ametialase, varavastase või avaliku usalduse vastase süüteo eest ja tema karistusandmed ei ole karistusregistrist karistusregistri seaduse kohaselt kustutatud.
2) viivitamata teatama kirjalikult KIKile taotluses esitatud andmete muutumisest või ilmnenud asjaoludest, mis võivad olla olulised taotluse rahuldamise otsustamisel;
3) tõendama KIKi nõudmisel käesolevas määruses ette nähtud omafinantseeringu või muude vahendite või dokumentide olemasolu või nendega seotud asjaolusid;
4) esitama KIKi nõudmisel oma maksuvõlgnevuste või nende puudumise või ajatamise kohta Maksu- ja Tolliameti tõendi, mis ei tohi olla väljastatud varem kui kümme tööpäeva enne taotluse esitamist struktuuritoetuse registris;
5) täitma teisi õigusaktides sätestatud kohustusi ja esitama KIKile teavet, mis võib mõjutada taotluse kohta otsuse tegemist.
1) taotlusvormi kõik taotlejale kohalduvad lahtrid on täidetud, taotlus ja selle lisad on omavahel kooskõlas;
2) taotlusest selgub projekti eesmärk ning esitatud andmed on täielikud ja õiged;
3) taotletav toetussumma ei ületa taotluskutses ette nähtud maksimaalset toetussummat projekti kohta;
4) projektile või üksikutele projektitegevustele samal ajal muudest riigieelarvelistest või muudest Euroopa Liidu või välisvahenditest toetuse taotlemisel on esitatud sellekohane teave;
5) kui taotleja on saanud taotluse allkirjastamise kuupäevale eelnenud kolme kalendriaasta jooksul riigieelarvelistest, Euroopa Liidu või välisabi vahenditest arenguriikides projektide elluviimiseks toetust, peab taotlus sisaldama saadud toetuste loetelu;
6) kui toetus on vähese tähtsusega abi käesoleva määruse § 10 lõike 1 tähenduses, peab taotlus sisaldama loetelu nii taotleja kui ka ELi liikmesriigi partneri varem saadud vähese tähtsusega abist sama majandusaasta ja sellele eelnenud kahe majandusaasta jooksul.
1) projekt peab olema teostatav;
2) projekti eesmärgid, tegevused ja sihtriigid on kooskõlas taotluskutses esitatud tingimustega;
3) projekt lähtub sihtriigi vajadustest ja eelistustest ning seda on taotluses põhjendatud;
4) taotluses on kirjeldatud, kuidas plaanitakse tagada projekti jätkusuutlikkus ja tulemuste sihtotstarbeline kasutamine sihtriigis;
5) sõlmitud on vajalikud koostöökokkulepped sihtriiki viidud lahenduste käigus hoidmiseks ja kasutatavuseks pärast projekti ning esitatud sellekohane tõestus;
6) taotluses esitatud projekti eelarvet on põhjendatud ja eelarvekulud on esitatud kululiikide kaupa;
7) tegemist on kliimamuutuste leevendamise või kliimamuutuste mõjudega kohanemise projektiga ja seda saab selliselt määratleda lähtudes OECD metoodikast (nn Rio markeritest);
8) kliimamuutuste leevendamise projekti puhul on arvutuslikult välja toodud sellega eeldatavalt saavutatav kasvuhoonegaaside heite kokkuhoid ja kliimamuutuste mõjuga kohanemise projekti puhul on kirjeldatud sihtriigi inimeste või ökosüsteemide suurenenud võime kohaneda kliimamuutuste mõjudega.
1) taotleja ja partnerite allkirjastatud kinnituskiri või koostöökokkulepe või selle lihtkoopia, milles on esitatud tegevuste ja kulude jaotus projektis osalejate vahel;
2) käesoleva paragrahvi lõike 2 punktis 4 nõutud tõestus jätkusuutlikkuse tagamise kohta, kui see ei ole osa käesoleva lõike punktis 1 nimetatud kinnituskirjast või koostöökokkuleppest;
3) projektis osalevate töötajate ja ekspertide nimekiri, nende tööülesanded ja oodatavad tulemused;
4) projekti ellu viivate töötajate ja ekspertide elulookirjeldused;
5) selliste teenuste, asjade, tööde või õiguste, mille eeldatav maksumus ületab 5000 eurot, puhul kolm esialgset omavahel võrreldavat hinnapakkumist käibemaksuta arvestuses ja nende pakkumiste küsimisel püstitatud lähteülesanne. Kui kolme sõltumatut hinnapakkumist ei ole võimalik saada, tuleb taotlusele lisada asjakohane põhjendus. Kui on valitud muu, mitte soodsaim pakkumine, tuleb lisada sellise valiku põhjendus;
6) kui taotleja omatoote tarnimine sihtriiki on projekti osa, tuleb taotlusele lisada taotleja seaduslike esindajate allkirjastatud hindamisakt omatoote maksumuse kohta. Hindamisaktis peavad kajastuma toote hinna komponendid;
7) volikiri, kui taotleja esindusõiguslik isik tegutseb volituse alusel.
§ 17. Taotluse menetlemise tähtaeg
(1) Taotluse menetlemine KIKis koosneb taotluse registreerimisest, taotleja ja taotluse nõuetele vastavuse kontrollimisest, nõuetele vastava taotluse hindamisest ning taotluse rahuldamise või rahuldamata jätmise otsuse tegemisest.
(2) Taotluse menetlemise tähtaeg on kuni 50 tööpäeva. KIK võib põhjendatud juhul pikendada taotluse menetlemise tähtaega kuni 30 tööpäeva võrra.
(3) Taotluse menetlemine algab taotluskutses ette nähtud taotluste esitamise tähtpäevast.
(4) KIK menetleb kõik taotluskutses ette nähtud tähtpäevaks laekunud taotlused laekumise järjekorras.
§ 18. Taotluse ja taotleja nõuetele vastavuse kontroll
(1) KIK vaatab taotluse läbi 10 tööpäeva jooksul alates taotluse menetlemise alguskuupäevast. Taotluse läbivaatamise käigus kontrollib KIK taotluse ja taotleja vastavust käesoleva määruse 4. peatükis sätestatud nõuetele. KIK edastab nõuetekohased taotlused ka käesoleva määruse § 19 lõikes 1 nimetatud hindamiskomisjonile § 16 lõike 2 punktides 1, 2, 3, 4, 7 ja 8 nõuete vastavushindamiseks.
(2) Kui KIK avastab taotluse läbivaatamisel puudusi, teatab ta sellest viivitamata taotlejale ja annab puuduste kõrvaldamiseks tähtaja kuni viis tööpäeva. Taotluse menetlemise tähtaeg pikeneb puuduste kõrvaldamiseks antud tähtaja võrra.
(3) Taotleja ja taotlus tunnistatakse nõuetele vastavaks, kui on täidetud käesoleva määruse 4. peatükis taotlejale ja taotlusele sätestatud nõuded. Taotleja või taotlus tunnistatakse nõuetele mittevastavaks, kui taotleja või partner ei vasta §-s 14 esitatud või taotlus ei vasta §-s 16 esitatud tingimustele või kui taotleja ei ole kõrvaldanud taotluses puudusi käesoleva paragrahvi lõike 2 kohaselt määratud tähtaja jooksul.
(4) Nõuetele vastavaks tunnistatud taotluses kirjeldatud projekti hindab hindamiskomisjon § 19 lõikes 3 nimetatud kriteeriumite põhjal.
(5) Kui taotleja või taotlus tunnistatakse nõuetele mittevastavaks, teeb KIK käskkirjaga taotluse rahuldamata jätmise otsuse. Sel juhul taotlust hindamiskriteeriumite alusel ei hinnata.
(1) Vastavaks tunnistatud taotlusi hindab hindamiskomisjon (edaspidi komisjon), mille moodustab keskkonnaminister käskkirjaga. Komisjon teeb KIKile ettepaneku taotluse rahuldamise või rahuldamata jätmise kohta.
(2) Taotluse hindamise juhendi, hindamislehe vormi ja komisjoni töökorra kinnitab keskkonnaminister käskkirjaga.
(3) Taotlust hinnatakse järgmiste kriteeriumite põhjal:
1) projekti eesmärgipärasus;
2) projekti jätkusuutlikkus;
3) projekti ettevalmistuse kvaliteet;
4) projekti majanduslik tõhusus;
5) taotleja suutlikkus.
(4) Hindamisjuhendis sätestatakse kriteeriumite osakaal. Vajaduse korral võib hindamisjuhendiga lisada hindamiskriteeriumeid.
(5) Taotlusi rahuldatakse hindamistulemuste alusel moodustatud projektide eelisjärjestuse alusel kuni taotlusvoorus ette nähtud eelarve ammendumiseni.
(6) Kui hindamistulemuste põhjal jääb osa taotlusvooru eelarvest kasutamata, kasutatakse jääki käesoleva määruse alusel meetme muudeks tegevusteks.
(7) Komisjon või KIK võib küsida taotlejalt projekti hindamiseks vajalikku lisateavet ning teha põhjendatud juhul taotlejale ettepaneku muuta toetussummat või projekti tegevusi tingimusel, et saavutatakse projekti eesmärgid ning toetussumma ei suurene. Küsimusele vastamiseks või taotluse muutmiseks antakse taotlejale aega kuni seitse tööpäeva, mille võrra pikeneb taotluse menetlemise tähtaeg.
§ 20. Taotluse rahuldamine, osaline rahuldamine, kõrvaltingimusega rahuldamine ja rahuldamata jätmine
(1) Otsuse taotluse rahuldamise või rahuldamata jätmise kohta teeb KIK, kinnitades komisjoni tulemused käskkirjaga. Käskkiri tehakse taotlejale teatavaks struktuuritoetuse registri vahendusel.
1) taotluse rahaline maht ületab taotlusvooru eelarve vaba jäägi, või
(4) Taotluse osalisel rahuldamisel võib taotleja nõusolekul vähendada toetussummat, muuta projekti eelarvet, kestust ja toetatavaid tegevusi. Sellisel juhul küsib KIK taotluste hindamise käigus taotleja nõusolekut muudatusteks ja taotleja peab esitama uue, korrigeeritud taotluse. Kui taotleja ei ole nimetatud muudatustega nõus, taotlust ei rahuldata.
(5) Taotluse võib rahuldada haldusmenetluse seaduse § 53 tähenduses kõrvaltingimusega, kui on tõenäoline, et vajalik eeldus saabub või täidetakse hiljemalt kõrvaltingimuses märgitud tähtajaks ja kõrvaltingimuse seadmine on mõistlik. Tingimused seatakse lepingus, kuid esimene väljamakse toetuse saajale on võimalik teha pärast kõrvaltingimuse nõuetekohast täitmist.
(6) Kui taotlus on taotlusvooru tulemuste alusel rahuldatud, sõlmib KIK toetuse saajaga lepingu.
(7) Lepingus märgitakse vähemalt:
3) projekti eelarve, sealhulgas toetuse maksimaalne suurus eurodes ja toetusmäär;
4) omafinantseeringu minimaalne määr;
6) viide komisjoni ja ministri heakskiidetud taotlusele;
7) projekti järelaruannete esitamise ajavahemik, sagedus ja minimaalne sisu;
8) kui asjakohane, siis asjaolu, et toetus on vähese tähtsusega abi § 10 lõike 1 tähenduses.
§ 21. Lepingu muutmine
(1) Toetuse saaja on kohustatud esitama KIKile kirjaliku avalduse lepingu muutmiseks juhul, kui ta taotleb:
1) projekti abikõlblikkuse perioodi muutmist;
2) muude lepingus sätestatud toetuse või projekti tingimuste muutmist;
3) projekti eelarves konkreetsetele tegevustele ette nähtud eelarveridade mahu muutmist teiste eelarveridade mahu arvel rohkem kui 10% võrreldes algse eelarvereaga.
(2) Kui taotleja taotleb projekti abikõlblikkuse perioodi muutmist vähem kui kahe kuu võrra, võib lõikes 1 nimetatud taotlus olla kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis.
(3) Käesoleva paragrahvi lõigetes 1 ja 2 nimetatud avalduse põhjendatust hindab KIK. Avaldust ei rahuldata juhul, kui soovitav muudatus ei ole piisavalt põhjendatud või kui muudatus seab kahtluse alla projekti eesmärkide saavutamise.
(4) Käesoleva paragrahvi lõigetes 1 ja 2 nimetatud avaldust hindab KIK 30 tööpäeva jooksul avalduse saamisest arvates. Kui avalduse hindamiseks on toetuse saajal vaja esitada lisaandmeid või KIKil tellida ekspertiis, pikendatakse avalduse menetlemise aega lisadokumentide esitamiseks või ekspertiisiks vajaliku aja võrra.
(5) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud avalduse rahuldamisel sõlmitakse lepingu muudatus.
(6) Lõikes 2 nimetatud taotluse rahuldamisel teavitab KIK taotlejat kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis otsusest ja lepingu muudatust kirjalikult ei vormistata.
§ 22. Lepingu ennetähtaegne lõpetamine
(1) KIKil on õigus toetuse andmise lepingust osaliselt või täielikult taganeda, kui projekti elluviimise käigus ilmneb, et projekti ei ole võimalik osaliselt või täielikult ellu viia lepingus ja käesolevas määruses sätestatud tingimustel asjaolu tõttu, mida pooled ei saanud mõjutada ega lepingu sõlmimisel ette näha. Selliseks asjaoluks loetakse muu hulgas ootamatut muudetud õigusnormi või ohutusolukorra muutumist sihtriigis selliselt, et projekti elluviimine on võimatu või oluliselt raskendatud.
(2) Kui leping lõpetatakse enne tähtaega, esitab toetuse saaja lõpparuande käesoleva määruse § 25 lõike 2 kohaselt.
(3) Kui leping lõpetatakse enne tähtaega, nõuab KIK juba välja makstud toetuse tagasi proportsionaalselt lepingust taganemise hetkeks ellu viidud projekti tegevustega.
§ 23. Toetuse kasutamisega seotud hangete tegemine
(1) Kui toetuse saaja või partner on hankija riigihangete seaduse tähenduses, on ta kohustatud:
1) enne hanke väljakuulutamist esitama arvamuse avaldamiseks KIKile hankedokumentide eelnõud rahvusvahelist piirmäära ületavate hangete korral;
2) esitama KIKile hankedokumendid ja valikut põhjendavad materjalid koos aruandega alla rahvusvahelist piirmäära jäävate hangete korral.
(2) Kui toetuse saaja ei ole hankija riigihangete seaduse tähenduses, on ta kohustatud:
1) kasutama projekti elluviimiseks vajalike asjade ja teenuste hankimisel rahalisi vahendeid säästlikult ja otstarbekalt ning tagama pakkujate paljususe korral parima võimaliku hinna ja kvaliteedi suhtega teenuse või toote kasutamise oma projektis;
2) esitama lähteülesande kirjelduse ja võtma sõltumatutelt pakkujatelt vähemalt kolm hinnapakkumist juhul, kui toetuse saaja ostab projekti elluviimiseks teenuseid, asju või õigusi suuremas summas kui 5000 eurot käibemaksuta arvestuses. Võrreldavad hinnapakkumised peavad olema esitatud kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis. Kui kolme sõltumatut hinnapakkumist ei ole võimalik saada, tuleb aruandes esitada asjakohane põhjendus;
3) kasutama toetust kooskõlas riigihangete seaduse §-s 3 kirjeldatud üldtingimustega.
§ 24. Toetuse väljamaksmine ja toetuse tagastamine
(1) KIK teeb toetuse saajale toetuse väljamakseid kooskõlas käesoleva määruse ja lepinguga.
(2) Projekti algusest kuni esimese aruande esitamiseni ja kahe aruande vahele jäävat perioodi käsitletakse aruandlusperioodina. Toetus makstakse välja abikõlbliku kulu hüvitamiseks pärast eelmise aruandlusperioodi aruande esitamist ja kinnitamist ning väljamaksetaotluse esitamist.
(3) Ettemakse tehakse ainult põhjendatud juhtudel. Ettemakse soov ja põhjendus märgitakse taotluses. Ettemakse põhjendatust hindab hindamiskomisjon ja kui see on asjakohane, sätestatakse ettemakse tegemine lepingus.
(4) Toetust, sealhulgas ettemakseid, ei maksta välja enne, kui on olemas kõik projekti elluviimiseks vajalikud load ja kooskõlastused sihtriigi seaduste kohaselt. Kui need taotluse rahuldamise hetkel puuduvad, kuid on planeeritud nende saamine, rahuldatakse taotlus kõrvaltingimusega käesoleva määruse § 20 lõike 5 kohaselt.
(5) Kui KIK maksab toetust välja ettemaksena, siis etapiviisi:
1) esimese osa toetusest ettemaksena pärast lepingu jõustumist ja pärast ettemaksetaotluse esitamist. Ettemakse võib moodustada kuni 50% toetuse kogueelarvest;
2) järgmise osa toetusest pärast eelmise ettemakse kasutamise tõendamist kuludokumentidega eelmise aruandlusperioodi aruandes, aruande kinnitamist ja väljamaksetaotluse esitamist;
3) vähemalt 10% toetusest makstakse toetuse saajale pärast lõpparuande esitamist ja kinnitamist ning väljamaksetaotluse esitamist;
4) Kui projekti kestus on kuni 12 kuud, on toetusest makstava teise osamakse suurus 50%, mis makstakse toetuse saajale pärast eelmise ettemakse kasutamise tõendamist kuludokumentidega pärast lõpparuande esitamist ja kinnitamist ning väljamaksetaotluse esitamist.
(6) KIK keeldub toetuse või selle osa väljamaksmisest, kui aruannet ei kinnitata või kui toetuse saaja majanduslik olukord on selliselt halvenenud, et toetuse kasutamine või projekti elluviimine on ohustatud. Kui projekti edasine elluviimine on KIKi hinnangul ohustatud, lõpetatakse leping enne tähtaja lõppu käesoleva määruse § 22 kohaselt.
(7) Kui toetuse saaja on teinud abikõlblikke kulusid väiksemas mahus, kui on juba saadud toetus, peab toetuse saaja kandma kasutamata jäänud toetussumma KIKile tagasi kümne tööpäeva jooksul pärast projekti lõpparuande kinnitamist.
§ 25. Aruande ja järelaruande esitamine
(1) Toetuse saaja esitab KIKile projekti aruanded ja järelaruanded lepingus sätestatud tähtaegadel struktuuritoetuse registri vahendusel taotleja esindusõigusliku isiku poolt digitaalselt allkirjastatuna.
(2) Projekti elluviimise jooksul esitatavad aruanded jagunevad vahe- ja lõpparuandeks. Vahe- ja lõpparuanne sisaldab tegevusaruannet ja kuluaruannet. Lõpparuandega esitatakse ka projektiaudit.
(3) Projekti aruanded esitatakse minimaalselt kuue kuu ja maksimaalselt 12 kuu järel. Toetuse saaja esitab lõpparuande 30 kalendripäeva jooksul projekti lõppkuupäevast arvates. Kui projekti kestus on kuni 12 kuud, esitab toetuse saaja ainult projekti lõpparuande, kui KIKiga ei ole kokku lepitud teisiti.
(4) Toetuse saaja lisab projekti aruandele käesoleva määruse § 26 lõikes 2 ette nähtud dokumendid ning aruandlusperioodi jooksul projektiga seoses valminud dokumendid ja materjalid.
(5) Lisaks projekti aruannetele esitatakse olenevalt projekti eesmärkidest ja oodatavatest tulemustest pärast projekti elluviimist kuni viie aasta jooksul ka järelaruanded. Järelaruannete esitamise tingimused ja tähtajad sätestatakse lepingus. Ettepaneku järelaruannete esitamise kava ja sealhulgas selle kohta, kuidas korraldab toetuse saaja järelaruandeks vajaliku info kogumise ja milline on järelaruande sisu, teeb taotleja taotluses.
(1) Kõik kuludokumendid peavad olema koostatud käesoleva määruse § 9 lõikes 1 nimetatud ajavahemikus.
(2) Koos kuluaruandega esitab toetuse saaja KIKile järgmised kuludokumendid:
1) hankedokumendid ja valikut põhjendavad materjalid või vähemalt kolm hinnapakkumist koos selle küsimiseks esitatud lähteülesandega käesoleva määruse §-s 23 ette nähtud juhul. Kui kolme sõltumatut hinnapakkumist ei ole võimalik saada, esitatakse asjakohane põhjendus;
1) kuludokument on kirjeldatud raamatupidamise seaduse §-s 6 ette nähtud korra kohaselt ning selles on esitatud raamatupidamise seaduse §-s 7 nõutud või sihtriigi õigusaktides sätestatud algdokumendi andmed; riigi raamatupidamiskohustuslase puhul on kuludokumentidel lisaks raamatupidamise eest vastutava isiku allkiri ja neis on esitatud projekti abikõlblikud summad;
2) kui kuludokument on välja antud muus kui eesti või inglise keeles, lisab toetuse saaja selle eestikeelse tõlke, millest nähtub tehingu sisu, tasutud ja vastu võetud töö, teenuse või toodete ühikud ja kogus ning summa;
3) arvel märgitud tehingu sisu on kooskõlas arve väljastanud isiku ja toetuse saaja või partneriga sõlmitud lepingu ja hinnapakkumisega;
§ 27. Aruande menetlemine ja kuludokumentide kontrollimine
(1) Aruande menetlemise tähtaeg on kuni 45 tööpäeva aruande esitamisest arvates.
(2) KIK kontrollib aruannet ja kui aruanne vastab nõuetele, kinnitatakse see struktuuritoetuse registris.
(3) KIK kontrollib aruande laekumisel, kas:
1) toetuse saaja tegevus ja selle tulemus vastab taotlusele ja lepingule;
2) kuludokumendid on õigesti täidetud;
3) kuludokumentides esitatud andmed on täielikud ja õiged;
4) kulud on abikõlblikud;
5) kuludokumendid vastavad käesoleva määrusega kehtestatud nõuetele.
(4) Kui kuludokumentide kontrollimisel ilmneb neis puudusi, määrab KIK puuduste kõrvaldamiseks tähtaja kuni seitse tööpäeva, mille võrra pikeneb aruande menetlemise aeg KIKis. Põhjendatud juhtudel võib KIK pikendada puuduste kõrvaldamise tähtaega veel kuni seitsme tööpäeva võrra, kui toetuse saaja teavitab KIKi viivitamata, et tal ei ole võimalik määratud tähtajaks puudusi kõrvaldada.
(5) KIK võib aruande menetlemise käigus küsida toetuse saajalt projekti elluviimist puudutavaid lisaandmeid või -dokumente või põhjendusi kulude tegemise kohta. Toetuse saaja peab vastama küsimustele seitsme tööpäeva jooksul ja selle võrra pikendatakse aruande menetlemise tähtaega.
(6) KIK võib aruande menetlemise käigus teha toetuse saajale ettepaneku muuta projekti tegevusi või eelarvet, kui projekti aruandes esitatud andmetest selgub, et projekti eduka elluviimise tagamiseks on vaja teha põhjendatud muudatusi.
(7) Aruannet ei kinnitata, kui:
3) kuludokumendid ei vasta projekti aruandlusperioodile, tegevustele või eesmärkidele;
4) toetuse saaja ei ole esitanud aruannet ette nähtud tähtajaks;
5) toetuse saaja ei ole projekti ellu viinud või teinud projektikulutusi taotluse või lepingu kohaselt või toetuse saaja näidatud tegevuste toimumine ei ole tõendatud;
6) toetuse saaja ei ole taotlenud lepingu muutmist, kuigi see on käesoleva määruse § 21 lõike 1 kohaselt nõutav;
7) toetuse saaja ei ole talle käesoleva paragrahvi lõike 4 alusel määratud tähtaja jooksul puudusi kõrvaldanud;
8) toetuse saaja on jätnud tähtajaks täitmata aruandele eelneva järelevalve käigus avastatud puuduste kõrvaldamiseks tehtud ettekirjutuse.
(8) Projekt loetakse lõppenuks pärast lõpparuande kinnitamist struktuuritoetuse registris.
7. peatükk Toetuse saaja ja kiki õigused ja kohustused toetuse kasutamisel
1) muuta projekti eelarvet ja tegevusi juhul, kui muudetakse projekti eelarves konkreetsetele tegevustele ette nähtud eelarveridade mahtu teiste eelarveridade mahu arvelt, kuid mitte rohkem kui 10% võrreldes algse eelarvereaga, tingimusel, et projekti eesmärgid ei muutu ja toetussumma ei suurene. Toetuse saaja on kohustatud kavandatavad muudatused KIKiga kooskõlastama;
2) pikendada projekti abikõlblikkuse perioodi kuni kahe kuu võrra ilma täiendava vahearuande esitamise kohustuseta, kooskõlastades muudatused enne KIKiga;
3) esitada käesoleva määruse § 21 lõike 1 kohane avaldus lepingu muutmiseks;
1) teha või korraldada projektiauditeid ja teha järelevalvetoiminguid;
3) nõuda projekti kestuse, tegevuste, eesmärkide ja kulude kohta lisaandmeid ja -dokumente, mis tõendavad projekti nõuetekohast elluviimist ja toetuse saaja kohustuste nõuetekohast täitmist;
4) peatada toetuse väljamaksmine, kui toetuse saaja rikub käesolevas määruses või lepingus sätestatud tingimusi. Väljamaksmine peatatakse rikkumise kõrvaldamiseni;
1) viima projekti ellu taotluses ja lepingus ette nähtud tähtaegadel ja tingimustel;
2) säilitama toetuse taotlemise ja projekti elluviimisega seotud dokumentatsiooni vähemalt seitse aastat pärast projekti elluviimise lõppu;
3) esitama pärast projekti elluviimise lõppu järelaruandeid lepingus sätestatud tingimustel ja tähtaegadel ning tagama selle perioodi jooksul projekti tulemuste püsimise ja sihtotstarbelise kasutamise sihtriigis;
4) sõlmima projekti elluviimiseks vajalikud lepingud teenuse osutaja, töö tegija või asjade hankijaga kirjalikus vormis;
6) võimaldama KIKil teha projektiauditeid ja järelevalvetoiminguid;
7) andma audiitori või järelevalvet tegeva isiku kasutusse kõik projekti elluviimisega seotud andmed ja dokumendid kolme tööpäeva jooksul arvates audiitori või järelevalvet tegeva isiku sellekohasest nõudmisest;
8) tähistama elluviidavad projektid ministeeriumi nõutaval viisil, et näidata projekti kaasrahastajana Eesti riiki;
10) teavitama viivitamata KIKi kõigist toetuse saaja andmete muutumistest või asjaoludest, mis mõjutavad või võivad mõjutada toetuse saaja kohustuste täitmist või projekti tulemuste saavutamist, sealhulgas nime, aadressi ja seaduslike või volitatud esindajate muutumisest, toetuse saaja ümberkujundamisest, käibemaksukohuslaseks registreerimisest või käibemaksukohuslasena registrist kustutamisest, pankrotimenetluse alustamisest või likvideerija määramisest ning tegevuse lõpetamisest ka siis, kui nimetatud muudatused on registreeritud asjakohases registris või avalikustatud massiteabevahendite kaudu;
12) teavitama avalikkust saadud toetusest ja selle abil ellu viidud tegevustest;
13) esitama KIKile olulist informatsiooni kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis, välja arvatud juhul, kui on ette nähtud muu kirjalik vorm;
14) tellima projektile projektiauditi KIKiga kokku lepitud tingimustel;
15) kui esitatavad dokumendid, sealhulgas koostöökokkulepped partneritega või kinnituskirjad, on muus kui eesti või inglise keeles, esitama need koos tõlkega eesti keelde;
1) mitte avalikustama taotleja ja toetuse saaja kohta menetluse käigus saadud dokumente ega teavet;
2) tegema oma veebilehel kättesaadavaks taotlusvoorus taotlemiseks vajaliku informatsiooni ning korraldama toetuse saajate nõustamist aruannetele esitatud nõuetest;
3) säilitama taotluse ja projektide elluviimisega seotud dokumentatsiooni vähemalt seitse aastat projekti lõppenuks lugemisest arvates. Vähese tähtsusega abi andmisega seotud dokumente tuleb säilitada kümme aastat alates päevast, mil selle määruse alusel anti viimast korda üksikabi.
8. peatükk Toetuse tagasinõudmine
(1) KIK nõuab toetuse saajalt toetuse osaliselt või täielikult tagasi, kui ilmneb, et toetust on kasutatud mitteabikõlblike kulude hüvitamiseks või kui kulusid ei ole tehtud.
(2) KIKil on õigus nõuda toetus täielikult tagasi, kui toetuse saaja ei ole kasutanud toetust sihtotstarbeliselt või on rikkunud lepingu tingimusi.
(3) KIKil on õigus nõuda toetus osaliselt või täielikult tagasi, kui:
1) toetuse saaja ei ole täitnud käesolevas määruses või lepingus talle pandud kohustusi;
3) KIKil tekib põhjendatud kahtlus tegevuste teostatavuse või tulemuslikkuse suhtes;
4) toetuse saaja ei täida korrektselt dokumenteerimiskohustust ning seetõttu ei ole KIKil võimalik kontrollida, kas toetust kasutatakse lepingus kokkulepitu kohaselt;
5) toetuse saaja ei esita tegevuste kohta aruannet või järelaruannet lepingus kehtestatud korras;
6) aruanne on jäetud kinnitamata käesoleva määruse § 27 lõike 7 alusel;
7) selgub, et projekti tulemusi ei kasutata projekti elluviimise ja järelaruande esitamise perioodil sihtotstarbeliselt.
(4) KIKil on õigus toetus tagasi nõuda seitsme aasta jooksul pärast projekti elluviimise lõppu.
(5) Otsuse toetuse tagasinõudmise kohta teeb KIK.
(6) Toetuse saaja on kohustatud toetuse tagasinõudmise otsuse täitma kümne tööpäeva jooksul selle kättesaamisest arvates.
(7) Tagasimaksmisele kuuluva toetuse võib ajatada toetuse saaja põhjendatud taotluse alusel, kui korraga maksmine seab toetuse saaja olulisel määral makseraskustesse. Ajatamisel rakendatakse intressi alates käesoleva paragrahvi lõike 1 alusel tehtava tagasinõude otsuse kuupäevale järgnevast päevast. Intressimäär tagastatava toetussumma jäägilt on kuue kuu Euribor pluss kolm protsenti aastas. Kuue kuu Euribor võetakse ajatamise otsuse tegemisele eelneva pangapäeva seisuga. Intressi arvestatakse, lähtudes 360-päevasest aastast.
9. peatükk Meetme elluviija ja meetme järelevalve
§ 32. Meetme elluviija ja meetme järelevalve teostaja
Meetme viib ellu, toetuse taotlusi menetleb, toetatavatele projektidele teeb väljamakseid ja projektide üle teostab järelevalvet KIK.


text:
Eesti Vabariigi põhiseadus / paragrahv 14
Paragrahviga 14 sarnanevat sätet varasemad Eesti PS-d ei sisaldanud. Ka Põhiseaduse Assambleel ei pööratud sellele sättele tähelepanu. Paragrahvi 14 eelkäijaks tuleb pidada J. Adamsi töögrupi eelnõu § 8 lg 1 teist lauset ja lg 2 (Põhiseadus ja Põhiseaduse Assamblee, lk 1170). Assamblee töö lõppfaasis lisati sätte teksti seadusandliku, täidesaatva ja kohtuvõimu kõrvale kohalikud omavalitsused.
Paragrahvil 14 on kolm olulist tähendust. Kõigepealt määrab ta sõnaselgelt kindlaks põhiõigussuhte kohustatud poole, põhiõiguste adressaadid. Termin “tagamine” ulatub aga kaugemale. Paragrahv sisaldab seetõttu puhtast põhiõiguste järgimise kohustusest kaugemale ulatuvat põhiõiguste tagamise kohustust, sätestades sel viisil üldise põhiõiguse korraldusele ja menetlusele. Kolmandaks sätestab § 14 võimude funktsionaalse lahususe põhimõtte, täiendades sel viisil § 4.
Paragrahvi 14 esimene funktsioon on sätestada põhiõiguste adressaadid (vrd RKPJKm 28.05.2008, 3-4-1-4-08, p 15). Selle järelduseni ei jõua puhtsemantilise tõlgendamise teel. Paragrahvi 14 sõnastuse järgi on kohustus tagada põhiõigusi eelkõige seadusandlikul, täidesaatval ja kohtuvõimul. Kolme nimetatud võimu all tuleb mõista kogu riigivõimu § 3 lg 1 esimese lause tähenduses ja põhiõigussuhte kohustatud poolena käsitada selle võimu peamist kandjat – riiki. Ka RKPJK on märkinud: “Põhiseaduse § 14 kohaselt on riik kohustatud tagama isikute õigused ja vabadused” (RKPJKo 14.04.2003, 3-4-1-4-03, p 16) ning “Põhiseaduse II peatükk käsitleb eelkõige suhteid isikute ning avaliku võimu teostajate vahel” (RKPJKo 19.03.2009, 3-4-1-17-08, p 25). Riigivõim jaguneb seadusandlikuks, täidesaatvaks ja kohtuvõimuks, mis § 4 järgi on jagatud Riigikogu, Vabariigi Presidendi, Vabariigi Valitsuse ja kohtute vahel. Riigi- ja haldusorganid teostavad riigivõimu Eesti Vabariigi ja riigist alamal seisvate avalik-õiguslike juriidiliste isikute nimel, mille osaks nad on. Põhiõigussuhte kohustatud pooleks on Eesti Vabariik või riigist alamal seisev avalik-õiguslik juriidiline isik, kelle nimel organ riigivõimu teostab.
Kolme võimu kõrval nimetab § 14 veel kohalikku omavalitsust. Sel klauslil ei ole iseseisvat regulatiivset tähendust, vaid ainult näitlik iseloom, sest kohaliku omavalitsuse kohustus tagada põhiõigusi tuleneb juba sellest, et seda peab tegema kogu riigivõim. Riigikohus kasutab selles kontekstis terminit “avalik võim”: “PS § 14 järgi on õiguste ja vabaduste tagamine omavalitsusüksuste kui avaliku võimu teostajate kohustus põhiõiguste adressaatide suhtes.” (RKPJKo 06.01.2015, 3-4-1-34-14, p 33).
Paragrahvi sõnastus viitab õigustele ja vabadustele. Nende all on silmas peetud põhiõigusi sellest sõltumata, kas need sisalduvad II peatükis või väljaspool seda. Õigused ja vabadused § 14 tähenduses on kõik II peatükis sisalduvad põhiõigused. Õigused ja vabadused § 14 tähenduses on peale selle põhiõigused, mis tulenevad väljaspool II peatükki paiknevatest põhiõigussätetest, nagu § 57 lg 1, § 60 lg 1 teine, kolmas ja neljas lause ning lg 2, § 113, § 124 lg 2, § 151, § 156 lg 1 esimene, kolmas ja neljas lause ning lg 2. Kuna ka mainitud sätetest tulenevad subjektiivsed õigused, siis on need põhiseaduslikud õigused, mille ainus erinevus põhiõigustest on, et need ei asu II peatükis. Esitatud loetelu ei pruugi olla täielik.
Põhiõiguste järgimise kohustus on pandud riigivõimule, nimetades selle kolme funktsiooni. Põhiseadusega konstitueeritud riigil ei ole üheski valdkonnas õigust meelevaldsusele ning seetõttu peab kogu avalik võim alati järgima põhiseadust ning eelkõige põhiõigusi. Põhiõigused kohustavad riiki kõigis selle korraldus- ja tegutsemisvormides. Riigikohtu järgi viitavad §-d 14 ja 13 “selgelt riigile kui põhiõiguste ja vabaduste adressaadile, kellel on kohustus käituda ning võimalus oma võimu rakendada vaid põhiseadusega kooskõlas” (RKPJKm 28.05.2008, 3-4-1-4-08, p 15). Põhiõiguste adressaadid on nii juriidilisest isikust riik kui ka iga riigist alamal seisev avalik-õiguslik juriidiline isik, nt mis tahes vald, Tartu Ülikool, Kaitseliit jne. Avalik võim ei saa põhiõigustega seotusest vabaneda ei eraõiguslike tegutsemisvormide korral ega ka avaliku võimu volitusi eraisikule delegeerides. Seetõttu on avalik-õigusliku juriidilise isikuga võrdses ulatuses põhiõigustega seotud ka eraisik (füüsiline või eraõiguslik juriidiline isik), kellele on üle antud mõni avaliku võimu teostamise volitus, nt kohtutäitur, kes tegutseb TMS alusel.
Kõigepealt on § 14 kohaselt kohustatud põhiõigusi tagama seadusandlik võim. Seadusandlik võim kuulub §-de 4 ja 59 järgi Riigikogule. Seadusandlik võim on kohustatud tagama põhiõigusi eelkõige siis, kui Riigikogu võtab vastu seadusi. Seadused, mis ei ole kooskõlas põhiõigustega, on põhiseadusega vastuolus.
Seadusandlik võim on põhiõigustega seotud ka siis, kui Riigikogu ratifitseerib ja denonsseerib Eesti Vabariigi lepinguid § 121 järgi. Selles suhtes on § 123 lg 1, mis keelab Eesti Vabariigil sõlmida põhiseadusega vastuolus olevaid välislepinguid, lex specialis. Probleemseks muutub olukord siis, kui Riigikogu on andnud oma nõusoleku rahvusvahelise lepingu sõlmimiseks, kuid hiljem selgub, et see leping rikub põhiõigusi. Ühelt poolt on seadusandja ületanud talle põhiseaduse järgi kuuluvat pädevust, teiselt poolt on Eesti Vabariik § 3 lg 1 teise lause kohaselt seotud rahvusvahelise õiguse üldise põhimõttega pacta sunt servanda. Viimane keelab riigil kord enesele võetud kohustusest ühepoolselt lahti öelda. Seetõttu ei saa tunnistada rahvusvahelist lepingut kehtetuks. Sellises olukorras tuleks § 123 lg 2 järgi kohaldada sõlmitud välislepingut, mida aga § 123 lg 1 järgi ei oleks üldse tohtinud sõlmida ning mida seetõttu kohaldada ei saaks. Tegemist oleks patiseisuga, mille lahtiharutamiseks jääb lõppastmes üle ainult poliitiline lahendus. Kus võimalik, tuleks siiski enne püüda rakendada rahvusvahelise lepingu põhiseadusega kooskõlalist e konformset tõlgendamist. Kui lepingut aga ei ole võimalik tõlgendada põhiseadusega konformselt, tuleb püüelda poliitilise lahenduse poole ning üritada põhiõigusi rikkuv lepingusäte ära muuta või asuda põhiseaduse muutmise teele. Et sellise olukorra tekkimist ennetada, näeb PSJKS § 6 lg 1 p 4 ette õiguskantsleri pädevuse vaidlustada alla kirjutatud, kuid veel Riigikogus ratifitseerimata välisleping Riigikohtus.
Vabariigi Presidendi seadlused (§ 78 p 7, §-d 109 ja 110) ning Vabariigi Valitsuse, kohalike omavalitsuste ja teiste avalik-õiguslike juriidiliste isikute määrused ei ole hõlmatud mõistega “seadusandlik võim”, küll aga on presidendi, valitsuse, kohalike omavalitsuste ja teiste avalikõiguslike juriidiliste isikute mis tahes tegutsemine hõlmatud mõistega “täidesaatev võim”.
Teiseks on § 14 kohaselt kohustatud põhiõigusi tagama täidesaatev võim. “Täidesaatev võim” hõlmab nii valitsuse kui ka halduse, see hõlmab kogu institutsionaalses ja funktsionaalses mõttes riigivõimu, mis ei ole seadusandlus ega kohtumõistmine. Seetõttu on Vabariigi Valitsus ja kõik keskvõimu allasutused seotud põhiõigustega. Lisaks on riigi täidesaatvaks võimuks ka kõik riigist alamal seisvad avalik-õiguslikud juriidilised isikud.
Täitevvõim peab põhiõigusi tagama nii avalik-õiguslikes kui ka vajadusel eraõiguslikes suhetes, nt üldhuviteenuste osutamise üle järelevalvet tehes (vrd RKHKo 22.10.2014, 3-3-1-42-14, p 15). Avaliku võimu kandjad peavad põhiõigusi järgima ka siis, kui nad tegutsevad eraõiguslikult. Riigikohus on rõhutanud, et avaliku võimu osalemisel eraõiguslikes suhetes peab viimane “arvestama põhiõigustega, proportsionaalsuse, võrdse kohtlemise, õiguspärase ootuse ja teiste avaliku õiguse põhimõtete ja normidega” (RKEKo 20.12.2001, 3-3-1-15-01, p 12). Siiski on juhul, kui avaliku võimu organ tegutseb õiguspäraselt eraõiguslikult, seotus põhiõigustega nõrgem. Kui kohaldada nt avaliku võimu organite eraõigusliku tegevuse korral üldist võrdsuspõhiõigust (§ 12 lg 1) ilma piiranguteta, peaks ühe ettevõtjaga lepingu sõlmimise järel sõlmima lepingu ka iga järgmise ettevõtjaga, kes seda nõuab. Säärane tulemus ei ole vastuvõetav. Põhiõiguslik seotus eraõigusliku tegevuse korral seisneb selles, et avalik-õiguslik juriidiline isik ei tohi üheski valdkonnas, ka eraõiguslikult tegutsedes, käituda meelevaldselt, vaid peab tehingupartnereid valides rakendama ausaid meetodeid. Avaliku võimu kandja ei vabane rangest põhiõigustega seotusest, kui ta valib õigusvastaselt eraõigusliku tegevusvormi. Tuleb nõustuda Riigikohtuga, et “neid ülesandeid, mida on põhiseaduse mõtte kohaselt kohustatud täitma riigivõim ja mis seetõttu moodustavad riigivõimu tuumikfunktsiooni, ei saa riigivõim delegeerida eraõiguslikule juriidilisele isikule” (RKÜKo 16.05.2008, 3-1-1-86-07, p 21). Selline ülesanne on nt karistusvõimu teostamine.
Samuti peab füüsiline ja eraõiguslik juriidiline isik järgima põhiõigusi, kui ta kasutab mõnda avaliku võimu volitust. Näiteks on notar vastavalt NotS § 2 lg-le 1 avalik-õigusliku ameti kandja, kellele riik on andnud õiguse tõestada isikute taotlusel õigusliku tähendusega asjaolusid ja sündmusi ning teha muid õiguskindlust tagavaid ametitoiminguid. Notar on füüsiline eraisik, kes teostab NotS alusel avalikku võimu. Seadusega või seaduse alusel võib panna eraisikule kohustuse teostada teatud avaliku võimu funktsiooni ja anda vajadusel õiguse kasutada avaliku võimu volitusi. Kui riik annab eraisikule avaliku võimu teostamise volituse, ei saa see akt vabastada riigivõimu (§ 3 lg 1 esimene lause) seotusest põhiõigustega. Vastasel korral oleks eraisikul, kes kasutab avaliku võimu volitusi, rohkem võimu kui haldusorganil. Lähtuvalt sellest hõlmab termin “täidesaatev võim” ka kõik füüsilised ja eraõiguslikud juriidilised isikud, kel on õigus kasutada avaliku võimu volitusi (vt nt RKÜKm 17.12.2013, 3-2-1-4-13, p 51).
Täitevvõimu põhiõigustega seotuse puhul on probleemne selle põhimõtte järgimise võimalus. Täitevvõim on allutatud nii PS-le kui ka seadusele, selle ülesanne on § 87 p 3 kohaselt korraldada seaduste täitmist. Täidesaatva võimu organil puudub pädevus jätta kohaldamata ja esitada põhiseaduslikkuse järelevalve kohtule kontrollimiseks seadus, mida ta peab PS-ga vastuolus olevaks. Kui haldusorgan peab seadust põhiseadusvastaseks, siis on olemas kaks võimalust: ta kas täidab seadust ja loodab, et asi jõuab kohtusse, kes algatab konkreetse normikontrolli põhiseaduslikkuse järelevalve kohtus, või ta veenab õiguskantslerit põhiseaduslikkuse järelevalve algatamise vajaduses (vrd RKKKo 14.04.2010, 3-1-1-119-09, p 15; 09.04.2012, 3-1-1-8-12, p 7.2). Paragrahv 14 seob täitevvõimu vahetult: “Seni, kuni Riigikogu ei ole küsimust uuesti reguleerinud, tuleb PS § 14 alusel märkida politsei vastavas otsuses kaalutlused ühtviisi nii siis, kui tehakse isiku jaoks soodne otsus, kui ka juhul, kui otsus on isiku jaoks negatiivne.” (RKPJKo 23.05.2013, 3-4-1-12-13, p 32; vrd ka 14.11.2013, 3-4-1-58-13, p 27).
Kolmas §-s 14 mainitud võimudest on kohtuvõim. Lähtudes § 15 lg-st 1 on kohtute ülesanne valvata eelkõige selle üle, et teised kaks võimu põhiõigustest kinni peaksid. Lisaks peavad kohtud ka ise PS järgima (§ 3 lg 1 esimene lause, § 15 lg 2 algus ja § 146 teine lause) ja seega ka põhiõigusi. Sellest tulenevalt peavad põhiõigustega kooskõlas olema nii kohtu sisuline lahend kui ka kohtumenetlus kui selline. Kohus peab järgima põhiõigusi kohtumenetluse raames ja kohaldama seadusi põhiõigustega kookõlaliselt. Protsessiõiguse seisukohalt on § 14 kõrval erilise tähendusega §-d 15, 21–24 ja 151, mis sätestavad protsessuaalsed põhiõigused.
Kohus ei pea järgima põhiõigusi mitte ainult kriminaal- ja haldusprotsessis, vaid ka siis, kui rakendatakse tsiviilprotsessi norme. Kui kohus kohaldab tsiviilõiguse või äriõiguse norme, siis peab kohus arvestama põhiõigustega sel määral, nagu need kehtivad eraisikutevahelistes suhetes.
Paragrahv 14 mainib eraldi kohalikke omavalitsusi. Kohalikud omavalitsused on põhiõigustega seotud kõigepealt siis, kui nad täidavad riiklikke kohustusi § 154 lg 2 mõttes. Vastavalt § 154 lg-le 1 otsustavad ja korraldavad kohalikud omavalitsused iseseisvalt kohaliku elu küsimusi. Sellest sättest tuleneb kohalike omavalitsuste omavalitsusõigus ehk autonoomia. Mõlemal juhul teostavad kohalikud omavalitsused täidesaatvat riigivõimu. Neid eristab riigiaparaadist vaid vahetum legitimatsioon. Kohalikud omavalitsused teostavad riigivõimu nii siis, kui nad täidavad riiklikke kohustusi § 154 lg 2 mõttes, kui ka siis, kui nad tegutsevad neile garanteeritud autonoomia raames. RKPJK on ühemõtteliselt leidnud: “Ka kohaliku omavalitsuse organid teostavad riigivõimu” (RKPJKo 06.10.1997, 3-4-1-3-97, p I; vrd ka 19.03.2009, 3-4-1-17-08, p 46). Nende esiletõstmine §-s 14 on üleliigne, kuid kahjutu. Kohalike omavalitsuste seotus põhiõigustega laieneb nii määruste kui ka individuaalaktide andmisele, nii avalik-õiguslikele kui ka eraõiguslikele toimingutele. Selles kontekstis on sobilik osutada ka RKÜK seisukohale, mille kohaselt § 14 järgi “ei saa riik lasta tekkida olukorral, kus esmatähtsate avalike teenuste kättesaadavus johtub ulatuslikult sellest, milline on isiku elu- või asukohajärgse omavalitsusüksuse majanduslik suutlikkus” (RKÜKo 16.03.2010, 3-4-1-8-09, p 67). Lõppvastutus põhiõiguste tagamise eest on riigil, kes on kohustatud tegema esmatähtsad avalikud teenused igal pool ühtviisi kättesaadavaks.
Paragrahv 14 kohustab riigivõimu põhiõigusi tagama. Termin “tagama” on mitmetähenduslik. Vahet võib teha kitsamas ja laiemas tähenduses tagamise vahel. Tagamine kitsamas tähenduses tähendab põhiõigustega seotust, sest see, kes on kohustatud õigust tagama, on eelkõige selle õigusega seotud. Tagamine laiemas tähenduses nõuab lisaks seotusele aktiivset tegevust; selles tähenduses garanteerib § 14 üldise põhiõiguse korraldusele ja menetlusele.
Teisalt on RKPJK nimetanud põhiõiguste adressaatide kontekstis ka § 13 (RKPJKm 28.05.2008, 3-4-1-4-08, p 15). Paragrahvi 13 lg 1 esimest lauset on pigem soovitatav tõlgendada igaühe õigusena riigi vastu sellele, et riik isikut kolmandate isikute rünnete eest kaitseks (vt § 13 komm 4). Tegemist on niisiis pigem põhiõiguste kolmikmõju kui adressaatide kontekstis tähtsust omava sättega.
Paragrahvi 14 teine funktsioon on sätestada üldine põhiõigus korraldusele ja menetlusele. Õiglane menetlus on Riigikohtu hinnangul oluline põhiseaduslik väärtus, mis juurdub õigusriigi põhimõttes (RKÜKo 10.04.2012, 3-1-2-2-11, p 72). “Menetluslike põhiõiguste eesmärk on avada tee isiku materiaalsete põhiõiguste teostamiseks ja tagada põhiõiguste tõhus kaitse.” (RKHKo 06.03.2015, 3-3-1-78-14, p 9.2; vrd RKPJKo 20.03.2014, 3-4-1-42-13, p 43). Mida tõhusam on menetlus materiaalsete põhiõiguste tagamiseks, seda paremini need realiseeruvad praktikas. Õigus korraldusele ja menetlusele väljendab ideed, et õige menetlus aitab kaasa õige ja õiglase tulemuse saavutamisele. Üldine põhiõigus korraldusele ja menetlusele on puhtformaalse iseloomuga ning sellest ei tulene materiaalõiguslikke õigusi, nt ei anna § 14 materiaalõiguslikku alust nõuda raha maksmist (RKÜKo 20.11.2012, 3-4-1-4-12, p 62).
RKPJK heitis seadusandjale ette menetluse reguleerimata jätmist juba 1993. aastal, kui käsitles maksukorralduse seaduse põhiseaduspärasust, leides: “Maksuhaldurile valdusse tungimise õiguse andmine pelga arvamuse alusel, seostamata seda põhistatuse, dokumenteerituse või faktilise aluse olemasolu nõudega, loob tingimused põhiseaduslike õiguste kontrollimatuks piiramiseks ametniku suva alusel.” Samuti leiti, et erivahendite (kaamerate) rakendamise aluseks peab olema seadus, mis erivahendite rakendamise aluste ja neid rakendama õigustatud subjektide kõrval peab ette nägema ka erivahendite rakendamise korra. “Ka vaidluse lahendamise kord ja maksumaksjale antud garantiid on sätestatud puudulikult” (RKPJKo 04.11.1993, III-4/1-4/93). Viidet §-le 14 kohtuotsus toona veel ei sisaldanud.
Ideed üldisest põhiõigusest korraldusele ja menetlusele käsitles RKPJK 1994. aastal, kõneldes erimeetmete rakendamise korra elementidest ja protseduurilisest korrast ning leides, et seadus, mis jätab nimetatud elemendid sätestamata, rikub § 14. Sellest normist tuletas Riigikohus seadusandja positiivse kohustuse: “Riigikogu oleks pidanud operatiivtehniliste erimeetmete rakendamise konkreetsed juhud ja üksikasjaliku korra ning sellega seonduva(d) õiguste võimalikud piirangud ise kehtestama.” (RKPJKo 12.01.1994, III-4/1-1/94).
Paragrahv 14 on sõnastatud objektiivselt, kuid lähtuvalt põhiõiguste subjektiveerimise maksiimist tuleneb ka sellest sättest subjektiivne õigus. Riigikohus on seda kinnitanud: “Kuigi PS § 14 on sõnastatud objektiivselt, tulenevad sellest sättest ka subjektiivsed õigused, sh üldine põhiõigus korraldusele ja menetlusele.” (RKPJKo 17.02.2003, 3-4-1-1-03, p 12; vt ka RKPJKo 20.03.2014, 3-4-1-42-13, p-d 43–44). Tegemist on üldjuhul soorituspõhiõigusega, st põhiõigusega põhiõiguste adressaadi positiivsele tegevusele (vt soorituspõhiõiguste kohta üldiselt II ptk sissejuhatus). “Üldine põhiõigus korraldusele ja menetlusele hõlmab ka õigust riigi positiivsele tegevusele, mille riive seisneb riigi kui põhiõiguse adressaadi tegevusetuses.” (RKPJKo 20.03.2014, 3-4-1-42-13, p 44). Üldise põhiõiguse korraldusele ja menetlusele tõrjeõigusliku dimensiooni olemasolu ei ole lõpuni selge, kuid pigem tuleks sellesse suhtuda ettevaatlikult.
Üldise põhiõiguse korraldusele ja menetlusele adressaadiks on eelkõige seadusandlik võim, kes peab kehtestama menetluse, mis tagaks isiku õiguste tõhusa kaitse ja oleks õiglane (RKPJKo 14.04.2003, 3-4-1-4-03, p 16). RKPJK leidis: “PS § 14 sisaldab isiku subjektiivset õigust nõuda ja riigi, eelkõige seadusandja objektiivset kohustust kehtestada normid, mis piisava tõenäosusega ja piisaval määral tagaks põhiõiguste teostumise ning kaitse.” (RKPJKo 20.03.2014, 3-4-1-42-13, p 44).
Seadusandja kohustuseks on reguleerida esiteks kohtumenetlust, sest seda saab § 149 lg 4 ja § 104 lg 2 p 14 järgi kehtestada vaid seadusega. Näiteks täpsustab Riigikohus Riigikogu kohustust sätestada kohtumenetlus seoses EIÕK õiguste tagamisega: “Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon on […] Eesti õiguskorra lahutamatu osa, ning selles sisalduvate õiguste ja vabaduste tagamine on Põhiseaduse § 14 kohaselt ka kohtuvõimu kohustus. Üldkogu leiab, et selle kohustuse täitmine parimal viisil eeldaks kohtumenetluse seaduse täiendamist, nii et sellest üheselt nähtuks, kas, millistel juhtudel ja kuidas toimuks kriminaalasja taasläbivaatamine pärast Euroopa Inimõiguste Kohtu otsust.” (RKÜKo 06.01.2004, 3-1-3-13-03, p 31.) Ka on Riigikohus heitnud seadusandjale ette nt kahju hüvitamise nõude esitamist reguleeriva kohtumenetluse, mis võimaldaks isikul, kelle omandipõhiõigust on kohtueelses kriminaalmenetluses erakordselt piiratud, kehtestamata jätmist (RKÜKo 22.03.2011, 3-3-1-85-09, p 119; 30.08.2011, 3-3-1-15-10, p 51), tõhusa kontrollisüsteemi puudumist jälitusloa alusel tehtud jälitustoimingust teavitamata jätmise jätkuva põhjendatuse üle (RKPJKo 20.03.2014, 3-4-1-42-13), isiku kinnisesse asutusse paigutamise menetluse lünklikkust (RKTKm 19.02.2014, 3-2-1-155-13, p 69) jne. Paragrahvi 104 lg 2 p 14 järgi vajab kohtumenetluse seadus Riigikogu koosseisu häälteenamust. Vastuse leidmine küsimusele, kas tegu on kohtumenetluse normiga, mis peab sisalduma konstitutsioonilises seaduses, ei ole alati lihtne (vrd lepingulise esindaja kulude hüvitamisele piiri seadmine RKÜKm 26.06.2014, 3-2-1-153-13 ning riigi õigusabi tasu ja kulude hüvitamine RKÜKo 26.04.2016, 3-4-1-40-15).
Paragrahvist 14 tuleneb, et avalik võim peab kehtestama haldusmenetluse reeglid (RKPJKo 17.02.2003, 3-4-1-1-03, p 12). Lähtuvalt parlamendireservatsioonist (§ 3 lg 1 esimene lause), aga ka mitmete PS põhiõigusi sätestavate normide klauslist “kord” (nt § 8 lg 5, § 30 lg 1 esimene lause, § 47 teine lause) peab ka oluline osa haldusmenetlusest olema sätestatud seadusega. Haldusmenetluse normide täpsustamise võib seadusandja üldjuhul (s.o kui põhiseadusest ei tulene teisiti) delegeerida ka täitevvõimule (sh kohalikule omavalitsusele). Viimane peab siiski silmas pidama, et volitusnormi “kehtestab korra” täitmisel ei asutaks reguleerima materiaalõiguslikke küsimusi (vt nt RKÜKo 22.12.2000, 3-4-1-10-00, p 31; RKPJKo 19.03.2014, 3-4-1-63-13, p 27). Haldusmenetluse reeglite vajalikkust on Riigikohus põhjendanud õiguskaitse efektiivsuse ja õiguste parema praktilise realiseeritavusega: “[M]enetlusnormidel on oluline roll haldusotsuse sisu õigsuse garanteerimisel. Menetlusnormide tähendus õiguste kaitsel on seda suurem, mida avaram kaalutlusõigus on haldusorganile sisulise otsuse tegemisel jäetud. Ainuüksi võimalus tugineda vaidluses avaliku võimuga haldusõiguse üldpõhimõtetele, ei taga õiguste efektiivset kaitset. Õiguspõhimõtetega opereerimine eeldab põhjalikke õigusalaseid teadmisi. Riik peab seadusega konkretiseerima haldusõiguse üldpõhimõtted nende praktiliseks realiseerimiseks vajaliku tasemeni.” (RKHKm 04.04.2003, 3-3-1-32-03, p 14).
Riigikohus on märkinud: “Õigus korraldusele ja menetlusele sisaldab endas õigust riigi normatiivsele ja faktilisele tegevusele, et isik saaks end kaitsta ja turvaliselt tunda.” (RKÜKo 16.05.2008, 3-1-1-86-07, p 23). Teisisõnu, lisaks seadusandjale ei ole välistatud ka otse §-st 14 tulenevad õiguse rakendajate, s.o täidesaatva ja kohtuvõimu kohustused. “[J]uhul, kui seadusandja pole kehtestanud tõhusat ja lünkadeta põhiõiguste kaitse mehhanismi, peab kohtuvõim tulenevalt Põhiseaduse §-st 14 tagama põhiõiguste kaitse.” (RKÜKo 06.01.2004, 3-3-2-1-04, p 27). Näiteks peab kohus tagama § 24 lg-st 2 tulenevat põhiõigust viibida oma kohtuasja arutamise juures, mis koostoimes §-ga 14 kohustab menetlusnorme tõlgendama ja kohaldama viisil, et õigusemõistmine oleks aus ja õiguskaitse tõhus (RKTKo 10.03.1997, 3-2-3-3-97; RKHKo 22.09.2015, 3-3-1-40-15, p 14). Täidesaatev võim peab haldusmenetluses §-st 14 tulenevalt tagama õiguste ja vabaduste kaitse, sh § 22 lg-s 3 sätestatud õiguse mitte tunnistada iseenda või lähedaste vastu (RKPJKm 10.06.2010, 3-4-1-3-10, p 16). “Jälitustegevuse põhiseadusele vastavuse tagamiseks peab jälitustegevust reguleeriv seadus kõigepealt nägema ette jälitustoimingute tegemiseks selged alused ja menetluskorra, mis on jälitustegevuse seaduslikkuse kontrollimise eelduseks.” (RKPJKo 20.03.2014, 3-4-1-42-13, p 47).
Kui seadusandja ei ole kehtestanud piisavalt menetlusreegleid, on täidesaatev võim kohustatud jälgima, kas konkreetse menetluse eripära arvestades on vajalik regulatsioon saavutatav haldusmenetluse seaduse sätteid kohaldades (vrd RKPJKo 08.10.2007, 3-4-1-15-07, p 19), või vajadusel ise menetlust “luues” või “täiendades”, tagamaks hea halduse tava kohase menetluse (RKHKo 09.03.2005, 3-3-1-88-04, p 28; 17.11.2005, 3-3-1-54-05, p 11; 03.11.2005, 3-3-1-35-05; 15.03.2006, 3-3-1-5-06, p 15; RKHKm 03.10.2007, 3-3-1-41-07, p 12; 20.06.2013, 3-3-1-80-12, p 24). Viimati mainitud olukorra esinemisel tuleb juhtumi kohtumenetlusse jõudmisel vähemasti kohtul kaaluda põhiseaduslikkuse järelevalve menetluse alustamist. Riigikohus ei ole seda alati teinud ning sellist praktikat võib pidada probleemseks valdkondades, kus haldusorganitele on jäetud väga suur kaalutlusõigus otsuste tegemisel või kus haldusülesandeid täidab eraõiguslik isik (vrd RKHKo 09.03.2005, 3-3-1-88-04, p 28; 17.11.2005, 3-3-1-54-05, p 11). Sellisel juhul saaks ja tuleks seadusandjale ette heita, et ta ei ole kehtestanud reegleid, mida nõuab §-st 14 tulenev õigus korraldusele ja menetlusele ning heale haldusele.
Üldine põhiõigus korraldusele ja menetlusele on seotud § 15 lg-ga 1, millega koosmõjus see moodustab tervikliku menetluspõhiõiguse – üldise põhiõiguse tõhusale õiguskaitsele ja ausale õigusemõistmisele. Seetõttu jääb kohtuvõimu puudutavas osas mõju üldise põhiõiguse korraldusele ja menetlusele siiski tagasihoidlikuks ning taandub § 15 lg 1 ja § 14 koosmõjust tuleneva üldise põhiõiguse tõhusale õiguskaitsele ja ausale õigusemõistmisele ees. Peale selle tuleb arvestada üldist põhiõigust korraldusele ja menetlusele nt §-st 21 tulenevate protsessuaalsete põhiõiguste, §-st 25 tuleneva kahju hüvitamise õiguse, § 38 lg-s 1 sätestatud teadus-, kunsti- ja õpetamispõhivabaduse, § 37 lg-st 1 tuleneva õppemaksuta üldhariduskoolis õppimise õiguse, § 44 lg-st 2 tuleneva informatsioonipõhiõiguse ning §-st 46 tuleneva petitsioonipõhiõiguse kujundamisel. Samuti nõuab § 14, et seadusandja looks eraõiguslike instituudigarantiide puhul (§-d 27, 31, 32 ja 48) PS-s ettenähtud õiguste teostamiseks vajaliku õigusliku raami.
Üldise põhiõiguse korraldusele ja menetlusele esemeline kaitseala jaguneb menetlus- ja korralduspõhiõiguseks, mille adressaat on seadusandja, ning haldusõiguse valdkonnas õigust korraldusele ja menetlusele konkretiseerivaks põhiõiguseks heale haldusele (RKPJKo 17.02.2003, 3-4-1-1-03, p 16; 20.10.2009, 3-4-1-14-09, p 43), mille adressaat on täitevvõim (RKÜKo 20.11.2012, 3-4-1-4-12, p 62).
Menetlus- ja korralduspõhiõiguse esemeline kaitseala hõlmab süstemaatiliselt neli valdkonda:
1) õigused eraõiguslikele pädevustele;
2) õigused menetlusele kohtus ja haldusorganis;
3) õigused korraldusele kitsamas tähenduses ja
4) kõrgeima riigivõimu teostamisega seotud õigused.
Õigused eraõiguslikele pädevustele on õigused sellele, et riik looks normid, mis on konstitutiivsed eraõiguslike õigustoimingute ning seega eraõiguslike õiguspositsioonide põhjendamise, muutmise ja lõpetamise jaoks. Eraõiguslikeks normikompleksideks on eelkõige lepinguõiguse (§ 19 lg 1), omandiõiguse (§ 32), abieluõiguse (§ 27 lg 2), pärimisõiguse (§ 32 lg 4) ning nii tulundus- (§ 31) kui ka mittetulundusühinguõiguse (§ 48 lg 1) normid.
Eraõiguslikud õigusinstituudid koosnevad eelkõige pädevusnormidest, mis iseenesest ei piiritle veel eraõiguse subjektide õigussfääre üksteisest, vaid loovad ainult õigusliku võimaluse sääraseks piiritlemiseks. Pädevusnormid on normid, mis loovad võimaluse anda õigusakte ning seega võime muuta õigusaktidega õiguslikke positsioone. See aga tähendab, et eraõiguslikud instituudid sätestavad nn igaüheõigusloomemenetlused. Privaatautonoomia õigusloomemenetluste põhimudeliks on lepingumudel, kõik teised on selle põhimudeli variandid. Kui põhiõigused garanteerivad eraõiguslikke õigusinstituute, siis garanteerivad need õigussuhete privaatautonoomse kujundamise võrdsete subjektide hulgas. Et see oleks võimalik, peavad kehtima eraõiguse normid, mis on paratamatud, et teostada garanteeritud vabadust. Õiguse korraldusele ja menetlusele kui subjektiivse õiguse esemeks ongi nende eraõiguslike normide kehtestamine, mis on paratamatud, et muutuks võimalikuks see, mida vastav materiaalne põhiõigus tagab.
Näiteks leiab Riigikohus õigesti, et võlgniku varale sissenõude pööramine on vaadeldav riigi §-st 14 tuleneva kohustuse täitmisena võlausaldaja suhtes (RKPJKo 14.04.2003, 3-4-1-4-03, p 17). Täitemenetluses on riigil kohustus tagada ka võlgniku omandiõiguse menetluslik kaitse (RKPJKo 14.04.2003, 3-4-1-4-03, p 18). Seejuures tuleneb riigi kohustus reguleerida kohtuotsuste täitmise menetlust ka EIÕK art-st 6 (nt EIKo Burdov vs.Venemaa nr 2, 15.01.2009, 33509/04, p 65).
Õigused menetlusele kohtus ja täitevvõimuorganites on nii õigused sellele, et seadusandja näeks ette tõhusa õiguskaitse, kui ka sellele, et menetlus oleks kujundatud ausalt.
Tõhusa õiguskaitse tingimus on, et menetluse tulemus vastaks asjaomase põhiõiguste kandja materiaalsetele õiguspositsioonidele ehk nagu on öelnud Riigikohus: menetluslike põhiõiguste “eesmärk on avada tee isiku materiaalsete põhiõiguste teostamiseks ja tagada põhiõiguste tõhus kaitse”. Selleks on seadusandja “kohustatud kehtestama normid, mis piisava tõenäosusega ja piisaval määral tagaks põhiõiguste teostumise ning kaitse” (RKÜKo 22.03.2011, 3-3-1-85-09, p 75; RKPJKo 20.03.2014, 3-4-1-42-13, p 43). “Menetlus peab olema suunatud isiku õiguste kaitsele, vastasel korral võib isikul osutuda võimatuks oma õigusi realiseerida.” (RKPJKo 31.01.2007, 3-4-1-14-06, p 28). Näiteks on RKHK leidnud, et vaide esitamise võimaluse piiramine saab toimuda vaid sõnaselgelt seadusega ning kooskõlas efektiivse õiguskaitse ja proportsionaalsuse põhimõttega (RKHKm 04.04.2013, 3-3-1-32-03, p 14).
Kohtu- ja haldusmenetluse aususe nõue tähendab aga eelkõige seda, et avaliku võimu kandjaga suhtlevat eraisikut käsitatakse õigusi ja kohustusi omava subjekti, mitte pelgalt objektina (nt RKHKm 08.10.2002, 3-3-1-56-02, p 9; 22.09.2015, 3-3-1-40-15, p 14).
Eeltoodud menetluse tõhususe ja aususe kriteeriumid väljendavad menetluse kahte teineteist täiendavat, kuid teatud juhtudel ka vastandlikku funktsiooni: esiteks instrumentalistlikku, mille järgi on menetluse peamine eesmärk tagada õige ja õiglase menetlustulemuseni jõudmine, ning teiseks menetluse iseseisvat protseduurilist väärtust, st menetluse korrektne ja isikut kaasav läbiviimine on omaette eesmärk, mis näitab austust menetlusosaliste vastu. Kumba menetluse funktsiooni peetakse olulisemaks, seda näitab eeskätt menetlusvigade käsitlus konkreetses õiguskultuuris. Kui instrumentalistlikku, siis toob menetlusviga kaasa menetlustulemuse tühistamise vaid juhul, kui see võis mõjutada asja otsustamist (või ei võimalda hinnata menetlustulemuse õigsust). Kui menetluse korrektses läbiviimises nähakse iseseisvat väärtust, siis toob mis tahes menetlusviga kaasa menetlustulemuse tühistamise. Seejuures võib üks ja sama menetlusnõue olla kantud mõlemast eesmärgist, nt ärakuulamiskohustus võimaldab koguda täiendavaid tõendeid, omades samas kindlasti ka iseseisvat protseduurilist väärtust.
Seadusandja on sätestanud üldreeglid menetlusvigade hindamiseks (vt KrMS § 339, TsMS §-d 656, 669, HKMS § 199, HMS § 58). Kumb lähenemine domineerib Eesti õigussüsteemis, ei ole viidatud seaduste järgi siiski võimalik üheselt öelda, kuna kohtutele on nende rakendamisel jäetud ulatuslik otsustusruum. Proportsionaalsuse põhimõtet silmas pidades ei tohiks menetlusnõudeid siiski üldjuhul n-ö absolutiseerida (eriti seadusandja – vt nt RKPJKo 17.02.2003, 3-4-1-1-03): mitte iga menetluslik rikkumine ei peaks kaasa tooma menetlustulemuse tühistamist, vaid ainult selline, mis on oluline, st mis võis mõjutada menetlustulemuse sisu, mille tõttu ei ole võimalik veenduda menetlustulemuse sisulises õigsuses või mis kujutab endast iseseisvat menetlustulemusest n-ö lahus olevat rikkumist. Eelöeldust võib olla siiski erandeid sõltuvalt valdkonna spetsiifikast, nt jälitustegevuse puhul (vt nt RKPJKo 20.03.2014, 3-4-1-42-13, p 47 jj).
Haldusmenetluse kvaliteedi hindamisel on Riigikohus kasutanud ka “kohase” menetluse kriteeriumi. Nii on Riigikohus rõhutanud, et “põhiseaduse §-st 14 tuleneb ka isiku subjektiivne õigus kohasele haldusmenetlusele” (RKHKo 19.04.2010, 3-3-1-4-10, p 12; vt ka 15.12.2005, 3-3-1-59-05, p 17).
Kuigi sõltuvalt menetluse liigist võivad põhiseaduslikult nõutavad miinimummenetlusnõuded erineda, on mõned neist siiski universaalsed. Üheks selliseks on näiteks nõue, et menetlus viidaks läbi eesmärgipäraselt ning isiku jaoks üleliigseid kulutusi ja ebameeldivusi vältivalt (vt nt RKHKo 09.03.2009, 3-3-1-94-08, p 19; 18.09.2014, 3-3-1-25-12, p 31; RKHKm 26.05.2014, 3-3-1-22-14, p 13). Ka on oluline isiku kaasamine menetlusse – alates isiku teavitamisest menetluse läbiviimisest, temaga teabe vahetamisest (sh isiku ärakuulamisest), lõpetades menetlustulemuse (eriti koormava) isikule teatavaks tegemisega. Sellest ideest kantuna on Riigikohus rõhutanud: “Isikute pöördumistele õigeaegne ja korrektne vastamine on põhiõiguse menetlusele tagamise lähtekoht.” (nt RKHKo 19.04.2010, 3-3-1-4-10, p 12; sama põhimõte 18.11.2009, 3-3-1-44-09, p 14; RKHKm 19.01.2010, 3-3-1-81-09, p-d 12, 13).
Nagu öeldud, ausa menetluse üheks keskseks nõudeks on õigus olla enne otsuse tegemist ära kuulatud (RKPJKo 22.02.2001, 3-4-1-4-01, p 11 jj; 20.03.2006, 3-4-1-33-05, p 33; RKÜKo 27.06.2005, 3-4-1-2-05, p 33; vrd RKHKo 13.06.2003, 3-3-1-42-03, p 37; 25.11.2003, 3-3-1-70-03, p 19). Kohtumenetluse osas on see erinormina reguleeritud § 24 lg-s 2. Ärakuulamisõigus on üks olulisemaid korraldus- ja menetluspõhiõiguse koostisosi (vrd RKHKm 03.03.2005, 3-3-1-1-05, p 19), mistõttu nt haldusmenetluses on ära kuulamata jätmist hakatud kohtupraktikas sageli käsitama nn absoluutse menetlusveana, s.o rikkumisena, mis toob pea alati kaasa menetluse tulemuseks oleva koormava haldusakti tühistamise, v.a juhul, “kui kaalutlusõigus on kohtu arvates juhtumi erandlike asjaolude tõttu kahanenud ühe valikuni” (RKHKo 19.06.2013, 3-3-1-22-13, p 21; vt ka nt RKHKo 25.11.2003, 3-3-1-70-03, p 19; 17.11.2003, 3-3-1-74-03, p 24 jt; vrd kriitikaga taolise absoluutse menetlusveana käsitlemise suhtes 10.12.2010, 3-3-1-72-10 eriarvamus). “Puudutatud isiku ärakuulamisel on ka iseseisev protseduuriline väärtus, sest tagaselja otsuseid tegev asutus käsitab isikut kui vaid menetluse objekti ja mitte kui õigusvõimelist kodanikku.” (RKHKm 08.10.2002, 3-3-1-56-02, p 9). Õigus saada ära kuulatud eeldab, et isik on teadlik menetlusest, olles kaasatud sellesse, et ta saab piisavalt asjakohast informatsiooni (sh kasutada õigust tutvuda dokumentide ja toimikuga), et tal on mõistlik aeg kujundada seisukoht ning et täitevvõimu organ arvestab isiku poolt esitatud asjakohaste argumentidega (vrd RKHKo 19.12.2006, 3-3-1-80-06, p 20).
Oluline menetluslik nõue on ka põhjendamine – seda nii kohtu- kui haldusmenetluses. Nii on Riigikohus näiteks seisukohal, et põhjendamiskohustus tuleneb menetlusõiguse üldpõhimõtetest, mistõttu võib selline kohustus tekkida ka juhul, kui seadus põhjendamist sõnaselgelt ette ei näe, ning põhjendada tuleb mitte üksnes lõppotsuseid, vaid ka menetluse käigus tehtavaid otsustusi (RKPJKo 30.09.2009, 3-4-1-9-09, p 31; RKHKo 14.01.2009, 3-3-1-62-08, p 10). Nii kohtupraktikas kui õiguskirjanduses on tekitanud vaidlusi, kuivõrd on lubatud haldusakti põhjenduste tagantjärgi esitamine alles kohtumenetluses (vt M. Leppik, M. Oras. Pool aastat Villa Benitaga: Riigikohtu halduskolleegiumi 29. novembri 2012 otsuse nr 3-3-1-29-12 mõju analüüs. – Juridica 2013, nr 5, lk 346–354).
Täitevvõimuorganites läbiviidava menetluse keskne õigusriiklik nõue on, et avaliku võimu kandja informeerib isikut isiklikult tema suhtes tehtavatest koormavatest otsustustest, sh tema karistamisest (nt RKPJKo 22.02.2001, 3-4-1-4-01, p 15; RKHKm 01.10.2002, 3-3-1-57-02, p 13; 07.05.2003, 3-3-1-31-03; RKHKo 20.06.2003, 3-3-1-49-03, p 16). Selles kontekstis on probleemsed seaduses sätestatud dokumentide kättetoimetamise fiktsioonid, mis peaks jääma eeskätt ultima ratio lahendusteks. (Vt § 15 komm-d.)
“Põhiõigus tõhusale menetlusele, mis on sätestatud PS §-s 14, hõlmab muu hulgas õigust nõuda, et menetlus toimuks mõistliku aja jooksul.” (RKÜKo 22.03.2011, 3-3-1-85-09, p 77). Seejuures on Riigikohus rõhutanud, et “PS §-s 14 sätestatud põhiõigus menetlusele mõistliku aja jooksul kohustab nii seadusandjat kui ka täidesaatvat võimu” (RKÜKo 22.03.2011, 3-3-1-85-09, p 80). Teisisõnu, mõistliku menetlusaja kriteeriumile peab vastama mis tahes menetlus ning seda ka juhul, kui seadus ei sätesta konkreetset tähtaega menetlustoimingute sooritamiseks või menetluse läbiviimiseks (nt RKHKo 21.09.2011, 3-3-1-5-11, p 24; 06.03.2015, 3-3-1-78-14). Põhireegliks peaks olema tegutsemine viivitamatult, kuid mitte hiljem kui õigusaktis sätestatud tähtaja jooksul (vt ka HMS § 5 lg 4). Mõistlik menetlusaeg on määratlemata õigusmõiste, mis tuleb sisustada lähtudes konkreetsest menetlusest.
Kolmanda valdkonna moodustavad õigused korraldusele kitsamas tähenduses. Õigused korraldusele kitsamas tähenduses on õigused sellele, et seadusandja annaks põhiõiguspäraseid korraldusnorme. Mitmete põhiõiguste teostamine eeldab vastava organisatsioonilise moodustise olemasolu. Näiteks on teadust ja selle õpetust (§ 38 lg 1) raske ette kujutada ilma ülikoolita. Veelgi konkreetsemad on § 37 lg-d 1 ja 2, mille järgi peavad riik ja kohalikud omavalitsused üleval pidama piisaval hulgal üldhariduskoole, milles on õppimine õppemaksuta. Siia valdkonda kuulub ka õigus § 44 lg-st 2 ja §-st 46 tulenevate õiguste teostamiseks vajaminevale korraldusele. Nii näiteks on Riigikohus § 3 lg 1 ja § 14 koostoimest ja silmas pidades § 44 lõiget 3 tuletanud riigi kohustuse luua tõhus kontrollisüsteem jälitustoimingu seadusele vastavuse ja põhjendatuse üle ning ka kontroll selle üle, kas jälitustoimingust teavitamata jätmine on (jätkuvalt) põhjendatud (RKPJKo 20.03.2014, 3-4-1-42-13, p 57).
Kõrgeima riigivõimu teostamisega seotud õigused on õigused sellele, et riik looks seadusandlusega menetlused, mis võimaldavad osavõttu kõrgeima riigivõimu teostamisest. Viimane on demokraatlikus riigis seotud eelkõige valimisaktiga. Erandjuhtudel on §-des 56, 105, 106, 162, 163, 164 ja 168 sätestatud võimalus osaleda kõrgeima riigivõimu teostamisel rahvahääletuse kaudu. Kõrgeima riigivõimu teostamisega seotud õiguste hulka kuuluvad hääleõigus (§-d 57 ja 58) ning selle alaliigid: valimisõigus (§ 60 lg 1 teine, kolmas ja neljas lause ning lg 2) ja rahvahääletusõigus. Riigikohus jaotab valimisõiguse omakorda kandideerimisõiguseks, õiguseks valida (hääletamisõiguseks) ja õiguseks üles seada kandidaate (RKPJKo 15.07.2002, 3-4-1-7-02, p 17). Riigikohus leidis, et olukorras, kus valimised on toimunud põhiseadusevastaseks tunnistatud sätte alusel, on Vabariigi Valimiskomisjon tulenevalt §-st 14 kohustatud kaaluma, kas seadusrikkumine mõjutas või võis hääletamistulemusi oluliselt mõjutada, mille korral saab tunnistada hääletamistulemused kehtetuks kogu riigis (RKPJKo 14.11.2013, 3-4-1-58-13, p 27).
Põhiõigus heale haldusele ehk hea halduse põhimõte (räägitakse ka heast halduse tavast) seob vahetult täitevvõimu, kes peab sellega arvestama nii toimingute tegemisel kui ka individuaal- ja universaalaktide andmisel. Selle tuletab Riigikohus tõlgendamise teel §-st 14, võttes eeskujuks EL põhiõiguste harta art 41 (RKPJKo 17.02.2003, 3-4-1-1-03, p 15 jj; vrd 08.10.2007, 3-4-1-15-07, p 18).
Hea halduse põhimõttest võib rääkida kitsas ja laias tähenduses. Kitsas mõttes hea halduse põhimõte on õiguslik kategooria, millest lähtudes hinnatakse haldustegevuse õiguspärasust. Sellisena mõistes on hea halduse põhimõte soomõiste, mis hõlmab seadusandja poolt peamiselt haldusmenetluse seadusesse koondatud põhimõtteid ja omab n-ö iseseisvat tähendust eeskätt vaid menetlusnormide tõlgendamisel ja lünkade ületamisel, nt vastukaaluks haldusorgani argumendile, et administratiivne koormus ei võimaldanud ühte või teist menetlusõigust tagada, menetlusõiguste erandite kitsendaval tõlgendamisel, haldusmenetluse vormivabaduse põhimõtte sisustamisel jne. Põhimõttest kinnipidamist saavad kontrollida ka kohtud, sanktsioneerides vajadusel selle vastu eksimist.
Laias mõttes hea haldus on aga midagi enamat kui lihtsalt küsimus haldustegevuse seaduslikkusest, hõlmates nõudeid ja tingimusi, mis langevad lisaks õiguspärasusele ka eetika ja moraali kategooriate alla, nagu viisakus, abivalmidus, heatahtlikkus jms. Euroopa Kohtu kohtujurist G. Slynn on selle kohta öelnud: “Õigusnormid ja hea halduse tava võivad kattuda […] Need kaks ei ole aga alati tingimata sünonüümid.” (Kohtujuristi 15.10.1983 ettepanek EK otsusele Tradax Graanhandel BV vs.Komisjon, 15.03.1984.) Hea halduse põhimõttele vastav avaliku võimu käitumine on küsimus haldustegevuse kvaliteedist või nn kodanikusõbralikkusest kõige laiemas mõttes, mis kirjeldab “elu lisaks seaduslikkusele” (life beyond legality – vt Euroopa ombudsmani 15.10.2007 kõne “Seaduslikkus ja hea haldus: kas need on erinevad?”). Ehk nagu on öelnud J. P. Solé: “[H]aldusorgan võib järgida õigusakte formaalsel viisil, kuid samal ajal ikka teha halbu otsuseid.” (J. P. Solé. Good Administration and the European Public Law. The Fight for Quality in the Field of Administrative Decisions. – European Review of Public Law 2002 (14) 4, lk 1507.) Hea halduse tava laias mõttes on eeskätt ombudsmanide (Eestis õiguskantsleri) pärusmaa, kes sanktsioneerimisõigust omamata juhivad tähelepanu kõrvalekalletele hea halduse tava kohasest käitumisest ja annavad soovitusi, kuidas muuta haldustegevus nn kodanikusõbralikumaks. Levinuim hea halduse tava määratlus ongi antud Euroopa ombudsmani poolt, kes on seda defineerinud negatiivselt, s.o väärhalduse ehk halduse omavoli kaudu (vt Euroopa ombudsmani 1997. a aastaaruanne).
Hea halduse põhimõtte sisu avavad lisaks eelviidatud EL põhiõiguste harta art-le 41 ka Euroopa ombudsmani välja töötatud Euroopa hea halduse tava eeskiri ja Euroopa Nõukogu Ministrite Komitee soovitus liikmesriikidele hea halduse kohta (Recommendation of the Committee of Ministers to member states on good administration, CM/Rec(2007)7, 20.06.2007).
Riigikohtu hinnangul eeldavad hea halduse põhimõtted seda, et isikule tuleb anda mõistliku aja jooksul teavet teda puudutava asja menetlemise käigust ja selle asja lahendamist mõjutavatest haldusaktidest ning muud asjakohast teavet. Selleks tuleb isik kõigepealt menetlusse kaasata, et kuulata ära tema arvamus, tal peab olema võimalus esitada vastuväited, anda asjakohaseid selgitusi, asjaolusid tuleb uurida, koguda tõendeid, kaaluda erinevaid variante jne (mõned näited paljudest: RKHKo 05.03.2007, 3-3-1-102-06, p 21; 26.11.2012, 3-3-1-58-12, p 22). Et olla kooskõlas hea halduse põhimõttega, peab haldusorgani tegevus olema isiku jaoks selge ja üheselt mõistetav (RKHKo 10.05.2007, 3-3-1-100-06, p 15; RKHKm 07.05.2008, 3-3-1-85-07, p 26; vrd ka RKHKo 16.11.2011, 3-3-1-65-11, p 12). Seejuures hõlmab hea halduse põhimõte isiku õigust nõuda “talle varasemalt antud lubaduse ja sellest tekkida võinud õiguspärase ootusega arvestamist” (RKHKm 22.09.2014, 3-3-1-59-14, p 14). Hea halduse põhimõttest tuleneb ka arusaam, et “õiguspärase haldusmenetluse eest vastutab haldusorgan” (RKHKo 10.01.2007, 3-3-1-85-06, p 12; 19.12.2006, 3-3-1-80-06, p 21) ning “avaliku võimu kandjal, kelle tegevus on põhjustanud kahjuliku tagajärje, on hea halduse põhimõttest tulenevalt kohustus rakendada mõistlikke jõupingutusi kahjuliku tagajärje kõrvaldamiseks või vähendamiseks” (RKHKo 16.12.2010, 3-3-1-83-10, p 17). “Samas asjaolu, et materiaalõigusliku kohustuse rakendamise menetlusele ei ole liidetud menetlust, mis võimaldaks isikut sundida seda kohustust täitma, ei saa riivata õigust heale haldusele.” (RKPJKo 20.10.2009, 3-4-1-14-09, p 44). RKHK on ka rõhutanud, et kui seadusandja on jätnud menetlusnormid loomata, siis on olulised asutusesisesed halduseeskirjad, “mille kehtestamine ja avalikustamine on kooskõlas hea halduse põhimõtetega” (RKHKo 17.11.2005, 3-3-1-54-05, p 11). Riigikohus on tuletanud hea halduse põhimõttest ka haldusorgani kohustuse teavitada menetlusosalisi seaduses sätestatuga võrreldes intensiivsemalt – seda juhul, kui on ette näha, et üksnes seaduses ettenähtud kanalid ei pruugi olla piisavad selleks, et teave ka tegelikult jõuaks huvitatud isikuteni, ja täiendav teavitamine ei too kaasa ebamõistlikke kulusid (nt RKHKm 07.05.2003, 3-3-1-31-03, p 26; 27.09.2005, 3-3-1-47-05, p 14; 23.04.2008, 3-3-1-12-08, p 13; RKHKo 20.12.2011, 3-3-1-59-11, p 20; vt ka RKHKo 28.05.2014, 3-3-1-8-14, p 14).
Isikuliselt kaitsealalt on üldine põhiõigus korraldusele ja menetlusele kõigi ja igaühe õigus, mis võib § 9 lg 2 kohaselt laieneda ka juriidilistele isikutele. Selle kaitse laienemine konkreetsel juhul sõltub sellest, millise põhiõigusega koosmõjus seda kohaldatakse. RKHK on põhimõtteliselt jaatanud isegi kohaliku omavalitsuse kaebeõigust halduskohtumenetluses menetlusõiguste (§ 14) rikkumisel (vt RKHKo 28.04.2014, 3-3-1-52-13, p 28).
Sõltuvalt valdkonnast on igati põhjendatud, et seadusandja võib siiski luua ka n-ö populaarmenetlusi, kus menetluses osalemise õigus ja menetlusõiguste laienemine ei sõltu sellest, kas isikul on kaalul mõni materiaalne õigus (nt planeerimismenetlus, keskkonnakaitsega seonduv).
Üldise põhiõiguse korraldusele ja menetlusele riive seisneb üldjuhul riigivõimu tegevusetuses.
Menetlus- ja korralduspõhiõiguse riive võib seisneda selles, et seadusandja on jätnud põhiseaduse miinimumnõuetele vastava menetluse sätestamata või olemasolev menetlus ei ole piisav (vt nt RKPJKo 12.01.1994, III-4/1-1/94; 17.02.2003, 3-4-1-1-03, p 14 jj, 23; 08.10.2007, 3-4-1-15-07, p 18 jj; RKÜKo 22.03.2011, 3-3-1-85-09, p 119; 31.05.2011, 3-3-1-85-10; 30.08.2011, 3-3-1-15-10, p 51; RKHKm 25.11.1994, III-3/1-11/94; 02.02.1996, 3-3-3-1-96; 03.10.2007, 3-3-1-41-07, p 12; RKHKo 09.03.2005, 3-3-1-88-04, p 28; 17.11.2005, 3-3-1-54-05, p 11; 03.11.2005, 3-3-1-35-05, p 9; 15.03.2006, 3-3-1-5-06, p 15). RKÜK leidis nt, et “Põhiseaduse §-s 14 nimetatud põhiõiguse riive seisneb üldkogu arvates selles, et seadust pole senini suudetud kohandada uuele olukorrale” (RKÜKo 28.10.2002, 3-4-1-5-02, p 30). Põhiõigust korraldusele ja menetlusele võib riivata ka vale otsuse vormi valik (nt haldusakti asemel määruse andmine) nii seadusandja kui ka täidesaatva võimu poolt, mis omakorda toob kaasa n-ö vale menetluse kohaldamise (RKÜKo 31.05.2011, 3-3-1-85-10).
Põhiõigust korraldusele ja menetlusele võivad riivata ka täidesaatev ja kohtuvõim. Nii nt riivab põhiõigust heale haldusele täitevvõimu organ, kui ta ei täida või ei täida piisavalt PS-ga ettenähtud miinimumnõudeid. Enamik põhiõiguse heale haldusele riiveid saavad lahenduse halduskohtumenetluses ega muutu põhiseaduslikuks vaidluseks. Näiteks tõdes Riigikohus, et riive seisneb jälitustoimingust teavitamata jätmises, sest “[o]lukorras, kus isik ei ole oma põhiõigusi riivavast jälitustoimingust teadlik, on praktiliselt välistatud võimalus kasutada põhiõigust pöörduda oma õiguste kaitseks kohtu poole.” (RKPJKo 20.03.2014, 3-4-1-42-13, p-d 49, 57).
Üldise põhiõiguse korraldusele ja menetlusele riive peab olema põhiseaduslikult õigustatud. Kui aktiivse sekkumise korral põhiõigustesse peab riik õigustama oma tegevust, siis üldise põhiõiguse korraldusele ja menetlusele riive seisneb mittemidagitegemises või liiga vähe tegemises, mistõttu peab riik õigustama tegevusetust. Kuna puudub konkreetne akt või toiming, mille põhiseaduspärasust kontrollida, siis ei ole võimalik tegevusetuse korral tuvastada pädevus-, menetlus- ja vorminõuete täitmist, parlamendireservatsiooni ega õigusselguse põhimõtet.
Et soorituspõhiõiguse riive seisneb seadusandja tegevusetuses, siis puudub ka konkreetne meede, mille põhiseaduspärasust materiaalselt kontrollida. Selles seisneb oluline erinevus võrreldes tegevusega toime pandud rikkumisega. Riigivõimu kandja aktiivse tegevuse korral on keelatud kõik õigusaktid ja toimingud, mis rikuvad põhiõigusi. Riigivõimu kandja tegevusetuse korral on põhiõiguste kaitset võimalik tagada aga mitmel viisil. Seejuures on seadusandjal ulatuslik vabadus otsustada, kuidas tõhus ja õiglane menetlus üles ehitada (RKÜKo 10.04.2012, 3-1-2-2-11, p 51) ning õigusvastane olukord kõrvaldada. Teisisõnu, seadusandjal on lai otsustusõigus menetlusnormide kujundamiseks õigustloovas aktis. Seda aga vaid seni, kui seaduses on menetlus kujundatud selliseks, et puudub ilmselge alus väita, et menetluse eesmärki – õiget ja õiglast otsust – ei ole võimalik saavutada. Kui õiget ja õiglast otsust ei ole võimalik saavutada, saab seadusandjale ette heita seda, et isikute §-st 14 tulenev põhiõigus korraldusele ja menetlusele ei ole tagatud. Näiteks jätab § 14 mänguruumi eraõigusliku omandi- ning lepinguõiguse väljakujundamisel. Paragrahvi 14 rakendaval kohtul on ainult siis võimalik jõuda ühele kindlale tulemusele, kui kõik muud lahendused oleksid PS-ga vastuolus. Nii nt oli ainult üks lahendus õige juhul, kui kolmandal isikul ei olnud võimalik menetluses osaleda ega edasi kaevata (RKHKm 25.11.1994, III-3/1-11/94; 02.02.1996, 3-3-3-1-96).
Teine võimalus on öelda, et seadusandja on teinud liiga vähe ja viidata seadusandja PS-st tulenevale kohustusele, vajadusel PS tõlgendades (alates RKPJKo 12.01.1994, III-4/1-1/94). Näiteks tuvastas Riigikohus sel viisil vedelkütuse varu seaduses sätestatud varumakse põhiseadusvastasuse piisava korralduse ja menetluse puudumise tõttu: “Vedelkütusevaru seadus ei sisalda viitenormi haldusmenetluse seaduse kohaldamiseks. RKPJK nõustub halduskohtuga, et vedelkütusevaru seadus ei näe varumakse tasumisel expressis verbis ette menetlust, kus oleksid tagatud isiku põhiõigused, menetluse tulemusi ei fikseerita motiveeritud haldusaktis, puudub vaidemenetluse õiguslik regulatsioon jne. Eeltoodud asjaoludel ei saa vedelkütusevaru seaduse menetlusõiguslikku regulatsiooni tema iseloomult lugeda võrdväärseks haldusmenetluse seadusega kehtestatud õigusliku menetlusega. RKPJK nendib, et ainuüksi vedelkütusevaru seaduse varumaksega seonduvad menetlusõiguslikud sätted ei taga isiku põhiseaduslikku õigust menetlusele.” (RKPJKo 08.10.2007, 3-4-1-15-07, p 18). Mõeldav on ka seadusandjale tähtaja andmine seaduse PS-ga kooskõlla viimiseks.
Kui § 4 sätestab institutsionaalse ehk organisatoorse võimude lahususe, siis § 14 kolmas tähendus on sätestada funktsionaalne võimude lahusus, nimetades riigivõimud. RKPJK on juba varases praktikas märkinud: “Võimude lahususe põhimõtte kohaselt on seadusandlik, täitev- ja kohtuvõim seatud üksteist tasakaalustama ning on seega teatud mõttes vastandlike huvidega. See on vajalik riigivõimu jaotamiseks ja seeläbi demokraatia ja seaduslikkuse printsiibi kindlustamiseks.” (RKPJKo 02.11.1994, III-4/A-6/94, p 2). Paragrahvid 4 ja 14 täiendavad teineteist. Nende koostoimest tuleneb võimude lahususe ja tasakaalustatuse põhimõte, mille kohaselt on riigi põhifunktsioonid jagatud kolmeks – seadusandlik, täidesaatev võim ja kohtuvõim – ning nimetatud funktsioonid on jaotatud kõrgemate riigiorganite vahel, kes kontrollivad ja tasakaalustavad üksteist (vt võimude lahususe ja tasakaalustatuse põhimõtte kohta lähemalt § 4 komm). Funktsionaalne võimude lahusus tähendab, et ülesanded, mida riik peab täitma, liigitatakse teatud formaalsete tunnuste alusel traditsiooniliselt kolmeks. Võimude funktsioonid on lisaks §-s 14 sätestatud kolmikjaotusele eri sätetes lähemalt kirjeldatud.
Seadusandliku võimu ülesanded on lähemalt kirjeldatud §-s 65, kuid peale selle paneb PS seadusandlikule võimule arvukalt ülesandeid: § 2 lg 2, § 7, § 8 lg 5, § 12 lg 2, § 13 lg 2, § 16 teine lause, § 20 lg 2, § 21 lg 1 kolmas lause, § 24 lg 5, § 27 lg 4, § 28 lg 2 teine lause, § 29 lg 5 kolmas lause ja lg 6, § 32 lg 2 teine lause, § 37 lg 1 teine lause, § 44 lg 2 ja lg 3 esimene lause, § 46 teine lause, § 48 lg-d 2 ja 3, § 50, § 52 lg-d 2 ja 3, § 53 teine lause, § 60 lg 5, § 64 lg 2 p 3 ja lg 3 esimene lause, § 69, § 70 esimene lause, § 71 lg 3, § 72 lg 2 teine lause, § 75, § 79 lg 8, § 83 lg 1, § 94 lg 1, § 104 lg-d 1 ja 2, § 106 lg 2, § 109 lg 2, §-d 112, 113, 114, § 115 lg 1, § 117, § 120, § 124 lg-d 1, 2 ja lg 3 kolmas lause, § 126 lg-d 1 ja 2, § 127 lg 2, § 129 lg 2, §-d 137, 144, § 147 lg 1 teine lause, lg-d 3 ja 4, § 149 lg 4, § 151, § 154 lg 1, § 156 lg 2, § 157 lg-d 1 ja 2, § 160. Kõigis loetletud paragrahvides teeb PS seadusandjale ülesandeks võtta vastu teatud seadus või seadused. Lisaks loetletud sätetele on keskse tähtsusega § 3 lg 1 esimene lause, mis paneb seadusandjale ülesande luua alused riigivõimu teostamiseks. Seadusandjale pandud ülesande täitmata jätmisel võivad olla tõsised tagajärjed, nt näeb § 119 ette, et § 115 lg-s 1 sätestatud ülesande täitmata jätmise eest saadab Vabariigi President Riigikogu koosseisu laiali ja kuulutab välja erakorralised valimised. Näiteks on Riigikohus õigusega leidnud, et “Riigikogu eelarvepädevus on üks Riigikogu tuumikpädevusi” (RKÜKo 12.07.2012, 3-4-1-6-12, p 136).
Täidesaatva võimu ülesanded on lähemalt kirjeldatud §-s 87.
Kohtuvõimu ülesanded on üldiselt kirjeldatud § 15 lg-s 2 ja §-s 146 ning täpsustatud §-s 149.

matches:
§ 8
§ 14
§ 4
§ 3
§ 14
§ 4
§ 14
Riigikohus
§ 14
§ 14
§ 14
§ 57
§ 60
§ 113
§ 124
§ 151
§ 156
§ 14
§ 121
§ 123
§ 3
§ 123
§ 123
§ 6
§ 14
Riigikohus
§ 2
§ 87
§ 14
§ 15
§ 15
§ 146
Kohus
§ 14
Kohus
kohus
kohus
§ 154
§ 154
§ 154
§ 14
§ 14
§ 13
§ 13
§ 14
§ 14
Riigikohus
Riigikohus
§ 14
§ 14
§ 149
§ 104
Riigikohus
§ 14
Riigikohus
§ 8
§ 30
§ 47
Riigikohus
Riigikohus
kohus
§ 24
§ 22
Riigikohus
§ 15
§ 15
§ 14
§ 38
§ 37
§ 44
§ 14
Riigikohus
§ 339
§ 199
§ 58
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 24
Riigikohus
§ 15
Riigikohus
§ 5
§ 37
§ 44
Riigikohus
§ 14
§ 44
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 9
§ 14
Riigikohus
§ 4
§ 14
§ 4
§ 2
§ 7
§ 8
§ 12
§ 13
§ 16
§ 20
§ 21
§ 24
§ 27
§ 28
§ 29
§ 32
§ 37
§ 44
§ 46
§ 48
§ 50
§ 52
§ 53
§ 60
§ 64
§ 69
§ 70
§ 71
§ 72
§ 75
§ 79
§ 83
§ 94
§ 104
§ 106
§ 109
§ 115
§ 117
§ 120
§ 124
§ 126
§ 127
§ 129
§ 147
§ 149
§ 151
§ 154
§ 156
§ 157
§ 160
§ 3
§ 119
§ 115
Riigikohus
§ 15