text:
Riigilõivuseaduse § 57 lg 14 (alates 1. juulist 2012 kehtivas redaktsioonis) põhiseaduslikkuse kontroll – Riigi Teataja
Riigilõivuseaduse § 57 lg 14 (alates 1. juulist 2012 kehtivas redaktsioonis) põhiseaduslikkuse kontroll
RT I, 01.04.2014, 8
Vastu võetud 27.03.2014
3-4-1-2-14
Riigilõivuseaduse § 57 lg 14 (alates 1. juulist 2012 kehtivas redaktsioonis) põhiseaduslikkuse kontroll osas, mis sätestab kohustuse tasuda kohtumääruse peale määruskaebuse esitamisel riigilõivu suuremas määras kui määruskaebuse elektroonilisel esitamisel veebilehe www.e-toimik.ee kaudu
Harju Maakohtu 14. jaanuari 2014. a määrus tsiviilasjas nr 2-13-51779, Harju Maakohtu 23. jaanuari 2014. a määrus tsiviilasjas nr 2-13-31310 ja Harju Maakohtu 23. jaanuari 2014. a määrus tsiviilasjas nr 2-13-9726
Tunnistada riigilõivuseaduse § 57 lg 14 alates 1. juulist 2012 kehtivas redaktsioonis põhiseadusega vastuolus olevaks ja kehtetuks osas, mis sätestab määruskaebuse muul viisil esitamisel kohustuse tasuda riigilõivu suuremas määras kui määruskaebuse elektroonilisel esitamisel veebilehe www.e-toimik.ee kaudu.
ASJAOLUD JA MENETLUSE KÄIK TSIVIILASJAS nr 2-13-51779
1. RLS Finance S.A (hageja I) esitas 31. oktoobril 2013 Harju Maakohtule hagiavalduse Aktsiaseltsi Eesti Krediidipank (kostja) vastu aktsionäride erakorralise üldkoosoleku otsuse vastuvõtmata jätmise tuvastamiseks, otsuste tühisuse tuvastamiseks ja otsuste kehtetuks tunnistamiseks. Koos hagiavaldusega esitas hageja I hagi tagamise taotluse, mille Harju Maakohus rahuldas osaliselt 4. novembri 2013. a määrusega.
2. 18. novembril 2013 esitas OAO Moskva Pank (hageja II) Harju Maakohtule hagi kostja vastu sama üldkoosoleku otsuste kehtivuse tuvastamiseks (tsiviilasi nr 2-13-54535). Harju Maakohus võttis 3. detsembri 2013. a määrusega hageja II hagi menetlusse ja liitis tsiviilasjaga nr 2-13-51779.
3. Hageja II esitas 10. detsembril 2013 kohtule määruskaebuse Harju Maakohtu 4. novembri 2013. a hagi tagamise määruse peale. Harju Maakohus jättis 18. detsembri 2013. a määrusega määruskaebuse menetlusse võtmata.
4. Hageja II esitas 2. jaanuaril 2014 Tallinna Ringkonnakohtule määruskaebuse Harju Maakohtu 18. detsembri 2013. a kohtumääruse peale, taotledes määruse tühistamist ja asja uueks arutamiseks saatmist Harju Maakohtusse hageja II 10. detsembri 2013. a määruskaebuse menetlusse võtmise otsustamiseks. 2. jaanuari 2014. a määruskaebuse esitas hageja II kohtule Harju Maakohtu elektronposti aadressil (harjumk.menetlus@kohus.ee), tasudes määruskaebuse esitamisel riigilõivu 25 eurot.
5. Harju Maakohus võttis 14. jaanuari 2014. a määrusega tsiviilasjas nr 2-13-51779 hageja II 2. jaanuari 2014. a määruskaebuse menetlusse. Kohus jättis kohaldamata ja tunnistas põhiseadusega vastuolus olevaks RLS § 57 lg 14 (alates 1. aprillist 2013 kehtivas redaktsioonis) osas, mis sätestab tsiviilkohtumeneltuses kohtumääruse peale määruskaebuse muul viisil esitamisel kohustuse tasuda riigilõivu suuremas määras kui avalduse esitamisel elektrooniliselt veebilehe www.e-toimik.ee kaudu. Kohus võttis hageja II määruskaebuse puhul aluseks lõivumäära 25 eurot, mis kohaldub ka määruskaebuse elektrooniliselt veebilehe www.e-toimik.ee kaudu esitamisel.
6. Maakohus luges asjassepuutuvaks RLS § 57 lg 14 üksnes osas, mis näeb ette kohustuse tasuda kohtumääruse peale määruskaebuse muul viisil esitamisel riigilõivu suuremas määras kui avalduse veebilehe www.e-toimik.ee kaudu esitamisel, kuigi RLS § 57 lg 14 näeb alates 1. aprillist 2013 soodsama lõivumäära ette ka kaebuse esitamisel veebilehtede https://ettevotjaportaal.rik.ee/, https://kinnistuportaal.rik.ee ja e-notari infosüsteemi kaudu. Pidades muuhulgas silmas maakohtu registriosakonna ja kinnistusosakonna töökorra erinevat õiguslikku regulatsiooni võrreldes maakohtu kantseleidega ning elektroonilise kinnistusraamatu pidamist, oleks kogu RLS § 57 lg 14 põhiseaduslikkuse kontroll võinud kohtu arvates tuua kaasa vajaduse käsitleda täiendavaid asjaolusid.
7. Maakohus edastas 14. jaanuari 2014. a määruse tsiviilasjas nr 2-13-51779 põhiseaduslikkuse järelevalve menetluse algatamiseks Riigikohtule. Maakohtu määrus saabus Riigikohtusse 16. jaanuaril 2014 ja registreeriti Riigikohtus põhiseaduslikkuse järelevalve asjana nr 3-4-1-2-14.
ASJAOLUD JA MENETLUSE KÄIK TSIVIILASJAS nr 2-13-31310
8. Anželika Veits (avaldaja) esitas 25. juunil 2013 Harju Maakohtule kaebuse kohtutäitur Elin Vilippuse (kohtutäitur) 10. juuni 2013. a otsuse peale täiteasjades nr 022/2010/10601 ja nr 022/2010/10602. Kohus jättis avalduse 26. juuli 2013. a määrusega menetlusse võtmata.
9. Avaldaja esitas määruse peale 15. augustil 2013 määruskaebuse ja taotles menetlusabi riigilõivu tasumisel. Kohus jättis 18. septembri 2013. a määrusega avaldaja menetlusabi taotluse rahuldamata. Avaldaja esitas määruse peale 2. oktoobril 2013 määruskaebuse, mille Tallinna Ringkonnakohus jättis 16. oktoobri 2013. a määrusega rahuldamata.
10. Harju Maakohus jättis 8. novembri 2013. a määrusega menetlusse võtmata avaldaja 15. augusti 2013 määruskaebuse. 20. novembril 2013 esitas avaldaja määruskaebuse, milles palus tühistada Harju Maakohtu 8. novembri 2013. a määrus ning taotles menetlusabi riigilõivu tasumisel.
11. Harju Maakohus jättis 2. detsembri 2013. a määrusega avaldaja määruskaebuse käiguta ja andis avaldajale tähtaja kaebuses puuduste kõrvaldamiseks. Puuduste kõrvaldamiseks pidi avaldaja esitama kohtule menetlusdokumendi väidetega selle kohta, milles seisneb õigusrikkumine Harju Maakohtu 8. novembri 2013. a määruse tegemisel. Kohus jättis 16. detsembri 2013. a määrusega avaldaja määruskaebuse menetlusse võtmata põhjusel, et avaldaja ei olnud kaebuses puudusi kõrvaldanud.
12. Avaldaja esitas 13. jaanuaril 2014 Harju Maakohtu 16. detsembri 2013. a määruse peale määruskaebuse. Ühtlasi taotles avaldaja kohtult menetlusabi riigilõivust vabastamiseks. Avaldaja esitas kohtule määruskaebuse muul viisil kui elektrooniliselt veebilehe www.e-toimik.ee, https://ettevotjaportaal.rik.ee/, https://kinnistuportaal.rik.ee või e-notari infosüsteemi kaudu.
13. Harju Maakohus tunnistas 23. jaanuari 2014. a määrusega kohtuasjas nr 2-13-31310 põhiseadusega vastuolus olevaks ja jättis kohaldamata RLS § 57 lg 14 (alates 1. aprillist 2013 kehtivas redaktsioonis) osas, mis sätestab kohtumääruse peale määruskaebuse esitamisel kohustuse tasuda riigilõivu suuremas määras kui avalduse elektroonilisel esitamisel veebilehe www.e-toimik.ee, https://ettevotjaportaal.rik.ee/, https://kinnistuportaal.rik.ee või e-notari infosüsteemi kaudu. Maakohus määras tasumisele kuuluvaks riigilõivuks 25 eurot. Kohus jättis rahuldamata avaldaja taotluse saada menetlusabi riigilõivu tasumisel määruskaebuse esitamisel Harju Maakohtu 16. detsembri 2013. a määruse peale. Maakohus jättis avaldaja määruskaebuse käiguta, andis avaldajale tähtaja ja pani kohustuse määruskaebuses puuduse kõrvaldamiseks.
14. Maakohus leidis, et kohtusse pöördumise viisist sõltuv lõivumäärade eristamine ei ole sobiv abinõu menetlusökonoomia saavutamiseks. Avaldaja viibib kinnipidamisasutuses, kus võib puududa võimalus kasutada arvutit ja Internetti ning samuti võib avaldajal puududa võimalus anda digitaalallkirja. Maakohtu hinnangul ei pruugi avaldaja põhiõigused olla piisavalt tagatud ka tsiviilkohtumenetluse seadustiku (TsMS) § 139 lg-s 21 sätestatud võimalusega taotleda mõjuval põhjusel madalama lõivumäära kohaldamist. Selle sätte kohaldamiseks tuleb kohtul anda menetlusosalisele, kes ei ole kohtule avaldust avaliku e-toimiku kaudu esitanud, võimalus põhistada mõjuvat põhjust, miks ei ole võimalik avaldust või kaebust elektrooniliselt avaliku e-toimiku kaudu esitada. Seejärel peab kohus otsustama, kas menetlusosaline on mõjuva põhjuse olemasolu põhistanud või mitte ja kas võimaldada teha menetlustoiming madalama riigilõivumääraga. Seega võib suureneda kohtu töökoormus. Sellisel juhul kulub kohtul ressurssi rohkem menetluslike, mitte sisuliste küsimuste lahendamisele, ning riigilõivu suuruse sõltuvusse seadmine avalduse esitamise viisist ei aita menetlusökonoomia eesmärgi saavutamisele kaasa, vaid takistab seda. Lisaks sellele ei ole seaduses ette nähtud TsMS § 139 lg 21 alusel taotlust lahendava kohtulahendi peale edasikaebe võimalust. Seetõttu ei pruugi avaldaja võrdne kohtlemine ja kohtusse pöördumise põhiõigus olla piisavalt tagatud TsMS § 139 lg-s 21 sätestatud võimaluse kaudu taotleda madalama lõivumäära kohaldamist.
15. Maakohus edastas 23. jaanuari 2014. a määruse tsiviilasjas nr 2-13-31310 põhiseaduslikkuse järelevalve menetluse algatamiseks Riigikohtule. Maakohtu määrus saabus Riigikohtusse 23. jaanuaril 2014 ja registreeriti Riigikohtus põhiseaduslikkuse järelevalve asjana nr 3-4-1-3-14.
ASJAOLUD JA MENETLUSE KÄIK TSIVIILASJAS nr 2-13-9726
16. Konstantin Zjukin (avaldaja) esitas 28. veebruaril 2013 Harju Maakohtule avalduse, milles taotles kohtutäitur Kaire Põltsi taandamist ja täitemenetluse lõpetamist täiteasjas nr 025/2009/84. Maakohus algatas 8. novembril 2013 hagita menetluse kohtutäituri taandamiseks. 19. novembri 2013. a määrusega jättis kohus Konstantin Zjukini 28. veebruaril 2013 esitatud avalduse kohtutäituri taandamiseks läbi vaatamata.
17. Avaldaja esitas 27. novembril 2013 määruskaebuse 19. novembri 2013. a kohtumääruse peale ja menetlusabi taotluse riigilõivu tasumisest vabastamiseks. 17. jaanuaril 2014 esitas avaldaja kohtule seisukoha, milles avaldas, et RLS § 57 lg 14 võib olla põhiseadusega vastuolus.
18. Harju Maakohus tunnistas 23. jaanuari 2014. a määrusega tsiviilasjas nr 2-13-9726 põhiseadusega vastuolus olevaks ja jättis kohaldamata RLS § 57 lg 14 (alates 1. aprillist 2013 kehtivas redaktsioonis) osas, mis sätestab kohtumääruse peale määruskaebuse esitamisel kohustuse tasuda riigilõivu suuremas määras kui avalduse elektroonilisel esitamisel veebilehe www.e-toimik.ee, https://ettevotjaportaal.rik.ee/, https://kinnistuportaal.rik.ee või e-notari infosüsteemi kaudu. Kohus leidis, et kohtusse pöördumise viisist sõltuv lõivumäärade eristamine ei ole sobiv abinõu soovitud eesmärgi – menetlusökonoomia – saavutamiseks. Kohus määras tasumisele kuuluvaks riigilõivuks 25 eurot, rahuldas avaldaja menetlusabi taotluse ja vabastas avaldaja riigilõivu tasumisest.
19. Maakohus edastas 23. jaanuari 2014. a määruse tsiviilasjas nr 2-13-9726 põhiseaduslikkuse järelevalve menetluse algatamiseks Riigikohtule. Maakohtu määrus saabus Riigikohtusse 23. jaanuaril 2014 ja registreeriti Riigikohtus põhiseaduslikkuse järelevalve asjana nr 3-4-1-4-14.
20. Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium liitis 26. veebruari 2014. a määrusega Harju Maakohtu 14. jaanuari 2014. a määrusega tsiviilasjas nr 2-13-51779 algatatud põhiseaduslikkuse järelevalve asja nr 3-4-1-2-14, Harju Maakohtu 23. jaanuari 2014. a määrusega tsiviilasjas nr 2-13-31310 algatatud põhiseaduslikkuse järelevalve asja nr 3-4-1-3-14 ja Harju Maakohtu 23. jaanuari 2014. a määrusega tsiviilasjas nr 2-13-9726 algatatud põhiseaduslikkuse järelevalve asja nr 3-4-1-4-14 ühte menetlusse. Kolleegium määras liidetud põhiseaduslikkuse järelevalve asja numbriks 3-4-1-2-14.
21. Riigikogu põhiseaduskomisjon on seisukohal, et RLS § 57 lg 14 on põhiseadusega kooskõlas. Erinevate riigilõivumäärade kehtestamine on õigustatud eesmärgiga soodustada avaliku e-toimiku kasutamist, vähendada kohtute töökoormust ja tagada isikutele tõhusam juurdepääs kohtutele. Kohtuametnike töökoormus peaks menetlusdokumentide e-toimiku kaudu esitamisel siiski vähenema. Kui üldjuhul täidab suure osa kohtute infosüsteemi andmestikust kohtuametnik (kui menetlusdokumendid esitatakse muul viisil kui e-toimiku kaudu), siis e-toimiku kaudu dokumentide esitamise korral täidab vajalikud andmeväljad dokumentide esitaja. Lisaks jääb e-toimiku kaudu dokumentide esitamisel ära vastavate dokumentide skaneerimine ja infosüsteemi üleslaadimine. Menetlusosalise koormus menetlusdokumentide e-toimiku kaudu esitamisel ei suurene, vaid teiseneb, kuna paberkandjal peab ta niikuinii esitama vajalikud andmed.
22. Neile isikutele, kel ei ole arvuti kasutamise võimalust või kellel napib arvuti või Interneti kasutamise alaseid teadmisi, on Justiitsministeeriumi andmetel paigaldatud e-toimiku kasutamise toetamiseks maakohtute kohtumajadesse avalikud arvutid ning isikul on võimalik saada vajaduse korral ametnikelt abi e-toimiku kasutamiseks. Samuti on e-toimiku kaudu kohtusse pöördujal võimalik saada vajaduse korral abi e-toimiku kasutajatoelt. Lisaks on isikutele, kellele e-toimiku kasutamine on raskendatud (võimed, majanduslik seisukord) või võimatu, nähtud ette võimalus tasuda riigilõivu siiski madalamas määras (TsMS § 139 lg 21). Komisjon möönab, et see võib tuua kohtutele mõningase lisakoormuse, kuid see ei saa tõenäoliselt olema siiski nii märkimisväärne, et kaaluks üles regulatsiooni üldeesmärgi.
23. Lisaks sellele leiab komisjon, et RLS § 57 lg 14 põhiseaduspärasus ja riigilõivu suuruse põhjendatus ei ole lahendatav abstraktsel kujul, vaid seda tuleks kaaluda isiku- ja faktipõhiselt konkreetsete üksikjuhtumite lahendamise käigus. Lõivumäära erinevus ei pruugi olla problemaatiline kõrgema sissetuleku, vastavate võimaluste ja oskustega isikutele. Samas madala sissetuleku, oskuste ja võimalusteta isikutele võib see osutuda oluliseks takistuseks põhiseadusliku õiguse (juurdepääs kohtumõistmisele) teostamisel.
24. RLS Finance S.A. (hageja I tsiviilasjas nr 2-13-51779) leiab, et Harju Maakohus on õigesti tunnistanud RLS § 57 lg 14 alates 1. aprillist 2013 kehtivas redaktsioonis põhiseadusega vastuolus olevaks.
25. OAO Moskva Pank (hageja II tsiviilasjas nr 2-13-51779) leiab, et RLS § 57 lg 14 (alates 1. aprillist 2013 kehtivas redaktsioonis) tuleks tunnistada põhiseadusega vastuolus olevaks ja kehtetuks osas, mis sätestab tsiviilkohtumenetluse avalduse muul viisil esitamisel kohustuse tasuda riigilõivu suuremas määras kui avalduse elektroonilisel esitamisel veebilehtede www.e-toimik.ee, https://ettevotjaportaal.rik.ee/, https:// kinnistuportaal.rik.ee või e-notari infosüsteemi kaudu.
26. AS Eesti Krediidipank (kostja tsiviilasjas nr 2-13-51779) on seisukohal, et RLS § 57 lg 14, mille järgi tuleb tasuda määruskaebuse esitamisel lõivu 50 eurot, e-toimiku vahendusel esitamisel aga 25 eurot, ei ole põhiseadusega kooskõlas.
27. Korteriühistu Masti (puudutatud isik tsiviilasjas nr 2-13-31310) leiab, et RLS § 57 lg 14 alates 1. aprillist 2013 kehtivas redaktsioonis on põhiseadusega vastuolus.
28. Lada Zjukina (sissenõudja tsiviilasjas nr 2-13-9726) nõustub Harju Maakohtu 23. jaanuari 2014. a määruses toodud põhjendustega ja leiab, et vaidlusalune säte on põhiseadusega vastuolus osas, mis sätestab kohtumääruse peale määruskaebuse esitamisel kohustuse tasuda riigilõivu suuremas määras kui avalduse elektroonilisel esitamisel veebilehe www.e-toimik.ee, https://ettevotjaportaal.rik.ee/, https://kinnistuportaal.rik.ee või e-notari infosüsteemi kaudu.
29. Õiguskantsler on seisukohal, et põhiseaduse (PS) § 24 lg-s 5 sätestatud edasikaebeõiguse, § 12 lg-s 1 ettenähtud võrdse kohtlemise põhimõtte ning §-s 11 sisalduva proportsionaalsuse põhimõttega ei ole kooskõlas RLS § 57 lg 14, mis näeb ette erineva suurusega riigilõivu määrad määruskaebuse esitamiseks sõltuvalt kohtusse pöördumise viisist (muul viisil või avaliku e-toimiku (www.e-toimik.ee) vahendusel − vastavalt 50 ja 25 eurot).
30. Õiguskantsler leiab, et RLS § 57 lg 14 oli tsiviilasjades nr 2-13-51779, nr 2-13-31310 ja nr 2-13-9726 asjassepuutuv norm osas, mis puudutab kohtusse pöördumist e-toimiku süsteemi kaudu. Teised RLS § 57 lg-s 14 nimetatud elektroonilised süsteemid on loodud maakohtu registriosakonna ja kinnistusosakonna töö korraldamiseks ning väljuvad konkreetse kohtuasja asjakohasest õigusnormistikust. Seetõttu ei ole see RLS § 57 lg 14 sätteosa, mis puudutab määruskaebuse esitamist https://ettevotjaportaal.rik.ee/, https://kinnistuportaal.rik.ee või e-notari infosüsteemi kaudu, asjassepuutuv konkreetsel juhul. Õiguskantsleri arvates on asjassepuutuv säte põhiseadusega vastuolus alates selle kehtestamisest 1. juulil 2012, mitte alates viimasest muudatusest 1. aprillil 2013, nagu on määranud maakohus.
31. Õiguskantsler märgib, et kahe lõivu (50 ja 25 euro) vahe ehk edasikaebeõiguse piirangu ulatuse vahe on kahekordne. Kohtusse pöördumisel ei tohi elektrooniliste võimaluste kasutajaid ja mittekasutajaid meelevaldselt erinevalt kohelda ning iga riigilõivu summa peab olema majanduslikult mõõdetav ja põhjendatav ka siis, kui riigilõivu menetlusökonoomia osa on mingis ulatuses hinnanguline. E-toimiku kasutamise soodustamine ei peaks seisnema kohtusse pöördumise õiguse märkimisväärselt erineva ulatusega riive kehtestamises. Seda iseäranis juhul, kui kohtusse pöördutakse küll elektrooniliselt, kuid mitte e-toimiku kaudu.
32. Justiitsminister vaidlustatud sätte kohta tähtaegselt arvamust ei esitanud.
33. Riigilõivuseaduse (RT I, 29.06.2012) § 57 "Tsiviilkohtumenetluse toimingud" lg 14:
(14) Kohtumääruse peale määruskaebuse esitamisel tasutakse riigilõivu 50 eurot. Kui nimetatud määruskaebus esitatakse elektrooniliselt veebilehe www.e-toimik.ee, https://ettevotjaportaal.rik.ee/, https://kinnistuportaal.rik.ee või e-notari infosüsteemi kaudu, tasutakse riigilõivu 25 eurot.
34. Säte, mille põhiseaduspärasust Riigikohus hindab, peab olema vaidluse lahendamisel asjassepuutuv (põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse seaduse (PSJKS) § 14 lg 2).
35. Maakohus tunnistas RLS § 57 lg 14 põhiseaduse vastaseks ja jättis kohaldamata kolmes kohtuasjas (Harju Maakohtu tsiviilasjad nr 2-13-51779, nr 2-13-31310 ja nr 2-13-9726), milles otsustas TsMS § 663 lg 1 alusel määruskaebuste menetlusse võtmise üle. Kõigis kolmes kohtuasjas esitasid kaebajad määruskaebuse muul viisil, mitte elektrooniliselt veebilehe www.e-toimik.ee kaudu.
36. Tsiviilasjades nr 2-13-31310 ja nr 2-13-9726 tunnistas kohus RLS § 57 lg 14 põhiseadusvastaseks osas, mis sätestab kohtumääruse peale määruskaebuse esitamisel kohustuse tasuda riigilõivu suuremas määras kui avalduse elektroonilisel esitamisel veebilehe www.e-toimik.ee, https://ettevotjaportaal.rik.ee/, https://kinnistuportaal.rik.ee või e-notari infosüsteemi kaudu. Tsiviilasjas nr 2-13-51779 leidis maakohus, et RLS § 57 lg 14 on asjassepuutuv ja põhiseadusvastane üksnes osas, mis sätestab kohtumääruse peale määruskaebuse esitamisel kohustuse tasuda riigilõivu suuremas määras kui avalduse elektroonilisel esitamisel veebilehe www.e-toimik.ee kaudu.
37. Kolleegium leiab, et määruskaebuse menetlusse võtmise üle otsustamisel maakohtus oli RLS § 57 lg 14 kõigis kolmes kohtuasjas asjassepuutuv osas, mis sätestab kohtumääruse peale määruskaebuse esitamisel kohustuse tasuda riigilõivu 50 eurot, avalduse elektroonilisel esitamisel veebilehe www.e-toimik.ee kaudu aga 25 eurot. Kaebajad ei esitanud määruskaebusi https://ettevotjaportaal.rik.ee/, https://kinnistuportaal.rik.ee või e-notari infosüsteemi kaudu. Seega ei ole RLS § 57 lg 14 viimati nimetatud osas käesolevas asjas asjassepuutuv.
38. Kõigis tsiviilasjades tunnistas kohus RLS § 57 lg 14 asjassepuutuvaks ja põhiseadusvastaseks alates 1. aprillist 2013 kehtivas redaktsioonis. Kolleegium märgib, et vaidlusalune säte, RLS § 57 lg 14 kehtestati 1. juulil 2012 jõustunud riigilõivuseaduse, tsiviilkohtumenetluse seadustiku ja teiste seaduste muutmise seadusega (RT I, 29.06.2012, 3). Alates 1. juulist 2012 kehtinud redaktsioonis tuli RLS § 57 lg 14 kohaselt kohtumääruse peale määruskaebuse esitamisel tasutada riigilõivu 50 eurot, määruskaebus esitamisel elektrooniliselt veebilehe www.e-toimik.ee kaudu tuli tasuda riigilõivu 25 eurot. 1. aprillil 2013 jõustus riigi õigusabi seaduse, riigilõivuseaduse, tsiviilkohtumenetluse seadustiku ja sellega seonduvalt teiste seaduste muutmise seadus (RT I, 22.03.2013, 9), mille § 1 p 1 kohaselt täiendati RLS § 57 lg 14 teist lauset pärast tekstiosa "www.e-toimik.ee" tekstiosaga "https://ettevotjaportaal.rik.ee/, https://kinnistuportaal.rik.ee või e-notari infosüsteemi". Eeltoodust lähtudes loeb kolleegium asjassepuutuvaks RLS § 57 lg 14 alates 1. juulist 2012 kehtinud redaktsioonis.
39. Põhiõiguse riive on selle kaitseala iga ebasoodus mõjutamine (vt alates Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 6. märtsi 2002. a otsusest asjas nr 3-4-1-1-02, p 12). Kohtumenetluses määruskaebuselt riigilõivu tasumise nõue ja selle määr riivavad PS § 15 lg 1 esimeses lauses tagatud igaühe põhiõigust pöörduda oma õiguste rikkumise korral kohtu poole (Riigikohtu üldkogu 6. märtsi 2012. a otsus asjas nr 3-2-1-67-11, p 22.1) ja PS §-s 32 tagatud omandipõhiõigust (vt Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 12. septembri 2013. a otsus kohtuasjas nr 3-4-1-26-13, p 18). Seejuures riivab RLS § 57 lg 14 intensiivsemalt nende isikute põhiõigusi, kes esitavad määruskaebuse kohtule muul viisil kui avaliku e-toimiku kaudu (vt Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 10. detsembri 2013. a otsus kohtuasjas nr 3-4-1-20-13, p-d 48–49). Vaidlusalune säte, RLS § 57 lg 14 riivab ka PS § 12 lg-s 1 tagatud võrdsuspõhiõigust, kuna kohtleb erinevalt isikuid, kes esitavad määruskaebuse veebilehe www.e-toimik.ee kaudu, ja isikuid, kes esitavad sama hinnaga avalduse muul viisil.
40. Riigilõivuseaduse, tsiviilkohtumenetluse seadustiku ja teiste seaduste muutmise seaduse eelnõu (XII Riigikogu seaduseelnõu, 206 SE) seletuskirja kohaselt on riigilõivumäärade kohtusse pöördumise viisist sõltuvusse seadmisel sihiks riigi ressursside säästlik ja otstarbekohane kasutamine, täpsemalt soov vähendada kohtute koormust tehnilise töö vähenemise kaudu, ja sel eesmärgil ka avaliku e-toimiku kasuks otsustamise motiveerimine.
41. Riigikohus on tunnistanud põhiseaduse vastaseks ja kehtetuks RLS § 57 lg-d 1 ja 15 ning lisa 1 alates 1. juulist 2012 kehtivas redaktsioonis osas, mis sätestas tsiviilkohtumenetluses avalduse muul viisil esitamisel kohustuse tasuda riigilõivu suuremas määras kui avalduse elektroonilisel esitamisel veebilehe www.e-toimik.ee kaudu (Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 10. detsembri 2013. a otsus kohtuasjas nr 3-4-1-20-13). Lisaks sellele on Riigikohus tunnistanud põhiseaduse vastaseks ja kehtetuks RLS § 57 lg 4 alates 1. juulist 2012 kehtivas redaktsioonis osas, mis sätestab hagita menetluses avalduse muul viisil esitamisel kohustuse tasuda riigilõivu suuremas määras kui avalduse elektroonilisel esitamisel veebilehe www.e-toimik.ee kaudu (Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 10. märtsi 2014. a otsus kohtuasjas nr 3-4-1-6-14).
42. Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium leidis 10. detsembri 2013. a otsuses kohtuasjas nr 3-4-1-20-13, et avalduse esitamise viisist sõltuvate lõivumäärade eristamise eesmärgiks on menetlusökonoomia, mis tähendab tõhusat menetlust samal ajal riigi ressursside säästmisega. Kohtute tehnilise töö väidetav vähendamine ja elektrooniline asjaajamine ning väljaspool avalikku e-toimikut esitatud avaldustega kaasnevate võimalike lisakulude panemine menetlusosalistele saavad olla üksnes vahendid menetlusökonoomia saavutamiseks, mitte iseseisvad eesmärgid põhiõiguste piiramiseks. Menetlusosaliste osalemist õigusemõistmise kulutuste kandmises on Riigikohus küll pidanud riigilõivu tasumisel legitiimseks, kuid see ei saa alati õigustada isikute erinevat kohtlemist riigilõivu tasumisel. Sarnases olukorras olevate menetlusosaliste erinev kohtlemine lõivu tasumisel peab ülekaalukalt aitama kaasa tõhusamale menetluse toimumisele (otsuse p 56).
43. Avalduse esitamise viisist sõltuvate lõivumäärade eristamine ei olnud Riigikohtu hinnangul sobiv, vajalik ega mõõdukas vahend eesmärgi saavutamiseks. Kohtute tehnilise töökoormuse vähendamine ei suurenda menetlusökonoomiat, kui sellega ei vähene õigusemõistmisega kaasnev ressursikulu ühiskonnas tervikuna. Vahendi sobivuse paneb kahtluse alla eelkõige see, et TsMS § 56 annab võimaluse pidada tsiviilasjades toimikut paralleelselt ka paberil ning suurel osal menetlusosalistel puudub võimalus või oskus arvutit ja Internetti kasutada või võimalus anda digitaalallkirja (otsuse p-d 60–65). Erinev kohtlemine ei olnud ka vajalik, sest kõrgema ja madalama riigilõivumäära vahe on oluliselt suurem, kui seda saab olla avaliku e-toimiku väliselt esitatud avaldusega riigile põhjustatav lisakulu tsiviilkohtumenetluses. E-toimiku laialdasemat kasutuselevõttu soodustaks hoopis see, kui e-toimiku süsteem muudetakse nii menetlusosalistele kui ka kohtutele piisavalt kasutajasõbralikuks (otsuse p-d 69–70). Kolleegiumi hinnangul ei ole erinev kohtlemine mõõdukas abinõu eesmärgi saavutamiseks, kuna riivatakse õigusriigis olulisi põhiõigusi (otsuse p 71).
44. Tuginedes Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 10. detsembri 2013. a otsuses kohtuasjas nr 3-4-1-20-13 toodud õiguslikele põhjendustele ja juhindudes PSJKS § 15 lg 1 p-st 2, tunnistab Riigikohus RLS § 57 lg 14 põhiseaduse vastaseks ja kehtetuks osas, mis sätestab kohtumääruse peale määruskaebuse muul viisil esitamisel kohustuse tasuda riigilõivu suuremas määras kui määruskaebuse elektroonilisel esitamisel veebilehe www.e-toimik.ee kaudu.
45. Kuna kolleegium tunnistab põhiseaduse vastaseks ja kehtetuks RLS § 57 lg 14 osas, mis sätestab kohtumääruse peale määruskaebuse muul viisil esitamisel kohustuse tasuda riigilõivu suuremas määras kui määruskaebuse elektroonilisel esitamisel veebilehe www.e-toimik.ee kaudu, jääb praeguse otsuse jõustumisel RLS § 57 lg 14 kehtima osas, mis näeb ette kohustuse tasuda kohtumääruse peale määruskaebuse esitamisel riigilõivu 25 eurot.

matches:
§ 57
§ 57
§ 57
§ 57
Kohus
§ 57
Kohus
§ 57
§ 57
§ 57
Kohus
Kohus
Kohus
§ 57
Kohus
§ 139
kohus
§ 139
§ 139
kohus
§ 57
§ 57
Kohus
Kohus
§ 57
§ 139
§ 57
§ 57
§ 57
§ 57
§ 57
§ 24
§ 12
§ 57
§ 57
§ 57
§ 57
§ 57
Riigikohus
§ 14
§ 57
§ 663
kohus
§ 57
§ 57
§ 57
§ 57
kohus
§ 57
§ 57
§ 57
§ 1
§ 57
§ 57
§ 15
§ 57
§ 57
§ 12
Riigikohus
§ 57
Riigikohus
§ 57
Riigikohus
§ 56
§ 15
Riigikohus
§ 57
§ 57
§ 57


text:
URANTIA RAAMAT, 69. Kiri. Põhilised iniminstitutsioonid
URANTIA RAAMAT - 69. Kiri. Põhilised iniminstitutsioonid
§ 1. Põhilised iniminstitutsioonid
§ 2. Tootmise algus
§ 3. Töö spetsialiseerumine
§ 4. Kaubanduse algus
§ 5. Kapitali alged
§ 6. Tule seos tsivilisatsiooniga
§ 7. Loomade kasutamine
§ 8. Orjus kui tsivilisatsiooni tegur
§ 9. Eraomand
69. Kiri. Põhilised iniminstitutsioonid
Paper 69 : Primitive Human Institutions
TUNDEELUS ületab inimene oma loomadest esivanemaid võimega hinnata huumorit, kunsti ja religiooni. Sotsiaalselt ilmutab inimene oma kõrgemat seisundit sellega, et oskab valmistada tööriistu, suhelda ja moodustada institutsioone.
Kui inimolendite sotsiaalsed rühmad püsivad pikka aega, luuakse neis kogumites alati teatavad tegevussuunad, mis kujunevad lõpuks institutsioonideks. Enamik inimese institutsioonidest on osutunud tööjõudu säästvateks ja samal ajal mõnevõrra ka rühma turvalisust suurendavateks.
Tsiviliseeritud inimene on oma väljakujunenud institutsioonide iseloomu, stabiilsuse ja jätkuvuse üle väga uhke, kuid kõik iniminstitutsioonid on vaid minevikutavade kogumid, mida on säilitanud tabud ja väärtustanud religioon. Need pärandid on saanud traditsioonideks ja traditsioonid kujunevad lõppkokkuvõttes eluviisiks.
Iga iniminstitutsioon hoolitseb mingi mineviku või oleviku sotsiaalse vajaduse rahuldamise eest, kuigi nende ülemäärane areng vähendab paratamatult nende väärtust indiviidi jaoks, sest varjutab isiksust ja vähendab initsiatiivi. Inimene peaks allutama oma institutsioonid endale, mitte laskma neil areneva tsivilisatsiooni sünnitistel ennast valitseda.
Iniminstitutsioonid jagunevad üldiselt kolme klassi.
1. Elatumisinstitutsioonid. Siia kuuluvad tavad, mis on tekkinud toidunäljast ja muudest taolistest enesealalhoiuinstinktidest. Nendeks on töö, omand, kasusaamissõda ja kõik ühiskonna reguleerimismehhanismid. Hirmuinstinkt edendab nende ellujäämisinstitutsioonide loomist varem või hiljem tabude, traditsioonide ja religioossete sanktsioonidega. Kuid hirmul, teadmatusel ja ebausul on olnud kõigi iniminstitutsioonide varases päritolus ja hilisemas arengus tähtis osa.
2. Enesejäädvustamisinstitutsioonid. Need ühiskondlikud institutsioonid on tekkinud suguihast, emainstinktist ja rasside kõrgematest õrnadest tunnetest ning hõlmavad kodu ja kooli, perekonnaelu, hariduse, eetika ja religiooni sotsiaalseid tagatisi. Nende hulka kuuluvad abielutavad, kaitsesõda ja elamuehitus.
3. Eneserahuldust kindlustavad institutsioonid. Need on edevusekalduvusest ja uhkusest välja kasvavad institutsioonid, mille hulka kuuluvad rõivastumis-ja ehtimiskombed, sotsiaalsed tavad, sõjad kuulsuse võitmiseks, tants, lõbustused, mängud ja muud meelelist rahuldust pakkuvad tegevused. Ent konkreetseid eneserahuldust pakkuvaid institutsioone ei ole tsivilisatsioonis kunagi välja arenenud.
Need kolm sotsiaalsete tavade rühma on omavahel tihedalt seotud ja pisiasjades üksteisest sõltuvad. Urantial moodustavad nad keerulise organisatsiooni, mis toimib ühtse sotsiaalse mehhanismina.
Ürgne tootmine kujunes aeglaselt välja kui kindlustus nälja õuduste eest. Inimene õppis oma eksistentsi kestel mõnelt loomalt juba varakult, et rikkaliku saagi korral tuleb nappusepäevadeks toitu varuda.
Enne varase kokkuhoidlikkuse ja algelise tootmise tekkimist olid tavalise hõimu saatuseks puudus ja tõelised kannatused. Varane inimene pidi konkureerima toidu saamiseks kogu loomariigiga. Konkurents tõmbab inimest alati alla looma tasemele; vaesus on tema loomulik ja türanlik seisund. Rikkus ei ole looduse kingitus: see tuleneb tööst, teadmistest ja organiseeritusest.
Ürginimene taipas ühinemise eeliseid üsna varsti. Ühendusest kujunes organisatsioon ja organisatsiooni esimene tulemus oli tööjaotus, millega säästeti kohe aega ja materjali. Need tööalased spetsialiseerumised tekkisid tänu kohanemisele survega — mindi väiksema vastupanu teed. Ürgsed metslased ei teinud kunagi ühtki tõelist tööd rõõmsalt ega meeleldi. Kuuletuti vaid vajaduse sunnil.
Ürginimesele ei meeldinud rasket tööd teha ja ta kiirustas üksnes siis, kui teda ähvardas tõsine oht. Töö ajategur, antud töö tegemine teatava aja jooksul, on täiesti nüüdisaegne mõiste. Iidse aja inimesi ei sundinud aeg kunagi tagant. Varase inimese loomupäraselt passiivseid rasse sundisid tootmise radadele vaid ägeda olelusvõitluse ja üha tõusva elatustaseme topeltnõudmised.
Töö ja loomepüüdlused eristavad inimest loomast, kelle jõupingutused on suures osas instinktiivsed. Vajadus töötada on inimese ülim õnnistus. Kogu Vürsti kaaskond töötas, nad tegid füüsilise töö õilistamiseks Urantial palju ära. Aadam oli aednik, heebrealaste Jumal töötas — ta oli kõigi asjade looja ja alalhoidja. Heebrealased olid esimene hõim, kes tööd kõrgelt hindas. Nad olid esimene rahvas, kes kuulutas: „Kes ei tee tööd, ei pea ka sööma.” Kuid paljud maailma religioonid pöördusid varase jõudeolekuideaali juurde tagasi. Jupiter oli pidutseja ja Buddhast sai mõtisklev jõudeolekule pühenduja.
Sangikhõimud olid troopikast eemal elades üsna töökad. Kuid laiskade maagiale pühendunute ja ettenägelike töökummardajate vahel toimus pikk-pikk võitlus.
Inimlik ettenägelikkus oli suunatud esmalt tule, vee ja toidu säilitamisele. Kuid ürginimene oli loomult mängur, ta tahtis alati saada midagi mitte millegi eest ning kannatliku ootamisega saavutatud edu omistati neil varastel aegadel liigagi sageli maagiale. Maagia taandus ettenägelikkuse, eneseohjeldamise ja töökuse ees väga visalt.
Tööjaotuse määrasid ürgühiskonnas esmalt looduslikud ja seejärel sotsiaalsed tegurid. Töö varane spetsialiseerumine oli järgmine:
1. Sooline spetsialiseerumine. Naiste töö tulenes lapse olemasolust, naised armastavad loomupäraselt lapsi rohkem kui mehed. Nii jäi naisele rutiinne töö, mehest sai aga kütt ja võitleja, kelle töö vaheldus kindlate puhkeperioodidega.
Tabud on hoidnud ajastute jooksul naist rangelt oma elualal. Mees on valinud isekalt endale meeldivama töö, jättes rutiinse töörühmamise naisele. Mehel on alati olnud häbi teha naiste tööd, kuid naisele pole meeste töö tegemine kunagi vastumeelne olnud. Imelik on siiski, et kodu ehitades ja sisustades on mehed ja naised alati koos töötanud.
2. Vanusest ja haigustest põhjustatud korrektsioonid. Need erinevused määrasid ära järgmise tööjaotuse. Vanad mehed ja sandid pandi varakult tööriistu ja relvi valmistama. Hiljem pidid nad ehitama maaparandusrajatisi.
3. Religioonil põhinev eristumine. Ravitsejad olid esimesed inimesed, kes vabastati füüsilisest tööst; nad olid esimene kutsealaklass. Sepad olid väike rühm, kes võistles maagia alal ravitsejatega. Nende oskus metalle töödelda äratas kartust. Plekksepad ja raudsepad panid aluse varastele uskumustele valgest ja mustast maagiast. Ning hiljem segunes see uskumus ebausuga headesse ja halbadesse vaimudesse ning kummitustesse.
Sepad olid esimene mittereligioosne rühm, kes kasutas erilisi privileege. Neid peeti sõja ajal erapooletuiks ning see täiendav vaba aeg võimaldas neil saada ürgühiskonna poliitikuteklassiks. Ent oma eesõiguste jämeda kuritarvitamise pärast teenisid sepad ära üleüldise vihkamise ning ravitsejad süvendasid omalt poolt viha konkurentide vastu. Selle esimese teaduse ja religiooni vahelise võistluse võitis religioon (ebausk). Pärast seda, kui sepad küladest välja aeti, hakkasid nad pidama asulate serval esimesi võõrastemaju.
4. Isand ja ori. Järgmine tööjaotus arenes välja vallutaja ja vallutatute vahelistest suhetest ning tähendas orjuse algust.
5. Erinevatel füüsilistel ja vaimsetel annetel põhinev tööjaotus. Edaspidi soodustasid tööjaotust inimeste loomupärased erinevused — inimolendid ei sünni võrdsetena.
Varased tootmisspetsialistid olid ränikivitahujad ja kiviraidurid, järgmisena tulid sepad. Seejärel hakkasid rühmad spetsialiseeruma: terved perekonnad ja sugukonnad pühendusid teatavat liiki töödele. Üks varasemaid preestrikaste — peale suguharu ravitsejate — tekkis ühe mõõgameistrite perekonna ebausklikust ülistamisest.
Esimesed majandusspetsialistid olid kivisoola eksportijad ja pottsepad. Naised valmistasid lihtsaid, mehed kaunistatud savinõusid. Mõnes hõimus oli õmblemine ja kudumine naiste, teistes meeste töö.
Varased kauplejad olid naised: neid rakendati spioonidena, kellele kauplemine oli kõrvaltegevus. Peagi kaubandus laienes ja naised hakkasid tegutsema vahendajatena — vahekaupmeestena. Seejärel tekkis kaupmeeste klass, kes hakkas võtma oma teenuste eest komisjonitasu ehk kasumit. Rühmadevahelise kaubavahetuse kasv arenes kaubanduseks ja kaupade vahetamisele järgnes oskustööjõu vahetus.
Nii nagu lepinguabieludele järgnesid vallutusabielud, järgnesid ka vahetuskaubandusele röövretked. Kuid varase sõnatu kaubavahetuse ja hilisema nüüdisaegsete vahetusviisidega kaubanduse vahele jäi pikk piraatlusperiood.
Esimesed kaubavahetajad olid relvastatud kaupmehed, kes jätsid oma kaubad neutraalsesse kohta. Esimesed turud kuulusid naistele; nemad oli kõige esimesed müüjad just sellepärast, et nad olid koormakandjad; mehed oli sõjamehed. Väga varakult kujunes välja müügilett — piisavalt lai müür, et kauplejad ei ulatuks teineteist relvaga puudutama.
Sõnatu kaubavahetuse puhul pandi kaubavarusid valvama mõni fetiš. Need turuplatsid olid varguste eest kaitstud: sealt sai midagi võtta ainult vahetuse või ostu teel, fetišiga olid kaubad alati kaitstud. Varased kauplejad olid oma hõimudega alati hoolikalt ausad, kuid arvasid, et kaugelttulnud võõraid tohib petta. Isegi varased heebrealased tunnistasid paganatega kaubeldes eri eetikat.
Sõnatu vahetuskaubandus jätkus tervete ajastute vältel, kuni inimesed võisid lõpuks relvituina pühal turuplatsil kohtuda. Needsamad turuplatsid said ka esimesteks pühapaikadeks ja mõnel maal hakati neid hiljem nimetama „pelgulinnadeks”. Iga turuplatsile jõudnud põgenik oli ohutus kohas ja rünnakute eest kaitstud.
Kaaluma hakati esimesena nisu ja teisi teravilju. Esimesed vahetusvahendid olid kalad või kitsed. Hiljem muutusid vahetuskaubaks lehmad.
Nüüdisaegne kiri sai alguse varasest kaubaarvestusest; inimese esimeseks kirjandusloominguks oli kaubareklaam, soolareklaam. Palju varaseid sõdu peeti loodusressursside, näiteks ränikivi, soola ja metallide pärast. Esimene ametlik hõimudevaheline leping sõlmiti soolakaevanduse ühise kasutamise kohta. Need lepingutega reguleeritud kohad võimaldasid erinevatel hõimudel sõbralikult ja rahumeelselt mõtteid vahetada ning suhelda.
Kiri kujunes etapiliselt — „sõnumipulgast”, sõlmelistest nööridest, piltkirjast, hieroglüüfidest ja vampumvöödest kuni varaste sümboltähestikeni. Sõnumite saatmine arenes algelisest suitsusignaalist kuni jooksjate, ratsurite, raudteede ja lennukiteni, edasi telegraafi, telefoni ja raadiosideni.
Asustatud maailmas levitasid uusi ideid ja paremaid meetodeid iidsed kaupmehed. Kauplemine koos seiklushimuga ajendas uurima ja avastama. Ning kõik see kutsus esile transpordi sünni. Kaubandus soodustas kultuuride vastastikusi mõjutusi ja on seega olnud suur tsiviliseerija.
Kapital on vara, mis toob tulu tänu praegusele loobumisele tuleviku nimel. Säästmine on elatumisviis ja ellujäämiskindlustus. Toiduvarumine arendas enesevalitsust ning tekitas esimesed kapitali ja tööjõuga seotud probleemid. Kui kellelgi oli toitu ja ta suutis seda röövlite eest kaitsta, olid tal toiduta inimese ees selged eelised.
Varane pankur oli hõimu vapraim liige. Ta hoidis ühiseid varasid enda juures ja kogu suguharu kaitses rünnakute korral tema onni. Seega viis isikliku omandi ja rühmavara kogunemine kohe sõjalise organisatsiooni tekkele. Algul olid need ette vaatusabinõud mõeldud vara kaitsmiseks röövretkede vastu, kuid hiljem sai tavaks korraldada sõjaretki naaberhõimude vara ja rikkuse omastamiseks.
Kapitali akumuleerumist põhjustasid järgmised põhitungid:
1. Nälg — koos ettenägelikkusega. Toidu säästmine ja säilitamine tõi võimu ja mugavust neile, kel oli tulevaste vajaduste arvestamiseks piisavalt ettenägelikkust. Toiduvarumine oli näljahädade ja õnnetuste puhuks küllaldane tagatis. Ja kogu ürgsete tavade kogum pidi aitama inimestel tegelikult olevikku tulevikule allutada.
2. Perekonnaarmastus — soov pereliikmete vajadusi rahuldada. Kapital on omand, mida on säästetud, vaatamata tänaste vajaduste survele, et kindlustada end tulevikuvajaduste vastu. Need tulevikuvajadused võivad olla osaliselt seotud ka oma tulevaste põlvedega.
3. Edevus — soov oma kogutud vara näidata. Ülemäärased rõivad olid üks esimesi eristumismärke. Kogumisedevus sai varakult inimesele uhkuseasjaks.
4. Positsioon — soov osta sotsiaalset ja poliitilist prestiiži. Juba varakult tekkis varal põhinev ülikkond, kelle hulka pääses eriliste teenete osutamisega kuningatele või otseselt raha maksmise teel.
5. Võim — valitsemisiha. Varade laenuksandmist kasutati orjastamisvahendina, neil iidsetel aegadel oli laenumäär sada protsenti aastas. Laenuandjatest said kuningad, kes olid loonud endale terve armee võlglasi. Võlaorjad olid üks varaseimaid vara vorme, mida sai koguda, ja võlaorjus hõlmas vanal ajal isegi õigust surnukehale pärast orja surma.
6. Hirm surnute hingede ees — kaitsetasud preestritele. Inimesed hakkasid preestritele varakult oma surma puhuks kingitusi tegema, et hõlbustada oma edasiliikumist järgmisesse ellu. Nii said preestrid väga rikkaks, nad olid iidsel ajal suurimad kapitalistid.
7. Seksuaaltung — soov osta endale naine või mitu naist. Inimese esimene kauplemisvorm oli naistevahetus, seda esines juba ammu enne hobusekauplemist. Kuid liignaistest orjadega kauplemine ei viinud ühiskonda kunagi edasi: see oli ja on rassi häbiplekk, sest takistas perekonnaelu arengut ja saastas kõrgemate rahvaste bioloogilist kõlblikkust.
8. Arvukad eneserahuldamise viisid. Mõned otsisid rikkust, sest see andis võimu; teised rügasid tööd ja kogusid vara, mis tähendas jõudeolekut. Varane inimene (ja ka mõned hilisemad) kaldus pillama oma vahendeid luksusele. Ürgseid rasse lummasid joovastavad ja uimastavad ained.
Tsivilisatsiooni arenedes tekkis inimesel säästmiseks uusi ajendeid, esialgsele toidunäljale lisandus kiiresti muid vajadusi. Vaesust hakati sedavõrd põlastama, et vaid rikkaid arvati surres otse taevasse minevat. Vara hakati nii kõrgelt hindama, et uhkeldava pidusöögi pakkumine pühkis inimese nimelt häbipleki.
Rikkusest sai varakult silmapaistva sotsiaalse seisundi märk. Mõne hõimu liikmed kogusid aastaid vara, et see mulje avaldamiseks mõnel pidupäeval ära põletada või tasuta teistele hõimuliikmetele välja jagada. See tegi neist suured inimesed. Ka nüüdisaegsed rahvad tunnevad pillavast jõulukinkide jagamisest suurt rõõmu, rikkad inimesed annetavad aga suurtele heategevus- ja haridusasutustele. Inimeste teguviis võib olla veidi teistsugune, kuid meelelaad on jäänud üsna muutumatuks.
Tuleb aga kindlasti märkida, et paljud iidse aja rikkad inimesed jagasid suure osa oma varandusest laiali hoopis teisel põhjusel: nad kartsid, et nende varade ihaldajad tapavad nad. Rikkad ohverdasid tavaliselt kümneid orje, et näidata oma põlgust rikkuse vastu.
Kuigi kapitalil on kalduvus inimest vabastada, on see ühiskonnakorra ja tootmissüsteemi tunduvalt keerulisemaks muutnud. Kapitali kuritarvitamine ebaõiglaste kapitalistide poolt ei muuda olematuks asjaolu, et see on nüüdisaegse tööstusühiskonna alus. Tänu kapitalile ja leiutistele on praegusel põlvkonnal suuremal määral vabadust kui ühelgi teisel põlvkonnal enne teda. See on lihtne tõde ning pole mõeldud õigustamaks paljusid kapitali väärkasutusi selle mõtlematute ja isekate valdajate poolt.
Ürgühiskond oma nelja tegevusharuga — tööstuslik, regulatiivne, religioosne ja sõjaline — arenes tänu neljale tegurile: tuli, loomad, orjad ja vara.
Tule süütamine eraldas inimese ühe hüppega igaveseks loomast: see on inimese põhileiutis ehk -avastus. Tuli võimaldas inimesel jääda ööseks maapinnale, sest kõik loomad kartsid seda. Tuli soodustas õhtuti sotsiaalset suhtlemist, see kaitses külma ja metsloomade eest ning pakkus kindlustunnet ka tontide vastu. Seda kasutati algul rohkem valguse kui soojuse saamiseks; paljud mahajäänud hõimud keelduvad magamast, kui nende lõke ei põle öö läbi.
Tuli oli suur tsiviliseerija ja esimene vahend, mis võimaldas inimesel olla altruistlik midagi loovutamata, anda põlevaid süsi naabrile ilma midagi kaotamata. Majapidamistuli, mida hoidis ema või vanim tütar, oli esimene kasvataja, kes nõudis valvsust ja usaldusväärsust. Varane kodu ei olnud hoone, vaid tule, perekonnakolde ümber kogunenud pere. Kui poeg asutas uue kodu, võttis ta perekonnakoldest ühe tuletuki kaasa.
Kuigi tule avastaja Andon vältis selle palveldamist, hakkasid paljud tema järeltulijad leeki fetišiks või vaimuks pidama. Tule sanitaarsed omadused jäid neil kasutamata, sest nad ei tahtnud jäätmeid põletada. Ürginimene kartis tuld ja püüdis seda alati heas korras hoida, seetõttu piserdati tulle ka viirukit. Vanaaja inimesed ei sülitanud mingil juhul tulle ega läinud kunagi läbi teise inimese ja põleva lõkke vahelt. Varane inimkond pidas pühaks ka tulesüütamiseks kasutatavaid raudpüriidi- ja ränikivitükke.
Leegi kustutamist loeti patuks; kui onn süttis, lasti sel ära põleda. Templite ja pühamute tuled olid pühad ning neid ei lastud kunagi kustuda, kui ei olnud tavaks igal aastal või mõne õnnetuse järel uut tuld süüdata. Naised valiti preestriteks, sest nad olid ka kodukolde tule hoidjad.
Varased müüdid sellest, kuidas tuli kunagi jumalate juurest alla tuli, said alguse tähelepanekutest, et välk süütab tuld. Need üleloomuliku päritoluga ideed viisid otseselt tulekummardamisele ja tulekummardamine tekitas otseselt „tulest läbiastumise” tava, mis püsis kuni Moosese ajani. Veel praegugi arvatakse, et pärast surma minnakse läbi tule. Tulemüüt köitis varastel aegadel inimesi väga ning püsib parside sümboolikas praeguseni.
Tuli võimaldas toitu valmistada ja „toore liha sööjad” said pilkealusteks. Töödeldud toidu söömisel kulus seedimisele vähem elutähtsat energiat ja nii jäi varasel inimesel sotsiaalkultuuri jaoks rohkem jõudu. Loomakasvatuse tõttu oli vaja toidu hankimiseks vähem pingutada, mis jättis aega sotsiaalseks tegevuseks.
Ei maksa unustada, et tuli avas tee metallitöötlemisele ning viis hiljem aurujõu ja praeguste elektritarbimisviiside avastamisele.
Kogu loomariik oli alguses inimese vaenlane; inimolendid pidid õppima end metsloomade eest kaitsma. Esialgu inimene vaid sõi loomi, kuid hiljem õppis neid kodustama ja enda teenistusse rakendama.
Loomade kodustamine sai alguse juhuslikult. Metslane küttis kariloomi umbes samamoodi, nagu indiaanlased piisoneid. Karja ümberpiiramisega said nad loomi oma kontrolli all hoida ning tappa siis, kui neid toiduks vajati. Hiljem ehitati tarandikud ja püüti kinni terved karjad.
Mõnda looma oli kerge taltsutada, kuid paljud neist, näiteks elevant, ei paljunenud vangistuses. Veel hiljem avastati, et teatavad loomaliigid alistuvad inimesele ning paljunevad ka vangistuses. Seega edendati loomade kodustamist selektsioonaretuse teel, mis on Dalamatia aegadest saadik oluliselt edasi arenenud.
Koer oli esimene loom, kes kodustati, raske taltsutamistöö algas siis, kui üks koer oli jahimehele kogu päeva järgnenud ning läks temaga ka koju kaasa. Koeri kasutati ajastute vältel toiduks, küttimiseks, transpordiks ja seltsiks. Algul koerad ainult ulusid, kuid hiljem õppisid ka haukuma. Koera terava haistmismeele tõttu hakati arvama, et ta näeb vaime ning sellest kujunesid välja koera fetišeerimise kultused. Valvekoerte kasutamine võimaldas kogu suguharul esmakordselt öösel magada. Seejärel tekkis tava rakendada valvekoeri kodu kaitsmiseks nii aineliste vaenlaste kui ka vaimude vastu. Kui koer haukus, tähendas see inimese või looma lähenemist, ent kui koer ulus, olid vaimud lähedal. Isegi praegu arvavad paljud, et koera ulumine öösel tähendab surma.
Kui mees oli kütt, kohtles ta naist üsna hästi, ent pärast loomade kodustamist hakkasid paljud hõimud Caligastia segaduse ajal oma naistega häbiväärselt ringi käima. Nad kohtlesid neid lausa samamoodi nagu loomi. Naise jäme kohtlemine mehe poolt on inimajaloo üks tumedamaid peatükke.
Ürginimene ei kõhelnud kunagi oma kaaslasi orjastamast. Esimene ori oli naine, perekonna ori. Karjakasvatajast mees orjastas naise oma alaväärtusliku seksuaalpartnerina. Seda liiki suguline orjus tulenes otseselt mehe vähenenud sõltuvusest naisest.
Mitte ammu oli orjus nende sõjavangide saatus, kes keeldusid vallutaja religiooni vastu võtmast. Varasematel aegadel vangid kas söödi, piinati surnuks, pandi omavahel võitlema, ohverdati vaimudele või orjastati. Orjus oli veresaunade ja kannibalismiga võrreldes suur edasiminek.
Orjastamine oli samm sõjavangide halastava kohtlemise poole. Ai linna varitsemine koos meeste, naiste ja laste massilise tapmisega, millest pääses vallutaja edevuse rahuldamiseks vaid kuningas, on tõetruu pilt barbaarsetest tapatalgudest, mida panid toime ka pealtnäha tsiviliseeritud rahvad. Ründeretk Baasani kuninga Oogi vastu oli niisama julm ja tõhus. Heebrealased „hävitasid oma vaenlased sootuks”, võttes kogu nende vara sõjasaagiks kaasa. Nad panid kõik linnad andameid maksma, ähvardades muidu „hävitada kõik nende meessoost elanikud”. Ent paljud tolleaegsed hõimud, kellel oli vähem hõimuegotismi, olid hakanud juba ammu vastaste paremaid esindajaid omaks võtma.
Kütt nagu ameerika punane inimenegi ei orjastanud kedagi. Ta kas võttis vangid omaks või tappis nad. Karjakasvatajarahvaste seas ei olnud orjus valdav, sest nad vajasid vähe lihttöölisi. Karjakasvatajad tavatsesid sõjas kõik meesvangid tappa ja võtta vangi vaid naised ja lapsed. Moosese käsuseadused sisaldasid konkreetseid juhiseid, kuidas naisvange naiseks võtta. Kui naine ei rahuldanud, võis ta ära saata, aga heebrealastel ei lubatud neid mahajäetud abikaasasid orjaks müüa — see oli tsivilisatsioonis vähemalt üks samm edasi. Heebrealastel olid küll tahumatud sotsiaalsed tavad, kuid need olid ümbruskonna hõimude omadest palju kõrgemal tasemel.
Karjakasvatajad olid esimesed kapitalistid: karjad olidki nende kapital ja nad elasid intressidest — loomulikust juurdekasvust. Ning nad ei soovinud seda rikkust orjade ega naiste hoolde usaldada. Hiljem võtsid nad küll meessoost vange ja sundisid neid maad harima. Siit sai alguse varane pärisorjus — inimeste kinnistamine maa külge. Aafriklastele võis maaharimise kergesti selgeks õpetada, seetõttu saigi neist suur orjarass.
Orjus oli vältimatu lüli inimtsivilisatsiooni ahelas. See oli ühiskonnale sild üleminekuks kaosest ja lodevusest korra ja tsiviliseeritud tegevuseni. See sundis mahajäänud ja laisku rahvaid töötama ning andma sellega endast kõrgematele sotsiaalseks edasiliikumiseks rikkust ja vaba aega.
Orjuseinstitutsioon sundis inimest leiutama ürgühiskonna regulatsioonimehhanisme, see pani aluse valitsuse algetele. Orjus nõuab tugevat regulatsiooni ja Euroopas see keskajal praktiliselt kadus, sest feodaalisandad ei suutnud orje valitseda. Vana aja mahajäänud hõimudel nagu ka praegustel Austraalia põliselanikel polnud kunagi orje.
Orjus oli muidugi rõhuv, aga rõhumine õpetas inimesele ka töökust. Lõppkokkuvõttes said orjad osa ka kõrgema ühiskonna õnnistustest, mida nad nii vastumeelselt olid luua aidanud. Orjus loob tingimused kultuuri arenguks ja sotsiaalseks edasiminekuks, kuid ründab ühiskonda salakavalalt seestpoolt kui kõige tõsisem kõigist ühiskonda hävitavatest tõbedest.
Nüüdisaegsete tehniliste leiutiste tõttu on orjus muutunud igandiks. Orjus nagu polügaamiagi on kadumas, sest see ei tasu end ära. Kuid alati on osutunud hukatuslikuks vabastada äkki suurel arvul orje, nende järkjärgulisel vabastamisel tekib probleeme vähem.
Inimesed ei ole tänapäeval sotsiaalselt seisundilt orjad, kuid tuhanded satuvad võlaorjusesse auahnuse tõttu. Sunniviisiline orjus on asendunud uue ja täiuslikuma — majandusliku orjuse vormiga.
Ühiskonna ideaal on üldine vabadus ja seetõttu ei tohiks kunagi lubada jõudeolekut. Kõiki füüsiliselt terveid isikuid peaks sundima tegema vähemalt nii palju tööd, et sellest piisaks iseenese elatamiseks.
Nüüdisaegne ühiskond liigub vastupidises suunas. Orjus on peaaegu kadunud, koduloomad on läbitud etapp. Tsivilisatsioon otsib võimu taas tulelt — anorgaaniliselt maailmalt. Inimene tõusis metslase seisundist kõrgemale tule, loomade ja orjuse abiga. Praegusel ajal on ta selle juurde tagasi pöördumas, loobudes orjade ja loomade abist ning püüdes leida loodusjõudude varamust uusi saladusi ja rikkuse ning võimu allikaid.
Ürgühiskond oli küll tegelikult kogukondlik, kuid ürginimene ei järginud nüüdisaegseid kommunismidoktriine. Nende varaste aegade kommunism ei olnud pelgalt teooria ega sotsiaalne doktriin, see oli lihtne ja praktiline automaatne kohanemine. Kommunism hoidis ära rahvamasside vaesumise ja puuduse; kerjamine ja prostitutsioon oli nende iidsete hõimude seas peaaegu tundmatud.
Primitiivne kommunism ei muutnud inimesi päris ühesuguseks ega ülistanud keskpärasust, kuid premeeris siiski tegevusetust ja jõudeolekut ning lämmatas töökust ja hävitas auahnust. Kommunism oli vältimatu tugi ürgühiskonna kasvule nagu tellingud ehitusele, kuid asendus kõrgema ühiskonnakorraga, sest oli vastuolus nelja tugeva inimliku kalduvusega.
1. Perekond. Inimene ihkab varandust koguda, kuid soovib samal ajal oma investeeringud ka järglastele pärandada. Varases kogukondlikus ühiskonnas inimese kapital kas tarbiti pärast tema surma kohe ära või jagati rühmale. Vara pärimist ei tuntud — pärandimaks oli sada protsenti. Hilisemad kapitali kogumise ja vara pärandamise tavad olid ühiskonnas selge edasiminek. Ning seda vaatamata kapitali vääritikasutamisega hiljem kaasnenud jämedatele kuritarvitustele.
2. Religioossed kalduvused. Ürginimene tahtis kapitali koguda ka selle nimel, et järgmises elus oleks millestki alustada. Selle motiiviga on seletatav, miks nii kaua tavatseti inimese isiklikke asju talle hauda kaasa panna. Vanaaja inimesed arvasid, et kohe pärast surma saavad rõõmud ja väärikus osaks vaid rikastele. Ilmutatud religiooni õpetajad, eriti kristlikud jutlustajad, olid esimesed, kes kuulutasid, et vaesed võivad saada päästetud rikastega võrdsetel alustel.
3. Vabaduse ja vaba aja soov. Ühiskonna arengu varastel aegadel oli indiviidi teenistuse jagamine rühmale tegelikult üks orjuse vorme, töötaja tehti laiskleja orjaks. See oli kommunismi hukatuslik nõrkus: pillajad elasid alati kokkuhoidlike kulul. Ka tänapäeval loodavad pillajad riigi (kokkuhoidlike maksumaksjate) hoolitsusele. Need, kel pole kapitali, arvavad ikka veel, et kapitali omavad peaksid neid toitma.
4. Turvalisuse- ja võimuiha. Kommunismi hävitasid lõpuks edumeelsete ja edukate inimeste mitmed pettevõtted, millega püüti oma hõimu saamatute laisklejate orjusest kõrvale põigelda. Kuid algul hoiti igasuguseid kogutud varusid salajas, ürgse ebakindluse tõttu välditi kapitali kogumist väljapoole. Ka hiljem oli väga ohtlik liiga palju rikkust koguda, sest kuningas sepitses alati mingi valesüüdistuse, mille alusel rikka mehe vara konfiskeerida, ja kui rikas inimene suri, oodati matusega seni, kuni pere oli annetanud üldsuse heaks või kuningale pärandimaksuna suure summa.
Naised olid juba varastel aegadel kogukonna omand ja perekonda juhtis ema. Varastele hõimujuhtidele kuulusid kogu maa ja kõik naised — abiellumiseks oli vaja hõimujuhi nõusolekut. Pärast kommunismi olid naised individuaalne omand ja isa võttis pikkamööda juhtimise kodus enda kätte. Nii sai alguse kodu ja polügaamia tavad asendusid järk-järgult monogaamiaga. (Polügaamia on naise orjuse elemendi säilimine abielus. Monogaamia on orjuseta ideaal ühe mehe ja ühe naise võrratust ühendusest koduloomise, järglaste kasvatamise, vastastikuse kultuurilise arendamise ja enesetäiendamise ülevas ettevõtmises.)
Algul oli kogu vara, kaasa arvatud tööriistad ja relvad, hõimu ühisomand. Eraomandisse kuulusid kõik asjad, mida isiklikult puudutati. Kui võõras tassist jõi, sai see tass tema omaks. Järgmisena sai iga koht, kus verd valati, vigastatud isiku või rühma omandiks.
Seega respekteeriti algselt eraomandit, sest selles pidi sisalduma teatav osa omaniku isikust. Seda tüüpi ebausul püsis kindalt ka ausus omandi suhtes, isiklike asjade valvamiseks polnud politseid vaja. Rühmasiseselt vargusi ei olnud, kuigi inimesed ei kõhelnud omastamast teiste hõimude vara. Varalised suhted ei lõppenud surmaga; algul isiklikud esemed põletati, veidi hiljem maeti koos surnuga ja veel hiljem said need elusolevate perekonna- või hõimuliikmete pärandiks.
Dekoratiivsed isiklikud esemed said alguse amulettidest. Edevuse ja tondihirmu tõttu pani varane inimene igati vastu kõigile katsetele tema lemmikamulette röövida, sest seda vara peeti hädavajalikest asjadest väärtuslikumaks.
Üks inimese varaseid varasid oli tema magamiskoht. Hiljem määrasid kodude asukoha hõimujuhid, kelle hoole all oli kogu rühma kinnisvara. Varsti hakkas omandit tähistama tulease ja veelgi hiljem andis kaev seda ümbritsevale maale valdusõiguse.
Veeaugud ja kaevud kuulusid esimeste eraomandite hulka. Veeaukude, kaevude, puude, viljasaagi ja mee valvamiseks kasutati kõiki fetišismikombeid. Pärast usu kadumist fetišitesse töötati eraomandi kaitseks välja seadused. Ent ammu enne maaseadusi olid olemas küttimisseadused, jahipidamisõigused. Ameerika punane inimene ei ole siiani maa eraomandusest aru saanud, ta ei suutnud valge inimese seisukohta mõista.
Eraomandit tähistati juba varakult perekonnamärkidega ja sellest said kunagi alguse perekonnavapid. Ka kinnisvara sai anda vaimude valve alla. Preestrid „pühitsesid” maatükki ning see jäi siis sellele püstitatud maagiliste tabude kaitse alla. Maa omanikel öeldi olevat „preestri valdusõigus”. Heebrealased austasid neid perekondade maamärke väga: „Neetud olgu, kes nihutab paigast oma ligimese maamärgi!” Neile kivitähistele olid kantud preestri initsiaalid. Isegi initsiaalidega tähistatud puud said eraomandiks.
Varastel aegadel kuulus eraomandisse ainult viljasaak, kuid järjestikused saagid andsid valdusõiguse — seega tekkis maa eraomandus põllumajandusest. Maa anti üksikisikule algul vaid tema eluajaks, surma korral läks see hõimule tagasi. Esimesed maatükid, mis hõim inimesele andis, olid hauad — perekonna matmispaigad. Hilisemal ajal kuulus maa sellele, kes ta tarastas. Kuid linnad jätsid osa maid alati üldkasutatavateks karjamaadeks ja ümberpiiramise ajal kasutamiseks; need „ühismaad” näitavad varasema kollektiivse omandivormi püsimist.
Riik määras viimaks vara üksikisikule, jättes endale maksustamisõiguse. Olles kindlustanud omandiõiguse, võisid peremehed renti koguda ja maast sai sissetuleku, kapitali, allikas. Lõpuks sai maa tõeliseks kaubaks — seda tohtis müüa, loovutada, pantida ja pandi katteks sisse nõuda.
Eraomand suurendas vabadust ja stabiilsust, kuid ühiskond lubas maa eraomandusse alles siis, kui kogukonnal polnud selle pidamine ja haldamine õnnestunud, ning pärast seda tekkisid ka orjad, pärisorjad ja maata klassid. Täiustuv tehnika vabastas inimesed järk-järgult rängast orjatööst.
Varaline õigus ei ole absoluutne, see on puhtühiskondlik õigus. Kuid tänu varalisele eraomandile on kujunenud välja valitsus, seadus, kord, kodanikuõigused, sotsiaalsed vabadused, traditsioonid, rahu ja õnn, millest tunnevad rõõmu nüüdisaja inimesed.
Praegune ühiskonnakord ei tarvitse olla tingimata õige — ega jumalik või püha —, kuid inimkond toimib hästi, kui teostab muudatusi aeglaselt. Teie olemasolev süsteem on tohutult parem kui ükski süsteem, mida tundsid teie esivanemad. Jälgige ühiskonnakorda muutes hoolikalt, et muudaksite seda paremaks. Ärge laske end ahvatleda katsetama oma esiisade kõrvaleheidetud mudeleid. Minge edasi, mitte tagasi! Laske arengul oma rada kulgeda! Ärge astuge sammugi tagasi!

matches:
§ 1
§ 2
§ 3
§ 4
§ 5
§ 6
§ 7
§ 8
§ 9


Eri- või ainuõiguse andmiseks avaliku konkursi korraldamise kord – Riigi Teataja
Eri- või ainuõiguse andmiseks avaliku konkursi korraldamise kord
Eri- või ainuõiguse andmiseks avaliku konkursi korraldamise kord - sisukord
2 PAKKUMISMENETLUSED
3 AVALIKU KONKURSI VÄLJAKUULUTAMINE
§ 11 Avatud pakkumise väljakuulutamine peab sisaldama vähemalt järgmisi andmeid:
4 PAKKUMISE DOKUMENDID
§ 15 Pakkumiskutse dokumendid peavad sisaldama vähemalt järgmisi andmeid:
§ 16 Õiguse andja kontrollib pakkumisel ettevõtjate kvalifikatsiooni, milleks tal on õigus nõuda dokumentide esitamist, mis kinnitavad, et ettevõtja:
5 PAKKUMISTE ESITAMINE
6 PAKKUMISTE LÄBIVAATAMINE
7 PAKKUMISTE HINDAMINE
8 PAKKUMISTE TAGASILÜKKAMINE
§ 44 Õiguse andja lükkab pakkumise tagasi, kui:
9 ERI- VÕI AINUÕIGUSE ANDMINE
10 TEABE AVALDAMINE
Vastu võetud 25.09.2001 nr 303
RT I 2001, 78, 469
23.10.2002 RT I 2002, 88, 510 01.11.2002
16.03.2006 RT I 2006, 13, 103 24.03.2006
Määrus kehtestatakse « Konkurentsiseaduse » § 14 lõike 2 alusel.
§ 1. Määruses sätestatakse eri- või ainuõiguse andmiseks avaliku konkursi korraldamise kord.
§ 2. Eri- või ainuõigusena käsitatakse riigi või kohaliku omavalitsuse üksuse poolt ettevõtjale antud õigust, mis võimaldab tal olla kaubaturul teiste ettevõtjatega võrreldes eelisseisundis või ainsaks ettevõtjaks sellel kaubaturul.
§ 3. Määruses sätestatud avaliku konkursi korraldamise kord ei laiene «Riigihangete seaduse» (RT I 2000, 84, 534; 2001, 34, 189; 40, 224; 50, 284) alusel sõlmitavatele lepingutele.
§ 4. Avaliku konkursi korraldajaks on Vabariigi Valitsuse poolt volitatud minister, ministri poolt volitatud ametiisik või kohaliku omavalitsuse üksuse poolt volitatud ametiisik (edaspidi õiguse andja ). Õiguse andjal on õigus volitada teisi isikuid avalikku konkurssi korraldama.
§ 5. Eri- või ainuõigus antakse avaliku konkursi tulemuste põhjal üldjuhul kuni viieks aastaks. Vabariigi Valitsus võib sellest teha erandeid oma motiveeritud korraldusega asjaomase ministri ettepaneku või kohaliku omavalitsuse üksuse ettepaneku alusel, mis esitatakse Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi kaudu.
[RT I 2002, 88, 510 - jõust. 01.11.2002]
2. peatükk PAKKUMISMENETLUSED
§ 6. Avaliku konkursi puhul kasutatakse pakkumismenetlusena avatud pakkumist. Kui avatud pakkumine ei anna soovitud tulemust, võib kasutada sama õiguse andmiseks läbirääkimistega piiratud pakkumist või pakkumist ühelt ettevõtjalt.
§ 7. Avatud pakkumine on pakkumismenetlus, mille puhul võivad pakkumise esitada kõik ettevõtjad.
§ 8. Läbirääkimistega piiratud pakkumine on pakkumismenetlus, mille puhul õiguse andja peab vajalike tingimuste olemasolul läbirääkimisi eelnevalt väljavalitud ettevõtjatega.
§ 9. Pakkumine ühelt ettevõtjalt on pakkumismenetlus, mille puhul õiguse andja kutsub pakkumisele vaid ühe ettevõtja. Pakkumist ühelt ettevõtjalt kasutatakse pakkumismenetlusena juhul, kui kaubaturul on vaid üks võimalik pakkuja.
3. peatükk AVALIKU KONKURSI VÄLJAKUULUTAMINE
§ 10. Õiguse andja kuulutab välja avatud pakkumise vähemalt ühes üleriigilise levikuga päevalehes.
§ 11. Avatud pakkumise väljakuulutamine peab sisaldama vähemalt järgmisi andmeid:
1) õiguse andja nimetus ja aadress;
2) eri- või ainuõiguse nimetus ja iseloomustus;
3) eri- või ainuõiguse teostamise aeg;
4) pakkujate kvalifitseerimise tingimused;
5) pakkumiskutse dokumentide väljastamise koht ja tingimused;
6) märge tagatise nõutavuse kohta;
7) pakkumiskutse dokumentide vormistamise keel (keeled) ja
8) pakkumiste esitamise koht, tähtpäev ja kellaaeg.
§ 12. Läbirääkimistega piiratud pakkumisele peab õiguse andja välja valima vähemalt kolm ettevõtjat, kes võivad olla nii eelnevalt avatud pakkumisel osalenud kui mitteosalenud ettevõtjad.
§ 13. Läbirääkimistega piiratud pakkumise ja pakkumise korral ühelt ettevõtjalt ei kuulutata välja avalikku konkurssi ning toimuvad valitud ettevõtjate ja õiguse andja vahelised läbirääkimised pärast pakkumiste saamist.
4. peatükk PAKKUMISE DOKUMENDID
§ 14. Pakkumiskutse dokumendid edastab õiguse andja huvitatud või väljavalitud ettevõtjatele kooskõlas avaliku konkursi väljakuulutamisel teatatuga.
§ 15. Pakkumiskutse dokumendid peavad sisaldama vähemalt järgmisi andmeid:
1) pakkumise ettevalmistamise juhised;
2) ettevõtjate kvalifikatsiooni hindamiseks nõutavate dokumentide loetelu;
3) õigusega piiritletud kaubaturu iseloomustus ja eri- või ainuõiguse teostamise aeg;
4) hindamiskriteeriumid, mida kasutatakse pakkumise edukuse üle otsustamisel, ning nende suhteline tähtsus;
5) õiguse andmise tingimused;
6) pakkumise tagatise nõutavus;
7) keel või keeled, milles pakkumised tuleb vormistada;
8) pakkumiste esitamise viis, koht ja tähtpäev;
9) pakkumiskutse dokumentide sisu kohta selgituste saamise kord;
10) tähtaeg, mille kestel pakkumised on jõus;
11) pakkumiste avamise koht, kuupäev ja kellaaeg ning vastavad protseduurid;
12) märkus selle kohta, millisel juhul jätab õiguse andja endale võimaluse lükata tagasi kõik pakkumised;
13) alternatiivsete pakkumiste esitamise võimalus ja kord.
§ 16. Õiguse andja kontrollib pakkumisel ettevõtjate kvalifikatsiooni, milleks tal on õigus nõuda dokumentide esitamist, mis kinnitavad, et ettevõtja:
1) omab tehnilist kompetentsust, finantsressursse, varustatust ning muid eeldusi ja kogemusi kavandatava eri- või ainuõiguse nõuetekohaseks täitmiseks (toimingute teostamiseks, kaupade tootmiseks, tööde teostamiseks, teenuste osutamiseks jms);
2) on maksevõimeline ja tema suhtes ei ole algatatud likvideerimis- ega pankrotimenetlust;
3) on täitnud kõik oma kohustused riiklike ja kohalike maksude osas.
§ 17. Paragrahvis 16 loetletud andmete saamiseks esitab õiguse andja vastava nõudmise pakkumiskutse dokumentides kõigi ettevõtjate suhtes võrdselt.
§ 18. Pakkumise tagatisena võib õiguse andja nõuda konkreetse rahasumma või krediidiasutuse garantii esitamist. Tagatist tuleb nõuda kõigilt pakkujatelt samas ulatuses.
§ 19. Pakkumise tagatis tagastatakse eri- või ainuõigust mittesaanud ettevõtjale kolme tööpäeva jooksul pärast pakkumismenetluse lõppemist ja õiguse saanud ettevõtjale kolme tööpäeva jooksul pärast vastava õigusakti vormistamist.
§ 20. Ettevõtja võib esitada nõude tema poolt esitatava teabe konfidentsiaalsuse tagamiseks, tehes dokumentidele vastava märke.
5. peatükk PAKKUMISTE ESITAMINE
§ 21. Pakkumine peab vastama pakkumiskutse dokumentides esitatud tingimustele ning olema esitatud kirjalikult ja kinnises pakendis.
§ 22. Pakkumise laekumise kohta annab õiguse andja ettevõtjale tõendi, milles on märgitud pakkumise kättesaamise kuupäev ja kellaaeg.
§ 23. Avatud pakkumiste esitamise tähtaja võib määrata alates 30 kalendripäevast, mis algab avaliku konkursi väljakuulutamisest vähemalt ühes üleriigilise levikuga päevalehes, s.o pakkumise väljakuulutamisest.
§ 24. Läbirääkimistega piiratud pakkumiste korral võib pakkumise esitamise tähtaja määrata alates 15 kalendripäevast ja pakkumiste korral ühelt ettevõtjalt vastavalt 10 kalendripäevast, mis algab pakkumiskutse dokumentide väljasaatmise päevast.
§ 25. Kui õiguse andja muudab pakkumiskutse dokumentides esitatud tingimusi pärast poole tähtaja möödumist, algab avatud pakkumiste esitamise tähtaeg uuesti nende muudatuste avaldamisest samas päevalehes, kus avaldati põhipakkumised, ning läbirääkimistega piiratud pakkumiste ja pakkumise korral ühelt ettevõtjalt alates muudatuste saatmise päevast.
§ 26. Õiguse andja võib pakkumiste esitamise tähtaega pikendada. Teade tähtaja pikendamise kohta tuleb õiguse andjal edastada kõigile ettevõtjatele, kes on saanud pakkumiskutse dokumendid. Avatud pakkumise korral avaldatakse teade tähtaja pikendamise kohta samas päevalehes, kus avaldati pakkumine.
§ 27. Pakkumist, mis laekub pärast pakkumiste esitamise tähtpäeva, ei avata ning see tuleb tagastada.
§ 28. Pakkumised peavad olema jõus pakkumiskutse dokumentides näidatud tähtaja jooksul.
§ 29. Pakkumiste jõusoleku tähtaeg algab pakkumiste esitamise tähtpäevast ja see ei tohi olla pikem kui 90 kalendripäeva.
§ 30. Enne pakkumiste jõusoleku tähtaja lõppemist võib õiguse andja teha ettevõtjatele ettepaneku seda pikendada. Ettevõtja poolt tähtaja pikendamisest keeldumisel lõpeb pakkumise jõusolek varem kindlaksmääratud tähtpäeval.
§ 31. Ettevõtjal on õigus saada selgitusi pakkumiskutse dokumentide sisu kohta. Õiguse andja on kohustatud selgitusi andma ja antud selgitused edastama ka teistele ettevõtjatele enne pakkumiste esitamise tähtpäeva saabumist.
§ 32. Õiguse andja võib enne pakkumiste esitamise tähtpäeva muuta pakkumiskutse dokumentide sisu, saates vajalikud täiendused kohe kõigile pakkumiskutse dokumendid saanud ettevõtjatele posti teel väljastusteatega või andes need kõigile pakkumiskutse dokumendid saanud ettevõtjatele kätte allkirja vastu.
§ 33. Avaliku pakkumise korral võib ettevõtja oma pakkumise asendada või selle tagasi võtta enne pakkumiste esitamise tähtpäeva. Teade pakkumise asendamise või tagasivõtmise kohta on jõus, kui avaliku pakkumise korraldaja on saanud selle enne pakkumiste esitamise tähtpäeva.
6. peatükk PAKKUMISTE LÄBIVAATAMINE
§ 34. Pakkumised avatakse pakkumiskutse dokumentides määratud kohas ja ajal ning vastava protseduuri järgi, käesolevat korda järgides tehtud muudatuse korral selles ettenähtud tingimustel.
§ 35. Kõigil pakkumise teinud ettevõtjatel on õigus osaleda sellel pakkumiste avamisel, kus avatakse ka tema pakkumine.
§ 36. Pakkumiste avamisel tehakse teatavaks ettevõtjate nimed, aadressid ja nende pakkumiste tingimused, mille kohta koostatakse pakkumiste avamise protokoll.
§ 37. Ettevõtjale, kes ei osale oma pakkumise avamisel, tuleb saata pakkumiste avamise protokoll kolme tööpäeva jooksul, arvates pakkumiste avamisest.
7. peatükk PAKKUMISTE HINDAMINE
§ 38. Õiguse andja hindab ja võrdleb kõiki pakkumisi vastavalt pakkumiskutse dokumentides esitatud tingimustele.
§ 39. Õiguse andja esindajaks ega eksperdiks ei või olla isikud, kes on olnud ettevõtjaga sellistes suhetes, et võib tekkida põhjendatud kahtlus nende isikute objektiivsuses.
§ 40. Õiguse andja teeb kirjaliku otsuse pakkumise vastavuse kohta kõigile pakkumiskutse dokumentides esitatud tingimustele või pakkumise tagasilükkamise kohta.
§ 41. Pakkumise võib tunnistada vastavaks, kui selles ei esine sisulisi kõrvalekaldumisi pakkumiskutse dokumentides esitatud tingimustest.
§ 42. Edukaks pakkumiseks tunnistatakse pakkumiste hulgast pakkumiskutse dokumentides esitatud hindamiskriteeriumide suhtes kõige soodsam pakkumine.
§ 43. Edukaks tunnistatud pakkumine loetakse vastuvõetuks kümne tööpäeva möödumisel, arvates selle kirjalikult edukaks tunnistamisest.
8. peatükk PAKKUMISTE TAGASILÜKKAMINE
§ 44. Õiguse andja lükkab pakkumise tagasi, kui:
1) pakkumine ei vasta pakkumiskutse dokumentides esitatud tingimustele;
2) ettevõtja ei ole kvalifitseeritud vastavalt § -le 16.
§ 45. Õiguse andjal on õigus lükata pakkumine tagasi igal ajal, kui selgub, et pakkumises esitatud andmed on ebatõesed.
§ 46. Õiguse andja võib tagasi lükata kõik pakkumised korraga igal ajal enne pakkumise edukaks tunnistamist, kui pakkumiskutse dokumentides on selline võimalus ette nähtud.
§ 47. Teade kõigi pakkumiste tagasilükkamise kohta tuleb õiguse andjal kohe edastada kõigile ettevõtjatele, kellele pakkumiskutse dokumendid saadeti.
§ 48. Õiguse andja peab igale ettevõtjale tema nõudel teatama kõigi pakkumiste tagasilükkamise alused, kuid ei pea neid põhjendama.
9. peatükk ERI- VÕI AINUÕIGUSE ANDMINE
§ 49. Eri- või ainuõiguse annab õiguse andja isikule, kelle pakkumine on edukaks tunnistatud.
§ 50. Õiguse andjal on õigus tunnistada ülejäänud jõusolevate pakkumiste hulgast uus pakkumine edukaks ja anda selle esitanud ettevõtjale eri- või ainuõigus, kui edukaks tunnistatud pakkumise teinud ettevõtja keeldub selle õigusega kaasnevaid toiminguid tegemast. Pakkumise edukaks tunnistamisest teatatakse vastavalt § -dele 53 ja 54.
10. peatükk TEABE AVALDAMINE
§ 51. Teavet pakkumiste hindamise ja võrdlemise, ekspertiisi ja selgituste kohta ei või avaldada ettevõtjatele või teistele isikutele, kes ei ole teenistuslikult seotud pakkumiste ekspertiisi, hindamise, võrdlemise või pakkumiste vastuvõtmise otsustamisega, välja arvatud avalikul konkursil osalenud ettevõtjate nõusolekul või vastavatele järelevalveorganitele.
§ 52. Teade pakkumise edukaks tunnistamise kohta edastatakse kolme tööpäeva jooksul otsuse tegemisest kirjalikult kõigile pakkujatele.
§ 53. Õiguse andja avalikustab pärast eduka pakkumise vastuvõtmist vähemalt ühes üleriigilise levikuga päevalehes eri- või ainuõiguse lühikirjelduse, pakkumised esitanud ettevõtjate ärinimed ja aadressid ning eduka pakkumise esitanud ettevõtja.
§ 54. Avaliku konkursi materjalid, milles on andmed pakkumised esitanud ettevõtjate kvalifikatsiooni kohta, põhilised tingimused ja kõigi pakkumiste tagasilükkamise põhjused, tuleb teha kättesaadavaks kõigile pakkumised esitanud ettevõtjatele alles pärast eduka pakkumise vastuvõtmist või pakkumise tulemusteta lõppemist.
§ 56. Määrus jõustub 1. oktoobril 2001. a.
[RT I 2006, 13, 103 - jõust. 24.03.2006]


Koondumise lõpetamise otsus - Sponsor Capital Oy,Nordea Pankki Suomi Oyj/Contant Oy loa andmine
02.07.2002.a esitas Sponsor Capital Oy ja Nordea Pankki Suomi Oyj esindaja Konkurentsiametile koondumise teate, mille kohaselt Sponsor Capital Oy ja Nordea Pankki Suomi Oyj omandavad ühiselt valitseva mõju Contant Oy üle konkurentsiseaduse (edaspidi KonkS) § 2 lg 4 tähenduses. Seega on tegemist koondumisega KonkS § 19 lg 1 p 3 sätestatud viisil.
Konkurentsiamet avaldas 11.07.2002.a ülal nimetatud koondumise teate saamise kohta teate väljaandes "Ametlikud Teadaanded". Kolmandad isikud nimetatud koondumise kohta arvamusi ja vastuväiteid ei esitanud.
KonkS § 20 punktide 3 ja 4 järgi on koondumise osalised ettevõtjad, kes ühiselt omandavad valitseva mõju kolmanda ettevõtja üle ning ettevõtja, kelle üle omandatakse valitsev mõju. Käesoleva koondumise puhul on koondumise osalisteks Sponsor Capital Oy, Nordea Pankki Suomi Oyj ja Contant Oy.
Sponsor Capital Oy on Soomes registreeritud investeerimisettevõtja, kes haldab fondi Sponsor Fond I. Nimetatud fond omab valitsevat mõju mööblijaemüüja Indoor Group Oy üle, kes koosneb kahest iseseisvalt tegutsevast kauplusteketist Asko ja Sotka. Eestis tegutseb Indoor Group Oy kontserni kuuluvad Indoor Group AS ja Sotka Eesti OÜ, kes tegelevad samuti mööbli jaemüügiga.
Nordea Pankki Suomi Oyj on Soomes registreeritud ettevõtja, kes kuulub Nordea kontserni. Nordea kontsern osutab finantsteenuseid Põhjamaades ja Läänemere regioonis. Nordea kontserni äritegevus Eestis toimub Nordea Bank Plc Eesti filiaali ja tütarettevõtjate Nordea Finance Estonia AS ja Nordea Kindlustuse AS kaudu, kes tegelevad vastavalt pangateenuste, liisingteenuste ja kindlustusteenuste osutamisega.
Contant Oy on Soomes registreeritud ettevõtja, kes enne käesolevat koondumist kuulus 100 % Nordea kontsernile. Tema peamiseks tegevusalaks on inkassoteenuste osutamine. Contant Oy kontserni kuulub Eestis registreeritud Contant Eesti AS, kes tegeleb samuti inkassoteenuste osutamisega.
Sponsor Capital Oy 2001.a majandusaasta käive oli ligikaudu 3,44 miljardit krooni ja Nordea kontserni käive ligikaudu 187,68 miljardit krooni. Contant Oy 2001.a majandusaasta käive oli ligikaudu 187,68 miljonit krooni. Contant Oy äritegevus toimub Eestis kontserni kuuluva tütarettevõtja Contant Eesti AS kaudu. Seega kuulub Sponsor Capital Oy, Nordea Pankki Suomi Oyj ja Contant Oy koondumine KonkS § 21 lg 1 kohaselt kontrollimisele.
Contant Oy ja tema Eestis tegutsev tütarettevõtja Contant Eesti AS tegelevad inkassoteenuste osutamisega. Inkassoteenuste hulka kuuluvad näiteks järgmised teenused: kohtuväline võlgade sissenõudmine, võlgade ja võlgnike analüüs, äripartneri andmete kontrollimine, täitemenetluse jälgimine ning juriidiline nõustamine. Inkassoteenuste peamisteks klientideks on juriidilised isikud, kuid teenuseid osutatakse ka füüsilistele isikutele.
Teised koondumise osalised ei tegele inkassoteenuste osutamisega, mistõttu puuduvad mõjutatud kaubaturud rahandusministri 27.08.2001.a määruse nr 75 "Koondumise teate esitamise juhend" § 7 lg 3 tähenduses.
Koondumise teate esitaja hinnangul oli 2001.a inkassoteenuste kaubaturu maht ligikaudu […]krooni. Contant Eesti AS käive 2001.a oli ligikaudu […] krooni ja hinnanguline turuosa […] % kaubaturu mahust. Contant Eesti AS peamiste konkurentide turuosad jäid 2001.a vahemikku 10-20 %. Kuna teised koondumise osalised ei osale Eestis inkassoteenuste kaubaturul, kuulub koondumise osalistele kokku alla 40 % nimetatud kaubaturu käibest. Samuti ei võimalda Contant Eesti AS positsioon kaubaturul neil tegutseda sõltumatult konkurentidest ja ostjatest. Seega ei oma koondumise osalised ka pärast koondumise jõustumist turguvalitsevat seisundit Eestis inkassoteenuste kaubaturul KonkS § 13 lg 1 tähenduses ning KonkS § 22 lg-s 2 nimetatud asjaolusid, mis tingiksid koondumise keelamise, ei esine.
Koondumise teate kohaselt kohustuvad Contant Oy üle teostatavast valitsevast mõjust loobuvad ettevõtjad […].
Koondumise teate esitaja on seisukohal, et käesoleva koondumisega omandab Sponsor Capital Oy lisaks […]firmaväärtusele ja klientuurile ka […]. Samuti on koondumise teate esitaja seisukohal, et konkurentsipiirang on vajalik, et säilitada Sponsor Capital Oy jaoks Contant Oy aktsiate väärtus ilma Nordea kontserni poolse võimaliku konkureeriva tegevuse negatiivse mõjuta.
Konkurentsiamet on seisukohal, et kirjeldatud konkurentsipiirang on käesoleva koondumisega otseselt seotud ja selle jõustamiseks vajalik, kuna sellega tagatakse omandatavate varade väärtuse säilimine nende üleminekul müüjatelt ostjale. Nimetatud konkurentsipiirang […]ning konkurentsipiirangut ei rakendata rohkem, […].