text:
Tsiviilhagi menetlemisel lähtutakse kriminaalmenetluse seadustikus reguleerimata küsimuse lahendamisel tsiviilkohtumenetluse seadustikus sätestatust (KrMS § 381 lg 6). Hagi õigeksvõtmine TsMS § 440 tähenduses on ühepoolne kohtule esitatud avaldus, millega kostja tunnustab tema vastu esitatud nõuet (vt RKTKo 2-16-7541/70, p 13). TsMS § 207 lg 2 kohaselt osalevad solidaarvõlgnikud kaaskostjatena menetluses iseseisvalt. (vt nt RKTKo 2-14-51896/235, p 15 ja RKTKo 2-13-23176/103, p 14). TsMS § 207 lg 2 kohaselt ei tulene hageja või kostja toimingust kaashagejale või -kostjale õiguslikke tagajärgi, kui seaduses ei ole ette nähtud teisiti. See tähendab, et kohus saab õigeksvõtul põhineva otsuse teha ainult sellise kostja suhtes, kes nõuet kohtule tehtud avaldusega tunnistab. (p 14)
3-1-1-57-11 Riigikohus 17.08.2011
MKS § 41 lg 1
MKS § 168
KarS § 81 lg 4
Maksuhaldurile maksudeklaratsioonides jätkuva valeandmete esitamise korral arvestatakse KarS § 81 lg-st 4 tulenevalt süüteo aegumist viimase osateo (valeandmetega maksudeklaratsiooni esitamise) ajast (vt ka RKKKo 3-1-1-47-07, p-d 27-33).
Ainuüksi asjaolu, et menetletakse maksukuritegu, ei muuda kriminaalasja keerukaks ega mahukaks. See, et tsiviilhagis ei ole võimalik esitada maksunõuet (sh vastutusnõuet), ei tähenda aga seda, et tsiviilhagis ei saaks riik nõuda hüvitist sellise kahju eest, mis seisneb (kolmanda isiku vastu suunatud) riigi maksunõude reaalväärtuse vähenemises või maksunõudelt teenimata finantstulus. Viimatinimetatud juhul ei nõuta süüdistatavalt (võõra) maksuvõla tasumist, vaid hüvitist selle eest, et tema õigusvastase teo (deklareerimiskohustuse rikkumise) tõttu on riigi maksunõude väärtus langenud. Selline nõue ei ole käsitatav maksunõudena, vaid deliktiõigusliku kahju hüvitamise nõudena, mille materiaalõiguslik alus tuleneb tsiviilõigusest (sõltuvalt asjaoludest kas TsK § 448 lg-st 1 või VÕS §-st 1043 ja § 1045 lg 1 p-st 7). Järelikult ei ole sellise nõude esitamine kriminaalmenetluslikus tsiviilhagis vastuolus Riigikohtu tsiviilkolleegiumi otsuses asjas nr 3-2-1-25-06, samuti kriminaalkolleegiumi otsuses asjas nr 3-1-1-60-07 väljendatuga.
Kui Riigikohtu tuvastatud kohtuotsuste põhistamiskohustuse rikkumine puudutab üksnes tsiviilhagi lahendamist, on TsMS § 656 lg 1 p-st 5 ja § 657 lg 1 p-dest 2 ja 21 lähtudes võimalik saata kriminaalasi uueks arutamiseks ka ringkonnakohtule, vaatamata sellele, et rikkumine on saanud alguse maakohtust (vt ka 3-1-1-41-09, p 9).
Nii ringkonnakohus kui ka Riigikohus on pädev hindama menetlusaja mõistlikkust sõltumata sellest, kas madalama astme kohus või kohtud on selles küsimuses seisukoha võtnud ja seda piisavalt põhistanud. Apelleeritud või kasseeritud kohtuotsuse ebapiisav põhistus menetlusaja mõistlikkuse küsimuses ei anna alust kriminaalasja madalama astme kohtule uueks arutamiseks saata. Vt ka RKKKo 3-1-1-46-10, p 7.5 ja 3-1-1-14-11, p 10.
Nii ringkonnakohus kui ka Riigikohus on pädev hindama menetlusaja mõistlikkust sõltumata sellest, kas madalama astme kohus või kohtud on selles küsimuses seisukoha võtnud ja seda piisavalt põhistanud. Apelleeritud või kasseeritud kohtuotsuse ebapiisav põhistus menetlusaja mõistlikkuse küsimuses ei anna alust kriminaalasja madalama astme kohtule uueks arutamiseks saata. Vt ka RKKKo 3-1-1-46-10, p 7.5 ja 3-1-1-14-11, p 10. Kui kuriteokaebuses konkreetse isiku käitumise kohta esitatud faktiliste asjaolude tõendatuse kontrollimiseks alustatakse kriminaalmenetlust, on menetlusaja kulgemine tema suhtes alanud sõltumata sellest, millise kuriteokoosseisu tunnustel kriminaalasja menetleti. Vt ka RKKKo 3-1-1-43-10, p 25. Ajavahemikku, mis jääb kuriteo toimepanemise ja isiku suhtes kriminaalmenetluse alustamise vahele, menetlusaja mõistlikkuse hindamisel arvesse ei võeta. Ainuüksi asjaolu, et menetletakse maksukuritegu, ei muuda kriminaalasja keerukaks ega mahukaks. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib kohus, juhul kui ta leiab, et süüdistatava õigust menetlusele mõistliku aja jooksul on rikutud, EIÕK art 6 lg 1 esimese lause täitmiseks kõiki asjaolusid kaaludes kriminaalmenetluse määrusega otstarbekuse kaalutlusel lõpetada, teha õigeksmõistva otsuse või arvestada mõistliku aja ületamist karistuse mõistmisel (vt RKKKo 3-1-1-43-10, p 20 koos viidetega varasematele lahenditele). Otsustamaks, millise abinõuga konkreetsel juhul mõistliku menetlusaja ületamisele reageerida, tuleb kohtul eeskätt kaaluda ühelt poolt seda, millisel määral on rikutud süüdistatava õigust menetlusele mõistliku aja jooksul, ja teiselt poolt avalikku menetlushuvi konkreetses asjas, sh kuriteo raskust. Mida raskem on kuritegu, seda ulatuslikum peab olema mõistliku menetlusaja nõude rikkumine, et sellega oleks võimalik põhjendada süüdistatava õigeksmõistmist või tema suhtes kriminaalmenetluse lõpetamist. (Vt RKKKo 3-1-1-6-11, p 19.1.)
See, et tsiviilhagis ei ole võimalik esitada maksunõuet (sh vastutusnõuet), ei tähenda aga seda, et tsiviilhagis ei saaks riik nõuda hüvitist sellise kahju eest, mis seisneb (kolmanda isiku vastu suunatud) riigi maksunõude reaalväärtuse vähenemises või maksunõudelt teenimata finantstulus. Viimatinimetatud juhul ei nõuta süüdistatavalt (võõra) maksuvõla tasumist, vaid hüvitist selle eest, et tema õigusvastase teo (deklareerimiskohustuse rikkumise) tõttu on riigi maksunõude väärtus langenud. Selline nõue ei ole käsitatav maksunõudena, vaid deliktiõigusliku kahju hüvitamise nõudena, mille materiaalõiguslik alus tuleneb tsiviilõigusest (sõltuvalt asjaoludest kas TsK § 448 lg-st 1 või VÕS §-st 1043 ja § 1045 lg 1 p-st 7). Järelikult ei ole sellise nõude esitamine kriminaalmenetluslikus tsiviilhagis vastuolus Riigikohtu tsiviilkolleegiumi otsuses asjas nr 3-2-1-25-06, samuti kriminaalkolleegiumi otsuses asjas nr 3-1-1-60-07 väljendatuga. VÕS § 127 lg 6 kohaldamine eeldab nii seda, et kahju tekitamine on kindlaks tehtud, kui ka seda, et kahju täpse suuruse tõendamine on võimatu.

matches:
§ 381
§ 440
§ 207
§ 207
kohus
Riigikohus
§ 41
§ 168
§ 81
§ 81
§ 448
§ 1045
§ 656
§ 657
Riigikohus
kohus
Riigikohus
kohus
§ 448
§ 1045
§ 127


text:
12. aprill 2018(*)
Eelotsusetaotlus – Keskkond – Direktiiv 92/43/EMÜ – Looduslike elupaikade kaitse – Erikaitsealad – Artikli 6 lõige 3 – Eelhindamine selle kindlaks tegemiseks, kas on vaja hinnata kava või projektiga erikaitsealale kaasnevat mõju – Meetmed, mida võidakse hindamisel arvesse võtta
Kohtuasjas C‑323/17,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel High Court’i (Iirimaa kõrgeim kohus) 10. mai 2017. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 30. mail 2017, menetluses
– People Over Wind ja P. Sweetman, esindajad: solicitor O. Clarke, barrister O. Collins, BL, ja J. Devlin, SC,
– Coillte Teoranta, esindajad: solicitor J. Conway, S. Murray, BL, ja D. McGrath, SC,
– Euroopa Komisjon, esindajad: C. Hermes ja E. Manhaeve,
1 Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta (EÜT 1992, L 206, lk 7; ELT eriväljaanne 15/02, lk 102; edaspidi „elupaikade direktiiv“) artikli 6 lõiget 3.
2 Taotlus on esitatud ühelt poolt keskkonnakaitset edendava valitsusvälise organisatsiooni People Over Wind ja Peter Sweetmani ning teiselt poolt metsanduse sektoris tegutseva Iiri riigi osalusega äriühingu Coillte Teoranta (edaspidi „Coillte“) vahelises kohtuvaidluses ehitustööde üle, mis on vajalikud tuuleparki elektrivõrguga ühendava kaabli paigaldamiseks.
3 Elupaikade direktiivi põhjenduses 10 on märgitud:
„asjakohane hinnang tuleb anda iga kava või programmi kohta, mis tõenäoliselt oluliselt mõjutab juba määratud või tulevikus määratava ala kaitse-eesmärke“.
5 Nimetatud direktiivi artikli 3 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
6 Sama direktiivi artikkel 6 sätestab:
Iirimaa õigus
7 High Court (Iirimaa kõrgeim kohus) täpsustab, et teostuslubasid reguleerivad Iirimaal planeerimis- ja ehitusseadused (Planning and Development Acts) ja nende alusel vastu võetud määrused. Pädev asutus on kohalik planeerimisasutus ja vaie esitatakse An Bord Pleanálale (riiklik planeerimisnõukogu, Iirimaa).
8 Teatavat liiki ehitustööd liigitatakse siiski „loakohustusest vabastatud ehitisteks“ ja nende jaoks – välja arvatud teatud erandid – ei ole planeerimis- ja ehitusseaduste kohast luba vaja. Üks loakohustusest vabastatud ehitiste näide on „elektriteenust osutama volitatud ettevõtja ehitustööd, mis seisnevad magistraaltorude, torude, kaablite või muude seadmete maa alla paigaldamises teenuse osutamise tarbeks“.
9 „Loakohustusest vabastatud ehitiste“ projektideks võib siiski vaja minna muud liiki lube või vastuvõtmismenetlust. Nende projektide suhtes, mis ei ole ehitised, milleks on vaja teostusluba planeerimis- ja ehitusseaduste tähenduses, kohaldatakse 2011. aasta Euroopa ühenduste lindude ja looduslike elupaikade määrust (European Communities (Birds and Natural Habitats) Regulations 2011; edaspidi „2011. aasta määrus)“. Lisaks sellele peab planeerimis- ja ehitusseaduste kohane luba „loakohustusest vabastatud ehitiste“ hulka kuuluvate ehitustööde jaoks ikkagi olema siis, kui nõutav on elupaikade direktiivi artikli 6 lõike 3 kohane keskkonnamõju hindamine.
10 2011. aasta määruse artikkel 42 näeb ette:
„1. Ametiasutus korraldab sellise kava või projekti keskkonnamõju hindamise vajalikkuse kindlaks tegemiseks eelhindamise, mille kohta on saadud loataotlus või mida ametiasutus soovib ellu viia või vastu võtta ja mis ei ole otseselt seotud ala haldamisega Euroopa alana või vajalik selleks, et hinnata parimate teaduslike teadmiste põhjal ja ala kaitse-eesmärke arvestades, kas on tõenäoline, et sellel kaval või projektil on eraldi või koos teiste kavade või projektidega Euroopa alale oluline mõju.
2. Lõike 1 kohase keskkonnamõju hindamise vajalikkuse kindlaks tegemiseks korraldab ametiasutus enne kavale või projektile loa andmist või kava või projekti elluviimise üle otsustamist eelhindamise.
6. Ametiasutus otsustab, et kava või projekti keskkonnamõju hindamine on vajalik, kui kava või projekt ei ole otseselt seotud ala haldamisega Euroopa alana või selleks vajalik, ja kui objektiivse teadusliku teabe põhjal ei saa pärast käesoleva artikli kohast eelhindamist välistada, et kaval või projektil on eraldi või koos teiste kavade või projektidega Euroopa alale oluline mõju.
7. Ametiasutus otsustab, et kava või projekti keskkonnamõju hindamine ei ole vajalik, kui kava või projekt ei ole otseselt seotud ala haldamisega Euroopa alana või selleks vajalik, ja kui objektiivse teadusliku teabe põhjal saab pärast käesoleva artikli kohast eelhindamist välistada, et kaval või projektil on eraldi või koos teiste kavade või projektidega Euroopa alale oluline mõju.“
11 Põhikohtuasja vaidlus puudutab tuuleparki elektrivõrguga ühendava kaabli paigaldamise potentsiaalse mõju hindamist kahele erikaitsealale Euroopa ökoloogia võrgustikus Natura 2000, sealhulgas Barrow’ ja Nore’ jõed (Iirimaa). Need alad on elupaigaks magevee ebapärlikarbi Iirimaa alamliigile (margaritifera durrovensis, edaspidi „Nore’ ebapärlikarp“). See liik on nimetatud elupaikade direktiivi II lisas. Kõnealuse ebapärlikarbi täiskasvanud populatsioon hõlmab eelotsusetaotluse esitanud kohtu toodud hinnanguliste andmete põhjal ainult 300 isendit, olles 1991. aastal koosnenud siiski 20 000 isendist. Iga karbi eluiga on umbes 70–100 aastat, kuid ei ole teada, et Nore’i ebapärlikarp oleks Nore’i jõel alates 1970. aastast paljunenud. Nimetatud kohtu sõnul ilmneb hiljutistest uuringutest, et see liik on praegu väljasuremisohus Nore’ jõekihi setterohkuse tõttu, mille suhtes on olend eriti haavatav, kuna see setterohkus pärsib selle arvukuse edukat taastumist noorloomade abil.
12 Põhikohtuasjas käsitletava tuulepargi – välja arvatud selle ühendamine elektrivõrku – arendamiseks vajaliku loaga seoses on juba toimunud vaidlusi. Riiklik planeerimisnõukogu andis 2013. aastal loa, milles oli ette nähtud mitu tingimust. Nimetatud loa tingimus 17 nägi ette, et „[a]renduse ehitamist juhitakse vastavalt ehituse juhtimise kavale, mis esitatakse enne ehitustööde algust planeerimisasutusele ja milles lepitakse temaga kirjalikult kokku. Selles kavas kirjeldatakse kavandatud ehitustavade üksikasju, sealhulgas […] k) meetmeid, mis tagavad pinnavee äravoolu sellise kontrolli, et vooluveekogudesse ei satu tolmu ega muid saasteaineid […]“.
13 Pärast kõnealuse loa saamist tegeles arendaja tuulepargi kaabli abil elektrivõrguga ühendamise küsimusega, mis ongi põhikohtuasja vaidluse ese.
14 Põhikohtuasja kaebajad leiavad, et nimetatud kaabli paigaldamisest tekkivad saasteained nagu tolm ja setted avaldaksid Nore’ ebapärlikarbile kahjulikku mõju.
15 Coillte väidab, et võrguühendustööd on siseriiklike planeerimis- ja ehitustegevust reguleerivate normide tähenduses „loakohustusest vabastatud ehitustööd“. Samas möönab ta, et juhul, kui projektile on vaja teha asjakohane keskkonnamõju hindamine, tuleb kohalikult planeerimisasutuselt taotleda planeerimisluba.
16 Et teha kindlaks, kas keskkonnamõju hindamine on vajalik, palkas äriühing selle esialgse hinnangu andmiseks (edaspidi „eelhindamine“) konsultandid.
17 Konsultantide koostatud eelhindamisaruandes tehti muu hulgas järgmised järeldused:
„a) Kaitsemeetmete puudumise korral on võimalik, et piki kavandatud marsruuti, sealhulgas suundpuurimise kohtades, satub veekogudesse hõljuvaineid.
b) Mis puutub [Nore’ ebapärlikarpi], siis juhul, kui kavandatud kaabelehitustööde tõttu satuks väiksemate ojade või jõgede kaudu jões asuvale ebapärlikarbi asustusalale tolmu või selliseid saasteaineid, nagu betoon, avaldaks see ebapärlikarbi populatsioonile kahjulikku mõju. Kruusasetted võivad takistada piisavat veevoolu läbi kruusa, jättes noored [Nore’ ebapärlikarbid] hapnikunälga.“
18 Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust tuleneb, et selles aruandes analüüsiti ka „kaitsemeetmeid“.
19 Seejärel koostas „programmijuht“ Coillte’le järgmise soovituse:
„Nagu keskkonnamõju hindamise vajalikkuse kindlaks tegemiseks läbiviidud eelhindamisaruandes üksikasjalikult kirjeldatud, ei ole võrguühendustöödel selle aruande järelduste kohaselt ja parimaid teaduslikke teadmisi arvesse võttes asjaomastele Euroopa aladele üksi või koos Cullenagh’ [Iirimaa] tuulepargi ning teiste kavade või projektidega olulist mõju ning keskkonnamõju hindamist ei ole vaja. Sellele järeldusele jõuti kavandatud Cullenagh’ võrguühenduse ja Euroopa alade vahemaa ning projekti tööplaani lisatud kaitsemeetmete põhjal“.
20 Eeltoodud soovitustest lähtudes otsustas Coillte 2011. aasta määruse artiklis 42 nimetatud ametiasutusena, et elupaikade direktiivi artikli 6 lõike 3 tähenduses keskkonnamõju hindamist ei olnud käesoleval juhul vaja.
21 Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et otsus, et keskkonnamõju hindamist ei ole vaja, põhines eelhindamisaruandes osutatud „kaitsemeetmetel“. Nimetatud kohus täpsustab, et soovitatud kaitsemeetmed, mille kõnealuse aruande koostajad arvesse võtsid, ei ole nii ranged kui tuulepargi arendamiseks antud loa tingimuse 17 punktis k ette nähtud meetmed.
22 Neil asjaoludel otsustas High Court (Iirimaa kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas või mis asjaoludel võib elupaikade direktiivi […] artikli 6 lõike 3 kohase keskkonnamõju hindamise vajalikkuse kindlaks tegemiseks korraldatava eelhindamise käigus arvestada leevendamismeetmeid?“
23 Kõigepealt tuleb märkida, et elupaikade direktiivi artikkel 6 seab liikmesriikidele rea kohustusi ning näeb ette konkreetsed menetlused, mille eesmärk on – nagu nähtub selle direktiivi artikli 2 lõikest 2 – looduslike elupaikade ning eelkõige erikaitsealade soodsa kaitsestaatuse säilitamine või vajaduse korral taastamine (11. aprilli 2013. aasta kohtuotsus, Sweetman jt, C‑258/11, EU:C:2013:220, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 21. juuli 2016. aasta kohtuotsus, Orleans jt, C‑387/15 ja C‑388/15, EU:C:2016:583, punkt 31).
24 Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleb elupaikade direktiivi artikli 6 sätteid tõlgendada ühtse kogumina, arvestades selle direktiiviga taotletavaid kaitse-eesmärke. Selle artikli lõigetega 2 ja 3 taotletakse nimelt looduslike elupaikade ja liikide elupaikade kaitse tagamist samal tasemel, kuid nimetatud artikli lõige 4 kujutab endast üksnes sätet, mis näeb ette erandi lõike 3 teisest lausest (vt selle kohta 14. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus, Grüne Liga Sachsen jt, C‑399/14, EU:C:2016:10, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
25 Seega on direktiivi artiklis 6 meetmed jagatud kolme rühma ‑ kaitsemeetmed, ennetusmeetmed ja asendusmeetmed ‑, mis on vastavalt ette nähtud selle artikli lõigetes 1, 2 ja 4. Elupaikade direktiivi artikli 6 sõnastusest ilmneb, et selles sättes ei ole ühtegi viidet mõistele „leevendamismeede“ (vt selle kohta 21. juuli 2016. aasta kohtuotsus, Orleans jt, C‑387/15 ja C‑388/15, EU:C:2016:583, punktid 57 ja 58 ning seal viidatud kohtupraktika).
26 Sellest järeldub, et nagu tuleneb eelotsusetaotluse põhjendusest, peab meetmeid, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus nimetab „leevendamismeetmeteks“ ja Coillte „kaitsemeetmeteks“, mõistma viitavana meetmetele, mille eesmärk on vältida või vähendada kavandatava projektiga kaasneda võivat kahjulikku mõju.
27 Niisiis palub eelotsusetaotluse esitanud kohus oma küsimusega sisuliselt selgitada, kas elupaikade direktiivi artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et selle kindlaks tegemiseks, kas hiljem on vaja korraldada projektiga alale kaasneva keskkonnamõju hindamine, on võimalik võtta eelhindamise etapis arvesse meetmeid, mille eesmärk on vältida või vähendada nimetatud projektiga alale kaasnevat kahjulikku mõju.
28 Elupaikade direktiivi põhjenduse 10 kohaselt tuleb keskkonnamõju hinnang anda iga kava või programmi kohta, mis tõenäoliselt oluliselt mõjutab juba määratud või tulevikus määratava ala kaitse-eesmärke. Nimetatud põhjendus kajastub direktiivi artikli 6 lõikes 3, mis sätestab muu hulgas, et kui kava või projekt tõenäoliselt avaldab asjaomasele alale olulist mõju, ei kiideta seda heaks ilma, et eelnevalt hinnataks selle mõju alale (7. septembri 2004. aasta kohtuotsus, Waddenvereniging ja Vogelbeschermingsvereniging, C‑127/02, EU:C:2004:482, punkt 22).
29 Nagu Euroopa Kohus meenutas, on elupaikade direktiivi artikli 6 lõikes 3 määratletud kaks etappi. Esimeses etapis, mida peetakse silmas selle sätte esimeses lauses, peavad liikmesriigid asjakohaselt hindama kava või projekti mõju kaitsealale, kui on tõenäoline, et asjaomane kava või projekt avaldab alale olulist mõju. Teises etapis, mida peetakse silmas selle sätte teises lauses ning mis toimub pärast keskkonnamõju hindamist, võib sellisele kavale või projektile anda loa üksnes tingimusel, et see ei avalda asjaomase ala terviklikkusele negatiivset mõju; seejuures tuleb arvestada artikli 6 lõike 4 sätetega (21. juuli 2016. aasta kohtuotsus, Orleans jt, C‑387/15 ja C‑388/15, EU:C:2016:583, punktid 44 ja 46 ning seal viidatud kohtupraktika).
30 Oluline on lisada, et elupaikade direktiivi artikli 6 lõige 3 hõlmab ka ettevaatuspõhimõtet ning võimaldab tõhusalt vältida kavandatavate kavade või projektide tõttu kaitsealade terviklikkusele avaldatavat negatiivset mõju. Kõnealusest loa andmise kriteeriumist leebema kriteeriumiga ei oleks võimalik sama tõhusalt tagada nimetatud sättes taotletud alade kaitse-eesmärgi saavutamist (26. aprilli 2017. aasta kohtuotsus, komisjon vs. Saksamaa, C‑142/16, EU:C:2017:301, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
31 Nagu põhikohtuasja pooled ja komisjon märgivad, puudutab eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus käesoleval juhul vaid eelhindamise etappi. Täpsemalt küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas meetmeid, mille eesmärk on vältida või vähendada projektiga alale kaasnevat kahjulikku mõju, võib arvesse võtta eelhindamise käigus, et teha kindlaks, kas on vaja korraldada kava või projektiga alale kaasneva keskkonnamõju hindamist.
32 Elupaikade direktiivi artikli 6 lõige 3 sätestab sõnaselgelt, et hindamise korraldamise kohustus sõltub kahest kumulatiivsest tingimusest: kõnealune kava või projekt ei tohi olla seotud ala haldamisega või selleks vajalik ning peab tõenäoliselt avaldama alale olulist mõju.
33 Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust selgub, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab esimest tingimust täidetuks.
34 Mis puutub teise tingimusse, siis väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et elupaikade direktiivi artikli 6 lõike 3 kohaselt on kava või projekti keskkonnamõju hindamine kohustuslik tingimusel, et on olemas ala olulise mõjutamise võimalus või oht. Arvestades eriti ettevaatuspõhimõttega, on selline risk olemas niipea, kui objektiivsete elementide alusel ei saa välistada seda, et nimetatud kava või projekt mõjutab asjaomast ala olulisel moel (26. mai 2011. aasta kohtuotsus, komisjon vs. Belgia, C‑538/09, EU:C:2011:349, punkt 39 ja viidatud kohtupraktika). Kahjustamise ohtu hinnates tuleb võtta eelkõige arvesse sellise kava või projektiga seotud ala eriomaseid keskkonnatunnuseid ja -tingimusi (vt selle kohta 21. juuli 2016. aasta kohtuotsus, Orleans jt, C‑387/15 ja C‑388/15, EU:C:2016:583, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
35 Nagu põhikohtuasja kaebajad ja komisjon väidavad, eeldab eelotsusetaotluse taotluse esitanud kohtu välja toodud asjaolu, mille kohaselt võetakse keskkonnamõju hindamise vajaduse üle otsustamisel arvesse meetmeid, mille eesmärk on vältida või vähendada projektiga alale kaasnevat kahjulikku mõju, seda, et alale avalduv oluline mõju on tõenäoline ning et järelikult tuleb see hindamine läbi viia.
36 Seda järeldust toetab ka asjaolu, et selliste meetmete täieulatuslikku ja täpset analüüsi, mille eesmärk on vältida või vähendada projektiga alale kaasnevat olulist mõju, ei tule läbi viia mitte eelhindamise etapis, vaid just keskkonnamõju hindamise etapis.
37 Selliste meetmete arvessevõtmine eelhindamise etapis võib kahjustada elupaikade direktiivi kasulikku mõju üldiselt ning eriti hindamisetapis, kuna see viimane etapp kaotaks oma eseme ja tekiks oht, et hiilitakse kõrvale sellest hindamisetapist, mis just ongi direktiiviga ette nähtud põhiline garantii.
38 Selles osas on Euroopa Kohtu praktikas rõhutatud asjaolu, et elupaikade direktiivi artikli 6 lõike 3 alusel antud hinnangus ei tohi olla lünki ja selles peavad olema täielikud, täpsed ja lõplikud seisukohad ning järeldused, mis hajutaksid kõik teaduslikult põhjendatud kahtlused asjaomasel kaitsealal kavandatud tööde mõju kohta (21. juuli 2016. aasta kohtuotsus, Orleans jt, C‑387/15 ja C‑388/15, EU:C:2016:583, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
39 Pealegi tekib sellistel isikutel nagu põhikohtuasja kaebajad just elupaikade direktiivi artikli 6 lõike 3 alusel õigus osaleda olulist keskkonnamõju omada võivale kavale või projektile loa andmise taotluse kohta otsuse tegemise menetluses (vt selle kohta 8. novembri 2016. aasta kohtuotsus, Lesoochranárske zoskupenie VLK, C‑243/15, EU:C:2016:838, punkt 49).
40 Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et elupaikade direktiivi artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et selle kindlaks tegemiseks, kas hiljem on vaja korraldada kava või projektiga alale kaasneva keskkonnamõju hindamist, ei võeta eelhindamise etapis arvesse meetmeid, mille eesmärk on vältida või vähendada nimetatud kava või projektiga alale kaasnevat kahjulikku mõju.
41 Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et selle kindlaks tegemiseks, kas hiljem on vaja korraldada kava või projektiga alale kaasneva keskkonnamõju hindamist, ei võeta eelhindamise etapis arvesse meetmeid, mille eesmärk on vältida või vähendada nimetatud kava või projektiga alale kaasnevat kahjulikku mõju.

matches: kohus kohus kohus kohus Kohus kohus


text:
Vürst Gabriel ehk Pirita kloostri viimsed päevad/9 – Vikitekstid
Vürst Gabriel ehk Pirita kloostri viimsed päevad/9
< Vürst Gabriel ehk Pirita kloostri viimsed päevad
←Terava silmaga saks
Jällenägemine→
KASUVENNAD.
Schenkenbergi laager seisis Jägala jõe läänepoolsel kaldal, sel kohal, kus Viru- ja Järvamaalt tulevad teeharud, praegune Narva ja Piibe maantee, kokku jooksevad. Laagri üldine pilt oli ütlemata kirju. Mitmetaoliste ja mitmekarvaliste telkide vahel sõelus ning käratses hulk mehi, kes oma välispidise kuju poolest enam röövlite kui korrapäraste sõjameeste moodi olid. Mõned olid veel endises eesti talupoja riides, teised rootsi ja vene sõjameeste mundris, kolmandad kandsid mitmete rahvaste ja seisuste käest kokku riisutud ja selga lapitud hilpusid. Mõne kuu ajaga oli see „nälginud talupoegade kari“, mis seni Tallinna sakstele ristiks kaelas olnud, kuulsaks väesalgaks muutunud ja sakslase Ivo Schenkenbergi osava juhatuse all otse imetegusid teinud, üksikuid venelaste salkasid võitnud, kaugele Virumaa südamesse tunginud, lugemata hulga mõisaid ning külasid paljaks riisunud ja põletanud. Suured kraami-lasud, loomade karjad ja hulk sõjavange andsid tunni - :ust, et nad ka sel korral sõjakäigult vene käsu all seisvate suguvendade juurest tühja käega tagasi ei tulnud. Riisumise pärast ei või neid laita; nad ei olnud teistest väehulkadest paremad ega pahemad, sest sel ajal pidi sõda ise sõjavägesid toitma, neile rikkust ja kõike elu-lõbu muretsema; sõjamehe kohus oli — vaenlasele võimalikult kahju teha. Et vaenlaste nime all oma sugurahvas vahest kõige suuremat kahju sai, sellest hooliti kuueteistkümnendal aastasajal veel pisut vähem kui seda meie ajal tehakse.
Olid talupojad esiti selle üle nurisenud, et saksa kodaniku poeg nende üle pealikuks seati, siis olid nad sellesama pealikuga nüüd täiesti rahul. Ivo Schenkenberg oli vapper ja osav sõjamees, täis kavalust ning kelmust, näost inetu, aga tugev kui karu, omade vastu parajal kohal lahke ja vali, vaenlaste vastu püsti kurat ise. Venelased kartsid teda rohkem kui mõnd rootsi kindralit. Teda nimetati „Eestimaa Hannibaliks“, sest et ta ilma kartuseta oma väikese salgaga vaenlaste maa sisse tungis nagu vanal ajal suur kartaagolane Hannibal vägevasse Rooma riiki oli tunginud. Ühtlasi oli Ivo ka sellepoolest Han-nibali sarnane, et ta ühest silmast pime oli.
Ivo Schenkenbergi telk — endine vene vürsti omandus — oli ütlemata tore, kulla, hõbeda ja pärlitega välja õmmeldud, seestpoolt maapind kallite nahkadega, telgi seinad kirju iluriidega kaetud. Telgil oli kaks paksu vaheriidega üksteisest lahutatud osa. Eespool istus parajasti Ivo ise oma venna Christophi ja kolme nägusa tütarlapsega joogilauas — sest Ivo oli suur õrnema soo austaja, kellele toit ega jook ilma naisterahva seltsita ei maitsenud —, kui Andres kummardades sisse astus.
„Noh, kas hobuseid leidsid?“ hüüdis Ivo talle vastu.
„Viisteistkümmend hobust,“ vastas Andres keha sirgeks ajades.
„Kust?“
„Hanijõelt.“
„Kas hinda küsiti?“
„Mis hinnast küsida, kui muidu saab,“ irvitas Andres.
„Andres!“ ütles Ivo kulmu kortsutades, „pea meeles, et nüüd jälle kodumaal oleme, kus riisumine keelatud on.“
„Ega meie riisunud. Võtsime kust saime, ega võinud parata, kui keegi hinda küsima ei tulnud.“
„Hea küll. Säh, joo.“
Andres jõi pakutud peekri ühe joonega tühjaks, tänas ja ütles siis silmi maha lüües: „Üks paha asi on mul veel teada anda.“
„Räägi.“
„Sakslane Düftler sai surma.“
„Düftler surnud? Kahju, see oli hea nuuskija. Kuidas ta suri?“
„Tema langes tütarlapse käe läbi.“
Tüdrukud laua ääres puhkesid naerma.
„Õnnelind!“ ütles ka Ivo naeratades. „Aga kuidas see juhtus?“
„Tema on õues kanderaami peal, ei saa üles tõusta. Tal oli ka seltsiline kaasas, naljakas mees, ütleb enese pealiku kasuvenna Gabrieli olevat.“
„Minu kasuvend Gabriel!“ hüüdis Ivo järsku üles karates. „Miks sa, lurjus, mulle seda kohe ei ütelnud?“
Ivo tõttas telgist välja, teised tema kannul. Õues seisis Gabriel hulga vahtide keskel, tema kõrval kanderaami peal Agnes, kena kahvatu pea nähtaval, keha Gabrieli ülikuuega kinni kaetud. Kasuvennad tundsid teineteise kohe ära: vanal vaenul on ikka truum mälestus kui vanal sõprusel. Nende esimene tundmus oli vähemasti Ivo poolt kohe vaenulik.
„Kae, meie tatarlane on jälle elusse tõusnud!“ hüüdis ta pilkavalt, kuna ta ainuke silm kahjurõõmust välkus. „Mina arvasin, et sa Venemaal ammugi nälga oled surnud.“
Igal muul ajal oleks Gabriel teravalt vastanud. Nüüdk,i tõusis veri talle järsku pähe, aga ta sai enese üle võitu ja vastas tasa, peaaegu paluvalt:
„Ivo, sul on õigus pilgata. Sa oled suureks ja vägevaks saanud, kuna mina mööda ilma hulgun. Ma ei tule sind enese pärast tüütama, ma ei taha sinu käest midagi saada, aga ole armuline selle õnnetu lapse vastu, kes raskesti haavatud on ja vististi sureb, kui tema eest õrnasti hoolt ei kanta.“
Oli see nüüd alandlik palumise hääl, mida Ivo Gabrieli suust esimest korda eluajal kuulis, või pilk Agnese kena, kahvatu näo peale, mis Ivo kõva südant liigutas, aga ta ütles palju pehmemalt: „Kes see ilus laps siis on?“
„Ma ei tahaks seda mitte kõikide kuuldes öelda,“ kostis Gabriel tasakesi.
„Siis lähme telki.“
„Ma ei või haige juurest ära minna, enne kui tean, et ta hästi hoitud on.“
„Tõstke tüdruk üles ja pange minu telgis sängi!“ käskis Ivo.
„Sinu telgis?“ kogeles Gabriel kurja aimates.
„Mis siis?“ ütles Ivo karedalt. „Mul ei ole siin laatsaretti haigete tarbeks. Kui ma tüdruku, kes minu mehe ära tappis, oma telki võtan, siis tähendab see minu poolt suurt heldust.“
Gabriel vaatas küsivalt Agnese peale, kes vähe arusaadavalt pead noogutas. Sõnalausumata sasis Gabriel kanderaami otsast kinni. Kui Agnes telgi tagumises jaos pehmele voodile oli pandud, käskis Ivo kõiki välja minna ja jäi eesruumis Gabrieliga nelja silma all kõnelema. Gabriel jutustas lühidalt, mis temale ja tema seltsilisele sestsaadik juhtunud, kui venelased mõisameeste laagri kallale kippusid. Need juhtumised, mis tema enese meelest kõige tähtsamad olid, jättis ta muidugi nimetamata.
Ivo kuulas terava tähelepanuga, mõtles silmapilgu ja ütles siis sosistades: „Sina oled rüütlipreili kullake?“
Gabrieli silm välkus, aga ta kostis jääkülmalt: „Sinu nali on nüri, Ivo Schenkenberg.“
„Mul on üksainuke silm, aga see on terav,“ irvitas Ivo. „Mis sa tühja põikled? Oleme ju vanad sõbrad ja kasuvennad, kellede vahel saladusi ei tohi olla. On sul nii suur hirm vana Mönnikhuseni valjuse pärast? Ära karda, et mina äraandjaks saan, ehk see küll mulle suurt valu ei teeks, kui sind võllas kõikumas näeksin.“
„Ma olen ju sinu käes, sa võid mind ise võlasse kõlkuma panna, kui see sulle nalja teeb,“ andis Gabriel vastu tahtmist kibedalt vastu. „See oleks paras lepitus nende lugemata kõrvalopsude eest, mis sa minu käest oled saanud.“
„Väga hea, et mulle . kõrvalopsusid meelde tuletad,“ urises Ivo veidi punastades. „See annab asjale tõsisema näo. Mul on suur himu sind jalgupidi üles tõmmata lasta, nagu sinu vanaisaga tehti.“
„Ivo!“
Nagu tume möirgamine tuli hääl Gabrieli rinnust. Vähe puudus, siis oleksid Ivo lapsepõlvi-sed mälestused kõrvalopsude asjus uut kinnitust leidnud. Julge sõjamees oli kohmetult sammu taganenud ja käe mõõga külge pannud.
„Ma näen, et sa kardetav inimene oled,“ ütles ta veidi kõikuva häälega.
„Gabriel!“ kõlas vaheriide tagant pehme paluv hääl, mis Gabrieli kõigest kehast värisema pani. Ta märkas, et äkilises vihas liig kaugele oli läinud. Ümberpööramine oli raske, aga Gabriel sai enesest võitu.
„Ära pahanda, Ivo,“ ütles ta vagusalt. „Meie oleme ju koos üles kasvanud, mispärast peaksime meie teineteist siis igavesti torkima ja kiusama? Mina ei ole sinu ega su venna vastu iialgi viha kandnud; kui äkilise meelega vahel eksisin, siis olen selle eest küllalt kannatanud. Mis asi keelab meid ära leppida ja edaspidi head sõprust pidada? Mõtle, sa oled minust õnnelikum ja praegu palju kangem; õnnelikkude ja kangete kohus on armu ja heldust näidata.“
„Ma tean ise paremini, mis mu kohus on,“ urises Ivo. „Pole sul vaja mind õpetada. Minu esimene kohus on kardetavat kelmi kahjutuks teha. Sina oled vene hulguse poeg ja putkasid minu isa majast otsekohe Venemaale. Kes ütleb mulle, et sa nüüd vene salakuulaja ei ole?“
„Ei, Ivo, mina ei ole salakuulaja,“ ütles Gabriel kurva tõsidusega.
„See juhtus vist üsna kogemata, et venelased Kuimetsa kallale kippusid, kui sina parajasti seal olid?“
„Mina tulin hoopis teisest küljest, ma ei võinud Paide venelaste nõust midagi teada.“
„Väga imelik kokkujuhtumine!“ pilkas Ivo. „Mis sul siis Kuimetsas otsimist oli?“
„Ei midagi. Ma läksin laagrist mööda ja mõisameeste pealik ise kutsus mind sisse.“
„Kust sa tulid ja kuhu sa läksid?“
„Ma tulin Võnnust ja läksin Tallinna poole.“
„Mis sa Võnnus tegid?“
„Ma olin vene sõjamees.“
„Jälle kentsakas kokkujuhtumine,“ irvitas Ivo. „Vene sõjamees satub Võnnust kogemata mõisameeste laagrisse ja mõisameeste pealik ise kutsub teda sisse. See on nii selge, et usu vägisi!“
„Ma ütlesin sulle, et ma Tallinna poole teel olin.“
„Mis sa Tallinnast tahtsid?“
„Ma otsin oma isa taga.“
„Sinu isa on vist Tallinna esimene bürgermeister?“
„Minu isa elab Rootsimaal.“
„Väga tõenäolik, kui mitte kogemata nälg või võllas tema kalleid päevi ei ole lühendanud . . . Tasa, tasa, jäta oma vemmal rahule. See kena aeg, mil meie teineteist rusikate ja kaigastega kallistasime, on paraku mööda läinud. Nüüd räägime teist juttu.“
Ivo lõi telgi eesriide lahti, käskis kümme meest sisse astuda ja ütles neile Gabrieli peale näidates: „Siduge see inimene kinni ja viige ta minu venna telki.“
Mehed kargasid nagu hundid Gabrieli kallale.
Sel silmapilgul kõlas telgi tagumisest poolest valus, südantlõhestav karjatus. Gabriel kiskus enese meeste käte vahelt lahti, tõttas Agnese voodi ette ja langes siin põlvili. Agnese silmist paistis meeletu ahastus.
„Nad tahavad sind tappa?“ karjatas ta valusalt.
„Sest pole viga, aga mis siis tuleb?“ hüüdis Gabriel meelt heites.
Kõvad kämblad haarasid uuesti ta kraest ja käsivarrest kinni. Nagu vihane lõukoer kargas Gabriel üles, raputas kinnivõtjad enesest eemale, kiskus mõõga kepi seest välja ja hüüdis välku-vail silmil: „Elusalt ei seo mind keegi. Minu veri tulgu sinu peale, Ivo Schenkenbergi“
„Ära mängi kometit!“ ütles Ivo külmalt. „Sinu verd ei himusta keegi, aga sa oled kahtlane inimene, kelle üle peab valvama. Sa jääd vangi, kuni Tallinna jõuame.“
„Ja siis?“
„Siis vaatab kohus järele, kas sul Kuimetsa langemises süüd on. Leiab kohus sind ilmsüüta olevat, siis võid rahuga oma isa otsima minna.“
„Kuulge mind!“ hüüdis Agnes äkisti. Ta oli asemel istukile tõusnud, ta silmad põlesid, kahvatanud palgeile ilmus kerge puna: ta oli ütlemata ilus oma sügavas hingeärrituses. Nagu ära nõiutud vahtis Ivo ta otsa. Telgis vaikis kõik kära.
„Teie teate, et ma Kuimetsa härra Kaspar von Mönnikhuseni tütar olen?“ ütles Agnes kindla häälega.
„Ma tean seda,“ pomises Ivo.
„Hea küll, mina tunnistan ja vannun, et sel mehel Kuimetsa langemises mingisugust süüd ei ole. Kas usute minu tunnistust?“
„Ma usun, et teie, armuline preili, seda usute, aga kahetsen, et isamaaline kohustus mind ennast umbusklikuks teeb,“ kostis Ivo naeratades.
„Teie teotate mind ja minu isa, kui temasse puutute,“ hüüdis Agnes ägedasti. „Rüütel Mönnikhusenil on suur võimus, tema peab sellest mehest lugu.“
„Mina ei karda ähvardusi,“ ütles Ivo külmalt.
„Andke andeks, ma ei ähvarda, ma palun,“ kogeles Agnes, kuna viimane veretilk ta palgelt jälle kadus.
„Ärge alandage ennast, preili von Mönnikhusen,“ heitis Gabriel kulmu kortsutades vahele.
„Teie näete ise, armuline preili, kui kangekaelne see inimene on,“ ütles Ivo õlgu kehitades. „Ma annan teile oma sõna, preili von Mönnikhusen, et mul janu tema vere järele ei ole. Ma ei taha üht karva tema peas kõveraks teha, kui tema ise mind ja minu mehi vihale ei ärrita. Tema peal seisab raske kahtlus, sellest peab ta ennast Tallinna kohtu ees puhastama.“
„Mina ei karda kohut, aga siduda ei lase ma end mitte,“ ütles Gabriel kindlalt.
Agnes uuris ahastusega Ivo nägu; selle raudsele otsaesisele oli kirjutatud, et sealtpoolt järeleandmist loota ei olnud.
„Gabriel, üks sõna!“ palus Agnes tasakesti. Gabriel kummardas tema üle.
„Mõtle: sinu surm on minu surm,“ sosistas Agnes talle kõrva sisse. „Alanda ennast minu pärast!“
„Sa tahad seda?“ sosistas Gabriel kurvalt vastu.
Siis ajas ta keha sirgeks, viskas mõõga Ivo jalgade ette ja ütles tumedalt: „Nüüd tee minuga mis tahad!“
Ühe silmapilguga olid ta käed selja taha nööritud. Veel korra sai ta haleda naeratusega Agnese poole pead noogutada, siis tõmbasid mehed ta telgist välja. Agnes langes jõuetult asemele tagasi . . .
Laagri elus sündisid sestsaadik mõned muudatused. Oli Ivo Schenkenberg seni suure kiirusega Tallinna poole tagasi rutanud, siis tegi ta nüüd, nagu sooviks ta Jägala jõe ääres põliselt paigale jääda. Oma telgi ümber keelas ta kõik käratsemise ära ja telki ei lasknud ta kedagi peale targa naisterahva, kes laagris arsti aset täitis ja keda selle kõrval ka pisut nõiamooriks peeti. See vanamoor valvas ööd ja päevad Agnese voodi juures ja tema hoolitsemise ning rohitsemise tõttu paranes haav kiiresti. Kui haige uinus, käis Ivo teda sagedasti vaatamas. Kaua silmitses ta siis Agnese nägu, sosistas vanamooriga seda ja teist ja läks kikivarbail välja, niipea kui haige rahutuse märke avaldama hakkas. Oli Agnes ärkvel, siis tegi vanamoor temaga juttu ja mõistis juttu kavalal viisil ikka Ivo peale käänata, teda sõnadega taevasse tõstes, temale igast asjast kiitust otsides; küsis aga Agnes Gabrieli järele, siis ei leidnud eideke küllalt sõnu „isamaa ära-andjat ja viletsat salakuulajat“ laites. Agnes märkas varsti, et vanamoor kiitust ja laitust ette seatud plaani järele välja jagas. See tähelepanek jahutas imeliku kiirusega haige tänutundmust oma hoolitseja vastu, tegi teda kalgiks ja umbusklikuks: ta rõõmustas kuuldes, et Gabriel ikka elus ja terve, ja laskis kõik muud jutud ühest kõrvast sisse, teisest välja.
Kümnendal päeval pärast Agnese haavamist andis vanamoor Ivole teada, haige olla nii kaugele toibunud, et juba üles tahab tõusta. Ivo käskis vanamoori õues oodata ja läks üksipäini haiget vaatama. Agnes oli voodis istukile tõusnud.
„Mis mu vaene reisiseltsiline teeb?“ oli ta esimene küsimus.
Ivo kortsutas vähe arusaadavalt kulmu.
„Teie suhtute sellesse inimesesse väga suure osavõtuga?“ küsis ta tumeda häälega, neiu valget nägu, milles sügavasse vajunud silmad telgi poolpimeduses peaaegu mustalt läikisid, ahne pilguga silmitsedes.
„Ta on mind surmahädast ja vangipõlvest päästnud,“ kostis Agnes vagusalt, „kuidas võiksin ma siis tema suhtes osavõtmatu olla?“
„Temal oli kerge teid venelaste käest päästa, sest tema ise on neid Kuimetsa juhatanud.“
„See on vale!“ hüüdis Agnes elavalt.
Ivo kehitas õlgu: „Seda näitab ülekuulamine Tallinnas.“
„Süütut ei või ükski kohus hukka mõista.“
„Kes teab?“
„Kannatage veel, Ivo Schenkenberg!“ palus Agnes. „Ärge andke teda kohtu alla, enne kui õiged tunnistajad kohal on. Minu isa üksi võib teda õigusega süüdlaseks ehk süütuks tunnistada. Tema ei kannata iialgi, et inimesele, kes tema ainsa lapse elu on päästnud, ülekohut tehakse.“
„Tunnistajaid Kuimetsast on muidugi vaja, ja see oleks väga soovitav, et rüütel von Mönnikhusen ise tunnistajana äraandja vastu välja astuks,“ ütles Ivo mahedasti. „Kuid siis peaksime paraku teid, armuline preili, kuni kohtuasja lõpetuseni vangis pidama.“
„Mispärast?“ küsis Agnes kohkudes.
„Teie võiksite oma silmadega iga tunnistajat eksitada, preili von Mönnikhusen.“
„Missugune mees suudaks jah ütelda, kui teie ei ütlete? Kas teie oma võimust nii vähe tunnete, kena nõid? Mina nägin teid mõne päeva eest esimest korda eluajal ja olen selle lühikese ajaga teiseks inimeseks muutunud. Tänini arvasin ma oma kallist kasuvenda pahuraks, õelkavalaks, valelikuks inimeseks, aga teie silma vaadates olen ma peaaegu valmis uskuma, et ta inglitest puhtam on.“
Ivo meelitus mõjus kentsakalt Agnese peale; tal oli tundmus, kui oleks kihvtise ussi susin ta kõrvu puutunud; külm värin käis ta kehast läbi, ta südames sosistas salahääl: vaata ette!
„Teie pidasite oma kasuvenda — pahaks inimeseks?“ ütles ta aralt.
„Ma ei pidanud teda mitte ainult selleks, vaid ma tundsin teda kui paha inimest,“ tõendas Ivo kurblikult. „See on imelik, et teie, armuline preili, tema eest nii sooja vaimustusega kostate, kuna tema — aga sest ei maksa rääkida.“
„Rääkige!“
„Teie ahastate ja värisete selle kõlvatu elu pärast, kuna tema teie järele veel kordagi ei ole küsinud. Temal ei ole mingit muret, ta priiskab hommikust õhtuni ja ajab rumalat lori.“
„Kuidas võib ta seda teha, kui ta seotud on?“ kahtles Agnes.
„Oh, ta palus ja vingus, kuni ma halastuse pärast ta köidikud lahti käskisin päästa. Tänuks rikub ta nüüd minu mehed ära, meelitab neid joomisele ja ässitab minu vastu üles.“
„Gabriel palus ja vingus?“ kordas Agnes umbusklikult ja vastu tahtmist libises pilklik naeratus üle ta näo.
„Häda õpetab paluma,“ urises Ivo salamahti hambaid kiristades. „Teie ehmataksite, preili von Mönnikhusen, kui ma teile täiesti tunnistaksin, kui alatu, kui nurjatu see inimene on. Ma ei julge seda kõike rääkida.“
„Rääkige peale!“
„Tema näib väga selgesti teadvat, kui palju ta teile tohib loota. Ka tema ootab päästmist teie isa poolt, kuid paraku hoopis teistel põhjustel kui teie, armuline preili.“
„Mis see tähendab?“
„Teie ei usu, kui raske mul on seda seletada, ehk küll asi iseenesest väga lihtne on. See inimene tunneb teie isa vägevat mõju, ja teab ühtlasi, et rüütel Kaspar von Mönnikhusen ennem sureks kui vähemat musta täppi oma perekonna au küljes salliks. Kui nüüd rüütel Mönnikhusen teda enneaegu ei päästa, siis ähvardab see nurjatu kohtu ees mõnda asja ilmutada, mis valusasti teie ja teie isa au külge puutuvad.“
„Ma ei saa teie sõnadest aru,“ ümises Agnes kogu kehast värisedes.
„Ühe sõnaga: Gabriel kiitleb, et Agnes von Mönnikhusen tema armuke olla.“
Agnese rind tõusis, ta palgeil leekisid kaks tulipunast laiku.
„Teie valetate!“ hüüdis ta järsku.
Ivo ainuke silm välkus.
„Teie armastate seda inimest,“ urises ta kokku surutud hammaste vahelt.
Agnese näo üle sähvis verevool, mis kohe surmakahvatusele maad andis. Tasase, aga kindla häälega ütles ta: „Jah, ma armastan seda inimest ja miski asi — kas kuulete, Ivo Schenkenberg! — mingi laim ei suuda seda armastust kõigutada.“
„See tähendab; teie usute teda ja arvate mind valelikuks,“ kiristas Ivo viha pärast kahvatades. „Teie unustate, et minul valet vaja ei ole; teie unustate, et Gabrieli elu ja — veel mõni muu asi minu käes seisab.“
Agnese meeles tärkas aimus Ivo südame loost, ja ühtlasi sähvis kentsakas mõte ta peast läbi: kui see kuri inimene mind armastab, kas ma ei peaks temaga kometit mängima, kuni Gabriel päästetud on! Juba lähemal silmapilgul lükkas Agnes selle mõtte põlastusega tagasi; tema aus, õiglane loomus ei sallinud madalat kavalust.
„Tema ja minu elu seisab jumala käes,“ ütles ta vagusalt.
Ivo läks tuikudes välja. Õues ootavale vanamoorile ütles ta ähvardades: „Ma tegin sinu nõu järele; kui asi raisku läheb, siis hoia oma nahka!“
„Küllap ma tütarlapsi tunnen!“ pomises vanamoor vastu ja näitas oma musti hambatüükaid.
Ivo kargas hobuse selga ja kihutas üksipäini laagrist välja. Kui ta hilisel õhtul tagasi tuli, oli hobune vahus ja Ivo nägu nii kohutav, et vastutulijad hirmuga tema eest taganesid. Ta kargas hobuse seljast maha ja sammus oma venna Christophi telgi poole, kus Gabrieli vangis peeti. Telgi ees istus Christoph teiste meestega tule ääres. Ivo kihutas nad sealt minema. Teised läksid sõna lausumata, ainult Christoph jäi seisma, vaatas vennale silma sisse ja ütles pead vangutades: „Mis mõte sul on, Ivo?“
„Pole sinu asi,“ purskas Ivo.
„Su nägu ei kuuluta head ette; sa tahad Gabrieliga tüli otsida.“
„Kas sina ka teda armastad?“
„Armastan või mitte, aga õigust ütelda, ta ei ole kõige pahem poiss ja peaasi — ta on tõesti ilmsüüta.“
„Kasi mu silmist,“ kärgatas Ivo rusikat tõstes, „muidu võiksin unustada, et sa mu vend oled!“
Christoph, kes venna taltsutamatut viha tundis, taganes õlgu kehitades. Ivo astus telki, mida õues põleva tule kuma vähe valgustas. Gabriel lamas üksipäini telgi nurgas; ta käed ja jalad olid ahelais, mis tasakesi kõlisesid, kui ta pead tulija poole pööras.
„See on ilus, et sa ise vaest vangi vaatama tuled,“ hüüdis ta Ivole vastu; „õige võõrustaja kohus on külaliste aega viita.“
„Aeg läheb sul vist igavaks,“ urises Ivo hammaste vahelt.
„Ma ei ütle ei,“ kostis Gabriel haigutades. „Ma ei saa aru, mispärast sa siin nii kaua aega viidad. Kõik panevad imeks, miks sa Tallinna poole edasi ei lähe, kraamid on koos, hobused ja vankrid valmis, sõjakäik lõpetatud — mis sa veel ootad?“
„Sa ei läbe kannatada, kuni sind võlla tõmmatakse.“
„Parem on võllas rippuda kui sinu külaline olla. Sinu kasuvennalik hool minu eest läheb liiale. Sa pead mind nagu last mähkmetes ja värised kartes, et ma sinu juurest liig vara ära jook-seksin. Arvad sa mind nii tänamatu meelega olevat? Kas sa mind enam ei usu? Sa tead ju vanast saadik, et mina valetamise peale suur meister ei ole. Eks sa mäleta veel: kui lapsepõlves üheskoos mõne koerustüki ära olime teinud ja meie naha kallale kiputi, siis oskasid sina asja ikka nii pöörata, et terve nahaga oleksime pääsenud, poleks mina mitte oma suures rumaluses viimasel otsal ikka kõike üles tunnistanud: meie saime siis parki ja sellepärast sa mind ju kõige enam vihkasid.“
Ivo kuulas tasakesti hambaid kiristades. Ta tundis ennast selle inimese ees, kelle elu ometi tema käes seisis, võimetu olevat. Oh, kui hea meelega oleks ta Gabrieli suust seda palvet ja kiunumist kuulnud, millest ta täna veel Agnesele ette oli luisanud! Selle asemel pidi ta nüüd rahulikku pilkamist kannatama ja tunnistama, et miski asi kangekaelset kasuvenda painutada ei suutnud. Iga sõna Gabrieli suust oli piitsahoop Ivo uhkusele.
„Mis ma pidin ütlema,“ kõneles Gabriel ikka veel pool-naljatades, aga juba märksa pehmemal toonil, „kuidas preili von Mönnikhuseni käsi käib?“
Ivo pigistas hambad kokku ega lausunud sõnagi: külm higi tikkus ta otsaesisele.
Gabriel ütles elavamalt: „Christoph teatas, et haige täna esimest korda jalule olla tõusnud. Sina oled tema eest tõesti isalikult hoolt kandnud ja igapidi õiget rüütlimeelt näidanud. Selle tubli teo eest ütlen sulle kõige soojemat tänu ja annan sulle kõik noorepõlve patud tingimata andeks. Ma suren rõõmuga, kui tean, et minu vaene reisiselt-siline hästi hoitud on.“
„Sa loodad vist, et ma teda sinule hoian?“ pilkas Ivo mõrudalt. „Sa oled kergeusklik. Võib olla, et ma seda magusat suutäit iseenesele hoianl“
Ahelad kõlisesid. Gabriel oli järsku istukile tõusnud.
„See tähendab, et Agnes Mönnikhusen tänasest päevast saadik Ivo Schenkenbergi armuke on,„ irvitas Ivo.
Gabrieli kohmetus tegi temale piiritult nalja.
„Ära sellega naljata,“ ütles Gabriel ärritusest väriseva häälega. „Nii kaugele ei tohi sinugi vägivald minna. See ei ole karjatüdruk, kellele sa nuhtlemata liiga võiksid teha. Rüütel Mönnikhusen on vägev mees, kes kangemat kaela võib murda kui sinu oma. Mölla nii palju kui jaksad, aga ära unusta, et sinu vägivallale piir on seatud.“
„Kes räägib siin vägivallast? Tarvitasid sina vägivalda, kui ta sinuga pakku jooksis? Ometi ei ole sina mitte midagi ja mina olen kuulus sõjapealik, Eestimaa Kannibal! Võid sa silmapilgu kahevahel olla, kuhupoole siin kena Agnese lugupidamine kaalub? Hahaha!“
Silmapilgu oli Gabriel tõesti kahevahel; nagu terav mõõk sähvis kuri mõte ta hingest läbi: oli valu ja õnnetus Agnese meelt seganud, või oli ta tõesti — ei, see ei võinud olla: see oli täiesti võimatu. Agnes truudusetu, Agnes — Ivo Schenkenbergi armuke? Naeruväärt! Gabriel pahandas iseenese peale. Kuidas võis nii inetu kahtlus ühe silmapilgugi tema mõttes aset leida? Kas ta Ivot kui õelat valetajat veel küllalt ei tundnud? Ivo tahtis teda ainult piinata — see oli käega katsuda. Gabriel oli nüüd sessamas hingelises olekus nagu Agnes hommikul, kuid kahju, Gabrielil oli veel vähem kavalust, veel vähem kannatust.
„Sa valetad, Ivo,“ ütles ta rahuliku põlgusega.
Oleks ta vähemalt tigedaks saanud, äkilist viha avaldanud! Tema rahulik põlgav hääl sütitas Ivo kahjurõõmust veidi suigutatud viha uuesti põlema.
„Valitse oma keelt!“ kähistas ta hambaid kiristades.
„Veel üks sõna seletuseks, siis jään vait,“ ütles Gabriel külmalt. „Mulle näib, nagu oleksid sina sestsaadik, kui mina ennast tõrkumata siduda lasksin, minust vale arvamise pähe võtnud. Sa arvad vahest, et mina sind kardan. See on eksitus. Ma ei kartnud sind sel korral ega karda sind praegugi. Ma tean, et sa minuga kõik imed ära võid teha; sa võid mu keele suust lõigata, mu silmad välja torgata, võid mind elusalt keeta ja küpsetada, aga iialgi ära looda, et mina sind enese pärast paluma hakkan või — sinu sõnadesse usun. Nii, nüüd on meie vahe selge ja minu südame pealt koorem ära veeretatud, mis mind kogu selle aja rõhus.“
Ivo käsi sasis kramplikult pistnoa peast kinni, mis tal vöö vahel oli.
„Sa ise ärritad mind?“ tuli hääl korinal ta rinnust.
„Ahaa, sul oli vist juba siia tulles nõu mind ära veristada? Seda parem, siis pole mul võllaga enam vaevlemist; ega ma sinu nõndanimetatud kohtunikkude käest eluga ikka ei pääseks. Uks palve on mul veel; Agnes von Mönnikhusen vii ilusti ta isa kätte; sa võid julge olla, et hea jootraha saad. Paremat ära looda mitte! Agnes mõistab ausa mehe ja — Ivo Schenkenbergi vahel vahet teha. Ma ei tea, kui suurt lugu ta sinust peab, aga seda ma tean, et tema lugupidamine sinu kohta minu surma läbi mitte ei tõuse. Sa võid tema ees minu peale valetada et suu vahutab, nagu sa ka vist juba teinud oled —“
Ivo kummardas äkisti ja tõukas noa kõigest jõust Gabrieli rindu. Gabriel oli poolpüsti karanud, lühike rögin tuli ta rinnust — siis kukkus ta vaikselt selili maha. Ivo jäi natukeseks ajaks liikumatult seisma, lõi siis käega, pühkis noa tera kuue hõlmaga verest puhtaks, astus telgist välja, hüüdis mehi ja ütles neile lühidalt; „Koristage see raibe ära ja visake jõkke!“
„Ivo, Ivo, mis sa nüüd tegid?“ hüüdis Christoph pärani silmil venna otsa vahtides.
„Maksin äraandjale palka; tema hukkamine jäägu saladuseks!“ kostis Ivo mõrudalt.
Christoph pööras vennale järsku selja ja läks ära. Mehed vabastasid Gabrieli käed ja jalad ahelatest, tõstsid elutu keha üles ja kandsid ta jõe kõrgele kaldale. Tumedasti läikis must veepeegel pimeda oru põhjas. Üks plauh! — ja veevoolud vajusid kokku kadunud keha üle.
„Kes käskis kasuvenna juurde kippuda!“ ümises Andres, kes meeste seas oli, kahetsedes. Teised kehitasid õlgu, vahtisid veel silmapilgu allapoole ja läksid siis laagrisse tagasi. Nende südamed olid rahul. Nende kohus oli täidetud.
Pärit leheküljelt "https://et.wikisource.org/w/index.php?title=Vürst_Gabriel_ehk_Pirita_kloostri_viimsed_päevad/9&oldid=20972"
Selle lehekülje viimane muutmine: 00:12, 22. detsember 2013.

matches: kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus