Koerte ja kasside pidamise eeskiri – Riigi Teataja
Koerte ja kasside pidamise eeskiri - sisukord
§ 2 Koera või kassi pidamine
§ 3 Koera või kassi omaniku kohustused
§ 4 Koera või kassiga avalikus kohas viibimine
§ 5 Hulkuva koera või kassi püüdmine ja pidamine
§ 6 Järelevalve ja vastutus
Lääne-Nigula Vallavolikogu
RT IV, 06.03.2018, 16
Vastu võetud 22.02.2018 nr 8
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lõike 1 punkti 362 alusel.
(1) Eeskiri sätestab koerte ja kasside pidamise korra Lääne-Nigula valla haldusterritooriumil.
(2) Eeskiri on täitmiseks kohustuslik kõigile Lääne-Nigula valla haldusterritooriumil asuvatele juriidilistele ja füüsilistele isikutele, kelle omandis või valduses on koer või kass (edaspidi loom).
(3) Lisaks käesolevale eeskirjale tuleb koerte ja kasside pidamisel järgida loomakaitseseaduses, loomatauditõrje seaduses, Vabariigi Valitsuse 16. aprilli 2002 määruses nr 130 „Hulkuvate loomade püüdmise, pidamise ja nende omaniku kindlakstegemise ning hulkuvate loomade hukkamise kord“, põllumajandusministri 24. juuli 2008 määruses nr 76 „Lemmikloomade pidamise nõuded“ ning põllumajandusministri 20. novembri 2000 määruses nr 67 „Marutaudi tõrje eeskiri” sätestatud nõudeid.
§ 2. Koera või kassi pidamine
(1) Koera või kassi on lubatud pidada ehitises või piiratud territooriumil, kus on loodud sobivad tingimused looma pidamiseks ja on välistatud looma omal tahtel välja pääsemine. Hajaasustuses elavatel kassidel ei ole ehituses või territooriumil kinnipidamise nõuet.
(2) Koera või kassi pidamine ei tohi rikkuda avalikus kohas käitumise ja heakorra üldnõudeid, ohustada ega häirida inimesi ja teisi loomi ega neile kahju tekitada.
(3) Juriidilisest isikust kassi- või koerapidaja on kohustatud määrama looma eest vastutava isiku.
(4) Looma suhtes lubamatu tegu on looma hukkumist, vigastamist või talle valu ja välditavaid füüsilisi ja vaimseid kannatusi põhjustav tegu, nagu looma sundimine talle üle jõu käivatele pingutustele, loomavõitluse korraldamine, looma hülgamine või abitusse seisundisse jätmine, loomale kannatusi põhjustav aretustegevus ja muu sarnaste tagajärgedega tegu, mis ei ole tingitud looma ravimisest, muust veterinaarsest menetlusest ega hädaolukorrast, välja arvatud loomakaitseseaduses sätestatud juhud.
§ 3. Koera või kassi omaniku kohustused
(1) Kui koera peetakse territooriumil vabalt on koeraomanikul on kohustus õue sissepääsule paigaldada hoiatussilt koera olemasolu kohta ning tagada ametiülesannet täitvate isikute ohutu liikumine territooriumil kui ametnik on enne informeerinud territooriumi omanikku põhjendatud vajadusest nimetatud territooriumil viibida.
(2) Koera või kassi omanik on kohustatud kindlustama tunnusmärgi olemasolu koera või kassi kaelarihmal või muul moel (kiibistama), mis võimaldaks identifitseerida lahtipääsenud looma omanikku. Mikrokiipi võib paigaldada vaid tegevusluba omav veterinaararst.
(3) Omanik peab tagama koerale või kassile liigikohased pidamistingimused vastavalt loomakaitseseadusele ja põllumajandusministri 24. juuli 2008 määrusele nr 76 „Lemmikloomade pidamise nõuded“.
(4) Omanik peab korraldama koera või kassi vaktsineerimist vastavalt põllumajandusministri 20. novembri 2000 määruses nr 67 „Marutaudi tõrje eeskiri“ kehtestatud nõuetele.
(5) Omanik on kohustatud teavitama koheselt tegevusluba omavat veterinaararsti ning seejärel täitma tema ettekirjutusi, kui loom on hammustanud inimest või teist looma või kui looma on rünnanud metsloom, aga ka siis, kui loom käitub ebaloomulikult või on marutaudi kahtlusega.
(6) Loomapidaja korraldab viivitamatult lahti pääsenud koera või kassi otsimist ja püüdmist.
§ 4. Koera või kassiga avalikus kohas viibimine
(1) Koera või kassiga avalikus kohas viibimisel peab loomapidaja tagama järelevalve looma üle, teiste inimeste ja loomade ohutuse ning vältima looma lahti pääsemist.
(2) Koera tohib viia avalikku kohta jalutusrihma otsas ja vajadusel suukorviga või kandevahendis, mis ei ohusta looma tervist ja millest loom omal tahtel välja ei pääse.
(3) Koera võib jalutusrihma otsast vabastada koerte treeningplatsidel ning maaomaniku loal inimasustusest eemal asuvates kohtades, kui sellega ei ohustata teisi inimesi ja loomi ning on tagatud loomapidaja pidev järelevalve koera üle, sealhulgas võimalus koer vajaduse tekkimisel koheselt jalutusrihma külge kinnitada.
(4) Koera tohib jätta lahti pääsemist välistaval viisil jalutusrihmaga ja vajaduse korral suukorviga kinnitatult avalikku kohta mõistlikuks ajaks (mitte kauemaks kui pool tundi), mil loomapidaja viibib lähedalasuvas ehitises või territooriumil, kui ei ohustata avalikku korda, inimesi, liiklust ega koera tervist ning koer ei häiri oma haukumise või käitumisega ümbritsevaid inimesi.
(5) Koera või kassi omanikul on keelatud looma kaasa võtta ametiasutustesse, kauplustesse, toitlustusasutustesse, spordi- või lastemänguväljakule, kooli- või lasteasutuse territooriumile ilma ruumi või maa-ala valdaja eelneva sellekohase nõusolekuta.
(6) Ühistranspordis peab koeral olema jalutusrihm ja vajadusel suukorv, välja arvatud koera hoidmisel kandmisvahendis. Kassi peab ühistranspordis hoidma kandmisvahendis.
(7) Koera või kassi omanik on kohustatud jälgima, et tema loom ei reostaks avalikke kohti, kaasa arvatud hoonete ühiskasutuses olevaid ruume ja territooriumi, avalikku teed, haljasala, liivakaste jms. Looma poolt tekitatud reostus tuleb koheselt koristada.
(8) Keelatud on ujutada koeri suplemiseks kasutatavates kohtades.
(9) Nakkusohtlikult haige loomaga avalikus kohas viibimine on keelatud.
(10) Käesoleva paragrahvi lõigete 2, 3, 5 ja 6 nõudeid ei rakendata vaegnägija juhtkoera ja teenistusülesannet täitva erikoolituse saanud teenistuskoera suhtes.
§ 5. Hulkuva koera või kassi püüdmine ja pidamine
(1) Loomapidaja juurest lahti pääsenud kassi või koera püüdmist korraldab loomapidaja. Kui loomapidaja ei täida nimetatud kohustust ja looma püüdmise korraldab vallavalitsus, kannab looma püüdmise ja pidamisega seotud kulud looma omanik.
(2) Hulkuvate koerte ja kasside püüdmist, pidamist, hukkamist ja korjuste hävitamist loomakaitseseaduses sätestatud korras korraldab vallavalitsus.
(3) Hulkuv koer või kass tuleb kinni püüda, võimalusel identifitseerida ja tagastada omanikule. Kui hulkuv loom ei ole identifitseeritav või kui teda ei ole võimalik omanikule tagastada, paigutatakse loom hoiupaika ning alustatakse omaniku kindlakstegemist või uue omaniku otsimist. Omaniku kindlakstegemiseks või uue omaniku leidmiseks avalikustatakse hulkuva looma kirjeldus hoiupaiga ja vallavalitsuse kodulehel.
(4) Kui hulkuva koera või kassi omanikku ei ole võimalik kindlaks teha ega leida talle uut omanikku ning teda ei ole võimalik hoiupaigas pidada kauem kui kaks nädalat, tuleb läbi viia looma eutanaasia loomakaitseseaduses sätestatud korras. Hoiupaigas viibimise jooksul tuleb tagada looma nõuetekohane pidamine ja vajaduse korral ravi.
§ 6. Järelevalve ja vastutus
(1) Koera- või kassipidaja kannab vastutust oma looma tekitatud varalise kahju või inimesele tekitatud tervisekahjustuse korral.
(2) Eeskirja rikkumise eest karistatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 663 järgi.
(3) Järelevalvet eeskirja täitmise üle teostavad vallavalitsus ning Politsei- ja Piirivalveamet vastavalt oma pädevusele.
(1) Käesoleva määruse jõustumisel tunnistatakse kehtetuks Kullamaa Vallavolikogu 27.02.2014 määrus nr 2 „Kullamaa valla koerte ja kasside pidamise eeskiri“, Lääne-Nigula Vallavolikogu 17.03.2016 määrus nr 7 „Koerte ja kasside pidamise eeskiri“, Martna Vallavolikogu 17.12.2008 määrus nr 17 „Koerte ja kasside pidamise eeskiri“, Noarootsi Vallavolikogu 21.12.2015 määrus nr 45 „Noarootsi valla koerte ja kasside pidamise eeskiri“.


text:
Käibemaksuga maksustatava väärtuse vähendamine: uus kohtupraktika - Raamatupidaja
Käibemaksuga maksustatava väärtuse vähendamine: uus kohtupraktika
02. veebruar 2010 12:25
Hinnaalandus on Eestis tihti mõistetav vaid juhul, kui kaup on tõesti nii inetult välja kukkunud, et keegi seda muidu ei osta. Ega muidu ei kõneldaks lehtedes Soome, Saksamaa ja Hispaania allahindlustest, kus erinevalt meie kaubanduspraktikast hinnatakse poe kõik tooted mingi protsendi võrra alla.
Seda, et allahindlus on meie kultuuris midagi pigem alkeemia ja müstika valdkonda kuuluvat, näitab ka käesolev artikkel, mille ajendiks on Tallinna Ringkonnakohtu 07.10.2009 lahend asjas nr 3-08-1863. Kuivõrd Riigikohus asja menetlusse ei võtnud, jõustus maksumaksja kasuks tehtud ringkonnakohtu lahend.
Kuna maksumaksja on EML liige, keda EML selles vaidluses ka esindas, on meil võimalus kasutada kaebuste materjale ja tavapärase lühikese kohtuloo ülevaate asemel rääkida teemast süvitsi.
Olgu veel repliigina öeldud, et kasutasin käibemaksuseaduse 01.01.2010 redaktsiooni, kuigi kohus lahendas asja varem kehtinud redaktsiooni põhjal. Maksustatava väärtuse sätet on käibemaksuseaduses 01.01.2009 seisuga oluliselt muudetud, kuid sisu osas meid huvitavaid muudatusi tegelikult ei ole. Samas kui keegi soovib täpselt vaadata, millest räägitakse, on seda kindlasti lihtsam teha hetkel kehtiva redaktsiooni baasil.
Maksumaksja oli sõlminud klientidega tarnelepingutes hinnakokkuleppeid, kus nähti ette nii üldine allahindluse määr kui ka ostetud kauba mahust sõltuv hinnaalanduse määr. Kui esimene allahindlus rakendus automaatselt, siis ostuboonuse osas oli kokkulepe, et hinna korrigeerimiseks esitavad arved hinnasoodustuse saajad ja nn boonuste arve esitati käibemaksuga.
Maksuhaldur leidis aga, et tegemist ei ole mitte müügisoodustusega, vaid finantsteenusega (raamatupidamise mõistes), mis ei ole käibemaksuseaduse mõistes kaup ega teenus ning mille arveldamiseks ei tohi esitatud arvel käibemaksu kajastada ega sisendkäibemaksuna maha arvata.
Seega tuli lahendada esiteks küsimus, kas boonus tähendab sisuliselt tarne maksustatava väärtuse vähendamist, ning teiseks, kas käibemaksuseadus nõuab, et boonuse andja peaks esitama kreeditarve või võib boonuse saaja esitada ka vastuarve.
Olgu ette ära öeldud, et ringkonnakohus ei aktsepteerinud maksuameti loogikat ning andis õiguse maksumaksjale, st sellises olukorras on boonus käsitletav maksustatava väärtuse vähendamisena. Samuti luges kohus aktsepteeritavaks boonusarve esitamise kreeditarve asemel, sest käibemaksuarvestuses oli tulemus sama.
Maksustatav väärtus ja selle väärtuse vähendamine
Et mõista, mida allahindlused, boonused jm sarnane käibemaksuarvestuses tähendab, tuleb esmalt vaadelda, mis üldse on maksustatav väärtus, milline see on, millised on selle korrigeerimise võimalused ning kuidas korrigeerimist faktiliselt läbi viia.
Maksustatav väärtus on käibemaksuga maksustatavate kaupade ja teenuste tarnete maksubaas. Kuna tegemist on tarbimismaksuga, siis maksustatakse reeglina reaalset kulutust, mida kauba soetaja või teenuse saaja või kolmas isik kannab.
Vastav põhimõte on kirjas käibemaksuseaduse § 12 lõikes 1. Viidatud sätte kohaselt moodustavad käibe maksustatava väärtuse ning kauba ühendusesisese soetamise ja saadava teenuse maksustatava väärtuse kauba või teenuse müügihind ning kõik muu tasuna käsitatav, mille kauba võõrandaja või teenuse osutaja kauba ostjalt, teenuse saajalt või kolmandalt isikult kauba või teenuse eest on saanud või saab. Sätet ei kohaldata käesoleva paragrahvi lõigetes 3, 6, 7, 10, 13 ja 14 nimetatud juhtudel.
KMS § 12 lõike 61 kohaselt arvatakse maksustatava väärtuse hulka ka muud summad, sealhulgas kõrvalkulud ning lõivud ja maksud, välja arvatud Eestis või välisriigis makstav käibemaks, mida kauba võõrandaja või teenuse osutaja kauba soetajalt või teenuse saajalt tehinguga seoses nõuab.
Käibemaksudirektiivis (2006/112/EÜ) , milles sätestatut peab järgima käibemaksuseadus, annavad võrreldava definitsiooni artiklid 73 ja 78 (enne art 11 A osa lg 1 punkt a ning art 11 A osa lg 2 punktid a-b).
Artikkel 73:Artiklites 74–77 nimetamata kaubatarnete ja teenuste osutamise puhul on maksustatavaks väärtuseks kõik tasuna käsitatav, mille tarnija või teenuse osutaja soetajalt, teenuse saajalt või kolmandalt isikult nimetatud tehingute eest on saanud või saab, kaasa arvatud nimetatud tehingute hinnaga otseselt seotud toetused.
Artikkel 78: Maksustatava väärtuse hulka arvatakse:
a) maksud, tollimaksud, lõivud ja tasud, välja arvatud käibemaks;
b) kõrvalkulud, nagu vahendus-, pakkimis-, veo- ja kindlustuskulud, mida tarnija soetajalt või teenuse saajalt nõuab.
Esimese lõigu punkti b tähenduses võivad liikmesriigid kõrvalkuludena käsitada ka eraldi lepinguga hõlmatud kulusid.
Euroopa Kohus on kauba maksustatava väärtuse osisena käsitlenud isegi eraldiseisva krediidilepingu alusel tasutavat intressimakset (C-281/91). Kaasuses C-281/91 oli ettevõtja klintidele pakkunud välja erinevaid kauba eest maksmise viise. Kliendil oli võimalus maksta näiteks ostetava eluaseme eest vastavalt ehituse edenemisele jupikaupa. Samas pakuti kliendile välja ka võimalus maksta alguses sissemakse 10% ulatuses ning ülejäänud osas siis, kui omand oli talle üle kantud. Sellisel juhul aga rakendas kaupmees krediidilepingut ülejäänud summa ulatuses, st klient pidi maksma intressi. Seda intressi luges aga kaupmees maksuvaba finantsteenuse maksustatavaks väärtuseks.
Kohus leidis, et seda intressi ei saa eraldada põhisooritusest (kauba võõrandamine) ning intressimakse on kauba maksustatava väärtuse osaks, mitte eraldiseisva teenuse maksustatav väärtus, isegi kui leping seda eraldiseisva teenusena käsitab (lahendi punkt 18).
Seega on maksustatav väärtus kõik see, mida kauba või teenuse eest tegelikult reaalselt tasutakse.
Seda, et käibemaksuga maksustatava käibe maksustatavaks väärtuseks on reeglina reaalselt kantavad kulud, näitab ka direktiivi nõue soodustuste arvestamiseks maksustatava väärtuse määramisel. Vastavad nõuded sätestavad direktiivi art 79 punktid a ja b ning art 90 lõige 1 (enne art 11 A osa lg 3 punktid a-b ning art 11 C osa lõige 1).
Direktiivi artikli 79 kohaselt Maksustatava väärtuse hulka ei arvata:
a) varase maksmise puhul tehtavad hinnaalandusi;
b) soetajale või teenuse saajale võimaldatud hinnaalandusi ning maksevähendeid, mis saadi tehingu toimumise ajal.
Direktiivi art 90 lõige 1: Tühistamise, taganemise, ülesütlemise või osalise või täieliku mittetasumise korral või juhul, kui hinda alandatakse pärast tarne toimumist, vähendatakse maksustatavat väärtust sellele vastavalt ning liikmesriikide poolt kindlaksmääratud tingimustel.
Kui direktiivi artikkel 79 (enne art 11 A osa lg 3 punktid a-b) kõneleb mitmesugustest allahindlustest ning soodustustest, mis olid teada ja kokku lepitud tarne ajal, siis art 90 lõige 1 (enne art 11 C osa lõige 1) võimaldab maksustatavat väärtust vähendada ka sellisel juhul, kui hinna alandamiseks tekib alus hiljem (näiteks ei vasta kaup või teenus kokkulepitud nõuetele ning pooled lepivad kokku hinna alandamises).
Eesti käibemaksuseaduses vastab nendele sätetele § 12 lõige 8, mille kohaselt ei sisalda maksustatav väärtus ostjale võimaldatavat hinnasoodustust, kui soodustust kohaldatakse kauba müümise või teenuse osutamise ajal ning ärilisel eesmärgil.
Käibemaksuseaduse § 12 lõige 8 on olemuslikult aga defineeritud märgatavalt kitsamalt kui direktiivi asjakohased sätted. Põhimõtteliselt aga on võimalik direktiiviga samale tulemusele jõuda ka üldsätte (§ 12 lõike 1) laiendava tõlgendamise kaudu.
Erinevalt käibemaksuseaduses sätestatust nimetab direktiiv expressis verbis maksustatava väärtuse vähendamise juhtudena ära varase maksmise puhul tehtavad hinnaalandused (art 79 punkt a; enne art 11 A osa lg 3 punkt a) ning hinna alandamise pärast tarne toimumist (art 90 lõige 1; enne art 11 C osa lõige 1). Põhimõtteliselt võib asuda seisukohale, et art 90 lõike 1 (enne art 11 C osa lõike 1) sisu on tuletatav KMS § 29 lõikes 7 sätestatust, kuigi selles pööratakse enam rõhku protseduurile kui aluste sätestamisele.
Boonusarvete puhul on tegemist eelkõige art 79 punktidele a ning b (enne art 11 A osa lg 3 punktide a-b) vastava juhuga, kus hinnasoodustuse andmise aluseks on nii õigeaegne maksmine (mida võib vaadelda varase maksmise erijuhuna) kui ka tarne maht.
Maksustatava väärtuse vähendamise rakendamine kreeditarve ning boonusarve kaudu
Käibemaksudirektiiv sätestab üksnes põhimõtte, st mis on maksustatav väärtus ning mida peab liikmesriik selle määramisel arvestama. Vahendid direktiivis sätestatud eesmärgi realiseerimiseks peab valima iga liikmesriik ise. Seejuures peab liikmesriik aga tagama, et valitud vahendid (meetod) oleksid direktiiviga kooskõlas ja tagaksid direktiivis sätestatud eesmärkide sisulise täitmise. Eesti on valinud kaks alternatiivset meetodit.
Esiteks annab seadus võimaluse esitada kreeditarve.
KMS § 29 lõige 7:Kui maksukohustuslane tühistab kauba või teenuse kohta esitatud arve või esitab kreeditarve pärast kauba või teenuse käibe tekkimise maksustamisperioodi kohta käibedeklaratsiooni esitamist, kajastab nii müüja kui ka ostja sellest tulenevad muudatused arve tühistamise või kreeditarve esitamise maksustamisperioodi kohta esitatavas käibedeklaratsioonis. Kreeditarvet võib esitada vaid selles viidatud konkreetse arve kohta.
Teiseks annab käibemaksuseadus võimaluse tarne sooritaja asemel arve esitamiseks.
KMS § 37 lõige 5:Kauba soetaja või teenuse saaja võib väljastada arve maksukohustuslase või välisriigi maksukohustuslase poolt talle võõrandatud kauba või osutatud teenuse kohta, kui poolte vahel on enne käibe toimumist sõlmitud kirjalik kokkulepe selles, et kauba soetaja või teenuse saaja väljastab arve ning maksukohustuslane või välisriigi maksukohustuslane aktsepteerib seda. Kokkulepe peab sisaldama arvete maksukohustuslasepoolse või välisriigi maksukohustuslase poolse aktsepteerimise korda.
Kui kreeditarve esitaks tarne sooritaja (negatiivne arve), siis KMS § 37 lõike 5 alusel esitab tarne saaja arve tarne sooritaja eest. Maksuarvestuslik tulemus on seejuures mõlema arve puhul täpselt sama. Kreeditarve puhul vähendatakse jooksvalt tarne sooritaja maksukohustust riigi ees (tekib nõudeõigus riigi vastu) ning tarne saaja sisendkäibemaksu mahaarvamise õigust (riigil tekib nõue tema vastu). Teise isiku eest arve esitamisel tekib tarne saajal riigi ees maksukohustus arvel näidatud käibemaksu ulatuses (riigil tekib nõue tema vastu) ning tarne sooritajal tekib sisendkäibemaksu mahaarvamise õigus (nõudeõigus riigi vastu). Summad on täpselt samad.
Riigikohtu halduskolleegium on asjas nr 3-3-1-22-07 märkinud käibemaksuarvestuse eripärale viidates, et Kuigi ettevõtjate vaheline käive maksustatakse, ei teki sellest ettevõtja jaoks tegelikku maksukoormust, st et kahe ettevõtja vaheline tehing jääb kokkuvõttes maksuvabaks. Kui ettevõtja kasutab sisseostetud kaupu või teenuseid otseselt või kaudselt uute maksustatavate kaupade tootmiseks, tagatakse talle sisendkäibemaksu kohese mahaarvamise õigus. Isegi olukorras, kus tehingute näilikkus oleks tõendamist leidnud, poleks eeldusel, et äriühingud on tehingutelt makstavat käibemaksu ja mahaarvatavat sisendkäibemaksu korrektselt kajastanud, saanud kahe tehingu tulemusena äriühingud kokkuvõttes kasu ning riigil poleks sellisel juhul mingit reaalset tulu saadava käibemaksu näol.
Asjas ei ole tuvastatud, et müüja on maksnud käibemaksu vähem, kui ostja sisendkäibemaksu maha arvas. Samuti pole tuvastatud, et tegemist on maksupettusega, näiteks et tehingutega on püütud varjata kauba oma tarbeks kasutamist. Seega tuleb nentida, et käibemaksu täiendav määramine oleks olnud lõppkokkuvõttes eesmärgipäratu ka juhul, kui tehingud, mille alusel käesoleval juhul OÜ-le Niiter määrati käibemaks, oleksid olnud näilikud.
Seega, Riigikohtu halduskolleegiumi seisukoht võimaldab kreeditarve asemel kasutada ka teise isiku eest arve esitamist. Seda saab nii tõlgendada isegi siis, kui väita, et KMS § 37 lõige 5 on ette nähtud teistsugusteks juhtudeks.
Liiatigi tuleb arvestada, et seadusandja ei ole mitte üheski seaduses defineerinud, mis üldse on kreeditarve. Tegemist on tegelikult raamatupidamises käibel oleva „slängi“ seadusesse üleviimisega, kuid sisu on selle puhul jäetud avamata.
Direktiiv käsitleb tegelikult ka arve mõistet märksa laiemalt kui käibemaksuseadus. Direktiivi artikli 218 (enne art 22 lg 3 punkti e) kohaselt tunnustavad käesoleva direktiivi kohaldamisel liikmesriigid paberil või elektroonilisel kujul olevaid dokumente ja sõnumeid arvetena, kui need vastavad käesolevas lõikes sätestatud tingimustele.
Artikkel 219 (enne art 22 lg 3 punkti a lõigu 5 esimene lause) sätestab, et Iga dokumenti või sõnumit, mis selgesõnaliselt ja ühemõtteliselt viitab esialgsele arvele ja muudab seda, käsitatakse arvena.
Sarnast põhimõtet üritab kopeerida käibemaksuseaduse § 37 lg 4: Dokumenti, sealhulgas kreeditarvet, millega muudetakse algset arvet ja millel on viide sellele arvele, käsitatakse arvena. Paraku kipub seadus kreeditarvet üle tähtsustama, avamata isegi selle sisu.
Sellises olukorras on iseäranis vastuoluline nõuda just nimelt kreeditarve esitamist maksustatava väärtuse vähendamiseks selle asemel, et aktsepteerida KMS § 37 lg 5 tõlgendamist selliselt, et tehingu teine pool esitab ise arve.
Kreeditarve esitamine konkreetse arve kohta
Maksuhaldur oli kohtumenetluses seisukohal, et KMS § 12 lõiget 8, § 29 lõiget 7, § 37 lõiget 4, artiklit 90 (enne art 11 C osa lõiget 1) tuleb tõlgendada selliselt, et see puudutab konkreetset tehingut ning peab olema esitatud konkreetse arve kohta ja sisaldama viidet selle arve kohta. Sama seisukoht on väljendatud ka MTA kodulehel (vt väljavõtet MTA kodulehelt).
Konkreetses kaasuses oli tegelikult võimalik lepingute alusel raamatupidamist uurides tuvastada, milliste perioodide kohta arved olid esitatud ja milliseid tarneid need puudutasid. Seega tegelikult oli võimalik kreeditarveid konkreetsete arvetega ka seostada ja kontrollida.
Ringkonnakohtu hinnangul on ostuboonus konkreetse kauba ja arvetega seostatav ka siis, kui hinnasoodustust tehakse kvartaalselt kaupade summeeritud ostusummalt arvestatava protsendina. Sel juhul on ilmne, et allahindlus puudutab kõiki sellel perioodil ostetud kaupu ja esitatud arveid.
Euroopa Kohus on tegelikult läinud oma tõlgendustes võrdlemisi kaugele selles osas, mida maksustatava väärtuse vähendamiseks lugeda.
Euroopa Kohtu otsuses asjas nr C-126/88 oli tegemist olukorraga, kus ostu teinud isik sai kupongi, millega sai järgmise ostu teatud summa võrra odavamalt.
Kohus leidis, et artiklit 79 (enne art 11 osa A lg 3 punkti b) tuleb selliselt tõlgendada, et säte „kliendile lubatud ning tarnimise ajal raamatupidamisdokumentides kajastatavad hinnaalandused ning hinnavähendid“ hõlmab ka hinnaerinevust, millega üldjuhul kaupu müüakse ning tegelikult saadava summa vahel, kui müüja võtab kliendilt vastu kupongi, mille ta talle varasema tavahinnaga tarnega kaasa andis.
Euroopa Kohtu otsuses asjas nr C-317/94 oli tegemist olukorraga, kus tualetitarvete tootja väljastas kuponge, mis andsid tarbijatele õiguse allahindlusele tema toodete soetamisel. See toimis ka promotsiooniskeemina, võimaldades tarbijatel, kes soetasid ja tagastasid talle 3 tema toodetud hambapasta karpi, saada osa raha tagasi. Selle kaasuse puhul müüs tooteid tarbijatele edasimüüja, kuid raha tagastas tootja.
Euroopa Kohus leidis, et olukorras, kus tootja on hüvitanud kupongi väärtuse edasimüüjale või maksnud kupongi (hambapasta karp) alusel selle väärtuse tarbijale, saab tootja tehingu lõplikul täitmisel summa, mis vastab hulgimüüjate või jaemüüjate poolt toote eest makstud summale, mida on vähendatud vastavate kupongide väärtuse võrra. Järelikult ei oleks direktiivi eesmärgiga kooskõlas võtta maksustatavalt väärtuselt käibemaksukohustuse arvutamisel aluseks summat, mis ületab tegelikult seda summat, mille tootja lõpuks saab.
Seega lubas Euroopa Kohus maksustatava väärtuse leidmisel arvata algsest müügihinnast maha tootja poolt tagastatavad summad.
Direktiiv niisiis aktsepteerib allahindlusi, mis tehakse ka pikema müügiahela puhul. Seejuures ei nõuta isegi mitte arvet, vaid piisab toote pakendi tagastamisest.
Euroopa Kohtu otsuses asjas nr C-427/98 kordas kohus asjas nr C-317/94 esitatud seisukohti ning lükkas tagasi Saksamaa ja Ühendkuningriigi väited, et selline süsteem põhjustab käibemaksu haldamisel raskusi, eelarvekadu ning moonutab ausat konkurentsi.
See, kas käibemaksudirektiivis sätestatud eesmärk saavutatakse kreeditarvete esitamise teel või KMS § 37 lõike 5 alusel boonusarve esitamise teel, ei ole oluline, sest tulemus on mõlemal juhul sama ja ka sisuliselt kontrollitav (Riigikohtu halduskolleegiumi otsus asjas nr 3-3-1-22-07).
Ostuboonuse arvet oleks teoreetiliselt võimalik käsitleda ka käibemaksuseaduse mõistes teenusena — teenus kaupade müügiks. Käibemaksuseaduse § 2 lg 3 punkti 3 kohaselt on teenus ettevõtluse korras hüve osutamine või õiguse, sealhulgas väärtpaberi võõrandamine, mis käesoleva lõike punkti 1 kohaselt ei ole kaup, ning tasu eest majandustegevusest hoidumine, õiguse kasutamisest loobumine või olukorra talumine. Teenus on ka elektrooniliselt edastatav tarkvara ja teave ning vastavalt ostja tellimusele spetsiaalselt koostatud või kohandatud tarkvaraga või teabega andmekandja.
Põhimõtteliselt ei ole vahet, kuidas tulemus saavutatakse. Kõikidel kirjeldatud juhtudel saavutatakse sama tulemus.
Edasised juhtnöörid
Nüüd, kus kohtupraktika on MTA kodulehel avaldatud seisukohad ümber lükanud, tuleks korrigeerida ka MTA kodulehte. Seadusandjale võiks soovitada kreeditarve lahtimõtestamist. Paha ei teeks ka KMS § 12 lg 8 või § 29 lõike 7 täiendamine.
Väljavõte MTA kodulehel olevast juhendmaterjalist „Maksustatav väärtus“
Hinnasoodustused
Kauba või teenuse maksustatavat väärtust võib vähendada hinnasoodustuse võrra juhul, kui hinnasoodustust kohaldatakse kauba müümise või teenuse osutamise ajal ning ärilisel eesmärgil (KMS § 12 lõige 8).
Hinnasoodustuse kohaldamisel ei ole oluline, mis tingimustel soodustust antakse. Näiteks võib kauba või teenuse hind sõltuda kliendirühmast (edasimüüjad, püsikliendid), ostetavast kauba kogusest jms. Oluline on see, et soodustust saaksid kõik vastavas sihtgrupis olevad kliendid, nt kõik edasimüüjad, kõik püsikliendid, kõik need, kes ostavad kaupa teatud kogustes jne.
Kui kauba käibemaksuta hind on 10 000 krooni ja püsikliendile antav hinnasoodustus 500 krooni, on kauba maksustatavaks väärtuseks püsikliendile müügi korral 9500 krooni. Oluline on, et seda soodustust antakse kauba müümise ja teenuse osutamise ajal, see tähendab, et käibemaksu arvutatakse juba õigelt hinnasoodustusega hinnalt.
KMS § 12 lõige 8 säte ei rakendu, kui hinnasoodustust antakse pärast kauba müümist või teenuse osutamist. Näiteks kui ettevõttele makstakse aasta lõpus boonust 25 000 krooni seetõttu, et tema poolt aasta jooksul soetatud kaupade väärtus ületas 500 000 krooni. Ülalnimetatud 25 000 krooni võrra ei saa boonuse andja oma maksustatavat käivet vähendada, kuna soodustust ei antud koheselt kauba müümisel või teenuse osutamisel. Nimetatud soodustus ei kajastunud konkreetsetel arvetel ning kauba ostja tasus müüjale kogu kauba maksumuse ja sellelt arvestatud käibemaksu ilma soodustuseta.
Artikkel ilmus EML ajakirja MaksuMaksja jaanuarimubris.
Kui ei ole surmatõbi, siis saab kreeditarvest ikka abi 3 29. aprill 2010 07:46
URL: http://www.raamatupidaja.ee/uudised/2010/02/02/kaibemaksuga-maksustatava-vaartuse-vahendamine-uus-kohtupraktika

matches:
Riigikohus
kohus
kohus
§ 12
§ 12
Kohus
Kohus
§ 12
§ 12
§ 29
§ 29
§ 37
§ 37
§ 37
§ 37
§ 37
§ 12
§ 29
§ 37
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
kohus
§ 37
§ 2
§ 12
§ 29
§ 12
§ 12


Sotsiaalmaksu arvestamise kord sotsiaalmaksuseaduse § 2 lõigetes 2 ja 3 sätestatud juhtudel – Riigi Teataja
Sotsiaalmaksu arvestamise kord sotsiaalmaksuseaduse § 2 lõigetes 2 ja 3 sätestatud juhtudel - sisukord
§ 2 Palga maksmine
§ 3 Sotsiaalmaksu arvestamine
§ 4 Sotsiaalmaksu arvestamine palga maksmisel eelneval kuul
§ 5 Sotsiaalmaksu arvestamine palga maksmisel järgneval kuul
§ 6 Sotsiaalmaksu arvestamine kuumääralt
§ 7 Sotsiaalmaksu arvestamine proportsionaalselt töötatud ajaga
§ 8 Sotsiaalmaksu arvestamine lõpparvelt
Vastu võetud 03.01.2003 nr 2
RTL 2003, 7, 60
16.01.2006 RTL 2006, 11, 199 03.02.2006, rakendatakse alates 01.01.2006
Määrusega kehtestatakse sotsiaalmaksu arvestamise põhimõtted «Sotsiaalmaksuseaduse» § 2 lõigetes 2 ja 3 sätestatud juhtudel töötaja või teenistuja eest sotsiaalmaksu maksja jaoks. Arvestatud sotsiaalmaksu kohta täidetakse «Tulumaksuseaduse» § 54 lõike 3 alusel kehtestatud «Tulu- ja sotsiaalmaksu ning kohustusliku kogumispensioni ja töötuskindlustuse maksete deklaratsiooni» vormi TSD lisa 1 või 2.
§ 2. Palga maksmine
Vastavalt «Palgaseaduse» § 31 lõikele 11 makstakse palka vähemalt üks kord kuus. Palga maksmise tähtpäev määratakse kindlaks maksumaksja kollektiivlepingus, töö sisekorraeeskirjas või töölepingus (edaspidi töösisekord).
§ 3. Sotsiaalmaksu arvestamine
Üldjuhul arvestatakse sotsiaalmaks töötajale või teenistujale rahas makstud tasult, kuid mitte vähem kui «Sotsiaalmaksuseaduse» §-s 21 sätestatud kuumääralt (edaspidi kuumäär) iga töötaja või teenistuja kohta iga tasu väljamaksmise tähtpäeva sisaldava kuu (edaspidi tasu väljamaksmise kuu) eest.
§ 4. Sotsiaalmaksu arvestamine palga maksmisel eelneval kuul
Kui tasu makstakse välja kuul, mis eelneb maksumaksja töösisekorras kindlaks määratud antud tasu väljamaksmise kuule, arvestatakse sotsiaalmaks makstud tasult. Nimetatud summalt arvestatud sotsiaalmaks deklareeritakse maksustamisperioodil, mil väljamakse tehti.
§ 5. Sotsiaalmaksu arvestamine palga maksmisel järgneval kuul
Kui tasu makstakse välja kuul, mis järgneb maksumaksja töösisekorras kindlaks määratud antud tasu väljamaksmise kuule ning nimetatud tasu väljamaksmise kuu eest on kuumääralt sotsiaalmaks arvestatud, võib maksustatavat tasu vähendada kuumäära ja nimetatud tasu väljamaksmise kuu eest makstud tasu positiivse vahe võrra, kuid mitte rohkem kui tasu makstakse. Nimetatud summalt arvestatud sotsiaalmaks deklareeritakse maksustamisperioodil, mil väljamakse tehti.
§ 6. Sotsiaalmaksu arvestamine kuumääralt
(1) Kui maksumaksja töösisekorras kindlaks määratud tasu väljamaksmise kuul tasu teenimise kuu eest tasu ei makstud või makstud tasu jäi alla kuumäära, arvestatakse sotsiaalmaks kuumääralt, välja arvatud käesoleva paragrahvi lõikes 2 sätestatud juhul. Nimetatud summalt arvestatud sotsiaalmaks deklareeritakse maksustamisperioodil, mis on maksumaksja töösisekorras kindlaks määratud tasu väljamaksmise kuu.
(2) Kui käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud tasu väljamaksmise kuu eest on eelneva(te)l kuu(de)l tasu makstud, arvestatakse sotsiaalmaks kuumääralt, millest on maha arvatud eelneva(te)l kuu(de)l tasu väljamaksmise kuu eest makstud tasu, kuid mitte väiksemalt summalt, kui tasu väljamaksmise kuul tasu teenimise kuu eest makstud tasult.
§ 7. Sotsiaalmaksu arvestamine proportsionaalselt töötatud ajaga
(1) «Sotsiaalmaksuseaduse» § 2 lõikes 3 nimetatud juhtudel arvestatakse sotsiaalmaks tasu väljamaksmise kuu eest vähemalt kuumääralt proportsionaalselt töötatud ajaga tasu teenimise kuul. Nimetatud summa võetakse aluseks käesoleva määruse paragrahvides 5–6 sätestatud arvestuses.
(2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud töötatud aja proportsioon arvestatakse «Sotsiaalmaksuseaduse» § 2 lõike 3 punktides 1 ja 2 nimetatud töövabastusele sellel kuul eelnenud ja järgnenud kalendripäevade summa jagamisel 30-ga või sama lõike punktis 3 nimetatud juhul sellel kuul tööle asumisele järgnenud või töölt lahkumisele eelnenud kalendripäevade arvu jagamisel 30-ga.
§ 8. Sotsiaalmaksu arvestamine lõpparvelt
«Sotsiaalmaksuseaduse» § 2 lõikes 2 nimetatud töötaja või teenistuja töölt lahkumisel makstavalt lõpparvelt sotsiaalmaksu arvestamisel võetakse aluseks lõpparve arvestamisele vastav käesoleva määruse paragrahvis 2 nimetatud üldine maksumaksja töösisekorras kindlaks määratud palga maksmise tähtpäev, välja arvatud summade puhul, mis makstakse eelneva(te) tasu väljamaksmise kuu(de) eest.


text:
Tulemused võtmesõna otsingule: "tõendid"
2019 3, Lk 226 - 231
...ütlus ja menetlusosalise vande all antav seletus on tõendid, mida menetlusosaline ei saa ise esitada, mistõttu......ütlus ja menetlusosalise vande all antav seletus on tõendid, mida menetlusosaline ei saa ise esitada, mistõttu...
...sageli esineb kriminaalmenetluses selline olukord, kus tõendid on olemas, kuid nende kvaliteet ja piisavus annavad...
...tõendite kogumise korraldamisel tuleb ära märkida tõendid, mis tuleb koguda (nt TsMS § 239 lg 1), ei oleks...
Põhiseaduse § 20 lõike 2 punkti 5 kohaselt võib vabaduse võtta vaimuhaigelt, kui ta on endale või teistele ohtlik. Tegemist on juristide jaoks vahest keerulisima vabaduse võtmise alusega, sest selle kohaldamisel ...
...eelkõige kui senises menetluses esitatud faktiväited ja tõendid võimaldavad muudetud hagi lahendada eeldatavasti kiiremini...
...tuvastamise. Protokollist peab näha olema, millised tõendid menetlusosaliste poolt kohtu määratud tähtajaks või......231 lg 2) *15 ; väljaspool kohtuistungit kogutud tõendid või menetlustoimingu protokolli avaldamine (TsMS...
...kohaselt selgitab kohus eelmenetluses eelkõige välja tõendid, mida menetlusosalised esitavad oma faktiliste väidete......tegema jõupingutusi selleks, et pooled esitaksid oma tõendid. Saksa õiguskirjanduse kohaselt on kohtupoolse juhendamise...
Alates 2002. aasta 1. juulist kehtiva tsiviilseadustiku üldosa seaduse 4. peatükk reguleerib tehingu vormiga seonduvaid küsimusi. Tehingu vormi sätete peamiseks eeskujuks olid Saksamaa tsiviilseadustiku ...
2008 2, Lk 67 - 71
Võrdse kohtlemise nõude ehk diskrimineerimise keelu riigiõigusliku aluse annab Eesti Vabariigi põhiseadus oma mitmete sätetega. Põhiseaduse § 12 lõige 2 kohustab seadusega keelustama diskrimineerimise ...
...kohtujäreldused ega põhjendanud, miks kohus need või teised tõendid tagasi lükkab. Pole ka otsuses märgitud seadusi, mida...
Tsiviilkohtupidamise seadustiku (edaspidi TsKS) §-s 1 sätestatakse põhiseadusest tulenev põhimõte, mille kohaselt ainus õigustmõistev organ tsiviilasjades on kohus (RT I 1993, 31ڳ2, 538). Samas annab ...
...oluliseks asja lahendamisel ning neid kinnitavad tõendid kohtu poolt määratud ajaks, kuna hiljem esitatud tõendid......poolt määratud ajaks, kuna hiljem esitatud tõendid võidakse tagasi lükata (§163 lg.1 p.5). Veelgi rangem...
...pole tehtud; lg. 2 kohaselt peab apellant ära märkima tõendid, millele ta kavatseb tugineda ja mida ta soovib iga......3 kohaselt lisatakse kaebusele need dokumentaalsed tõendid, mida esimese astme kohus ei esitanud koos nende...
(Algus Juridica 2-95) III. Kohtuekspertiisi-instituudi sätete võrdlusuurimine Kohtuekspertiisi-instituudi sätete võrdlusuurimisel kriminaal-, tsiviil- ja haldusprotsessiseadustes võib tõdeda, et ekspertiisi regulee ...
Võrdlusuurimine I. Protsessiseadustes kohtuekspertiisi reguleerivate sätete võrdlusuurimise eesmärgid Nüüdisteadusele on iseloomulik integratsiooniprotsessi märgatav süvenemine, millega kaasneb vastandnähtusena ...
Kohtuekspertiisi eesmärgid on menetlusvormist sõltumata kokkulangevad: tuvastada ekspertiisi vormis mitteõiguslikke eriteadmisi rakendades menetlusasjas tähtsaid asjaolusid ja aidata seeläbi kaasa menetlusülesannete ...
Tsiviilkohtupidamise seadustik hakkas kehtima 15. septembril 1993. Juba enne tsiviilseadustiku üldosa seaduse vastuvõtmist 28. juunil 1994 oli üldosa seaduse ettevalmistamise käigus selge, et protsessiõiguse ...
...oma äriplaanis kajastama. Käesoleval hetkel puuduvad tõendid selle kohta, et geneetilised haigused suurendaksid...

matches:
§ 239
§ 20
kohus
§ 12
kohus
kohus
kohus


text:
 Euroopa Komisjon - Euroopa Justiitsvõrgustik - Kuriteoohvritele hüvitise maksmine - Leedu
Euroopa Komisjon > EGV > Kuriteoohvritele hüvitise maksmine > Leedu
1. Kuriteoga põhjustatud kahju hüvitamine süüdlase poolt
1.1. Millistel tingimustel ma saan esitada süüdlase vastu kohtusse kahju hüvitamise nõude (kriminaalmenetlus)?
1.5. Kas mul on õigus saada menetlusabi enne kohtumenetlust ja/või selle ajal?
1.6. Milliseid nõuet toetavaid tõendeid pean ma esitama?
1.7. Kui kohus määrab mulle hüvitise, kas ma võin kuriteoohvrina saada eriabi kohtuotsusega määratud hüvitise sissenõudmiseks süüdlaselt?
2. Hüvitise saamine riigilt või riigiasutuselt.
2.1. Kas riigilt või riigiasutuselt on võimalik hüvitist saada?
2.2. Kas see võimalus piirdub teatavat liiki kuriteo ohvritega?
2.3. Kas see võimalus piirdub teatavat liiki kahju kandnud ohvritega?
2.5. Kas hüvitise saamise õigus piirdub teatud kodakondsusega või teatavas riigis elavate isikutega?
2.6. Kas ma võin taotleda hüvitist Leedus, kui kuritegu pandi toime teises riigis? Kui jah, siis millistel tingimustel?
2.7. Kas kuriteost politseile teatamine on vajalik?
2.8. Kas ma pean enne taotluse esitamist ootama politseiuurimise või kriminaalmenetluse tulemuste selgumist?
2.10. Kas hüvitist on võimalik saada ka siis, kui süüdlast ei ole tuvastatud või süüdi mõistetud? Kui jah, siis millised tõendid tuleb oma taotluse toetuseks esitada?
2.15. Kas hüvitis, mille ma olen saanud või võin saada sama kahju eest muudest allikatest (näiteks kindlustus), arvatakse riigilt saadavast hüvitisest maha?
2.19. Kas mul on õigus saada taotluse esitamiseks õigusabi?
2.21. Kas on olemas ohvrite tugiorganisatsioone, kes võiksid anda edasist abi?
Kuriteo tagajärjel varalist või moraalset kahju kannatanud isikul on õigus esitada kriminaalmenetluse käigus kahtlustatava, süüdistatava või kahtlustatava või süüdistatava tegude eest finantsvastutust kandvate isikute suhtes tsiviilnõue. Kohus uurib selliseid nõudeid koos kriminaalasjaga.
Kuriteo tagajärjel varalist või moraalset kahju kannatanud isikul, kes tsiviilnõuet kriminaalmenetluse käigus ei esita, on õigus esitada nõue tsiviilmenetluse teel.
Tsiviilnõude võib esitada kohtueelse menetluse etapis või kohtumenetluse käigus, kuid enne seda, kui kohus alustab tõendite uurimisega.
Tsiviilnõude esitamiseks tuleb esitada avaldus prokurörile või, kui asja lahendatakse kohtus, kohtule.
Kahju hüvitamise nõuded peaksid olema võimalikult põhjalikud ning nendes tuleks täpsustada, milline oli konkreetne kahju (varade kaotamine või kahjustamine, ravi- ja muud kulud, asjaomasel isikul kuriteo tagajärjel saamata jäänud tulu) ning kui suur on moraalse kahju (füüsilise valu, hingeliste kannatuste, vaevuste, hingelise vapustuse, depressiooni, alanduste, maine kahjustamise, sotsiaalse suhtlemisvõime vähenemise) eest nõutav rahaline summa.
Kuritegudega seotud hüvitiste menetlemisel, sealhulgas juhul, kui kahju hüvitamise küsimus moodustab osa kriminaalasjast, on kahju kannatajal õigus saada menetlusabi sõltumata tema varade või sissetuleku suurusest (majanduslikust seisundist). Muudel juhtudel võib menetlusabi anda juhul, kui kuriteo tagajärjel kahju kannatanud isiku varad või sissetulek ei ületa kindlaksmääratud summat.
Esitada tuleb kirjalikud tõendid kahju suuruse kohta (tervisekahjustust tõendavad raviasutuse dokumendid, kulusid tõendavad arved ja tšekid, puude raskust või töövõimetusastet tõendavad dokumendid, tööandja kinnitus sissetuleku suuruse kohta jne). Tervisekahjustuse raskuse kindlakstegemiseks võib kohus tellida kohtuekspertiisi.
Kahju hüvitamist käsitleva jõustunud kohtuotsuse pöörab täitmisele kohtutäitur.
Jah. Vägivallakuriteo tagajärjel saadud kahju võib hüvitada riigi vahenditest.
Jah. Hüvitatakse ainult vägivallakuriteo ohvrite kahju. Vägivallakuriteoks peetakse mis tahes kriminaalseadustikus kirjeldatud tegu, mille tagajärjeks on isiku tahtlik tapmine, raske või mõõdukas tervisekahjustus või millega rikutakse isiku seksuaalse enesemääramise õigust või puutumatust.
Hüvitist võib maksta isiku tahtliku tapmise korral või kui talle põhjustati raske või mõõdukas tervisekahjustus. Hüvitist ei maksta kergete tervisekahjustuste korral. Isiku seksuaalse enesemääramise õiguse rikkumise korral hüvitatakse kahju sõltumata tervisekahjustuse raskusest.
Jah. Vägivallakuriteo tagajärjel surnud ohvri abikaasal ja ülalpeetavatel on õigus kahju hüvitamisele.
Ülalpeetavatena käsitletakse ohvri alaealisi lapsi, invaliidist vanemaid ja teisi töövõimetuid ülalpeetavaid, keda ohver toetas või kellel oli õigus saada ohvri surma ajal toetust, ning ohvrite lapsi, kes sündisid pärast ohvri surma.
Kui vägivallakuritegu pandi toime Leedus, võivad kahju eest hüvitist saada Leedu Vabariigi või muude ELi liikmesriikide kodanikud, Leedus või muudes ELi liikmesriikides alaliselt elavad isikud ning isikud, kes on pärit väljaspool ELi asuvast riigist, millega Leedu on sõlminud välislepingud.
Ei. Kahju võib hüvitada aga juhul, kui vägivallakuritegu pandi toime Leedu lipu all sõitva või embleemi kandva laeva või õhusõiduki pardal.
Jah, välja arvatud juhul, kui kriminaalmenetluse võib algatada ilma ohvri avalduseta või tema esindaja avalduseta ning politsei või mõni muu kohtueelse uurimisega tegelev asutus on saanud kuriteo kohta teavet ning algatanud kohtueelse uurimise.
Jah, välja arvatud juhul, kui tegemist on ettemaksuga varalise kahju hüvitamise korral, kui ohver suri või sai kuriteo tagajärjel raskeid tervisekahjustusi.
Kui seoses vägivallakuriteoga, mille tagajärjel ohver suri või sai raskeid tervisekahjustusi, on alustatud kriminaalmenetlust (kusjuures teo toimepanijat ei ole tuvastatud ning kohtueelset uurimist ei ole peatatud), võib vägivallakuriteo tagajärjel tekitatud kahju hüvitada (ettemaksuna). Avalduses tuleb täpsustada kohtueelset uurimist teostav asutus või kriminaalasja lahendav kohus. Avaldusele tuleb lisada ka varalise kahju suurust tõendavad dokumendid.
Vägivallakuriteo tagajärjel saadud kahju hüvitamise nõuded tuleb esitada kolme aasta jooksul alates kuriteo toimepanemisest, välja arvatud juhul, kui kõnealune tähtaeg ületati erilistel asjaoludel.
Hüvitist võib määrata nii varalise kahju – varade kaotamine või kahjustamine, ravi- ja muud kulud, asjaosalisel isikul kuriteo tagajärjel saamata jäänud tulu – kui ka moraalse kahju puhul – valu, hingelised kannatused, vaevused, hingeline vapustus, depressioon, alandus, maine kahjustamine, sotsiaalse suhtlemisvõime vähenemine.
Hüvitise määrab kohus kahju eest, mille hüvitamise nõuet ei ole veel rahuldatud, ning see ei ületa kindlaksmääratud maksimaalset summat. Kui otsuseks on teha hüvitise ettemakse (kui kriminaalmenetlus ei ole veel lõppenud), arvutatakse varalise kahju hüvitise suurus kahjunõudes esitatud summat tõendavate dokumentide põhjal (kulusid näitavad arved ja tšekid).
Hüvitisele, mida kohus võib kuriteo toimepanijalt kahju hüvitamiseks sisse nõuda, ei ole kehtestatud ei miinimum- ega maksimumsummat.
Riigi poolt kahju hüvitamiseks makstavad maksimumsummad on järgmised.
Varalise kahju puhul ei ületa hüvitis:
9750 LTL, kui isik on vägivallakuriteo tagajärjel surnud;
6500 LTL, kui isikule tekitati raskeid tervisekahjustusi või kui rikuti tema seksuaalse enesemääramise õigust või puutumatust;
3250 LTL, kui isikule tekitati mõõdukaid tervisekahjustusi.
Moraalse kahju puhul ei ületa kohtu määratud hüvitis:
3900 LTL, kui isik on vägivallakuriteo tagajärjel surnud;
2600 LTL, kui isikule tekitati raskeid tervisekahjustusi või kui rikuti tema seksuaalse enesemääramise õigust või puutumatust;
1300 LTL, kui isikule tekitati mõõdukaid tervisekahjustusi.
Jah. Hüvitissumma suurus väheneb vastavalt, kui avaldaja on saanud või tal on õigus saada riigilt, riigi sotsiaalkindlustusfondist, kohustuslikust ravikindlustusfondist või kindlustusandja käest muid hüvitisi.
Kahjuhüvitist ei maksta, kui:
hüvitist nõutakse kahju eest, mis saadi kahju kannatanud poole nõusolekul toimunud vägivallakuriteo tagajärjel, välja arvatud juhul, kui nõusolek saadi füüsilise või vaimse sunni rakendamisel, ohver oli alaealine või mõjutatavas seisundis, või mõne muu sarnase asjaolu olemasolul, või kui kannatanu nõusolek anti seadusjärgseks teoks (või tegevusetuseks) ning vägivallakuritegu pandi toime vastuolus sellise teo tegemist (või tegevusetust) käsitlevate õigusnormidega;
hüvitist nõutakse kahju eest, mis tekitati kannatanu ebaseadusliku või vägivaldse käitumisega esilekutsutud vägivallakuriteo tagajärjel;
kannatanu kandis kahju vajaliku enesekaitse tagajärjel või mõne muu asjaolu tagajärjel, mille tõttu vabastatakse õigusaktide kohaselt kriminaalvastutusest.
Kahjuhüvitist ei ole õigus saada järgmistel füüsilistel isikutel:
vägivallakuriteo toimepanijad, kes nõuavad oma kuriteo tagajärjel saadud kahju hüvitamist;
isikud, kes osalesid oma kuriteojärgse tahtliku käitumisega otseselt kahju tekkimises või selle olulises suurendamises;
isikud, kes keelduvad tunnistamast, annavad valetunnistusi või ei osuta muul moel abi asja uurivale või menetlevale kohtule, välja arvatud seaduses ette nähtud juhtudel, kui isik ei ole kohustatud tunnistama;
isikud, kes kuritarvitavad oma õigust saada vägivallakuriteo tagajärjel tekitatud kahju eest hüvitist, või kui kahjuhüvitise maksmine oleks muul moel vastuolus õigusriigi põhimõttega.
Hüvitise võib ettemaksuna maksta juhul, kui isiku surma või raske tervisekahjustusega lõppenud vägivallakuriteo tagajärjel saadud varalist kahju käsitlev kriminaalmenetlus on käimas.
Teabe ja taotluste vormid leiate justiitsministeeriumi veebilehelt:
Faks: (+370 5) 262 5940
Kuritegudest tulenevate hüvitiste puhul, sealhulgas asjade puhul, kus kahju hüvitamine moodustab osa kriminaalasjast, on kahju kannatajal õigus saada õigusabi sõltumata tema varadest või sissetulekust (majanduslikust seisundist). Muudel juhtudel võib õigusabi anda juhul, kui kuriteo tagajärjel kahju kannatanud isiku varad või sissetulek ei ületa kindlaksmääratud summat. Vägivallakuriteo tagajärjel saadud kahju hüvitamise avalduse võib aidata täita justiitsministeerium.
Taotlused tuleb saata justiitsministeeriumile:
Faks:(+370 5) 262 5940
On olemas valitsusvälised organisatsioonid, mille eesmärgiks on anda teavet ja toetada kuriteoohvreid.
« Kuriteoohvritele hüvitise maksmine - Üldteave | Leedu - Üldteave »

matches: kohus Kohus kohus kohus kohus kohus


text:
3-3-1-55-12 Riigikohus 25.03.2013
AVVKHS § 5
Avalik-õiguslikus suhtes õigusvastaselt tekitatud kahju hüvitamise üldpõhimõtte kohaselt tuleb hüvitisega püüda luua olukorda, mis oleks võimalikult sarnane olukorraga, milles isik (kannatanu) oleks siis, kui tema õigusi ei oleks rikutud. AVVKHS alusel hüvitise määramine ei nõua kahju tekitamise õigusvastasuse tuvastamist. Hüvitise suurus peab olema õiglane kui hüvitatakse õiguspäraselt tekitatud kahju.
Kui AVVKHS alusel määratud hüvitis ei kata täielikult kohtu poolt arvestatud kahjusummat, tuleb määratud hüvitis lugeda õiglaseks, kui saamata jäänud tulu ja saadud hüvitise vahe kannatanu kanda jätmine ei ole ebamõistlikult koormav ega ebaõiglane.
Vahi all viibimisega kaasnevaid võimalikke kokkuhoitud kulutusi ei saa käsitada mahaarvatava kasuna VÕS § 127 lg 5 tähenduses. Selline mahaarvamine oleks vastuolus avalik-õiguslikus suhtes tekitatud kahju hüvitamise eesmärgiga. AVVKHS alusel väljamakstud hüvitis on õiglane ka eelnimetatud mahaarvamisi tegemata.
Kohtupraktika kohaselt on AVVKHS kohane hüvitis mõeldud katma nii tekitatud varalist kui ka mittevaralist kahju, kusjuures eeldatakse, et hüvitis jaguneb kahe osa vahel võrdselt (vt otsus haldusasjas nr 3-3-1-72-08, p 15).
Saamata jäänud tulu kindlaksmääramisel tuleks omavahel võrrelda AVVKHS alusel väljamakstud hüvitist ja saamata jäänud tulu, millelt ei ole tulumaksu maha arvatud, sest sellelt tulult saab maha arvata üksnes sotsiaalmaksu. Ringkonnakohus on saamata jäänud tulu kindlaksmääramisel ebaõigesti võtnud arvesse kinnipeetavat tulumaksu ja maksuvaba tulu, kuna tuvastatud asjaolud ei võimalda selliseid arvutusi teha.
3-3-1-1-07 Riigikohus 19.04.2007
Kohtuasjas vaieldavuste olemasolul ning eriti olukorras, kus toimikus puuduvad olulised tõendid, ei saa kohus piirduda otsuse motiveerimisel üldise konstateeringuga, viitamata sealjuures konkreetsetele usaldusväärsetele tõenditele.
TsK § 448 lg-st 2 tulenes kahju tekitanu süü presumptsioon - sätte kohaselt vabanes kahju tekitanu selle hüvitamisest, kui ta tõendas, et kahju oli tekitatud mitte tema süü läbi.
Tulenevalt Tsiviilkoodeksi süülise vastutuse põhimõttest on Tsiviilkoodeksi alusel kahju hüvitamiseks kohustatud see haldusekandja, kelle käitumises esinesid kõik vastutuse koosseisu elemendid.
3-3-1-56-04 Riigikohus 30.11.2004
Põhiseadusevastaseks tunnistatud üldaktid ja neile tuginevad üksikaktid pole põhiseadusevastasuse tõttu tühised, s.o kehtetud algusest peale.
See, et isik mõistab talle suunatud üksikakti põhiseadusevastasust alles pärast üldakti põhiseadusevastaseks tunnistamist, ei saa talt võtta kahjunõude esitamise õigust. Isikul on mõistlik alus eeldada, et avalik võim tegutseb üksikakte andes põhiseaduspäraste üldaktide alusel. Isikult ei saa nõuda, et ta vaidlustaks üksikakti aluseks oleva üldakti vastavust Põhiseadusele.
Haldusorgan ei tohi jätkata akti täitmist või toimingu sooritamist pärast seda, kui on jõustunud Riigikohtu otsus, millega tunnistati kehtetuks või põhiseadusevastaseks akti või toimingu sooritamise aluseks olnud üldakt. Sellises olukorras on haldusorgan kohustatud ise tühistama akti või lõpetama toimingu Riigikohtu otsuse jõustumise päevast. Kui üksikakt on aga adressaadi poolt täidetud enne selle aluseks oleva üldakti põhiseadusevastasuse tuvastamist Riigikohtus, siis selline üksikakt jääb jõusse. Ka ei nõua seadus sellise põhiseadusevastase üldakti alusel antud üksikakti tagasitäitmist haldusorgani enese algatusel.
Põhiseadusevastane kahju tekitamine võib olla toimunud kas põhiseadusevastase üldakti või põhiseadusevastase üksikaktiga. Hoolimata sellest, et enne Riigivastutuse seaduse jõustumist polnud erisätet põhiseadusevastase üldaktiga tekitatud kahju hüvitamiseks, on kolleegium seisukohal, et ka kahju, mida selliselt tekitati enne Riigivastutuse seaduse jõustumist (s.o enne 1. jaanuari 2002), tuli hüvitada. Kolleegiumi selline seisukoht tugineb Põhiseaduse §-le 25.
Kolleegium on seisukohal, et teatud tingimustel on õigusvastase üksikaktiga võetud tasu käsitatav kahjuna, mis tuleb välja mõista.
3-3-1-33-02 Riigikohus 18.06.2002
Õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise taotluse lahendamisel tuleb lähtuda haldusmenetluse üldpõhimõttest, mille kohaselt haldusakt peab vastama selle andmise ajal kehtivale õigusele ja faktilisele olukorrale. Vara tagastamise taotluse lahendamise puhul tuleb ORAS § 12 lg 3 p 3 sätestatud asjaolu - vara füüsilise isiku heausksesse omandisse kuulumist - kontrollida valla- või linnavalitsuse korralduse andmise aja seisuga.
ORAS § 13 lõikest 1 ei tulene, et oleks võimalik üks ja sama vara kõigepealt tagastada ja seejärel ka kompenseerida. Nimetatud sättest ilmneb, et vara kompenseerimine on võimalik vaid sellistel juhtudel, kui seda vara ei tagastata. Kui õigustatud subjektile ei ole võimalik vara tagastada, sest see tagastati õigusvastaselt juba teisele isikule, ja pole õiguslikku alust ka kompensatsiooni maksmiseks, tuleb õigustatud subjektile tekitatud kahju hüvitada rahas.
TsK §-st 448 tuleneb kahju täieliku hüvitamise põhimõte, mille kohaselt on kahju hüvitamise eesmärgiks kahjustatud isiku asetamine võimalikult lähedale sellele olukorrale, milles ta oleks olnud siis, kui talle ei oleks kahju tekitatud. Kui kinnisvara hinnad on objektiivsetel põhjustel tõusnud ning kahju tekitamise aegne hoonete väärtus ei vasta nende väärtusele kohtuotsuse tegemise ajal, on õiglane, et kahju hüvitamisel arvestatakse vara väärtust kohtuotsuse tegemise aja seisuga. See võimaldamaks isikul soetada pärast hüvitise kättesaamist võimalikult samaväärne vara, millest ta õigusvastase tegevuse tõttu ilma jäi.

matches:
Riigikohus
§ 5
§ 127
Riigikohus
kohus
§ 448
Riigikohus
Riigikohus
§ 12
§ 13


§ 3 Kunstiteose tellimine
§ 31 Kunstiteose tellimise konkursi korraldamine
§ 32 Kunstiteose tellimise konkursside liitmine
§ 33 Žürii koosseis ja ülesanded
§ 34 Kunstiteose tellimise konkursi tulemus ja sellest teavitamine ning võitjaga hankelepingu sõlmimine
§ 35 Kunstiteose eest tasumine
§ 36 Kunstiteose väljapanek ja säilitamine
§ 4 Riiklik ja haldusjärelevalve
§ 41 Riikliku järelevalve erimeetmed ja sunniraha määr
RT I, 28.11.2017, 17


text:
Haldusakti resolutsiooni puhul on tegemist haldusorgani poolse õigusliku otsustusega üksikjuhtumi kohta. Lähtuvalt õigusselguse põhimõttest peab resolutsioon ehk otsustus olema eraldi sõnaselgelt väljendatud, kuna haldusakti resolutsioon ja põhjendus peavad olema üheselt eristatavad.
Olukorras, kus vara tagastamata jätmiseks esinesid erinevad õiguslikud ja faktilised alused ning haldusorgan valis nendest ainult ühe, ei ole praeguses asjas tegemist vorminõude rikkumisega HMS § 58 ja RVastS § 3 lg 3 p 1 tähenduses. Vorminõude rikkumisega oleks tegemist olukorras, kus vaidlustatud korralduses ei oleks märgitud õiguslikku või faktilist alust.
Haldusakti põhjendamine on üldine nõue, mis peab tagama põhiseaduse §-s 15 sätestatud kaebeõiguse reaalse teostamise võimaluse (vt Riigikohtu 22.05.2000 otsust asjas nr 3-3-1-14-00). Kui haldusakti adressaat ei tea, millised olid haldusakti andmise põhjused selle andmise hetkel, siis ei ole tal võimalik efektiivselt ja argumenteeritult vaidlustada haldusakti andmise asjaolusid. Isik mõistab haldusakti õigusliku ja faktilise aluse kaudu, miks selline haldusakt tema suhtes anti. Vastasel korral kanduks haldusakti õigusliku ja faktilise aluse selgumine üle kohtumenetlusse. Sellisel juhul ei kontrollita enam haldusorgani tegevust, vaid otsitakse põhjendusi haldusakti kehtima jäämiseks. Ühtlasi ei ole kirjaliku põhjendamise eesmärk ainult tagantjärele otsuse kontrollimine, vaid ka haldusorgani enesekontrolli tagamine (vt Riigikohtu 14.10.2003 otsuse asjas nr 3-3-1-54-03, p-i 36). Haldusorgani enesekontrolli kaudu peab haldusorgan jõudma selgusele otsuse õigsuses.
3-3-1-26-04 Riigikohus 18.06.2004
Halduskohtumenetluse seadustik § 4 lg 1
Haldusaktide vormistamata jätmine ei võta isikult haldusorgani otsustuste vaidlustamisvõimalust. Haldusorgan ei saa peituda haldusakti vormistamata jätmise taha ja sel teel vältida otsustuse vaidlustamist. Kui otsustusele on jäetud andmata seadusega nõutav kirjalik vorm, siis saab halduskohtu kaudu vaidlustada haldusorgani tegevusetust (aktile kirjaliku vormi andmata jätmist) ja nõuda akti vormistamist. Kuid alati pole tarvis seda teha, sest haldusaktina on vaidlustatav ka nõuetekohaselt vormistamata otsustus, mis vastab haldusakti sisutunnustele. Sellise tegevusetuse vaidlustamine võib küll viia sihile, kuid on vähemalt üldjuhul ebaökonoomne.
Kui linna vara kasutusse saamisest on huvitatud mitu isikut ja õigusaktid ei määratle täpselt, keda neist tuleb eelistada, tuleb küsimus lahendada avaliku õiguse põhimõtetest lähtuvalt, arvestades diskretsioonireegleid, avalikku huvi, võrdse kohtlemise põhimõtet jne.
Halduskohtumenetluse seadustik ei sätesta võimalust mõista kohtukulud välja solidaarselt. Selline kohtukulude väljamõistmine oleks mõeldav, kui see oleks seaduses otse ette nähtud. Halduskohtumenetluse seadustik lähtub loogikast, et kohtumenetluse lõpetamise korral mõistetakse kohtukulud välja ainult juhul, kui kohtukulude väljamõistmine on seadustikus otseselt ette nähtud. Samasugune loogika tuleneb veel selgemalt Tsiviilkohtumenetluse seadustikust, mille § 60 sätestab kohtukulude jaotamise kohtuotsuse tegemise korral. Sama seadustiku § 62 reguleerib ammendavalt kohtukulude väljamõistmise nendel juhtudel, kui kohus lõpetab menetluse määrusega.

matches:
§ 58
§ 3
Riigikohus
§ 4
§ 60
§ 62
kohus


3-4-1-2-99 Tallinna halduskohtu taotluse tunnistada kehtetuks omandireformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse § 1 lg 3 ja § 15 lg 5 läbivaatamine – Riigi Teataja
3-4-1-2-99 Tallinna halduskohtu taotluse tunnistada kehtetuks omandireformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse § 1 lg 3 ja § 15 lg 5 läbivaatamine
RT III 1999, 9, 90
Vastu võetud 02.03.1997
RIIGIKOHTU PÕHISEADUSLIKKUSE JÄRELEVALVE KOHTUKOLLEEGIUMI OTSUS
Tartus 17. märtsil 1999. a 3-4-1-2-99
Tallinna Halduskohtu taotluse tunnistada kehtetuks Omandireformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse § 1 lg 3 ja § 15 lg 5 läbivaatamine.
Põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium, koosseisus eesistuja Uno Lõhmus, liikmed Tõnu Anton, Lea Kalm, Ants Kull ja Jüri Põld, vaatas 3. märtsi 1999. a avalikul kohtuistungil Riigikogu esindaja Mati Meose, õiguskantsleri Eerik-Juhan Truuvälja ja justiitsministri esindaja Priidu Pärna osavõtul ning kolleegiumi sekretäri Piret Lehemetsa juuresolekul läbi Tallinna Halduskohtu 22. jaanuari 1999. a taotluse.
Karin Maria Salm esitas 23. detsembril 1991. a Tallinna Linnavarade Ametile avalduse Tallinnas Paldiski mnt 6 asuva õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamiseks. Õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise ja kompenseerimise Tallinna linnakomisjoni 11. mai 1998. a otsusega jäeti K. M. Salmi avaldus rahuldamata põhjusel, et ta ei kuulu omandireformi aluste seaduse §-s 8 märgitud omandireformi õigustatud subjektide ringi. K. M. Salm esitas kaebuse ÕVVTK keskkomisjonile, kes jättis kaebuse rahuldamata. Seepeale vaidlustas K. M. Salm ÕVVTK Tallinna linnakomisjoni otsuse Tallinna Halduskohtus.
Tallinna Halduskohtu 22. jaanuari 1999. a otsuse kohaselt esitas K. M. Salm õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise avalduse omandireformi aluste seaduse § 8 lg 3 p 2 alusel kui endise omaniku lapse abikaasa, sest endise omaniku laps on surnud. 29. jaanuaril 1997. a vastu võetud omandireformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse § 1 lg-ga 3 muudeti omandireformi aluste seaduse seda sätet ja punktist 2 jäeti muu hulgas välja sõnad «endise omaniku lapse abikaasa, kui endise omaniku laps on surnud (sõltumata surma ajast)». Vastavalt omandireformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse §-le 15 lg 5 ei kohaldata omandireformi aluste seaduse § 8 lg 3 p 2 muudatust juba õigustatud subjektiks tunnistatud endise omaniku lapse abikaasa suhtes. Kuna K. M. Salmi suhtes ei olnud omandireformi õigustatud subjektiks tunnistamise otsust enne selle seaduse jõustumist tehtud, siis lähtus ÕVVTK Tallinna linnakomisjon 11. mai 1998. a otsuse tegemisel omandireformi aluste seaduse § 8 lg 3 p 2 uuest redaktsioonist ning jättis K. M. Salmi avalduse rahuldamata.
Tallinna Halduskohus jättis omandireformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse § 1 lg 3 ja § 15 lg 5 kohaldamata nende vastuolu tõttu põhiseaduse §-dega 10 ja 12. Kohus tunnistas täielikult seadusevastaseks vaidlustatud otsuse osas, millega jäeti rahuldamata K. M. Salmi avaldus põhjusel, et taotleja ei kuulu omandireformi aluste seaduse §-s 8 märgitud omandireformi õigustatud subjektide ringi. Kohtuotsuse põhjenduste järgi tegutses K. M. Salm õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise avalduse esitamisel sel ajal kehtinud omandireformi aluste seaduse ja selle alusel antud õigusaktide kohaselt. Põhiseaduse §-st 10 tulenevalt kehtib Eestis õiguskindluse ja õiguspärase ootuse printsiip, mille kohaselt on igaühel õigus tegutseda mõistlikus ootuses, et rakendatav seadus jääb kehtima. Omandireformi aluste seaduse § 4 mõttes on K. M. Salm omandireformi õigustatud subjekt, kes realiseeris 23. detsembril 1991. a avalduse esitamisega oma seaduslikku õigust nõuda õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamist omandireformi aluste seaduse § 8 lg 3 p 2 alusel. Omandireformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse § 15 lg 5 jagab omandireformi aluste seaduse §-s 4 tähendatud õigustatud subjektid isikuteks, kelle suhtes haldusakt omandireformi õigustatud subjektiks tunnistamise kohta on vastu võetud, ning isikuteks, kelle suhtes sellist otsustust ei jõutud enne seaduse muutmist teha. Avalduste läbivaatamise tähtaega ei ole kehtestatud ning avaldajast ei sõltu, millise aja jooksul võtab ÕVVTK kohalik komisjon vastu otsuse tunnistada avaldaja omandireformi õigustatud subjektiks. Seega seati õigustatud subjektid seaduse muudatusega ebavõrdsesse olukorda, millega rikuti põhiseaduse §-s 12 sätestatud võrdse kohtlemise põhimõtet.
Juhindudes põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse seaduse § 5 lõikest 2, esitas Tallinna Halduskohus 22. jaanuaril 1999. a Riigikohtule taotluse tunnistada kehtetuks omandireformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse § 1 lg 3 ja § 15 lg 5 nende vastuolu tõttu põhiseaduse §-dega 10 ja 12.
Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi istungil väitis Riigikogu esindaja, et omandireformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse § 1 lg 3 ja § 15 lg 5 ei ole vastuolus põhiseaduse §-dega 10 ja 12. Isiku nõudeõigus riigi vastu tekib siis, kui kohalik komisjon on esitatud avalduse ja lisadokumentide alusel tunnistanud isiku õigustatud subjektiks. Omandireformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse § 15 lõikega 5 ongi nende isikute õiguspärane ootus tagatud. Õiguskindluse, õiguspärase ootuse ja võrdse kohtlemise põhimõtted ei pruugi olla reformiseaduste puhul prioriteetsed.
Õiguskantsleri arvamuse järgi on omandireformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse § 1 lg 3 ja § 15 lg 5 vastuolus põhiseaduse §-ga 10, sest on rikutud õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtteid. Õiguskantsler nõustus ka Tallinna Halduskohtu seisukohaga, et nimetatud sätted on vastuolus põhiseaduse §-ga 12, mis tagab kõigi võrdse kohtlemise seaduse ees.
Justiitsministri esindaja leidis, et vaidlustatud seadusesätted ei ole vastuolus põhiseaduse §-dega 10 ja 12, küll aga võib tekkida küsimus kohaliku omavalitsuse haldustegevuse vastavusest põhiseadusele, sest avaldust ei vaadatud läbi mõistliku aja jooksul.
Põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium, tutvunud esitatud materjalidega ning ära kuulanud Riigikogu esindaja, õiguskantsleri ja justiitsministri esindaja,
I. Omandireformi aluste seaduse § 8 lõige 3 punkt 2 (13. aprilli 1994. a redaktsioonis) sätestas, et kui õigusvastaselt võõrandatud vara endine omanik on surnud ning tema testamenti ei ole või see ei vasta sama paragrahvi 2. lõike nõuetele või testament ei hõlma kogu õigusvastaselt võõrandatud vara või testamendijärgne pärija (pärijad) on surnud, on kas kogu õigusvastaselt võõrandatud vara või selle testamendis märkimata osa ulatuses omandireformi õigustatud subjektideks endise omaniku lapse abikaasa, kui endise omaniku laps on surnud (sõltumata surma ajast), ning endise omaniku lapselapsed ja teised alanejad sugulased, kui nende vanem on surnud (sõltumata surma ajast), võrdsetes osades, kusjuures neil on õigus nõuda ainult selle vara tagastamist või kompenseerimist, millele oleks olnud õigus nende abikaasal või vanemal.
Omandireformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse § 1 lõikega 3 muudeti omandireformi aluste seaduse § 8 lõike 3 punkti 2 ning sellest jäeti välja sõnad «endise omaniku lapse abikaasa, kui endise omaniku laps on surnud (sõltumata surma ajast), ning» ja sõnad «abikaasal või».
Sama seaduse § 15 lõikes 5 sätestati, et omandireformi aluste seaduse § 8 lõike 3 punkti 2 muudatust ei kohaldata juba õigustatud subjektiks tunnistatud endise omaniku lapse abikaasa suhtes.
Seega tulenevalt omandireformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse § 1 lõikest 3 ja § 15 lõikest 5 ei ole endise omaniku lapse surma korral endise omaniku lapse abikaasa enam õigustatud nõudma õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamist või kompenseerimist, kui teda ei jõutud õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise ja kompenseerimise maakonna- või linnakomisjoni otsusega tunnistada omandireformi õigustatud subjektiks enne 2. märtsi 1997. a.
II. Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium järgib 30. septembri 1998. a otsuses väljendatud seisukohta, et kuna põhiseaduse rakendamise seadus ei tee omandireformi seaduste suhtes erandit, siis tulenevalt põhiseaduse § 3 lõikest 1 peavad ka omandireformi reguleerivad seadused ning nende muudatused olema kooskõlas põhiseadusega.
Põhiseaduse §-s 10 on sätestatud, et põhiseaduse teises peatükis loetletud õigused, vabadused ja kohustused ei välista muid õigusi, vabadusi ega kohustusi, mis tulenevad põhiseaduse mõttest või on sellega kooskõlas ja vastavad inimväärikuse ning sotsiaalse ja demokraatliku õigusriigi põhimõtetele. Demokraatliku õigusriigi põhimõtete hulka kuuluvad ka õiguskindlus ja õiguspärane ootus. Nendest põhimõtetest tuleneb igaühe õigus mõistlikule ootusele, et seadusega lubatut rakendatakse isikute suhtes, kes on hakanud oma õigust realiseerima. Seadus, mis seda õigust rikub, on vastuolus põhiseadusega (vt ka põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 30. septembri 1994. a otsus -- RT I 1994, 66, 1159 -- ja 30. septembri 1998. a otsus -- RT I 1998, 86/87, 1434).
Vastavalt omandireformi aluste seaduse § 16 lõikele 1 oli omandireformi õigustatud subjektidel õigus esitada õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise või kompenseerimise avaldusi kuni 1992. aasta 17. jaanuarini. Seaduse «Avalduste esitamise tähtaegade ennistamise korrast õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamisel ja kompenseerimisel» kohaselt võisid need omandireformi õigustatud subjektid, kelle avaldus jäi kehtestatud tähtajaks esitamata, taotleda õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise ja kompenseerimise keskkomisjonilt avalduse esitamise tähtaja ennistamist. Tähtaja ennistamise taotlusi võeti vastu kuni 1993. aasta 31. märtsini.
Õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise või kompenseerimise nõudeõigust omavatel isikutel, kes esitasid õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise või kompenseerimise avalduse tähtaegselt või kelle avalduse esitamise tähtaeg ennistati, oli kooskõlas õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõttega alust eeldada, et nende omandireformi õigustatud subjektiks tunnistamine otsustatakse avalduse esitamise ajal kehtinud seaduse alusel. Avalduse esitamisega asusid need isikud realiseerima seadusega antud õigust nõuda õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamist või kompenseerimist ning neil oli mõistlik ootus, et seda õigust põhjendamatult ära ei võeta.
Eeltoodud põhjustel on omandireformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse § 1 lõige 3 vastuolus põhiseaduse §-ga 10.
Kuna omandireformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse § 15 lõikega 5 nähti ette, et osutatud seadusemuudatust ei kohaldata endise omaniku lapse abikaasa suhtes, kes juba on omandireformi õigustatud subjektiks tunnistatud, siis sellega on seadusandja rikkunud põhiseaduse § 12 lõikes 1 sätestatud põhimõtet, mille kohaselt tuleb tagada kõigi võrdne kohtlemine seaduse ees. Omandireformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse § 1 lõikega 3 ja § 15 lõikega 5 liigitati isikud, kes olid õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise või kompenseerimise avalduse esitamisega asunud kehtestatud korras oma subjektiivset õigust realiseerima, isikuteks, kelle avalduse läbivaatamisel on nõudeõigust tunnustav otsus tehtud enne 2. märtsi 1997. a, ja isikuteks, kelle nõudeõigust tunnustavat otsust selleks kuupäevaks tehtud ei ole. Need isikud, kelle subjektiivset õigust oli jõutud haldusaktiga enne eelnimetatud kuupäeva tunnustada, saavad avalduse esitamise ajal kehtinud omandireformi aluste seaduse § 8 lõike 3 punktis 2 antud õigust realiseerida. Isikud, kelle suhtes nõudeõigust tunnustavat akti enne seda kuupäeva anda ei jõutud, jäeti seadusega lubatud õigusest ilma. Seega on seadusandja võrdse kohtlemise põhimõtte vastaselt jätnud osa õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise või kompenseerimise nõudeõigust realiseerima asunud isikute suhtes õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtte kohaldamata.
Õiguskindluse ja õiguspärase ootuse ning võrdse kohtlemise põhimõtete rikkumise tõttu on omandireformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse § 1 lg 3 ja § 15 lg 5 vastuolus põhiseaduse §-dega 10 ja 12.
Juhindudes põhiseaduse § 152 lg-st 2 ja põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse seaduse § 19 lg 1 p-st 2, Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium
Rahuldada Tallinna Halduskohtu taotlus ja tunnistada 29. jaanuaril 1997. a vastu võetud omandireformiga seonduvate õigusaktide muutmise seaduse § 1 lg 3 ja § 15 lg 5 kehtetuks.
Otsus jõustub väljakuulutamisest, on lõplik ega kuulu edasikaebamisele.
Põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi esimees U. LÕHMUS