Riigikogu ToimetisedEelmised numbridNr 9Ehitise ja ehitamise nõuete õiguslik regulatsioon
Akadeemia Nord lektor
Uus ehitusseadus on praktikas kontrollimata, seetõttu on mõistmise ja edasise täiendamise seisukohalt vajalik seda põhjalikult uurida ning euronõuetega võrrelda.
Ehitusseadus, mis jõustus 1. jaanuaril 2003 (RT I 2002, 47, 297), on tähtsaimaid õigusakte, mis ehitustegevust reguleerib. Seetõttu pidanuks selle seaduse vastuvõtmine meedias ja juristide hulgas suurt tähelepanu pälvima. Äripäevas mõned artiklid küll ilmusid, kuid need puudutasid nn iseehitamisele, s.t ehitusettevõtja osavõtuta ehitamisele seatud piiranguid.
Tõenäoliselt on palju neid, kes sooviksid ja võiksid teha asjalikke ettepanekuid ehitusseaduse parandamiseks ja täiendamiseks. Ajurünnakut ehitusseadustele oleks isegi väga vaja, nagu oleks vaja ka ehitusteoreetikute ja praktikute tulemuslikku koostööd. Ehitamine tekitab pikaajalisi keskkonnamuutusi. Sageli mõjutab ehitustegevus looduskeskkonda pöördumatult ning tehtud vigu on raske või isegi võimatu parandada. Seetõttu on avaldatud arvamust, et planeerimis- ja ehitusseaduse muutmisel tuleks olla vähemalt sama ettevaatlik kui põhiseaduse muutmisel, sest “varem või hiljem puudutab ehitamine meid kõiki, toimugu see siis naabri kinnistul või üürikorteriesisel platsil” (Lass 2000).
Ehitusseaduse ülesanne on luua õiguskord ning kehtestada ehitamisele ja selles osalejatele reeglid, eelkõige ohutuse tagamise eesmärgist lähtudes.
Ehitamine algab maakasutuse planeerimisest. Ehitustegevusele seatakse planeerimisseaduse kohaselt lähtetingimused üld- ja detailplaneeringutega (RT I 2002, 99, 579). Ehitamine kui protsess, teatud tegevus, on lubatud ehitusprojekti ja kohalikult omavalitsuselt saadud ehitusloa korral. Ehitusseaduse § 29 lõige 7 sätestab, et ehitamise alustamise vorminõuded kehtestab majandusminister. Ehitist võib kasutama hakata aga alles pärast kohalikult omavalitsuselt kasutusloa saamist.
Mis on ehitis?
Väikeehitise rajamiseks ei ole vaja ehitusprojekti (ehitusseaduse § 12 lõige 1 ja § 15 lõige 2). Mis on väikeehitis? Ehitusseaduse § 15 lõige 1 kinnitab, et väikeehitis on kuni 60-ruutmeetrise ehitusaluse pindalaga ja projekteeritud maapinnast kuni viiemeetrise kõrgusega ühel kinnistul asuv ehitis. Varasema planeerimis- ja ehitusseaduse (PlES) § 40 lõike 1 (RT I 1995, 59, 1006) kohaselt loeti väikehooneks kuni 12-ruutmeetrise ehitusaluse pinnaga ühekordset keldrita hoonet, mida ei kasutata elamiseks ning millel pole tehnilisi ega avalikke funktsioone. Seega on nüüd väikeehitis pindalalt suurem ja seda võib püstitada ehitusprojektita. Kuid ehitusseaduse § 16 lõike 1 punktist 1 tulenevalt peab 20-60- ruutmeetrise väikeehitise püstitamiseks olema siiski kohaliku omavalitsuse kirjalik nõusolek. Alla 20-ruutmeetrise väikeehitise puhul pole seda vaja.
Ehitusseadus on muutnud ka ehitise mõistet. Selle seaduse § 2 lõike 1 järgi on ehitis aluspinnasega kohtkindlalt ühendatud ja inimtegevuse tulemusena ehitatud terviklik asi. Mis on asi? Tsiviilseadustiku üldosa seaduse (TsÜS) § 49 lõike 1 kohaselt on asi kehaline ese (RT I 2002, 35, 216). Kehaliste esemetena võib vaadelda kõiki esemeid, mis füüsikalises mõttes ruumi täidavad. Samas võib asjadeks lugeda ka teatud õigusi, näiteks hoonestusõigust.
TsÜS-i § 54 lõike 1 järgi on ehitis kinnisasja oluline osa. Sama seaduse § 55 lõike 1 kohaselt on ehitise olulised osad asjad, millest see on ehitatud või mis on sellega püsivalt ühendatud ja mida ei saa eraldada ehitist või eraldatavat asja oluliselt kahjustamata. Ehitisega mööduvaks otstarbeks ühendatud asi ei ole ehitise osa (TsÜS, § 55 lõige 2). Teoreetilises kirjanduses on arutletud ka selle üle, mida mõista ehitiste puhul püsivalt ühendamise all. Mõiste iseenesest ei peaks erinevaid seisukohti tekitama. Püsiva ühenduse puhul on oluline üks ehitise osa – vundament -, millel on palju liike: vaivundament, postvundament, ankurdamine, rostverk jt. Vaidlusi tekitavad just konkreetsed püsivalt ühendamise viisid. Mõne autori arvates on mittepüsivalt ühendatud ja teisaldatavad ehitised isegi vanad ristpalkehitised, mille vundamendiks on kasutatud tavaliselt suuri raudkive (Pärna, Kõve 1996, 235, kommentaar 2). Selline seisukoht ei ole põhjendatud. Talupojad rajasid minevikus põhiliselt ainult palkehitisi ja suured maa-raudkivid sobisid hästi püsivaks vundamendiks. Maakivivundamendiga palkmaja, milles elas tihtipeale mitu põlvkonda, on oluline osa Eesti maa-arhitektuurist, ta sobis suurepäraselt ümbritsevasse maastikku ning teda ei saa kuidagi pidada mittepüsivaks ja teisaldatavaks.
Ehitusseadus ei sätesta eraldi elamu mõistet. Võlaõigusseaduse (VÕS) § 272 lõike 1 (RT I 2002, 60, 374) kohaselt on eluruum elamu või korter, mis on kasutatav alaliseks elamiseks. Maareformiseaduse (MRS) § 6 lõike 3² tähenduses on elamu hoone, mille üldpinnast vähemalt 20% on ette nähtud alaliseks elamiseks ja ülejäänud põllumajanduslikuks tootmiseks või muuks elamuga seotud sihtotstarbeks. MRS-i puhul pidas seadusandja elamuna silmas eelkõige hajaasustusega aladel asuvaid polüfunktsionaalseid taluhooneid, kus ühe katuse all on näiteks nii eluruumid kui ka saun, loomalaut, söödahoidla, garaaž ja muud vajalikud ruumid (maa-ameti selgitus nr 1-6/0957 2001. a).
Termin “kohtkindel” tekitab küsitavusi
Varem kehtinud maapinnaga ühendamise asemel on ehitusseaduse § 2 lõige 1 sätestanud lisatingimusena, et ehitis peab olema aluspinnaga kohtkindlalt ühendatud. Põhjus, miks nii tehti, on mainitud ehitusseaduse eelnõu seletuskirjas (http: //web.riigikogu.ee/ems/plsql/motiuns.active. -28.10.2003). Selle kohaselt on maapinna asendamine aluspinnaga tingitud sellest, et näiteks allmaaehitise puhul ei ole tegemist mitte tavatähenduses kasutatava maapinnaga ühendamisega, vaid aluspinnaga ühendamisega.
Erialases kirjanduses on arutletud selle üle, kas ehitise mõistes sobib kasutada terminit “kohtkindlus”. Seda enam, et “Eesti keele sõnaraamatus” (lk 307) kasutatakse sõna “kohakindel” vallasasjade kohta, näitena on toodud kohakindel masin, mõõteriist. Ehitusinsener Georgi Samuel aga leiab, et kui hoonele rattad alla panna, ei saa ei ehitusseaduse ega PlES-i kohaselt nõuda, et selle rajamiseks oleks vaja ehitusluba ja kasutuselevõtmiseks kasutusluba. Kui laev on seotud kai pollari külge, on ta samuti kohtkindlalt maapinnaga ühendatud, tõsi küll, mitte selle pinnase külge, mis asub tema all. Kui sellist laeva kasutatakse restorani või võõrastemajana, on üsna loogiline, et selle ruumidele, teedele, sisekliimale jne esitatakse samasuguseid nõudeid nagu kuival maal paiknevale restoranile või võõrastemajale, millele lisanduvad muidugi veekogus paiknemisest tulenevad nõuded (Samuel 2003, 64). Autor väidab, et formaalselt võib ka inimtegevuse tulemusena kohtkindlalt aluspinnaga ühendatud puid nimetada ehitiseks. Seega, kui tunnistada ehitiseks viljapuuaed, mis on kohtkindlalt aluspinna külge kinnitatud puude kogum, tuleb tunnistada ehitiseks ka istutatud mets.
TsÜS-i § 54 lõikest 1 tulenevalt on kinnisasja olulised osad sellega püsivalt ühendatud asjad, nagu ehitised, kasvav mets, muud taimed ja koristamata vili. Seega on kinnisasja olulised osad nii ehitis kui ka taimed eraldi võetuna. Kuid kas nad esinevad ka teatud tingimustel koos? Taimede istutamist näevad sageli ette hoonete projektdokumentatsioon, ehituse kvaliteedinõuded, töövõtulepingud jms. Vahel on puud ehitise kohustuslik osa. Näiteks Tallinna Loomaaia rajamisel istutati Paldiski maantee poolsesse külge müra tõrjeks rohkesti kaharaid kuuski.
Et kindlalt väita, kas taimed on asjad, tuleks lähtuda asja mõistest ja olemusest. TsÜS-i § 49 lõike 1 kohaselt on asi kehaline ese. Ese on tajutav meeltega, piiritletav ruumiliselt ja ka reaalselt valitsetav. Hindamiskriteeriumiks jääb valduse saamise võimalus. Piiritlemine on vajalik, sest ainult asjadele on võimalik omandiõigus ja piiratud asjaõigused. Näitlikult öeldes peab asi olema haaratav. Olulised on ka õigusteoorias valitsevad seisukohad. Saksa õigusteadlane dr Helmut Köhler (1998, 82) leiab, et õiguslikus mõttes on taimed asjad, kuid asjadeks ei ole näiteks elektrivool, soojus, helilained ega ka mitte arvuti tarkvara, kui see on andmekandjale salvestatud. Hoone olulised osad on ka maatüki olulised osad, kui hoone on omakorda maatüki oluline osa.
Eespool öeldust nähtub, kui tähtis on ehituse mõisted määratleda. Kui vana talumaja tunnistada mittepüsivalt ühendatuks, sest selle vundament ei ole aluspinnasega kohtkindlalt ühendatud, võidaksegi niisugune maja teatud tingimustel teisaldada. Silmas pidada tuleb ka seda, et maareformiseaduse (MRS) § 6 lõige 3` (RT I 1991, 34, 427; 1993, 20, 354; 1996, 36, 738) ei käsitle ehitisena ajutisi hooneid ja rajatisi ning lagunenud ja kasutusest väljalangenud ümbrust või maastikupilti tunduvalt kahjustavaid ehitisi. Ka ebaseaduslikud ehitised ei ole MRS-i § 7, 9 ja 10 tähenduses ehitised. Lagunenud ja kasutusest väljalangenud ehitised peab omanik korda tegema või kõrvaldama kohaliku omavalitsuse määratud tähtajaks, mis ei või olla lühem kui üks aasta.
Ehitised jagunevad hooneteks ja rajatisteks. Ehitusseadus on rajatist määratlenud eituse kaudu: rajatis on ehitis, mis ei ole hoone (§ 2 lõige 3). Ehitistel on oluline vahet teha ka MRS-i mõttes, sest ehitisest ja selle olemusest sõltub erastatava maa suurus. MRS-i regulatsioon eristab rangelt ehitise liike. Näiteks maapinnaga mittepüsivalt ühendatud ehitis on viimase järgi ajutine ehitis ning ei saa seega olla ehitis MRS-i mõttes. MRS liigitab hooneid ka kasutamisotstarbe järgi. Riigikohtu lahendis nr 3-3-1-55-01 antud selgituse kohaselt tuleb MRS-i tähenduses hoone ja rajatise mõistega nõustuda.
Rajatise täpsel määratlemisel on tekkinud praktikas vaidlusi, seetõttu on asjakohane lähtuda selle määratlemisel Riigikohtu poolt antud tõlgendusest. Riigikohtu lahendi nr 3-1-1-67-02 järgi oli kassaator kinnisasja omanik, millel asusid muu hulgas laudadest piirdeaed, võrkaed ning sooja vee- ja küttetorustik. Kolleegium nõustus ringkonnakohtu põhjendustega, et rajatise mõiste määratlemisel tuleb lähtuda PlES-i § 38 lõigetest 1 ja 3 (praegu ehitusseaduse § 2 lõiked 1 ja 3). Nende sätete kohaselt on ehitis üldmõiste, mis hõlmab hoonet ja rajatist. Rajatis on maapinnaga püsivalt ühendatud, inimtegevuse tulemusena valminud ehitis, mis ei ole hoone (praegu ehitusseaduse § 2 lõige 3). Kohus leidis selles asjas, et nimetatud objektid on loodud inimtegevuse tulemusena ja maaga püsivalt ühendatud. Eelnevast ongi tehtud järeldus, et tegemist on rajatisega.
Riigikohtu lahendi nr 3-2-1-67-02 kohaselt ei ole mitte iga rajatis tehnorajatis. Asjaõigusseaduse rakendamise seaduses (AÕS-i RakS) on kasutatud mõistet “tehnorajatis” selle sisu avamata (RT I 1993, 72/73,102). Tehnorajatise legaaldefinitsiooni ei ava ka teised õigusaktid. AÕS-i § 158 lõige 1 sätestab tehnorajatise üldmõistena tehnovõrgule ja tehnorajatisele (kitsamas tähenduses), mida saab paigutada kinnisasjale maapinnal, maapõues ja õhuruumis. Samamoodi käsitleb tehnorajatisi ka AÕS-i RakS-i § 15². Mõisted “tehnorajatis” ja “tehnovõrgud” tulid seadustesse (AÕS, § 158, ja AÕS-i RakS, § 15² ja § 154) 1. aprillil 1999 jõustunud seadusemuudatusega (alates 1. jaanuarist 2003 on AÕS-i § 158 kehtetu – RT I 2002, 47, 29). Võrreldes seaduse redaktsioone ja tehnorajatise mõiste kasutusala seaduses, asus kolleegium seisukohale, et tehnorajatise all tuleb üldmõistena silmas pidada eelkõige elektri- ja sideliine, gaasi-, soojus- ja veetrasse jms (tehnovõrgud), samuti nende teenindamiseks vajalikke abirajatisi nagu alajaamad, mahutid jms (tehnorajatised kitsamas tähenduses).
Kolleegiumi arvates oli rajatise tehnorajatiseks lugemisel oluline, et rajatis oleks ehitatud õiguslikul alusel ning oleks tehnorajatisena kasutatav. Sellega on Riigikohus põhjalikult ja üheselt mõistetavalt selgitanud, mida kujutab endast tehnorajatis. Ehitusseaduse § 14 lõige 1 annab täpse loetelu tehnovõrgu ja -rajatise kohta. Selle kohaselt on tehnovõrk või -rajatis kütte-, veevarustus- või kanalisatsioonitorustik, telekommunikatsioonivõrk, nõrkvoolu-, küttegaasi- või elektripaigaldis või surveseadmestik.
Ehitamisest lammutamiseni
Eeltoodu põhjal võib järeldada, et ehitise mõiste legaaldefinitsioon tekitab küsitavusi. Selle ja mõne teisegi mõiste sätestamisel ehitusseaduses ei ole seadusandja olnud täpne ega näinud ette mõistete (ka ehitusloa ja kasutusloa puhul) liiga üldisest määratlemisest tekkivaid probleeme. Teisalt leiab Samuel, et ehitist ei saagi kindlapiiriliselt defineerida, seda saab ainult kirjeldada või loetleda, nagu näiteks Euroopa Nõukogu ehitustoodete direktiivi tõlgendavates dokumentides (Ehitaja 4, 2003, lk 65). Samueli arvates kirjeldus või loetelu tavaliselt vähendab määramatust, kuid ei kõrvalda seda. Sellest ta järeldab, et ehitise termini piiride määramatuse on seadusetegijad ehitusseadusse ja PlES-i sisse programmeerinud.
Õiguslike tagajärgede seisukohalt on tähtis vahet teha, millal eset käsitleda ehitisena, millal mitte, seepärast tuleb koostada piiripealsete juhtumite jaoks loetelud. Saksamaa Liitvabariigis kehtivad liidumaade ehituskorrad (Landesbauordnungen) loevad ehitusobjektideks ka selliseid teisaldatavaid objekte, mida kasutatakse kohakindlalt kui ehitisi (Böckenförde et al 1992). Kuna loetelud pole kunagi täielikud, on liidumaa ehitusjärelevalvet korraldavale ministrile antud seadusega õigus oma määruse alusel otsustada, kas tegemist on ehitisega või mitte. Mõningail juhtudel võivad seda otsustada isegi ehitusjärelevalve (Bauaufricht) madalamad instantsid. Eestis võiks selline otsustusõigus olla majandus- ja kommunikatsiooniministril või ehitusjärelevalve kompetentsetel ametnikel. Sellega kaoks praegune määramatus, mida mõista ehitise all.
Varem kehtinud planeerimis- ja ehitusseadusega võrreldes on muutunud ka ehitamise mõiste. Ehitamine ehitusseaduse § 2 lõigete 6 ja 7 tähenduses on: 1) ehitise püstitamine, 2) ehitise laiendamine, 3) ehitise rekonstrueerimine, 4) ehitise tehnosüsteemide muutmine ja 5) ehitise lammutamine. Nn üldehitustööde tegemisel tuleb juhinduda ehitusseadusest, kuid tegemist võib tulla ka eriehitusega. Sellisel juhul tuleb ehitusseadusele lisaks juhinduda ka teistest erinormidest. Näiteks elektrivõrkude ehitamisel tuleb lähtuda nii ehitusseaduse kui ka elektriohutusseaduse (RT I 2002, 49, 310) nõuetest. Igasugune ehitamine, näiteks ukseluku vahetamine või vannitoa ja WC vaheseina kui mittekandva seina eemaldamine ei ole ehitustöö ehitusseaduse mõttes.
Nagu eelöeldust näha, on ehitamise mõistele antud ehitusseaduses küllaltki lai tähendus. Sama palju ehitamise viise oli ka Eesti Vabariigi 1939. aasta ehitusseaduses (RT I 1939, 42, 333), välja arvatud lammutamine, mida tookord nähtavasti ehitamiseks ei peetud. Kirjanduses kohtab ka terminit “ehitise likvideerimine”, mis saab toimuda kas lammutamise või teisaldamise või kahe viisi kombineerimise teel. Lammutamise üks alaliike on veel ehitise ettekavatsetud mahapõletamine. Mõistagi ei tähenda lammutamine suvalist lõhkumist, vaid toimingute dokumentaalset ja tehnilist vormistamist: ümber tuleb paigutada isikud ja vara, objekt tarastada, lammutustöödeks luba taotleda, teha geodeetilised mõõtmised ning ümber vormistada krundi kasutusotstarve. Kuna ehitisel on kommunikatsioonid, tuleb ka nende ja säilinud ehitusosadega midagi ette võtta, näiteks sulgeda neile ligipääs ja konserveerida. Kokkuvõtvalt, lammutamine on siiani põhjalikult reguleerimata. Aastasse 2000 oli plaanitud lammutamise tehnilise üldnormi koostamine, kuid see töö jäi pooleli. Et vältida vigu ning nendest tulenevaid ohte, kahjusid ja kahjunõudeid, tuleks selle valdkonna reguleering siiski lõpule viia.
Ehitisele esitatavad nõuded on kirjas ehitusseaduse §-s 3, mille kohaselt peab ehitis olema projekteeritud ja ehitatud hea ehitustava ning ehitamist ja ehitusprojekte käsitlevate õigusaktide kohaselt ega või tekitada ohtu inimese elule, tervisele või varale ja keskkonnale. Ehitise rekonstrueerimise ja laiendamise korral tuleb tagada rekonstrueeritavate või laiendatavate osade vastavus nimetatud nõuetele. Maailmapraktikast võib järeldada, et kõige olulisemad nõuded ehitisele on tehniline stabiilsus, tuleohutus, terviseohutus, kasutus- ja hooldusohutus ning energiasäästlikkus. Ehitis peab neile nõuetele vastama kogu selle aja jooksul, mil teda vallatakse ja kasutatakse.
Kuidas toimida ehitistega, mis on püstitatud enne uue ehitusseaduse vastuvõtmist? Nähtavasti ei tuleks neile kõiki seaduse nõudeid esitada, kui need pole just ohutusega seotud. Näiteks ei saa neilt nõuda vastamist energia kokkuhoiu nõuetele. Ehitusseaduse seletuskirja kohaselt loobutigi vanade ehitiste puhul energiasäästlikkuse nõudest seetõttu, et suur osa ehitistest ei vasta nagunii sellele nõudele (http://web.riigikogu.ee/ems/plsql.motions.active- 28.10.2003).
Kui aga ehitist hakatakse parendama, võib ehitusloa taotlemisel püstitada nõude tagada ka hoone energiasäästlikkus. Seda ehitiste omanikud ja üürnikud viimasel ajal ka teevad, sest amortiseerunud, nõukogude aja SNIP-ide järgi püstitatud hooned peavad vähe sooja ja nende kütmiseks kulub palju energiat. Rohkesti soojustatakse paneelmajade otsaseinu, rekonstrueeritakse hooneid, muudetakse seinad soojapidavate materjalidega (nt polüstürool) soojakindlaks, vahetatakse välja tuult mittepidavad aknad, sageli kahjuks plastikakende vastu, mis teevad ruumi hermeetiliseks ega taga loomulikku õhuvahetust.
Üldistatult võib järeldada, et ehitistele esitatavad nõuded võib oma iseloomult jagada kaheks – üldnõueteks ja erinõueteks, mis täpsustavad üldisi nõudeid ehitiste liigile vastavalt.
On selge, et üldnõuded kehtivad kõigi ehitiste kohta ja käsitlevad olulises osas nimelt ehitamisega seotud probleeme. Üldnõuded on üldise iseloomuga ning seetõttu konkretiseeritakse neid erinõuete kaudu konkreetsete ehitiste liikide järgi. Üldnõuete osas on õigusnormid toodud seadustes, erinõuded reguleeritud kohustusliku standardi või isegi vabatahtlikult kasutatava ehitusnormiga, mis reguleerib kvaliteeti. Ei ole raske märgata, et suures osas vastavad ehitusseaduse nõuded Euroopa Nõukogu direktiivile 89/106/EMÜ ehk nn ehitustoodete direktiivile, mis võeti vastu 21. detsembril 1988. Direktiivi eesmärk on ühtlustada Euroopa Liidu riikide ehitustooteid käsitlevad seadused, määrused ja haldusõiguslikud normid. Üldiselt ei luba direktiiv esitada ehitisele teistsuguseid nõudeid kui need, mis on direktiivis kirjas. Samal ajal lubab ta liikmesriikidel määrata ohutusastmed erinõuete puhuks, sest igal riigil on oma rahvuslikud ehitustavad, kliima, meetodid jms (direktiivi § 3).
Energia raiskamine läheb kalliks
Ehitustoodete direktiivi kohaselt on ehitisele sätestatud mitu olulist nõuet, milleks on kõigepealt mehhaaniline tugevus ja stabiilsus ning tuleohutus. Tule puhkemise korral peab ehitis kindlaksmääratud ajaks säilitama kandevõime. Takistatud peab olema tule ja suitsu tekkimine ja levimine ehitises ning piirnevatele tarinditele. Arvestama peab päästemeeskonna ohutusega.
Kolmas nõue on hügieenilisus, tervise- ja keskkonnaohutus, neljas kasutusohutus. Ehitise kasutamine ja hooldamine ei tohi kaasa tuua ettearvamatuid riske ega õnnetusi, milleks võivad olla libisemine, kukkumine, kokkupõrked, põletused, elektrilöögid, vigastused plahvatuse tagajärjel. Omaette nõudena on välja toodud ehitise mürakindlus. Ehitise kasutajate ja läheduses asuvate inimeste poolt tajutav müra peab jääma tasemele, mis ei ohusta nende tervist ning võimaldab magada, puhata ja töötada rahuldavates tingimustes.
Väga oluline on hoonete soojapidavus. Ehitised ning nende kütte-, jahutus- ja ventilatsioonisüsteemid tuleb projekteerida ja ehitada selliselt, et tarbitav energiahulk oleks asukoha klimaatilisi tingimusi arvestades väike. Euronõudeid oleks asjakohane võrrelda ehitusseadusest tulenevate nõuetega, et teada saada, kas Eestil on vaja oma nõudeid pärast Euroopa Liiduga ühinemist muuta. Ehitusseaduses sätestatut üldistades võib järeldada, et selle aluseks ongi võetud eespool mainitud eurodirektiiv. Mõned erinevused siiski on. Direktiivis on näiteks sõnastatud, et ehitised, nende kütte-, jahutus- ja ventilatsioonisüsteemid peavad olema sellised, et tarbitav energiahulk oleks asukoha klimaatilisi tingimusi ja kasutajaid arvestades väike. Ehitusseadus aga ei nõua, et tarbitav energiahulk peab väike olema, vaid kinnitab, et ehitise soojustus ning kütte- ja jahutus- ning ventilatsioonisüsteemid peavad tagama ehitises tarbitava energiahulga vastavuse ehitise asukoha klimaatilistele tingimustele ning ehitise kasutusotstarbele.
Kas need nõuded on oma olemuselt sarnased? Tegelikult ei ole. Mõiste “väike” ei ole kaugeltki nii täpne kui määratlus “vastavus asukoha klimaatilistele tingimustele ja ehitise kasutusotstarbele”. Paljud võivad väita, et see on tarbija asi, kui suur on ehitise energiakulu. Praegu kontroll energiakulu üle puudub, kuid see ei jää alatiseks nii. Kindlasti hakatakse tulevikus ka ehitiste energiakulu kontrollima. Euroopa Parlament on andnud välja direktiivi 96/737/EC, mille eesmärk on vähendada energiakulutusi elamisele. Selle sätteid täpsustavad veel liikmesriigid. Igatahes on selge, et tuleb valmis olla säästunõuete rakendamiseks.
Eurodirektiivis 96/737/EC nõutakse liikmesriikidelt ka energiakulutuste kalkulatsioone. Sellega sätestatakse nõudeid energia kasutuse osas nii uutele kui ka renoveeritavatele ehitusobjektidele. Kui hoone kulutab energiat standardist rohkem, kuulub ülekulu mitmekordsele maksustamisele. Kehtestatakse ka energia kasutuse tunnistus, mida nõutakse nii valmisobjektide vastuvõtmisel kui ka ehitiste müümisel ja üürimisel. Tunnistus kehtib viis aastat. Väikemajade omanikud võivad ka tulevikus kulutada energiat vajaduse järgi. Kui väikemaja kulutab energiat rohkem, kui standardid ette näevad, tuleb energia ülekulu eest tasuda mitmekordselt.
Käesoleval ajal kulub eramutes üldjuhul kuus 60-70 W energiat ruutmeetri kohta, mis on üle kahe korra suurem kulu, kui mainitud direktiivis euronorm ette näeb. Siit järeldus: kui eurodirektiiv hakkab Eestis kehtima, tekitab see tõsiseid probleeme. Selge on aga ka see, et energia raiskamise ja pillamise ajad on möödas. Tuleb hakata säästlikumalt kasutama maavarasid ja metsa ning ehitada energiasäästlikke hooneid.
Kiirustamine pole kasulik
Mittesäästlike hoonete nüüdisajastamine ja ehitusnõuetega vastavusse viimine on kulukas tegevus. Kui ehitada, siis ehitada selline hoone, mis on küll kallim, aga seetõttu vastupidavam ning vastab euronormidele, siis ei teki tulevikus probleeme ega täiendavaid kulutusi. Palju sõltub ka riigi ehituspoliitikast. Praegu võib kahjuks teha järelduse, et ehituspoliitika on orienteeritud rohkem tänasele päevale tulevikku silmas pidamata. See võib aga hiljem valusalt kätte maksta.
Eestis takistab kvaliteetset ehitamist omaniku (tellija) soov iga hinna eest võimalikult lühike tasuvusaeg saavutada. Kiirustamine kõiges on saanud reegliks. Projekteerimiseks ja ehitamiseks antav aeg on ebamõistlikult lühike. Õigus on tehnikadoktoril Karl Õigeril, kes on väitnud, et projekteerija võimalusi ja loomingut piirab suuresti tellija kohati ülepingutatud nõue odavalt läbi ajada. Sünnivad lahendused, mis paratamatult ei lase kvaliteetselt ehitada (Õiger 1999).
Kuidas määrata ehitiste energeetilist ja sellega koos ka tehnilist seisukorda? Selleks tuleb läbi viia energiaaudit, mis on üks osa ehitise seisukorra uurimisest, mille eesmärk on tuvastada ehitise energeetiline ja tehniline seisund. Energiaaudit peab sisaldama järgmisi olulisi uuringuid: torustike, kütte-, ventilatsiooni- ja konditsioneerimissüsteemi, ehituskonstruktsioonide ning elektri- ja automaatikasüsteemi uuringuid.
2006. aastal muutub elamute energiaaudit enne suuremaid renoveerimistöid kohustuslikuks. See tuleneb Euroopa Liidu energiasäästu abinõude direktiivist.
Eesti Korteriühistute Liit on koos Maailmapangaga käivitanud projekti, mis võimaldab säästliku energia huvides tellida majale energiaaudit 85% turuhinnast soodsamalt, nagu võis lugeda 2003. aasta 24. novembri Eesti Päevalehest. Kui auditeerimise tulemusena lubatud küttekulude kokkuhoidu ei toimu, kompenseeritakse remont rahaliselt.
Kui energiaaudit on tehtud, koostatakse selle kohta aruanne, milles sisalduvad ehitise kirjeldus (iseloomustus), andmed ehitise kohta, tehnilise ja energeetilise seisundi kirjeldus ning tabel, mis näitab lahendusi ehitise probleemsetele osadele koos rahalise maksumuse ja tasumisajaga (www.energiaandit.ee/energiaandit.htm – 24.11.2003). Seega võib eeltoodust järeldada, et energiaauditil on säästliku energiatarbimise kehtestamisel suur osa. Sellega selgitatakse välja maja suurimad elektrikaod ja säästuabinõud, mis järjestatakse konkreetse abinõu tasuvusaja järgi.
Vaja on täpsemaid nõudeid
Euroopa Nõukogu direktiivi 89/106 nõuded on siiski väga üldised, seetõttu on ilmselt vaja täpsemaid nõudeid. Nende kehtestamiseks on kolm võimalust: standardi väljatöötamine, tehnilise normi väljatöötamine ja õigusakti kehtestamine.
Standardi sisu määrab tehnilise normi ja standardi seadus (TNSS). Selle kohaselt on standard standardiorganisatsiooni poolt vastuvõetud dokument üldiseks ja korduvaks kasutamiseks, mis sisaldab tehnilist kirjeldust või juhiseid tegevuse või selle tulemuse kohta. Standardite puhul tuleb aga lisada, et need on vabatahtlikuks kasutamiseks, mida ei tea isegi osa spetsialiste. Paljudel on nähtavasti meeles nõukogude aeg, kus tehnilised normid ja standardid olid kohustuslikud. Ta võib olla ka kohustuslik, kui tehnilises normis on nii sätestatud. Veel on vaja teada, et näiteks ehitajal on võimalik ehitusnõuete täitmist tõendada, kui ta viitab vastavale standardile.
TNSS-i § 5 kohaselt võib Eesti standardiks olla ka rahvusvahelise või Euroopa standardiorganisatsiooni poolt vastuvõetud standard.
Ka ehitusõiguslikes suhetes osalejail tuleb teada tehnilise normi ja standardi vahekorda. Seda reguleerib tehnilise normi ja standardi seadus, mille kohaselt mõistetakse tehnilise normi all toote valmistamist, turustamist või kasutamist ning teenuste osutamist või turustamist reguleerivat nõuet, samuti nõuet, mis on esitatud toote või teenuste ohutuse ning tarbija või keskkonnakaitse tagamise eesmärgil.
TNSS-i järgi võib õigusaktides teha viiteid standardile, selle osale või ühe standardiorganisatsiooni vastuvõetud standarditele. Viide võib olla soovituslik või kohustuslik. Kui tehnilises normis on standard kohustuslik, peab see olema tervikuna eesti keeles. Neid standardeid nimetatakse Eesti Vabariigi standarditeks (lüh EVS), mida levitab Eesti Standardikeskus (www.evs.ee. – 28.10.2003).
Eesti võttis vastu otsuse ühineda Euroopa Liiduga, mille liikmesriikide standardiorganisatsioonid ei tohi olla riiklikud, seetõttu ei olnud ka Eestil võimalik jätkata vanaviisi. TNSS ja mõõteseadus sätestasid standardiameti likvideerimise ja tema ülesannete üleandmise Eesti Akrediteerimiskeskuse, Tehnilise Järelevalve Inspektsiooni ja Eesti Standardikeskuse kompetentsi. Eesti Standardikeskus on asutatud mittetulundusühingu seaduse alusel, tema põhikirjalise tegevuse eesmärk on koostada ja avaldada standardeid ning esindada Eestit rahvusvahelises standardimises.
Kui tahetakse tõestada, et ehitis vastab nõuetele, on asjakohane rakendada harmoneeritud standardit. Nimetatud standardite loetelu on Euroopa Komisjoni veebilehel (www.newpproachorg.com) ja Eesti Standardikeskuse veebilehel (www.evs.ee). Harmoneeritud standard on Euroopa Komisjoni mandaadi alusel Euroopa standardiorganisatsiooni koostatud ja vastuvõetud standard. TNSS-i § 6 lõige 2 sätestab: kui Euroopa Liidu Ametlikus Teatajas on avaldatud teade harmoneeritud standardi kohta ja see on vastu võetud vähemalt ühe Euroopa Liidu liikmesriigi rahvusliku standardina, võib, kui õigusaktist ei tulene teisiti, sellist standardit järgivat toodet või teenust lugeda vastavaks asjakohasele tehnilisele normile või õigusaktile.
Võimalused isetegevust teha piiratud
Harmoneeritud standardid võivad reguleerida nii ehitisi kui ka selle osi. Ehitis vastab nõuetele, kui tema osad ning ehitamisel kasutatud materjalid ja tooted ning seadmed vastavad nõuetele. Peatume standardimisel pikemalt seetõttu, et need normid on väga tähtsad ja tihedalt seotud ehitustegevusega. Muudab ju ehitamine tunduvalt keskkonda, muutused on aga pöördumatud ning arvestada tuleb tööde suure riskiastme ja ohtlikkusega. Kuna ehitamine puudutab peaaegu kogu elanikkonda, ei saa siin täielikku isetegevust lubada.
Õigusaktidest on kõige olulisemad ehitusseadus ning Euroopa Nõukogu direktiiv /89/106/EMÜ. Ehitusseaduse § 3 lõige 8 sätestab, et § 3 lõigetes 2-7 sätestatud nõuded kehtivad ehitise kasutusaja jooksul. Seega nendest nõuetest ei saagi vabaneda, välja arvatud siis, kui ehitis konserveeritakse või likvideeritakse.
Ehitusseaduse § 3 lõike 10 kohaselt kehtestab majandusminister nõuded liikumis-, nägemis- ja kuulmispuudega inimeste liikumisvõimaluste tagamiseks üldkasutatavates ehitistes. Majandus- ja kommunikatsiooniministri 2002. aasta 28. novembri määrusega nr 14 ongi need kehtestatud. Selle määruse § 2 sätestab üldkasutatavate ehitiste liikide loetelu ning neid ehitisi on seal palju. Kõik üldkasutatava iseloomuga ehitised peavad olema puudega inimestele kasutatavad (välja arvatud elamud, mida selles nimekirjas nimetatud ei ole).
Mainitud määruses on kaks olulist peatükki: liikumisvõimalused väljaspool siseruume ja liikumisvõimalused siseruumides. Üldistatult võib öelda, et nõudeid on palju, mõni asi on isegi liialt reglementeeritud. Kas invatualeti kasutamine peab olema ikka nii täpselt reguleeritud? Mõistlik oleks jätta nii mõnigi küsimus hea ehitustava ja heade kommete alusel tellija ja töövõtja otsustada. Samal ajal pole ehitusseaduses sätestatud kõnealuste nõuete täitmatajätmise eest mingit vastutust.
On täiesti loomulik, et puudega inimestele peavad olema liikumisvõimalused tagatud ning ehitised ja nende üldkasutatavad osad ligipääsetavad ja kasutatavad kõigile, seda enam, et eritingimusi liikumiseks arvatakse Eestis vajavat ca 25% elanikest, kui puudega inimestele lisada ka vanurid.
Kes siis ikkagi vastutab selle eest, et puudega ja väetitel inimestel oleks hea ja turvaline liikuda? Loomulikult kohalik omavalitsus, kes kehtestab vastavatele hoonetele projekteerimistingimused. Ehitustoodete direktiiv puudega inimeste liikumisvõimaluste kohta mingit regulatsiooni ei sätesta, kuid Euroopa Nõukogu on välja andnud mitu resolutsiooni ja juhist, kuidas tuleks nimetatud seadusest aru saada ja seda kohaldada. See on oluline just tõlgendamise seisukohalt (Council of Europe 2001). Peale mainitud direktiivi on ehitamine seotud veel kahe eurodirektiiviga.
Ehitusseaduse teine peatükk käsitleb ehitusmaterjale ja -tooteid ning selles toodud sätted on olulised Eesti ehitusseaduse ühtlustamise seisukohalt Euroopa Liidu õigusaktidega. Ehitusmaterjale ja -tooteid tohib ehituses kasutada, kui nende vastavus normidele ja standarditele on kontrollitud ja tõendatud tulenevalt ehitusseaduse § 7 nõuetest. Kvaliteedi ning vastavuse peavad tagama kohalike toodete puhul nende tootjad ja müüjad ning imporditud toodete puhul Eestisse toojad ja müüjad.
Suurem riskitegur
Ehitise mõisted ja täpsed määratlused on aluseks kohalike omavalitsuste ja riigi institutsioonide toimingutele ja haldusaktidele, seega on neil oluline tähendus. Eriti võivad tekitada asjatuid vaidlusi ehitise mõiste ebaselgest (liiga üldisest) määratlusest tulenevad tõlgendused. Et õiguslike tagajärgede seisukohalt on tarvis vahet teha, millal saab eset käsitleda ehitisena, tuleb koostada sellisteks piiripealseteks juhtumiteks loetelud. Kuna loetelu ei saa olla täielik, võiks ehitusjärelevalve instantsidel olla õigus teatavatel juhtudel ise otsustada, kas konkreetsel juhul on tegemist ehitisega.
Ehitusseadus kohustab ühtlasi välja andma ehitusalaseid õigusakte, näiteks ehitiste ülevaatuse ja puudega inimeste liikumisvõimaluste kohta üldkasutatavates ehitistes. Ehitusseaduse alusel on majandus- ja kommunikatsiooniminister kehtestanud üldkohustuslikke akte. Nende osa võiks ehitustegevuse spetsiifikat arvestades olla toekam, seda enam, et riskitegur on ehitustegevuses palju suurem kui teistes tegevusvaldkondades.
Asjaõigusseadus. – Riigi Teataja I 1993, 39, 590.
Asjaõiguse rakendamise seadus. – Riigi Teataja I 1993, 72/73, 102; 2003, 13, 64.
Böckenförde, D., Temme, H-G., Krebs, W. (1992). Musterbauordnung für die Länder Bundesrepublik Deutschland. Berlin.
Council of Europe (2001). Committee of Ministers. Resolution ResAP (2001)1 on the introduction of the principles of universal design into the curricula of all occupations worning on the built environment.
Eesti keele sõnaraamat (1999). Tallinn: Eesti Keele Instituut, Eesti Keele Sihtasutus.
Ehitusseadus. – Riigi Teataja I 1939, 42, 333.
Ehitusseadus. – Riigi Teataja I 2002, 47, 297.
Elektriohutusseadus. – Riigi Teataja I 2002, 49, 310.
EPN 10.1 Ehitiste tuleohutus. Üldeeskiri.
Euroopa Nõukogu direktiiv 89/106. EMÜ liikmesriikide ehitustooteid käsitlevate seaduste, määruste ja haldusnormide ühtlustamisest. 21. dets 1988.
Euroopa Nõukogu direktiiv 96/737 EC. Energia tõhusast kasutamisest ehitistes.
Köhler, H. (1998). Tsiviilseadustik. Üldosa. Õpik. Tallinn: Juura.
Lass, K. (2000). Planeerimine ja ehitamine on ühe asja kaks külge. – Keskkonnatehnika, nr 4.
Maareformiseadus. – Riigi Teataja I 1991, 34, 427; 1993, 20, 354; 1996, 36, 738.
Olemasolevate ehitiste likvideerimine (2002). – Ehitaja, nr 10.
Planeerimis- ja ehitusseadus. [Praegu kehtetu.] – Riigi Teataja 1995, 59, 1006.
Planeerimisseadus. – Riigi Teataja I 2002, 99, 579.
Pärna, P., Kõve, V. (1996).Asjaõigusseadus. Kommenteeritud väljaanne. Tallinn: Juura.
Samuel, G. (2003). Hägusapiiriline ehitis. – Ehitaja, nr 3 ja 4.
Tehnilise normi ja standardi seadus. – Riigi Teataja I 1999, 29, 398; 2000, 29, 169; 79, 495; 2002, 32, 186.
Võlaõigusseadus. – Riigi Teataja I 2002, 60, 374.
Õiger, K. (1999). Probleemidest katuse projekteerimisel ja ehitamisel. – Ehitaja, nr 6.


Seksi raske raha ‹ Ajaleht KesKus koduleht
Seksi raske raha
KONTROLLIMATU PROSTITUTSIOON AASIAS JA INIMKAUBANDUS: Sume õhtu Bangkoki igaveses troopikas. Ligineb kohalik taksojuht. Ta ei paku küüti koduhotelli, vaid hoopis pikantsemat lõbustust. Sõitu pingpong-show’le. Martti Kalda tutvustab lähemalt hullude mõõtmetega massitööstust – prostitutsiooni – Lõuna- ja Kagu-Aasia riikides.
Keset ruumi on postiga lava. Laes hõbedaselt helkiv diskoball. Taamal baarilett. Toolid lava ümber on turiste tihedalt täis. Saksa pensionärid ühel, purupurjus Ameerika noorukid teisal. Kaks Malaisia muslimimeest on siia vedanud ka oma pearättidega naised. Üksik hindunooruk seisab nurgas.
Ei tea kust ilmub lavale tailanna ning alustab kohmakat striptiisi. Tuuakse pisuke korvpallirõngas. Üks. Kaks. Kolm. Tulistab ta pingpongipalle oma tupest korvi. Tupelihaste töö on imetlusväärne. Tailanna oskab puhuda vilet, suitsetada sigarit ning heita märklauda nooli. Naised vahelduvad, jalgevahest sulpsatavad akvaariumisse kuldkalad ning lendavad välja linnud. Tuppe mahub kõik, alustades küünaldest ja pudelitest, lõpetades žiletiteradega. Reite vahel avatakse limonaadipudeleid ning tupelihastega joonistatakse paberile pilte.
Pingpong-show nagu ülejäänudki Tai seksitööstus on illegaalne, kuigi sisuliselt tegutsetakse karistamatult. „Esinejate“ töö on prostituutide omaga võrreldes lapsemäng, seetõttu teenivadki nad ainult kuni 6000 bahti (u 150 eurot) kuus.
Käesolevas loos on juttu Lõuna- ja Kagu-Aasia seksitööstusest. Prostitutsioonist. Ning sellega seonduvast. Miks peaksime sellest huvituma? Sest eestlane reisib palju ja tahab teada. Sest prostitutsioon on tulus, kuigi ebaseaduslik äri. Sest sellega on hõlmatud miljoneid inimesi. Ning et oleksite kursis seksiäri pahupoolega.
Seadused ja tegelikkus
Prostitutsioon on legaalne ja riiklikult reguleeritud vaid kolmes Aasia riigis: Türgis, Liibanonis ja Bangladeshis. Seaduslikult on prostitutsioon (kuigi mitte selle vahendamine või reklaamimine) lubatud ka Kasahstanis, Iisraelis, Armeenias, Indias, Indoneesias, Singapuris, Macaos, Hongkongis, Taiwanil ja Jaapanis. Seega on enamikus Lõuna- ja Kagu-Aasia riikides prostitutsioon õiguslikult määratlemata või koguni ebaseaduslik. Ent nagu selles maailmanurgas ikka, seadused on ühed ning tavad teised.
Kõige liberaalsem on olukord kummastaval kombel muslimite enamusega (90%) Bangladeshis: prostitutsioon on seaduslik, maal on u 20 bordelliküla, kus töötab u 100 000 prostituuti. Illegaalne on vaid lapsprostitutsioon (Bangladeshi karistusseadustik § 364A, § 366A, § 373).
Regiooni suurim seksitööstus on loomulikult Tais, kus seksi vahendamine ja pakkumine on keelatud, prostitutsioon otsesõnu aga mitte. Tai naaberriikides – Birmas (Myanmar), Kambodžas ja Laoses – on samamoodi keelatud prostitutsiooni vahendamine ja sellele õhutamine, ent oma keha müümine mitte. Sama kehtib ka India, Nepali ja Sri Lanka kohta.
India seadus (Immoral Traffic Prevention Act 1956/1986) keelab prostitutsiooni vahendamise (kuni 3 kuud vanglakaristust), seksi avalikes kohtades (kuni 10 aastat vanglat), sutenöörluse (kuni 2 aastat vanglat), bordellipidamise (kuni 3 aastat vanglat) ning seksorjanduse (kuni 7 aastat vanglat).
Lisaks tavaprostituutidele on Indias jäänukina keskajast alles ka devadāsī’d (sanskriti „jumala orjatarid“) ehk templiprostituudid. Umbkaudu 5.–6. sajandil tekkinud kombe kohaselt annetasid vanemad oma tütreid templitele, kes lapse üles kasvatasid ja tantsima õpetasid. Templites tantsivaid tüdrukuid sai seejärel välja valida ja omale „voodisoojendajaks“ osta. Nõnda teenis tempel raha, tantsijannad teenisid jumalaid ning nende kliendid said raha eest samaaegselt osaduse neidude ja jumalatega ning tegid templile annetuse, akumuleerides ka pälvimustepagasit teispoolsuse tarvis. Templiprostitutsioon keelustati kogu Indias 1988, ent sellest hoolimata eksisteerib tava edasi. Hinnanguliselt on Lõuna-Indias (Andhra Pradeshi, Orissa, Karnātaka, Tamil Nādu osariikides) u 50 – 60 000 templiprostituuti.
Rangeim on olukord Vietnamis, kus prostitutsiooni vahendamine, pakkumine ja oma keha müümine on ebaseaduslik. Karistada võib saada ka prostitutsiooni ostja: abieluväline seks välismaalase ja Vietnami kodaniku vahel on ebaseaduslik. Samas on täheldatav olukorra lõdvenemine: ümberkasvatuslaagrisse saatmise asemel on Vietnami prostituutidele viimasel ajal määratud pigem rahatrahve.
Prostitutsioon on keelatud ka islamiriigis Pakistanis. Vahendaja võib saada kuni 25 aastat vanglakaristust (Pakistani karistusseadustik § 371B), prostitutsioonis osaleja (müüja või ostja) aga kuni kaks aastat vanglat ja/või 100 piitsahoopi (Pakistani karistusseadustik § 377).
Prostitutsiooni loetakse kuriteoks moraali vastu ka Indoneesias, ning seega on see keelatud. Sellest hoolimata on suurlinnades ja turismipiirkondades bordelle küllaldaselt ning seksitöötajate tegevus kohalike omavalitsuste poolt koguni mõneti reguleeritud.
Arvud ja hinnad
Prostituutide arvu kindlakstegemine riikides, kus ka legaalse elutegevuse statistiline analüüsimine on vaevaline, on tõeline kunsttükk. Tunduvalt hõlpsam on seksiteenuste hindade kindlakstegemine.
Prostituutide arvu poolest on esikohal Tai ja India. Oletuslikult töötab Tai (67 miljonit elanikku) seksiäris koguni kuni 3 miljonit prostituuti. Tai prostitutsioon toodab igal aastal tulu u 4,5 miljardit USA dollarit, mis võrdub 3%-ga Tai riigieelarve sissetulekuist. Sama suure arvu prostituutidega võib „uhkustada“ vaid India (1,2 miljardit elanikku). On aga kurb, et India lõbunaiste arv on viimase kahekümne aastaga kahekordistunud.
Arvuliselt järgneb tõenäoliselt Indoneesia (256 miljonit), kus tegutseb vähemalt 150 000 prostituuti. Bangladeshis (157 miljonit) ja Kambodžas (16 miljonit) kummaski töötab seksi vallas u 100 000 inimest. Ilmselt paigutub samasse suurusjärku ka Pakistan (192 miljonit). Nimekirja lõpetavad Birma (52 miljonit) ja Vietnam (91 miljonit) u 75 000 prostituudiga.
Indias võib tänavaprostituudi saada 1–4 USA dollari eest, samas kui internetikuulutuste vahendusel leitud lõbutüdruk maksab umbkaudu 300 (2 tundi) või koguni 750 USA dollarit (terve öö). Pakistanis maksavad kõige odavamate naiste (tavaliselt afgaani neidude) teenused 4 USA dollarit, kallimatel ülempiir puudub. Peaaegu sama madalad on hinnad ka ülivaeses Kambodžas ja Birmas: tavaprostituut maksab u 5–15 USA dollarit. Kallima teenuse saab kummaski riigis u 200–250 USA dollari eest. Vietnamis maksab prostituudiga öö veetmine u 400 000 dongi (u 19 eurot). Bangladeshi kontrollitud seksitööstuses on fikseeritud hind 250 takat (u 3 eurot), sellest 100 takat saab omale bordell, 70 takat vahendaja (taksojuht, reklaamija vms) ning ainult 80 takat (u 1 euro) teenindaja. Indoneesias teenib edukas prostituut 15–30 miljonit ruupiat (1000–2000 eurot) kuus. Temaga öö veetmine maksab u 30–60 eurot.
Sri Lankal tegutsevad prostituudid viietärnihotellides või massaažisalongides. Viimastes, mis enam levinud, maksate te u 7500 ruupiat (u 50 eurot) salongile „massaaži“ eest ning annate pärast „massöörile“ „jootrahaks“ u 10 000 ruupiat (u 65 eurot). Hotellides sõltub prostituudi hind tema päritolumaast: tai neiu maksab 4000 (u 25 eurot), hiinlanna 6000 (u 40 eurot), filipiinlanna 7000 (u 45 eurot) ning venelanna 15 000 ruupiat (u 95 eurot) öö.
Tai seksitööstuses on kirjutamata reeglid paigas. Enamus prostituute töötab baarides. Kui olete sealt välja valitud neiule joogi välja teinud ja baarile vahendustasu (u 500–1000 bahti ehk 12–24 eurot) ära maksnud, siis on neiu teie. Lühikene ajaveetmine maksab kuni 3000 bahti (u 75 eurot), pikem kuni 5000 bahti (u 125 eurot). Tänavaprostituudiga on vastavad summad kuni 2000 (u 50 eurot) ja kuni 3000 bahti (u 75 eurot). Kallid eskorttüdrukud maksavad 5000 (2 tundi) kuni 12 000 bahti (24 tundi) (u 125–300 eurot sõltuvalt ajast).
Lõbusad linnaosad
Seksiäri kattevarjuks loodud asutuste ja piirkondade leidmine pole kuigi keerukas. Sellegipoolest on mõni seksitööstus orienteeritud peamiselt kodumaisele, teine jällegi välismaisele tarbimisele. Lõuna-Aasias (India, Pakistan, Bangladesh) ei soovitata omal käel tänavailt seksi otsida, Kagu-Aasias (Tai, Birma, Kambodža, Vietnam) tuleb vastupidi pigem ise „punaste laternate tänavail“ seigelda.
India kurikuulsamad „lõbupiirkonnad“ asuvad linnades ning on valdavalt maffia kontrolli all. Mumbais (end Bombay) Kamathipura linnaosas töötab u 200 000 prostituuti, sama palju lõbutüdrukuid on Kolkata (end Calcutta) Sonagachi linnajaos. Bordellidega on palistatud ka New Delhi G. B. Road, Pune Budhiwar Peth ja Agra Kashmiri Market. Pakistani prostitutsiooni keskused on Karachi sadamalinn (Faisalabad Napier Road) ja Rawalpindi (Qasai Gali piirkond), ent kuulsaim „lõbutänav“ on Lahores asuv Hira Mandiri (urdu „teemanditurg“) linnaosa. Nepalis leiab raha eest seksi Kathmandu Thameli linnaosast, Sri Lankas pealinna Colombo Galle Roadi hotellidest. Bangladeshis on seksitööstus koondatud bordelliküladesse, millest kuulsaim on Daulatadia. Ohtralt prostituute töötab ka India piiril asuvates linnades Jessores ja Benapores.
Naljaga pooleks võib öelda, et Tais asuvad maailma suurimad bordellid, mis hõlmavad terveid linnu: Pattaya ja Phuket. Bangkokis on seksiäri koondunud Patpongi linnaossa ja Nana Plaza ümbrusse, Lumphini pargist võib leida meesprostituute. Taimaalgi pakub kõikjal katust maffia, millel arvukalt eri rahvustest grupeeringuid. Birmas palistavad odavate prostituutide hütid Yangonist väljuvat Naypidaw maanteed tervelt 50 km ulatuses. Head kohad lõbunaist leida on ka Ranong ja Mae Sai, hulgaliselt on neid Hiina piiril asuvas Ruili linnas. Kambodžas tegutsevad prostituudid turismilinnades Siem Reapis ja rannakuurordis Sihanoukvilles, ent ka pealinnas Phnom Penhis ja Battambangis (kurikuulsas Svay Pori piirkonnas). Vietnamis asub suurim seksile pühendunud asutuste kontsentratsioon Ho Chi Minhi linna (end Saigon) Sopa linnaosas, ent ka Hanoi vanalinnast võib leida arvukalt „massaažisalonge“. Indoneesias on tuntuim Gang Dolly linnaosa Surabaya linnas, välismaalasi teenindatakse aga pigem Bali ja Bantami saarte turismipiirkondades.
Meesprostituudid
Peaaegu kõikjal neis riikides tegutsevad naissoost prostituutide kõrval ka mehed. Reeglina on neid naissoost seksitöölistest vähem; näiteks Tais on u 2 miljoni naise ja u 800 000 lapse kõrval vaid u 20 000 meessoost prostituuti. Mehed teenindavad nii omasoolisi kui ka naisi. Tai eripäraks on ladyboy’d (transseksuaalid või lihtsalt transvestiidid, st naise välimusega ja naiseriietuses mehed). Indias tegutsevad aga hidžra’d (naiseriietes mehed, kellel kõik suguelundid eemaldatud). Mõlemad on aktiivsed ka seksitööstuses.
Indias teenivad „massööripoisid“ (naisi teenindavad gigolod) u 10–15 000 ruupiat (135–205 eurot) päevas. Enamus neist on leitavad internetist (vt Hindustan Timesi kuulutusi märksõnaga „handsome masseurs“); eriti rohkelt on neid saadaval Hyderabadis, Kolkatas ja Mumbais (u 5000 igaühes). Massaažipoisid on olemas ka Vietnamis. Kuna seadusega on prostitutsioon rangelt keeletud, leiab neid internetist. Geiprostituudid kogunevad Ho Chi Minhi 23. Septembri pargis. Öö veetmine ühega neist maksab u 25 USA dollarit.
Kambodžas leiab meesprostituute (u 10–15 000 isikut) valdavalt pealinnast Phnom Penhi baaridest. Paljud on Tai päritolu. Meesprostituudi hind on riigi vaesusest hoolimata soolane: 40–50 USA dollarit öö. Tais seevastu maksab öö veetmine ladyboy (tai katoey) seltskonnas pigem vähem kui tavaprostituudiga: kuni 2000 bahti (u 50 eurot) öö. Sarnaselt naissoost seksitöötajatega kogunevad nemadki vastavates baarides.
Lapsprostituudid
Lõuna- ja Kagu-Aasia seksitööstuse üheks suuremaks probleemiks on lapsprostituutide suur arv. India 3 miljonist lõbunaisest hinnanguliselt 35–50% (st 1,2–1,5 miljonit) on hoopiski „lõbutüdrukud“. Bangladeshis on prostituudi tööleasumise keskmiseks vanuseks 14 eluaastat. Hinnanguliselt on u 10–30 000 sealset lõbunaist vanuses 12–14 ning igal aastal müüakse u 15 000 last prostituutideks naaberriiki Indiasse. Samuti on alaealised umbkaudu viiendik Pakistani ligi sajast tuhandest prostituudist.
Birmas on alaealisi prostituute u 60% ning Tais u 40%. Säärane olukord valitseb ränkadest karistustest hoolimata. Tais näiteks on võimalik alla 15-aastase lapsprostituudi vahendamise ja „tarvitamise“ eest määrata kuni 10 aasta pikkune vanglakaristus (Tai karistusseadustik § 286). Birmas aga on alla 16-aastasega suguühtesse astumine või sellele kaasaaitamine samaväärne vägistamisega (Myanmari lastekaitseseadus 1993). Kambodžas on tavaline, et isegi vanemad müüvad võlgade katteks omaenda lapsi bordellipidajaile. Indoneesias on u 30% prostituutidest alaealised, hinnanguliselt töötab seksitööstuses 40 – 70 000 last.
Mitte kõik prostituudid pole tööl omatahtsi. Suur hulk lõbunaisi satub sellele tööle (seksuaalorjusse), kuna nemad või nende lähedased ehk vanemad on kellelegi võlgu. Sisuliselt on tegu võla- ja tööorjusega. Seetõttu kõnnib prostitutsioon käsikäes inimkaubandusega, seksiorjad on mahukas osa inimkaubandusest.
Kagu-Aasia vaesemad riigid (Kambodža, Birma, Laos) on enamasti inimkaubanduse „doonorriikideks“, st sealt veetakse inimesi välja rikkamatesse naaberriikidesse. Jõukamates riikides – Tais, Vietnamis ja Indoneesias – on täheldatav inimeste liikumine riigi sees, vaesematest maapiirkondadest rikkamatesse linnadesse. Samas pole ennekuulmatu ka Kagu-Aasia päritolu seksiorjade jõudmine Jaapanisse, Lõuna-Koreasse ja Hiinasse ning Euroopasse või Ameerikasse. Olukord näib olevat tõsine, sest kõik Kagu-Aasia riigid on tõhustanud võitlust inimkaubandusega kümmekond aastat tagasi (2005–2007).
Tegelikke arve ja numbreid on inimkaubanduse osas niisama keeruline leida kui seksiäri kohta. Mõningaid näiteid siiski on. Vietnamis saab inimkaubanduse eest kuni 20 aastat vanglakaristust (Vietnami karistusseadustik § 119, 120 ja 275). Sellest hoolimata oli näiteks 2007 kohtus 369 inimkaubanduse juhtumit. Selsamal aastal (2007) lõi Indoneesia politsei inimkaubandusega võitlemiseks eriüksuse. Hinnanguliselt on riigis u 40 – 70 000 lapsprostituuti, kes teenivad oma tööga tasa perekonna u 20 000 USA dollari suurust võlga. Karm olukord valitseb Kambodžas: alla 16-aastaseid prostituute on 15 000 (u 35% seksitöötajatest), igal aastal lisandub u 2000 seksiorja. Ning seda olukorras, kus karistus inimkaubanduse eest on kuni 20 aastat vanglakaristust ja/või kuni 21 000 USA dollarit trahvi.
Indias on aastatulu inimkaubandusest umbkaudu 32 miljardit USA dollarit. On kaks inimesteveo suunda: Nepalist Indiasse ja Indiast välja. Nepalist tuuakse igal aastal Indiasse hinnanguliselt u 5000 – 10 000 last ning kokku elab (ja töötab) Indias illegaalselt u 100 – 200 000 nepallannat. Igal aastal kaob Indias 40 000 last, neist 11 000 last ei leita kunagi. Pakistani puhul on aga teada, et 90% tänavalastest kogeb seksuaalset ahistamist. Kokku on selles islamiriigis 1,5 miljonit tänavalast (enamuses poisid), kes teenivad raha prostituutidena (50–100 ruupiat (40–80 eurosenti) korra eest).
Võimalik, et prostitutsiooni põhjuseks on vaesus, mis sarnaselt HI-viirusega on haaranud Lõuna- ja Kagu-Aasia oma külma surmahaardesse. Vaesuse edetabelis on esikohal Bangladesh ja Birma; mõlemas riigis elab allpool vaesuspiiri (alla 2 USA dollari päevas) 26% elanikkonnast (maal on see protsent veelgi madalam: 35–36). Ligikaudu sama hull on olukord Indias (22–24% elanikkonnast) ja Kambodžas (23% elanikkonnast). Indias elab 21% maailma vaestest, kuigi 1,2 miljardi elanikuga riigis elab vaid 17,5% maailma elanikest. Järgnevad Indoneesia (17%), Pakistan (12%), Tai (13%) ja Vietnam (11%). Kõige parem on olukord Sri Lankal (8%).
Mäletan selgesti, kuidas 2004. aastal pakkus ühe Angkori (Kambodža suurim vaatamisväärsus, 9.–14. sajandist pärit iidne templilinn) pühamu väravas umbkaudu kaheksa-aastane neiu mulle müügiks oma imikust õde. Kui ma keeldusin, küsis ta, kas ma sooviksin temaga seksida (sic!). Sellesama vaatamisväärsuse 17-aastane valvurineiu (UNESCO egiidi all tegutseva organisatsiooni töötaja) päris aga igalt meessoost külastajalt, kas tollel juba naine on, pakkudes selleks iseennast. Sest ta elatas oma palgast üksinda kolmeteistkümneliikmelist perekonda. Sest vaesus lihtsalt oli nõnda suur. Ja abielu „rikka“ välismaalasega oleks tähendanud sellest pääsemist.
2004. aastal pakkus ühe Angkori pühamu väravas umbkaudu 8-aastane neiu mulle müügiks oma imikust õde. Kui keeldusin, siis küsis, kas ma sooviksin temaga seksida.
Hundiseadused
Seks pole pelgalt äri. Paljugi on peidus pinna all
Näiteks vägivald naiste ja laste (ning sealhulgas seksitööliste) vastu. Kindlasti aitab kontrollimatu prostitutsioon kaasa varimajandusele ja kuritegevusele, võimaldab suguhaiguste laia levikut. Õhutab inimkaubandust ja rikub inimõigusi. Ma pole kindel, et seksitööstuse kasvulavaks on tööpuudus ja vaesus. Sest pakkumine tekib seal, kus on nõudlus. Ja nõudlust on kõikjal. Ehk aitab legaliseerimine ja riiklik regulatsioon Bangladeshi näitel prostitutsioonimaastikku korrastada. Samas tähendab see nõrga haldussuutlikkusega riikides endisest suuremat kaost. Ning Lõuna- ja Kagu-Aasias elatakse endiselt hundiseaduste aegu.
Loomulikult ei eksisteeri inimkaubandus üksnes seksitööstuse teenindamiseks, nõndasamuti nagu suguhaigusedki ei levi vaid prostituutide vahendusel. Sellest hoolimata on nood kaks Lõuna- ja Kagu-Aasias raha eest seksimisega vahetult seotud.
Suguhaigustest kõige ohtlikum, HIV, on omandanud regioonis epideemia mõõtmed. Lõuna- ja Kagu-Aasias on HIV+ 0,35% elanikkonnast (u 4,2–4,7 miljonit inimest). Igal aastal sureb piirkonnas AIDS-i u 480 000 inimest. Kõige suuremas ohus on süstivad narkomaanid, meestega seksivad mehed ning prostituudid.
Lõuna-Aasia kurb liider on India. Hinnanguliselt on riigis 1,4–2,4 miljonit HIV+ inimest. Piirkonniti on asi väga hull; kui kogu Indias on HIV+ vaid 0,27% elanikkonnast, siis Lõuna-Indias on see protsent kuni 1,75, Kesk-Indias kuni 0,5, ning vaid Põhja-Indias kuni 0,2. Pakistanis ja Bangladeshis on HI-viirusega nakatunud u 0,1% elanikkonnast.
Indias on HIV+ meeste seas levinud kummaline legend, et suguühe Nepali neitsiga ravib AIDS-i. Ühelt poolt on see tõstnud Nepalist pärit laste hinna ja nõudluse kõrgele, teisalt aga levitab ohtlikul kombel suguhaigusi prostituutide ja nende klientide seas edasi.


Sotsiaaleluruumide andmise ja kasutamise kord – Riigi Teataja
Sotsiaaleluruumide andmise ja kasutamise kord
Sotsiaaleluruumide andmise ja kasutamise kord - sisukord
§ 3 SOTSIAALELURUUMI ÕIGUSTATUD SUBJEKTID
§ 4 SOTSIAALELURUUMIDE TAOTLEMINE
§ 6 SOTSIAALELURUUMIDE KASUTAMINE
§ 7 SOTSIAALELURUUMI STAATUSE KINNITAMINE
§ 8 SOTSIAALELURUUMIDI ELUASEMEKULUDE TASUMINE
RT IV, 10.03.2016, 21
Vastu võetud 25.02.2016 nr 3
Määrus antakse sotsiaalhoolekande seaduse § 41 lg 1 alusel.
Käesolev sotsiaaleluruumide andmise ja kasutamise kord (edaspidi kord) reguleerib Pihtla vallale kuuluvate sotsiaaleluruumide üürile andmist ja kasutamist.
Korras mõistetakse sotsiaalruume järgmises tähenduses:
1) sotsiaalkorter- sotsiaalteenust vajava isiku kasutusse antav Pihtla vallale kuuluv vallavolikogu poolt erastamisele mittekuuluvaks tunnistatud eluruum, mis koosneb ühest toast või mitmest toast ja abiruumidest;
2) sotsiaalpind- sotsiaalteenust vajava isiku kasutusse antav Pihtla vallale kuuluv vallavolikogu poolt erastamisele mittekuuluvaks tunnistatud eluruum, mis koosneb ühest toast ja abiruumidest, mida kasutavad mitu sotsiaalteenust vajavat isikut ühiselt.
§ 3. SOTSIAALELURUUMI ÕIGUSTATUD SUBJEKTID
(1) Sotsiaalruumi taotlejaks võivad olla järgmised isikud, kes elavad alaliselt Pihtla vallas (on kantud valla elanike registrisse):
1) üksinda elavad vanurid ja vanurist paarid, puudega inimesed:
- kes vajavad kõrvalabi ning kelle kasutused olevas eluruumis ei ole võimalik nende hooldamise korraldamine;
- kes elavad omanikule tagastatud elamus;
- kes elavad varisemisohtlikus või väheelamiskõlblikuks muutunud eluruumis;
- kes on kohtuotsuse alusel eluruumist välja tõstetud.
2) vähekindlustatud ja probleemsed lastega pered (kriisipered), kes vajavad regulaarselt sotsiaalteenuseid, sealhulgas laste hoolekannet.
(2) Sotsiaalruumi taotlejaks võivad olla järgmised isikud, kes ei ela Pihtla vallas:
1) lastekodust või erikoolist tagasipöördunu, kes enne lastekodusse või erakooli suunamist elas alaliselt Pihtla vallas;
2) kinnipidamiskohast vabanenu, kes enne kinnipidamiskohta elas alaliselt Pihtla vallas.
(3) Teised isikud võivad sotsiaaleluruumi taotlejaks olla erijuhtudel, millised otsustab volikogu sotsiaalkomisjon.
§ 4. SOTSIAALELURUUMIDE TAOTLEMINE
(1) Sotsiaalruumi taotleja esitab vallavalitsusele kirjaliku avalduse, milles põhjendab taotlust.
(2) Vallavalitsuses koostatakse iga taotleja kohta toimik, kuhu lisaks p 4.1 nimetatud avaldusele lisatakse vajadusel alljärgnevad dokumendid:
1) väljavõte isikut tõendavast dokumendist;
2) tõend perekonna koosseisu kohta;
3) tõend taotleja staatuse kohta ( töötu, puudega isik, pensionär jne.);
4) sotsiaalkorteri või sotsiaalpinna taotlemise põhjendus ja andmed seni kasutatava eluruumi ning sellest ilmajäämise põhjuste kohta;
5) tõend tervisliku seisundi kohta;
6) tõend taotleja või tema perekonna sissetuleku (palga, pensioni, muu) kohta;
7) andmed sugulaste ja lähedaste kohta;
8) tõend taotleja või tema perekonna varandusliku seisu kohta (kinnisvara, hoiused, väärtpaberid jne.)
9) ärakiri tõendist lastekodust või erikoolist tagasipöördumise või kinnipidamiskohast vabanemise kohta.
(3) Vallavalitsusel on õigus vajaduse korral nõuda taotlejalt täiendavaid dokumente.
(4) Taotleja arvelevõtmisest või sellest keeldumisest teatatakse koos põhjuse äramärkimisega taotlejale hiljemalt 5 tööpäeva jooksul pärast sotsiaalkomisjoni otsust.
(1) Oma ettepaneku arvelevõetud isikule sotsiaaleluruumi andmiseks teeb volikogu sotsiaalkomisjon vallavalitsusele. Vallavalitsus kinnitab sotsiaaleluruumide andmise oma korraldusega, milles on ära näidatud:
1) isiku ja tema perekonnaliikmete nimed, isikukoodid;
2) sotsiaaleluruumi asukoht;
3) sotsiaalruumi suurus;
4) sotsiaaleluruumi üürilepingu sõlmimise (pikendamise) tähtaeg.
(2) Sotsiaaleluruum antakse ajutiseks elamiseks ja üürileping sõlmitakse vallavalitsuse poolt kuni üheks aastaks. Üürilepingu pikendamise vajaduse vaatab läbi vallavolikogu sotsiaalkomisjon mitte hiljem kui kuu aega enne üürilepingu tähtaja lõppemist.
§ 6. SOTSIAALELURUUMIDE KASUTAMINE
(1) Sotsiaaleluruume kasutatakse vastavalt käesolevale korrale ning sõlmitud üürilepingule, kusjuures:
1) sotsiaaleluruumi ei erastata;
2) sotsiaaleluruumi üürilepingute sõlmimist, täitmist ja tähtaegade kinnipidamist kontrollib vallavalitsus.
(2) Vallavalitsusel on õigus volikogu sotsiaalkomisjoni otsuse alusel taotleda sotsiaaleluruumi kasutamise üürilepingu pikendamist või ennetähtaegset lõpetamist.
(3) Üürilepingu pikendamisel lähtutakse:
1) regulaarsete sotsiaalteenuste osutamise vajalikkust;
(4) Üürilepingu pikendamine või ennetähtaegne lõpetamine toimub vastavalt käesoleva korra p.-le 5.1.
(5) Sotsiaalkorteri üürnikul ei ole õigus anda korterit või selle osa allüürile ja majutada teisi elanikke.
§ 7. SOTSIAALELURUUMI STAATUSE KINNITAMINE
Eluruumi muutmise sotsiaaleluruumideks otsustab vallavolikogu, kusjuures kinnitatud sotsiaaleluruumide üldarvestust peab vallavalitsus.
§ 8. SOTSIAALELURUUMIDI ELUASEMEKULUDE TASUMINE
(1) Sotsiaaleluruumi kasutamisega seotud eluasemekulud tasub üürnik.
(2) Vähekindlustatud üürniku eluasemekulud kaetakse osaliselt riiklike sotsiaaltoetuste arvelt õigusaktidega ettenähtud tingimustel ja korras.
(2) Määruse jõustumisega tunnistatakse kehtetuks Pihtla Vallavolikogu määrusega nr.14 22.12.2010.a. kinnitatud „Sotsiaaleluruumide andmise ja kasutamise kord“.


Huvihariduse toetamise korra kehtestamine – Riigi Teataja
Huvihariduse toetamise korra kehtestamine
Huvihariduse toetamise korra kehtestamine - sisukord
§ 3 Huvihariduse kulude katmise määrad
§ 4 Toetuste menetlemine
RT IV, 28.05.2013, 52
Vastu võetud 09.05.2013 nr 4
Käesolev määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 6 lõike 3 punkti 2, § 22 lõike 1 punkti 5 ja huvikooli seaduse § 21 lõike 4 alusel.
Käesolev määrus sätestab huviringides, v.a. Palupera valla huviringides, osalevate õpilaste Palupera valla eelarvest huvihariduse toetamise korra.
(1) Huviharidus on pikaajaline süsteemne juhendatud tegelemine huvialaga vaba tahte alusel üldhariduse tasemeõppest ja tööst vabal ajal, et omandada süvendatud teadmised ja oskused valitud huvialal.
(2) Palupera valla huviringiks loetakse valla territooriumil tegutsevaid huviringe.
(3) Huvialatoetus on toetus huvihariduse pakkujale valla eelarvest eraldatud vahenditest huvitegevuse eest osaliseks tasumiseks. Huvialatoetust ei eraldata huviharidust pakkuvatele Elva ja Otepää muusikakoolidele, kelle rahastamine toimub vastavalt Palupera vallavolikogu 26.juuni 2012 a määrusega nr 11 kehtestatud korrale.
§ 3. Huvihariduse kulude katmise määrad
(1) Huvialatoetust makstakse üldhariduskoolides õppivate 6-19 aastaste õpilaste, kelle elukoht on rahvastikuregistri andmete kohaselt Palupera vald, huvitegevuse teostamiseks.
(2) Huvialatoetusega, määras kuni 100 eurot aastas, toetatakse õpilase osalemist ühes väljaspool Palupera valda tegutsevas huviringis.
(3) Sõidukulusid huviringi ei kompenseerita.
§ 4. Toetuste menetlemine
(1) Huvialatoetuse taotlemiseks esitab õpilase vanem või vähemalt 18-aastane õpilane Palupera vallavalitsusele (edaspidi vallavalitsus) vormikohase taotluse hiljemalt eelneva aasta novembris. Taotluse vormi kinnitab vallavalitsus. Taotluse võib esitada ka huvihariduse pakkuja.
(2) Palupera vallavolikogu teeb otsuse huvialatoetuse maksmise või mittemaksmise kohta eelarve kinnitamisega. Otsus tehakse teatavaks taotlejale.
(3) Huvialatoetuse määramise korral väljastab vallavalitsus huvihariduse pakkujale teate, milles fikseeritakse huvialatoetuse määr. Huvialatoetus kantakse huvihariduse pakkuja arvelduskontole nende poolt esitatud arvete alusel.
(1) Lapsevanem on kohustatud viivitamatult edastama info huviringist lahkunud õpilase kohta vallavalitsusele.
(2) Vallavalitsusel on õigus nõuda huvialatoetus tagasi kui käesoleva määruse § 5 punkti 1 sätteid on rikutud.