Maardu linnavara valitsemise kord – Riigi Teataja
Maardu linnavara valitsemise kord
Maardu linnavara valitsemise kord - sisukord
§ 2 Linnavara mõiste
§ 3 Linnavara valitsejad
2 LINNAVARA VALITSEMINE
§ 4 Linnavara valitsemine
§ 5 Linnavara üleandmine
3 LINNAVARA OMANDAMINE JA LINNALE KOHUSTUSTE VÕTMINE
§ 6 Asja ostmine, teenuse või ehitustöö tellimine riigihangete seaduses sätestatud korra järgmise kohustuse puudumise korral
§ 7 Asja ostmine, teenuse või ehitustöö tellimine riigihangete seaduses sätestatud korras
§ 8 Laenu või muu rahalise kohustuse võtmine
§ 9 Ostueesõiguse teostamine ja pärandi vastuvõtmine
4 LINNAVARA KASUTUSSE ANDMINE
§ 10 Linnavara kasutusse andmise põhimõtted
§ 11 Linnavara kasutusse andmine otsustuskorras
§ 12 Enampakkumise ettevalmistamine
§ 13 Enampakkumisest osavõtjad
§ 14 Enampakkumise läbiviimise viisid ja korraldus
§ 15 Suulise enampakkumise läbiviimise kord
§ 16 Kirjaliku enampakkumise läbiviimise kord
§ 17 Enampakkumise tulemuste kinnitamine ja lepingu sõlmimine
§ 18 Linnavara kasutusse andmine eelläbirääkimistega pakkumise korras
§ 19 Üüri- või rendilepingu muutmine ja linnavara allkasutusse andmine
§ 20 Linnavara tasuta kasutusse andmine
§ 21 Kasutusse antud linnavarale tehtud kulutused
§ 22 Üüri- või rendilepingu ja tasuta kasutamise lepingu lõppemine ja pikenemine
§ 23 Maardu linna omandis oleva tee kasutamine
§ 24 Maardu linna omandis olevale ehitisele või kinnistule reklaami, teabe või muu väikevormi paigaldamine
5 LINNAVARA VÕÕRANDAMINE
§ 25 Linnavara võõrandamise otsustamine
§ 26 Linnavara võõrandamise viisid
§ 27 Linnavara võõrandamine otsustuskorras
§ 28 Linnavara müük enampakkumise korras
§ 29 Linnavara müük eelläbirääkimistega pakkumise korras
§ 30 Müügihinna määramine
6 LINNAVARA KOORMAMINE
§ 31 Linnavara koormamise mõiste
§ 32 Reaalservituudi, reaalkoormatise või ostueesõiguse seadmine
§ 33 Isikliku servituudi seadmine
§ 34 Hoonestusõiguse seadmine
§ 35 Hoonestusõiguse seadmise algatamine ja ettevalmistamine
§ 36 Hoonestusõiguse lepingu tingimused
§ 37 Ehitise omaniku kasuks hoonestusõiguse seadmine
7 LINNAVARA MAHAKANDMINE JA NÕUETE HINDAMINE
§ 38 Linnavara mahakandmine
§ 39 Nõuete hindamine ja nõudest loobumine.
§ 41 Linnavara valitsemise korra jõustumine
RT IV, 27.12.2013, 72
Vastu võetud 31.01.2006 nr 92
jõustumine 01.03.2006
30.11.2010 01.01.2011
(1) Maardu linnavara valitsemise kord (edaspidi kord) sätestab Maardu linna omandis oleva vara (edaspidi linnavara) valitsemise, kasutamise ja käsutamise korra.
(2) Kord ei reguleeri Maardu linnale kuuluvate eluruumide kasutusse andmist ja käsutamist.
(3) Kord ei reguleeri linnavara erastamist erastamisseaduse mõttes.
§ 2. Linnavara mõiste
Linnavaraks käesoleva korra tähenduses on Maardu linna (edaspidi: linn) omandis olevad asjad, sealhulgas rahaliselt hinnatavad õigused ja kohustused.
§ 3. Linnavara valitsejad
(1) Linnavara valitsejad on:
1) linnavalitsuse struktuuriüksused;
2) linnavalitsuse hallatavad asutused.
(2) Linnavara valitsejad on kohustatud nende valitsemisel olevat linnavara majandama heaperemehelikult ning hoolitsema selle säilimise ja korrashoiu eest.
2. peatükk LINNAVARA VALITSEMINE
§ 4. Linnavara valitsemine
(1) Linnavara valitsejad peavad arvestust nende valitsemisel oleva linnavara kohta raamatupidamise seaduses ja selle alusel antud õigusaktides sätestatud korras.
(2) Linnale kuuluvate aktsiate, osade ja väärtpaberite valitseja määrab linnavalitsus.
(3) Linnavara majandamiseks vajalikud kommunaalteenuste osutamise lepingud (elektrivarustus-, side, soojusvarustus, veevarustus jms) sõlmib selleks ettenähtud vahendite piires linnavara valitseja, kui käesolevas eeskirjas või linnavolikogu või –valitsuse õigusaktis ei ole sätestatud teisiti.
(4) Linnavara valitseja valitsemisel olevat linnavara võib anda teise valitseja kasutusse. Sellise kasutusse andmise otsustab linnavalitsus.
(5) Käesoleva paragrahvi lõike 4 alusel linnavara kasutusse andmisel sätestatakse vastavas haldusaktis:
1) kasutusse andmise tähtaeg;
2) kommunaalteenuste lepingute sõlmimise ja nende eest tasumise tingimused;
3) sellise linnavara teistele isikutele kasutusse andmise ning kasutamise eest võetava tasu käsutamise tingimused;
4) linnavara valitseja ning kasutaja muud õigused ja kohustused vastavalt vajadusele.
§ 5. Linnavara üleandmine
(1) Linnavara üleandmise ühelt valitsejalt teisele valitsejale otsustab linnavalitsus. Linnavara jääkmaksumusega alla 1278,23 eurot krooni üleandmine ühelt valitsejalt teisele võib toimuda vastavate valitsejate kokkuleppel.
[Muudetud seoses euro kasutusele võtmisega - jõust. 01.11.2011]
(2) Linnavara üleandmine ja vastuvõtmine ühelt valitsejalt teisele toimub kirjaliku akti alusel. Akti märgitakse andmed üleandja ja vastuvõtja, üleandmise aja ning vara koosseisu ja bilansilise väärtuse kohta. Üleandmise-vastuvõtmise akt koostatakse kahes eksemplaris, millest üks jääb üleandjale ja teine vastuvõtjale. Üleandja ja vastuvõtja korraldavad vastavate kannete muutmise andmekogudes.
3. peatükk LINNAVARA OMANDAMINE JA LINNALE KOHUSTUSTE VÕTMINE
§ 6. Asja ostmine, teenuse või ehitustöö tellimine riigihangete seaduses sätestatud korra järgmise kohustuse puudumise korral
(1) Asja ostmise, teenuse või ehitustöö tellimise (edaspidi linnavara omandamine) otsustab:
1) linnavara valitseja jooksva aasta eelarve kuludes ettenähtud vahendite piires, kui vara hind ei ületa 6391,16 eurot ja linnavara omandamine on vajalik nimetatud linnavara valitseja korrapärase tegevuse tagamiseks;
[muudetud seoses euro kasutusele võtmisega - jõust. 01.01.2011]
2) linnavolikogu, kui sellega võetakse linnale rahalisi kohustusi, mida ei ole ette nähtud jooksva aasta eelarve kuludes või mille võtmist pole delegeeritud linnavalitsusele;
3) muudel juhtudel linnavalitsus.
(2) Linnavara omandamisel käesoleva paragrahvi alusel tuleb jälgida hankijate paljususe ja eraldatud vahendite säästliku kasutamise põhimõtet. Sellise linnavara omandamise täpsema korra kehtestab linnavalitsus.
(3) Linnavara omandamise lepingu sõlmib linnavalitsus. Kui linnavara omandamine kuulub linnavara valitseja pädevusse vastavalt käesoleva paragrahvi lõike 1 punktile 1, sõlmib vara omandamise lepingu linnavara valitseja.
§ 7. Asja ostmine, teenuse või ehitustöö tellimine riigihangete seaduses sätestatud korras
(1) Riigihankeid korraldavad linna nimel linnavara valitsejad. Asjade ostmisel, ehitustööde või teenuste tellimisel kasutatakse avatud pakkumismenetlust, muu pakkumismenetluse kasutamiseks annab loa linnavalitsus.
(2) Riigihanke teostamiseks annab loa linnavolikogu, kui pakkumismenetluse tulemusel sõlmitakse hankeleping tähtajaga üle ühe eelarveaasta või hankelepingu sõlmimisega võetakse linnale rahalisi kohustusi, milliste täitmiseks puuduvad eelarves vahendid. Sellise loa olemasolul ei pea pakkumise edukaks tunnistamiseks ja hankelepingu sõlmimiseks linnavolikogu luba küsima.
(3) Pakkumise tunnistab edukaks ja hankelepingu sõlmib linnavalitsus.
(4) Linnavalitsus kehtestab riigihangete teostamise täpsema korra.
§ 8. Laenu või muu rahalise kohustuse võtmine
(1) Laenu võtmise otsustab linnavolikogu.
(2) Laenu võtmist eelarves sätestatud mahus korraldab linnavalitsus.
1) linnavolikogu, kui sellega võetakse linnale rahalisi kohustusi, mida ei ole ette nähtud jooksva aasta eelarve kuludes või mille võtmist pole delegeeritud linnavalitsusele;
2) muudel juhtudel linnavalitsus.
(4) Laenulepingu või muud rahalist kohustust sisaldava lepingu sõlmib linnavalitsus, kui käesolevas eeskirjas ei ole sätestatud teisiti.
§ 9. Ostueesõiguse teostamine ja pärandi vastuvõtmine
(1) Ostueesõiguse kasutamise või sellest loobumise otsustab linnavalitsus. Kui ostueesõiguse kasutamisel võetakse linnale rahalisi kohustusi, milliseid ei ole ette nähtud jooksva aasta eelarve kuludes, annab loa ostueesõiguse teostamiseks linnavolikogu.
(2) Pärandi vastuvõtmise otsustab linnavalitsus. Maardu linna nimel pärandi vastuvõtmisega seotud toimingute tegemine toimub linnavalitsuse kehtestatud korras
4. peatükk LINNAVARA KASUTUSSE ANDMINE
§ 10. Linnavara kasutusse andmise põhimõtted
(1) Linnavara antakse:
(2) Linnavara kasutusse andmise otsustab:
1) linnavara valitseja, kui:
a)kasutusse antakse väheväärtuslikku kuluinventari;
b)kasutusse antakse linnavara valitseja valitsemisel olev ruum, mida teine isik kasutab piiratud aja jooksul ööpäevas (1 tund jne);
2) käesoleva eeskirja § 4 lõike 4 alusel linnavara kasutav struktuuriüksus või hallatav asutus;
(3) Linnavara kasutusse andmiseks peab andma loa linnavolikogu, kui:
1) linnavara antakse kasutusse tähtajaga üle kümne aasta;
2) linnavara koormatakse kasutusse andmisel ostueesõigusega.
(4) Linnavara kasutusse andmisel ei või kasutusse andmise tähtaeg olla pikem kui:
1) vallasasja puhul - kümme aastat;
2) kinnisasja puhul - kakskümmend viis aastat, v.a. juhul kui pikem tähtaeg tuleneb seadusest või pikemaks tähtajaks kasutusse andmine on avalikes huvides.
(5) Linnavara kasutamise kohta sõlmitakse kirjalik leping, kui seaduses ei ole sätestatud lepingu muud kohustuslikku vormi. Linnavara kasutusse andmise lepingu sõlmimise otsustab linnavalitsus. Kui linnavara kasutusse andmine kuulub linnavara valitseja pädevusse, sõlmib vara kasutusse andmise lepingu vastavalt käesoleva paragrahvi lõike 2 punktile 1 vastava linnavara valitseja.
§ 11. Linnavara kasutusse andmine otsustuskorras
(1) Linnavara võib anda otsustuskorras kasutusse:
1) linna osalusega juriidilistele isikutele;
3) mittetulundusühingutele ja sihtasutustele;
5) kui linnavara kasutusse andmine enampakkumise korras või eelläbirääkimistega pakkumise korras on ebaõnnestunud;
6) isikule, kes soovib temaga sõlmitud linnavara üüri- või rendilepingu tähtaja möödumisel jätkata sama linnavara kasutamist;
7) § 10 lg 2 alapunktides a ja b sätestatud juhtudel.
(2) Linnavara kasutusse andmisel otsustuskorras käesoleva paragrahvi lõike 1 punktis 4 nimetatud alusel peab kasutusse andmise otsustaja vastavat avalikku huvi põhjendama.
(3) Kasutusse andmise otsustamisel käesoleva paragrahvi lõike 1 punktis 6 sätestatud alusel peab linnavalitsus arvestama eelkõige järgmiste asjaoludega:
1) kehtiva üüri- või rendilepingu järgsete kohustuste täitmine üürniku või rentniku poolt;
2) linnavara vajalikkus linna enda ülesannete täitmiseks;
3) üürile või rendile andmise otstarbekus samale üürnikule või rentnikule olemasolevas turusituatsioonis, sealhulgas teiste isikute huvi selle linnavara kasutamise vastu.
(4) Linnavara otsustuskorras kasutusse andmisel määrab tasu suuruse linnavalitsus. Kui linnavara kasutusse andmine kuulub linnavara valitseja pädevusse, peab linnavara valitseja tasu suuruse määramisel arvestama linnavalitsuse poolt kehtestatud piirmäärasid.
(5) Linnavara kasutamise tasu suuruse määramisel peab linnavalitsus arvestama samas piirkonnas samal otstarbel ja seisukorras ning samadel tingimustel kasutatavate üüri- või rendipindade tasumäärasid.
(6) Linnavara võib tasuta või alla turuhinna kasutusse anda ainult lähtudes avalikest huvidest. Linnavara kasutusse andmise otsustaja peab sellist otsust põhjendama.
§ 12. Enampakkumise ettevalmistamine
(1) Enampakkumise ettevalmistamise käigus kinnitab linnavalitsus:
2) üüri või rendi algsuuruse. Üüri või rendi algsuuruse määramisel peab linnavalitsus arvestama samas piirkonnas samal otstarbel ja seisukorras ning samadel tingimustel kasutatavate üüri- või rendipindade tasumäärasid;
4) üüri- või rendilepingu põhitingimused;
5) osavõtutasu ja tagatisraha suuruse;
6) vajadusel muul tingimused.
(2) Enampakkumine kuulutatakse välja ühes üleriiklikus ajalehes ja vajadusel raadios või televisioonis. Enampakkumise kuulutus avaldatakse vähemalt 15 päeva enne enampakkumise läbiviimist. Kuulutus peab sisaldama järgmisi enampakkumise tingimusi ja andmeid:
2) üürile või rendile antava linnavara nimetus, täpne asukoht ja iseloomustus. Vara täpsema iseloomustuse, koosseisu, piiride ja muude sarnaste andmete avaldamine ei ole vajalik, kui kuulutuses teatatakse pakkujatele võimalusest tutvuda varaga kuulutuses nimetatud kohas ja ajal;
3) üüri või rendi algsuurus;
7) enampakkumises osalemise osavõtutasu ja tagatisraha, nende tasumise tähtajad ning viis.
(3) Enampakkumise kuulutuse avaldab enampakkumise korraldaja.
§ 13. Enampakkumisest osavõtjad
(1) Enampakkumisest võivad osa võtta kõik füüsilised ja juriidilised isikud, kellel on õigus sõlmida vastavat lepingut, ning kelle osavõtt enampakkumisest ei ole keelatud.
1) enampakkumise läbiviimisega seotud isikud (enampakkumise korraldajad, alghinna määrajad, isikud, kelle pädevusse kuulub enampakkumise tulemuste kinnitamine) ja nende abikaasad ning otseliinis sugulased;
2) riiklike ja kohalike maksude võlglased ning isikud, kellel on linna ees täitmata võlaõiguslikest lepingutest tulenevad rahalised kohustused.
§ 14. Enampakkumise läbiviimise viisid ja korraldus
(2) Enampakkumise valmistab ette enampakkumise korraldaja. Enampakkumise läbiviimiseks moodustab enampakkumise korraldaja vähemalt 3-liikmelise komisjoni ja nimetab nende hulgast komisjoni esimehe - enampakkumise juhataja, ning komisjoni sekretäri.
§ 15. Suulise enampakkumise läbiviimise kord
(2) Enne pakkumiste alustamist annavad pakkujana registreerunud isikud allkirja selle kohta, et nad on teadlikud enampakkumise tingimustest ning esitavad dokumendid osavõtutasu ja tagatisraha tasumise kohta. Pakkujaid, kes keelduvad allkirja andmisest või ei esita dokumente osavõtutasu ja tagatisraha tasumise kohta või kes kuuluvad eeskirja paragrahvi 13 lõikes 2 nimetatud isikute ringi, enampakkumisest osa võtta ei lubata.
(4) Pakkujale, kes on täitnud käesoleva paragrahvi esimeses ja teises lõikes ette nähtud nõuded, väljastatakse registreerimisnumber, mille all ta esineb enampakkumise lõpuni.
(6) Pakkumist alustatakse peale enampakkumise juhataja esimest haamrilööki. Pakkuja annab enampakkumise juhatajale märku registreerimisnumbri tõstmisega ning teatab pakkumise suuruse pärast seda, kui ta on saanud enampakkumise juhatajalt vastava loa. Pakkumine kuulutatakse enampakkumise juhataja poolt haamrilöögiga lõppenuks pärast kõrgeima pakutud summa kolmekordset teatamist.
(7) Enampakkumise tulemused ja käik protokollitakse. Protokollile kirjutavad alla kõik kohalviibinud komisjoni liikmed. Enampakkumisest osavõtjatel on õigus enampakkumise protokolliga tutvuda ja esitada protokolli ning enampakkumisega seonduva kohta kirjalikult märkusi või kaebusi 3 tööpäeva jooksul arvates enampakkumise toimumisest.
(8) Kõrgeima pakkumise teinud pakkuja annab enne lahkumist allkirja selle kohta, et ta kohustub sõlmima vastava lepingu enampakkumiseks esitatud tingimustel. Allkirja andmisest keeldumisel kaotab ta õiguse lepingu sõlmimisele ning talle ei tagastata tagatisraha. Sellisel juhul on enampakkumise komisjonil õigus teha ettepanek lepingu sõlmimiseks pakkujale, kelle pakkumine on tunnistatud paremuselt teiseks.
§ 16. Kirjaliku enampakkumise läbiviimise kord
3) dokumendid enampakkumise osavõtutasu ja tagatisraha tasumise kohta;
(3) Pakkumised, mis ei ole esitatud tähtaegselt või ei vasta lõigetes 1 ja 2 nimetatud nõuetele, enampakkumises ei osale välja arvatud juhul, kui enampakkumise komisjon on tuvastanud, et tegemist ei ole sisulise kõrvalekaldumisega pakkumise kohta esitatud nõuetest.
(4) Enampakkumise korraldaja registreerib pakkumised nende saabumise järjekorras. Ära märgitakse saabumise kuupäev ja kellaaeg. Enne nimekirja sulgemist tehtud pakkumised pitseeritakse kuni nende läbivaatamiseni.
(5) Kui enampakkumise kuulutuses märgitud tähtaja jooksul ei saabu ühtegi pakkumist või ükski pakkumine ei vasta lõigetes 1 ja 2 nimetatud nõuetele, tunnistab enampakkumise komisjon enampakkumise nurjunuks.
(6) Enampakkumise komisjon avab pakkumised enampakkumise kuulutuses nimetatud ajal ja kohas. Pakkumised avatakse nende registreerimise järjekorras. Pakkumiste avamisel viseerib enampakkumise juhataja pakkumised ja pakkumistele lisatud dokumendid.
(7) Pakkumiste avamise kohta koostatakse protokoll. Protokolli kantakse pakkuja nimi ja pakutud summa. Protokollile kirjutavad alla kõik kohalviibinud komisjoni liikmed. Kõigil pakkujatel on õigus ise või esindajate kaudu osaleda pakkumiste avamisel ning tutvuda pakkumiste avamise protokolliga § 15 lõikes 7 sätestatud korras.
(8) Kui kirjaliku pakkumise korral on pakkumised võrdsed, annab enampakkumise komisjon võrdse pakkumise teinud pakkujatele õiguse esitada uus kirjalik pakkumine 5 tööpäeva jooksul. Uus pakkumine ei või olla väiksem juba tehtud pakkumisest. Kui pakkujad ei esita kindlaksmääratud ajaks uut pakkumist, tunnistab komisjon enampakkumine nurjunuks.
§ 17. Enampakkumise tulemuste kinnitamine ja lepingu sõlmimine
(1) Enampakkumise tulemused kinnitab linnavalitsus.
(2) Enampakkumise tulemuste kinnitamine või kinnitamata jätmine peab toimuma hiljemalt 15 tööpäeva jooksul enampakkumise toimumisest.
(3) Enampakkumise tulemusi ei kinnitata, kui enampakkumise ettevalmistamisel või läbiviimisel rikuti oluliselt käesolevas eeskirjas sätestatud korda. Enampakkumiste tulemuste mittekinnitamise korral tuleb linnavalitsuse korralduses ära märkida mittekinnitamise põhjus.
(4) Enampakkumise tulemuste kinnitamisel sõlmitakse parima pakkumise teinud isikuga kirjalik üüri- või rendileping. Üüri- või rendilepingu sõlmib linnavalitsus.
(5) Enampakkumise võitjale saadetakse korraldus enampakkumise tulemuste kinnitamise kohta tähitud postiga või väljastatakse allkirja vastu. Korraldusele peab olema lisatud teade üüri- või rendilepingu sõlmimise aja ja koha kohta.
(6) Kui enampakkumise võitja keeldub lõikes 5 nimetatud korralduse vastuvõtmisest või mõjuva põhjuseta ei ilmu teatatud tähtajal lepingu sõlmimisele, kaotab ta õiguse lepingu sõlmimiseks ja tagatisraha.
(7) Enampakkumise võitja on kohustatud hiljemalt lepingu sõlmimise ajaks esitama üüri- või rendilepingu alusel nõutavad lepingu täitmise tagatised. Nimetatud kohustuse täitmata jätmisel kaotab enampakkumise võitja õiguse lepingu sõlmimiseks ja tagatisraha.
(8) Enampakkumises osalejaile, kellele ei laiene käesoleva paragrahvi 4. lõikes sätestatu, tagastatakse tagatisraha 3 tööpäeva jooksul arvates enampakkumiste tulemuste kohta protokolli koostamisest. Osavõtutasu ei tagastata. Osavõtutasu arvel katab enampakkumise korraldaja enampakkumise ettevalmistamise ja korraldamisega seotud kulud.
(9) Üüri- või rendilepingu sõlmimise korral loetakse tagatisrahana makstud summa makseks sõlmitava lepingu järgi.
(10) Kui enampakkumise komisjon tunnistab enampakkumise nurjunuks käesoleva eeskirja § 15 lõikes 3 sätestatud alustel, on komisjonil õigus korraldada samadel tingimustel kuni kaks uut enampakkumist.
(11) Kui enampakkumine on nurjunud, enampakkumise tulemusi ei kinnitata või võitjaga lepingut ei sõlmita, tunnistab linnavalitsus enampakkumise menetluse lõppenuks ning otsustab, kas korralda uus enampakkumine, anda vara kasutusse otsustuskorras või käsutada seda muul viisil.
§ 18. Linnavara kasutusse andmine eelläbirääkimistega pakkumise korras
(1) Linnavara antakse kasutusse eelläbirääkimistega pakkumise korras, kui lisatingimuste täitmine on olulisem linnavara kasutamise eest makstava tasu suurusest.
3) linnavalitsuse poolt kehtestatud muud lisatingimused.
(3) Linnavalitsusel on õigus kehtestada arvuliselt väljendatavatele lisatingimustele piirsuurusi.
(4) Linnavara kasutusse andmine eelläbirääkimistega pakkumise korras toimub käesoleva eeskirja paragrahvides 12, 13, 15 ja 16 sätestatud korras arvestades järgmisi erisusi:
2) eelläbirääkimistega pakkumise kuulutusse märgitakse lisaks eeskirja paragrahvi 12 lõikes 2 nimetatud andmetele ära eelläbirääkimistega pakkumise lisatingimused ning pakkumise võitja väljaselgitamise alused;
3) eelläbirääkimistele kutsutakse nõuetele vastava pakkumise teinud osalejad;
4) isikuid, kes on teinud nõuetele mittevastava pakkumise, eelläbirääkimistele ei lubata;
5) eelläbirääkimiste sisu avalikkusele ega teistele pakkujatele avaldamisele ei kuulu, avalikustada võib asjaolu, mitu pakkumist on tehtud ja mitu vastab nõuetele;
7) võrdväärsete pakkumiste korral annab komisjon pakkujatele võimaluse oma pakkumisi 10 tööpäeva jooksul täiendada;
8) eelläbirääkimistega pakkumise võitjaks on isik, kelle pakkumise on linnavalitsus tunnistanud parimaks, arvestades nii kehtestatud lisatingimusi kui ka pakutud hinda.
(5) Sobivate pakkumiste puudumisel tunnistab linnavalitsus eelläbirääkimistega pakkumise nurjunuks.
§ 19. Üüri- või rendilepingu muutmine ja linnavara allkasutusse andmine
(1) Üüri- või rendilepingu muutmise otsustab linnavalitsus. Linnavara valitseja otsustab muutmise käesoleva eeskirja § 10 lõike 5 alusel sõlmitud lepingute osas.
(2) Linnavara allkasutusse andmiseks annab nõusoleku linnavalitsus.
§ 20. Linnavara tasuta kasutusse andmine
Linnavara tasuta kasutusse andmisel tuleb lähtuda järgmistest tingimustest:
1) tasuta kasutaja kannab kasutusse antud asjaga seotud kõrvalkulud (kommunaalteenused jms);
2) kasutaja kannab linnavaraga seotud maksud ja koormised;
3) kasutusse antud linnavarale kulutuste tegemisel lähtutakse paragrahvis 21 sätestatust;
4) tasuta kasutamise lepingu muutmise otsustab linnavalitsus.
§ 21. Kasutusse antud linnavarale tehtud kulutused
(1) Linnavara kasutaja võib üüri- või rendilepingu alusel kasutatavale linnavarale teha parendusi või muudatusi ainult linnavara valitseja või linnavalitsuse eelneval kirjalikul nõusolekul. Nõusoleku parenduseks või muudatuseks annab linnavalitsus, kui parenduste ja muudatustega kaasneb kulude hüvitame, muudel juhtudel linnavara valitseja
(2) Enne kirjaliku nõusoleku andmist hinnatakse parendamisel või muutmisel tehtavate kulutuste jaotumist vajalikeks, kasulikeks ja toreduslikeks tsiviilseadustiku üldosa seaduse tähenduses. Kasulike ja toreduslike kulutuste tegemist linnavarale võib lubada ainult avalikes huvides.
(3) Linnavara parendamisel või muutmisel tehtud kulutuste hüvitamise otsustab linnavalitsus enne vastavate töödega alustamist näidates ära millised ja millises ulatuses parendustega seotud kulud hüvitatakse ning näidates vajadusel tehtavate parenduste amortisatsiooni määra.
(4) Linnavara parendamisel või muutmisel tehtud kulutused hüvitatakse ainult juhul, kui see tuleneb üüri- või rendilepingust, kusjuures ehitamisele tehtud kulutused hüvitatakse ainult juhul, kui ehitis vastab ehitusseaduses sätestatud nõuetele.
(5) Linnavara parendamisel ja muutmisel tehtud kulutuste hüvitamise kohustuse, samuti kohustuse hüvitise maksmiseks, kui üüri- või rendilepingu lõppemisel ilmneb, et asja väärtus on parenduste ja muudatuste tõttu oluliselt suurenenud, võib üüri- või rendilepingus ette näha ainult lähtuvalt avalikest huvidest. Avaliku huvi olemasolu tuleb lepingu sõlmimise otsustamisel põhjendada.
(6) Linnavara parendamisel ja muutmisel tehtud kulutused hüvitatakse tulevikus tasumisele kuuluva üüri või rendi arvel, st linnavara kasutaja vabastatakse üüri või rendi tasumisest, kui seaduses või lepinguga ei ole sätestatud teisiti.
(7) Käsundita asjaajamisele (võlaõigusseaduse § 286 lg 2); rakendatakse käesolevas paragrahvis sätestatut arvestades järgmiste erisustega:
1) asjaajamisele asumisest või asjaajamisest teatatakse linnavara valitsejale;
2) asjaajamisel tehtud kulutuste hüvitamise ja tasu maksmise otsustab linnavalitsus.
§ 22. Üüri- või rendilepingu ja tasuta kasutamise lepingu lõppemine ja pikenemine
(1) Üüri- või rendileping ja tasuta kasutamise leping lõpeb seaduses või lepinguga ettenähtud juhtudel. Üüri- või rendilepingu ja tasuta kasutamise lepingu lõppemise otsustab ja korraldab linnavara valitseja, välja arvatud käesoleva paragrahvi lõikes 2 sätestatud juhtudel.
(2) Linnavalitsus otsustab poolte kokkuleppel üüri- või rendilepingu ja tasuta kasutamise lepingu või lõpetamise.
(3) Üürilepingu pikenemise otsustab linnavalitsus.
§ 23. Maardu linna omandis oleva tee kasutamine
Maardu linna omandis oleva tee kasutamine liiklusväliseks otstarbeks on lubatud linnavalitsuse loal, kui seaduses ei ole sätestatud teisiti. Linnavalitsus võib vajadusel kehtestada Maardu linna omandis oleva tee kasutusse andmiseks täpsema korra.
§ 24. Maardu linna omandis olevale ehitisele või kinnistule reklaami, teabe või muu väikevormi paigaldamine
(1) Maardu linna omandis olevale ehitisele või kinnistule v.a. tee, reklaami, teabe või muu väikevormi (müügikiosk, monument jms) paigaldamiseks peab olema linnavara valitseja eelnev nõusolek, kui linnavalitsuse või linnavolikogu õigusaktides ei ole sätestatud teisiti.
(2) Linnavalitsus võib vajadusel kehtestada nõusoleku andmiseks täpsema korra.
5. peatükk LINNAVARA VÕÕRANDAMINE
§ 25. Linnavara võõrandamise otsustamine
(1) Linnavara võõrandamise otsustab:
1) linnavolikogu, kui võõrandatava vara alghind on 63911,65 eurot k.a. või vara võõrandatakse enampakkumiseta ning selle ostuhind on suurem kui 31955,82 eurot või vara võõrandatakse tasuta või alandatud hinna eest ning sellise vara turuväärtus on suurem kui 6391,16 eurot või vara võõrandatakse eelläbirääkimistega pakkumisel;
2) linnavara valitseja, kui võõrandatava vara jääkmaksumus on alla 1278,23 eurot (v.a. kinnisasjad ja ehitised kui vallasasjad);
(2) Linnavara võõrandamise lepingu, asjaõiguslepingu ja hüpoteegi seadmise lepingu sõlmib linnavalitsus. Kui linnavara võõrandamise otsustamine kuulub linnavara valitseja pädevusse, sõlmib linnavara võõrandamise lepingu vastava linnavara valitseja. Järelmaksuga müügi korral sätestatakse lepingus selle täitmise tagatised.
§ 26. Linnavara võõrandamise viisid
(1) Linnavara võõrandatakse:
(2) Linnavara võõrandamisel tasuta või alandatud hinna eest peab võõrandamise otsustaja vastavat otsust põhjendama.
§ 27. Linnavara võõrandamine otsustuskorras
(1) Linnavara võõrandamine otsustuskorras võib toimuda:
3) kui vara võõrandatakse linna osalusega juriidilistele isikutele või avalik-õiguslikele juriidilistele isikutele;
(2) Linnavara võõrandamisel otsustuskorras käesoleva paragrahvi lõike 1 punktis 4 nimetatud alusel peab võõrandamise otsustaja vastavat avalikku huvi põhjendama.
§ 28. Linnavara müük enampakkumise korras
(1) Linnavara müük enampakkumise korras toimub käesoleva eeskirja paragrahvides 12-17 sätestatud korras arvestades järgmisi erisusi:
2) enampakkumise kuulutuse märgitakse lisaks eeskirja paragrahvi 12 lõikes 2 nimetatud andmetele ära müüdava vara ostjale üleandmise kord, ostuhinna tasumise kord ja tähtajad ning ostuhinna järelmaksuga tasumisel müügilepingu täitmise tagatised. Käesolevas punktis nimetatud andmeid võib mitte avaldada, kuid sellisel juhul peab kuulutus sisaldama enampakkumise tingimustega tutvumiseks ettenähtud kohta ja aega;
5) müügileping sõlmitakse 1 kuu jooksul arvates enampakkumise tulemuste kinnitamise korralduse teatavakstegemisest. Mõjuvatel põhjustel võib müügilepingu sõlmimine toimuda käesoleva punkti esimeses lauses sätestatust pikema tähtaja jooksul, kuid mitte rohkem kui 3 kuud arvates enampakkumise tulemuste kinnitamise korralduse teatavakstegemisest. Kui müügilepingut ei sõlmita, tunnistab linnavalitsus enampakkumismenetluse lõppenuks ning otsustab linnavara edasise käsutamise.
(2) Kui laekunud enampakkumise osavõtutasudest ei piisa linnavara võõrandamise enampakkumise ettevalmistamise ja korraldamisega tehtud kulude katmiseks, arvestatakse eelnimetatud kulud maha linnavara müügist laekunud summadest enne viimaste kandmist linnaeelarvesse.
§ 29. Linnavara müük eelläbirääkimistega pakkumise korras
(1) Linnavara müüakse eelläbirääkimistega pakkumisel, kui lisatingimuste täitmine linnavara müügil on olulisem müügihinnast.
4) linnavolikogu poolt kehtestatud muud lisatingimused.
(3) Linnavolikogul on õigus kehtestada arvuliselt väljendatavatele lisatingimustele piirsuurusi.
(4) Linnavara müük eelläbirääkimistega pakkumise korras toimub käesoleva eeskirja paragrahvides 12 – 13, 15 ja 16 sätestatud korras arvestades järgmisi erisusi:
2) eelläbirääkimistega pakkumise kuulutusse märgitakse lisaks eeskirja paragrahvi 12 lõikes 2 ja paragrahvi 28 lõike 1 punktis 2 nimetatud andmetele ära eelläbirääkimistega pakkumise lisatingimused ning pakkumise võitja väljaselgitamise alused;
3) isikuid, kes on teinud nõuetele mittevastava pakkumise, eelläbirääkimistele ei lubata;
8) eelläbirääkimistega pakkumise võitjaga sõlmitakse müügileping. Võitjaks on isik, kelle pakkumise on linnavalitsus tunnistanud parimaks, arvestades nii kehtestatud lisatingimusi kui ka pakutud hinda. Sobivate pakkumiste puudumisel tunnistab linnavalitsus eelläbirääkimistega pakkumise nurjunuks;
10) müügileping sõlmitakse ühe kuu jooksul arvates eelläbirääkimistega pakkumise tulemuste kinnitamise korralduse teatavakstegemisest. Mõjuvatel põhjustel võib müügilepingu sõlmimine toimuda käesoleva punkti esimeses lauses sätestatust pikema tähtaja jooksul, kuid mitte rohkem kui 3 kuud arvates eelläbirääkimistega pakkumise tulemuste kinnitamise korralduse teatavakstegemisest. Kui müügilepingut ei sõlmita, tunnistab linnavalitsus eelläbirääkimistega pakkumismenetluse lõppenuks ning otsustab linnavara edasise käsutamise.
(5) Kui laekunud eelläbirääkimistega pakkumise osavõtutasudest ei piisa linnavara müümise eelläbirääkimistega pakkumise ettevalmistamise ja korraldamisega tehtud kulude katmiseks, arvestatakse eelnimetatud kulud maha linnavara müügist laekunud summadest enne viimaste kandmist linnaeelarvesse.
§ 30. Müügihinna määramine
(1) Müügihinna määramisel võetakse aluseks eksperdi hinnang või vara eeldatav turuväärtus või vara erilised omadused.
(2) Tasu eest otsustuskorras võõrandamisel ei tohi vara müügihind olla väiksem selle eeldatavast turuväärtusest.
6. peatükk LINNAVARA KOORMAMINE
§ 31. Linnavara koormamise mõiste
Linnavara koormamine käesoleva eeskirja tähenduses on linna omandis olevale kinnisasjale reaalservituudi, isikliku servituudi, reaalkoormatise, ostueesõiguse või hoonestusõiguse seadmine.
§ 32. Reaalservituudi, reaalkoormatise või ostueesõiguse seadmine
(1) Linna omandis olevale kinnisasjale seatakse reaalservituut, reaalkoormatis või ostueesõigus, kui:
(2) Linna omandis olevale kinnisasjale seatakse reaalservituut, reaalkoormatis või ostueesõigus linnavalitsuse poolt. Linnavara koormamise lepingu, vajadusel ka asjaõiguslepingu sõlmib linnavalitsus.
§ 33. Isikliku servituudi seadmine
(1) Linna omandis olevale kinnisasjale isikliku servituudi seadmine on lubatud, kui:
3) see seatakse isiku kasuks linnale osutatud eriliste teenete eest.
1) linnavalitsus, kui see toimub vastaval kinnisasjal asuva tehnovõrgu või –rajatise omaniku kasuks;
2) muudel juhtudel linnavolikogu.
(4) Isikliku servituudi seadmise lepingu sõlmimise otsustab linnavalitsus.
§ 34. Hoonestusõiguse seadmine
1) linna osalusega juriidiliste isikute kasuks;
2) avalik-õiguslike juriidilistele isikute kasuks;
(3) Hoonestusõiguse seadmise otsustab:
1) linnavalitsus, kui see toimub munitsipaalmaal asuva ehitise omaniku kasuks;
(4) Hoonestusõiguse seadmisel ei või hoonestusõiguse tähtaeg olla üle viiekümne aasta, v.a. juhud mil hoonestaja peab hoonestusõiguse lepingu kohaselt teostama kinnisasjal või selle abil teatud töid linna huvides, mille tähtaeg ületab viiskümmend aastat. Hoonestusõiguse tähtaeg ei või siiski ületada üheksakümmend üheksat aastat.
(5) Hoonestusõiguse seadmise lepingu sõlmimise otsustab linnavalitsus.
§ 35. Hoonestusõiguse seadmise algatamine ja ettevalmistamine
(1) Hoonestusõiguse seadmise algatab ning vajalikud materjalid valmistab ette linnavalitsus omal algatusel või huvitatud isiku taotlusel.
(2) Hoonestusõiguse seadmine enampakkumise korras toimub käesoleva eeskirja paragrahvides 12 (lg 2 ja 3) - 16 sätestatud korras arvestades järgmisi erisusi:
2) enampakkumise kuulutuses märgitakse lisaks eeskirja paragrahvi 12 lõikes 2 nimetatud andmetele hoonestusõiguse tähtaeg ning hoonestamise tingimused ja tähtaeg;
3) enampakkumise võitjaga sõlmitakse hoonestusõiguse seadmiseks leping ja asjaõigusleping;
4) enampakkumise võitja on kohustatud ilmuma hoonestusõiguse lepingu sõlmimiseks teates näidatud kohta hiljemalt ühe kuu jooksul korralduse teatavakstegemisest. Mõjuvatel põhjustel võib hoonestusõiguse lepingu ja asjaõiguslepingu sõlmimine toimuda käesoleva punkti esimeses lauses sätestatust pikema tähtaja jooksul, kuid mitte rohkem kui kolm kuud arvates enampakkumise tulemuste kinnitamise korralduse teatavakstegemisest.
§ 36. Hoonestusõiguse lepingu tingimused
6) kindlustamiskohustus (vajadusel) ja hoonestusõiguse võõrandamise tingimused;
§ 37. Ehitise omaniku kasuks hoonestusõiguse seadmine
(2) Ehitise omaniku kasuks hoonestusõiguse seadmisel lähtutakse käesoleva eeskirja paragrahvide 34-36 sätetest.
7. peatükk LINNAVARA MAHAKANDMINE JA NÕUETE HINDAMINE
§ 38. Linnavara mahakandmine
(1) Linnavara (põhivara) utiliseeritakse või hävitatakse, kui see ei ole enam vajalik, seda ei ole võimalik võõrandada ning selle säilitamine on ebaotstarbekas.
(2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud linnavara kantakse maha (bilansist välja). Linnavara mahakandmisel koostab linnavara valitseja mahakandmise akti, milles peavad sisalduma järgmised andmed: mahakandmisele kuuluva linnavara täpne koosseis, bilansiline maksumus, lühiiseloomustus, kõlbmatuks muutumise põhjused, linnavaraga seotud rahalised õigused ja kohustused, linnavara hävitamise või utiliseerimise tegevuskava ja selle maksumus, samuti muud linnavaraga seotud olulised andmed.
(3) Linnavara mahakandmise otsustab linnavalitsus. Kui linnavara (v. a. ehitis) jääkmaksumus on väiksem kui 1278,23 eurot otsustab linnavara mahakandmise vastava linnavara valitseja.
(4) Linnavara hävitamise kohta koostab linnavara valitseja akti, mis peab sisaldama andmeid hävitamise kulude ja viisi kohta, samuti andmeid linnavara hävitamisest saadud materiaalsete väärtuste kohta.
(5) Lõikes 4 nimetatud akti koostajad korraldavad vastava kande tegemise andmekogudesse ja raamatupidamisdokumentidesse.
§ 39. Nõuete hindamine ja nõudest loobumine.
(1) Nõudeid hinnatakse vastavalt raamatupidamise seadusele ja selle alusel antud õigusaktidele. Nõude lootusetuks tunnistamise kinnitab linnavara valitseja juht.
(2) Nõudest loobumise otsustab:
1) linnavalitsus, kui nõude suurus on 319,56 eurot kuni 12782,33 eurot või selle sissenõudmine ei ole majanduslikult põhjendatud;
2) linnavolikogu, kui nõude suurus on suurem kui 12782,33 eurot;
3) muudel juhtudel linnavalitsuse struktuuriüksuse juht.muudel juhtudel linnavalitsuse struktuuriüksuse juht.
§ 41. Linnavara valitsemise korra jõustumine
”Maardu linnavara valitsemise kord” jõustub 01. märtsil 2006.a.


Elektrituruseaduse kitsaskohtadest ettevõtja ja auditeerimise seisukohast | Grant Thornton
Elektrituruseaduse kitsaskohtadest ettevõtja ja auditeerimise seisukohast
Elektriettevõtte audit
Lee Laanemäe 18 dets 2019
Kaasautor: Tarmo Rahkama, Grant Thornton Balticu auditijuht ja vandeaudiitor
Elektrituruseadus (edaspidi ELTS) näeb ette elektrituru toimimise põhimõtted ja reguleerib muu hulgas elektrienergia tootmist[1]. Elektrit tootva ettevõtte jaoks paiskab ELTS õhku mitmeid küsimusi, millele on esmapilgul üpris keerukas vastust leida. Näiteks ‒ kes on elektriettevõtja? Millised on seadusest tulenevad nõuded elektriettevõtjale? Milline ettevõtja peaks laskma oma tegevust auditeerida? Mida täpsemalt auditeeritakse? Alljärgnevalt juhime tähelepanu ELTS-i ja auditeerimisega seotud kitsaskohtadele.
Kes on elektriettevõtja?
Pealtnäha on ELTS-is sätestatud elektriettevõtja mõiste sisustamine küllaltki lihtne. Nimelt on elektriettevõtja tootja[2], kes toodab elektrienergiat ühe või mitme tootmisseadme abil[3]. Lisaks on täpsustatud väiketootja mõistet[4], kuid seda mõistet seaduses rohkem ei kasutata, mistõttu jääb selle täpsustuse tegemine seadusandja poolt ebaselgeks. Lisaks on oluline tähele panna, et tootmiseks ELTS-i mõttes ei ole elektrienergia tootmine süsteemiga ühendamata tootmisseadmetega, mille netovõimsus kokku ei ületa 100 kW[5]. Järelikult loetakse ELTS-i mõttes tootjateks kõik sellised ettevõtted, kes toodavad elektrienergiat ühe või mitme tootmisseadme abil, kuid mitte neid tootjaid, kes toodavad elektrit süsteemiga ühendamata tootmisseadmetega, mille netovõimsus kokku ei ületa 100 kW.
Nõuded elektriettevõtjale
ELTS sätestab ka elektriettevõtjatele esitatavad nõuded. Näiteks § 15 sätestab nõuded tegutsemisvormile ning kapitalile, mille kohaselt on elektriettevõtja Euroopa Majanduspiirkonnas registreeritud juriidiline isik[6], kelle aktsia- või osakapital on vähemalt 31 950 eurot[7]. Oluline on tähele panna, et neid kahte nõuet ei kohaldata sellisele tootjale, kes toodab temale kuuluvate kokku kuni 200 kW netovõimsusega tootmisseadmete abil toodetud elektrienergiat[8]. Siiski, kui ettevõte toodab nimetatust suurema netovõimsusega tootmisseadmete abil elektrienergiat, kehtib ettevõttele eelnimetatud aktsia- ja osakapitali nõue. Siinkohal on seisukoha võtnud ka õiguskantsler Ülle Madise, kes on öelnud, et selline aktsia- ja osakapitali nõue piirab põhjendamatult ettevõtlusvabadust[9]. Näiteks kui ettevõttel on mitu tootmisseadet, millest kõigi võimsus on eraldi alla 200 kW, kuid kokku üle 200 kW, kehtib sellele ettevõtjale ELTS-is sätestatud aktsia- või osakapitali nõue. Kui ettevõttel oleks tootmisseadmeid mitu, kuid nende võimsus kokku jääks alla 200 kW, ei kehtiks ka eelnimetatud kapitalinõue.
Oluline on märkida, et ELTS sätestab eraldi nõuded ka tegevusloale. Nimelt on elektrienergia tootmiseks nõutav tegevusluba[10], välja arvatud siis, kui elektrienergiat toodab üks tootja kokku alla 200 kW netovõimsusega tootmisseadmete abil[11].
Kes peab korraldama tegevuse auditeerimise?
Võiks eeldada, et kuna seadusandja on üldiselt sätestanud leebemad nõuded tootjale, kes toodab kokku alla 200 kW netovõimsusega tootmisseadmete abil elektrit – näiteks tegevusloa kohustuse puudumine, kapitalipiirangu puudumine – siis jätkatakse sama suundumust ka auditeerimise puhul. Paraku see nii aga ei ole. ELTS-i järgi on elektriettevõtja kohustatud korraldama oma tegevuse auditeerimise[12]. Ei ole oluline, milline on elektritootmisseadmete võimsus. Järelikult tuleb auditeerimine korraldada igal elektriettevõtjal, olenemata sellest, kui suur on elektriettevõtja tootmismaht või milliste seadmetega elektrit toodetakse (v.a. süsteemiga ühendamata ja alla 100 kW võimsusega tootjad). Sellisest seadusesättest tuleneb auditeerimiskohustus ka paljudele väiksematele ettevõtetele, kes toodavad elektrienergiat ainult endi tarbeks, kellel puudub tegevusloa taotlemise nõue ning kelle kapitali suurus ei ole seaduses ette nähtud, kuid kel siiski on kohustus korraldada oma tegevuse auditeerimine.
Praktikas toodavad ettevõtted elektrit siiski enda põhitegevuse (nt põllumajanduse) toetamiseks. Kui elektritootjaks loetakse ELTS-i alusel kõiki ettevõtjaid, kes toodavad elektrienergiat (v.a. süsteemiga ühendamata ja alla 100 kW võimsusega tootjad), ja neile laieneb ELTS-i järgi kohustus korraldada oma tegevuse auditeerimine, tõusetubki küsimus – millist tegevust ja mida täpsemalt peab elektriettevõtja auditeerima? Kas kogu ettevõtte tegevust, või ainult seda osa, mis on seotud elektritootmisega? Kui seadusandja on lähtunud eeldusest, et elektritootja auditeerib kogu tegevust (st lisaks elektritootmisele ka põhitegevust), siis kas selline auditeerimiskohustus on proportsionaalne ja põhjendatud? Üldised audiitortegevuse nõuded sätestab audiitortegevuse seadus (edaspidi AudS), mille § 91 ja § 92 sätestavad vastavalt ka auditi kohustuse nõuded ja ülevaatuse nõuded.
Praegu on paraku olukord, kus auditi tegemise kohustus rakendub seega ka ettevõttele, kes ei pruugi isegi mikroettevõtja näitajaid ületada (varad ei ületa 175 000 eurot ja kelle müügitulu ei ole suurem kui 50 000 eurot aruandeperioodil). Elektriettevõtja aastaaruande auditeerimise kohustus suurendab kindlasti aruande kvaliteeti ja informatiivsust, kuid keeruline on hinnata aruande tarbijatele loodavat kasu võrreldes selle kohustuse täitmisega kaasneva kuluga.
ELTS sätestab, et ettevõtjal on kohustus koostada bilanss ja kasumiaruanne tegevusalade kaupa, kuid puuduvad täpsemad juhendmaterjalid, mis oleksid aluseks tegevusalade jaotamisele ja vastavate aruannete koostamisele. Sellest lähtuvalt on ettevõtte juhatusel vaja välja töötada täpsem praktika selle kohta, kuidas on toimunud tegevusalade lõikes tulude ja kulude eristamine. Need põhimõtted peavad olema dokumenteeritud ja järjepidevalt rakendatud, kuna nende suhtes peab ka audiitor tegema omapoolsed protseduurid. Audiitor veendub, et aruandes on elektrienergia tootmisega seotud info avalikustatud tegevusalade lõikes olulises osas kooskõlas juhtkonna kehtestatud põhimõtetega. Kokkuvõtvalt lisatakse audiitori arvamuses eraldi lõik ka selle kohta, kas toodud info on kehtiva seadusandluse ja selle alusel kehtestatud õigusaktidega kooskõlas või mitte.
Lõpptulemusena tekib küsimus, kas ettevõte, kes toodab elektrit, kuid kes ei ole AudS-i mõttes auditi ega ülevaatuse kohuslane, on siiski kohustatud oma tegevust täielikult auditeerima? Võttes arvesse praegust turuolukorda, kus elektriettevõtjatena klassifitseeruvaid ettevõtteid on oluliselt lisandunud, ja arvestades, et ELTS võeti vastu juba 11.02.2003, oleks ehk seadusandjal aeg selles sisalduvate sätete sõnastust korrigeerida ning hinnata eelnimetatud sätete proportsionaalsust.
Auditijuht, vandeaudiitor Tallinn, Eesti
[1] Elektrituruseadus, RT I, 13.03.2019, 46. § 1 lg 1.
[2] Ibid., § 6.
[3] Ibid., § 7 lg 1.
[4] Ibid., § 7 lg 2 – tootja, kelle Eestis asuvate tootmisseadmete netovõimsus koos temaga ühte kontserni kuuluvate teiste tootjate Eestis asuvate tootmisseadmete netovõimsusega kokku ei ületa 10 MW. Küll on väiketootjal õigus saada põhivõrguettevõtjalt toetust elektrienergia eest, kui elektrienergia on toodetud tõhusa koostootmise režiimil tootmisseadmega, mille elektriline võimsus ei ületa 10 MW.
[5] Ibid., § 3 lg 24.
[6] Ibid., § 15 lg 1.
[7] Ibid., § 15 lg 3.
[8] Ibid., § 15 lg 5.
[9] Õiguskantsler: elektrituruseadus piirab põhjendamatult ettevõtlusvabadust. 11.09.2019, veebis kättesaadav aadressil: https://www.rup.ee/uudised/oigus/oiguskantsler-elektrituruseadus-piirab-p-hjendamatult-ettev-tlusvabadust (Viimati avatud 09.12.2019).
[10] Elektrituruseadus § 22 lg 1 p 1.
[11] Ibid., § 22 lg 2 p 1.
[12] Ibid., § 17 lg 4.
Finantsaruannete koostamine Kas ja kuidas kajastada koroonaviiruse mõju 2019. aasta raa Koroonakriis on langenud täpselt majandusaastaaruannete koostamise kõrgajale. Tekib õigustatud küsimus, kas ja kuidas kajastada koroonaviirusega seotud asjaolusid raamatupidamise aastaaruandes? Grant Thornton Balticu partner Mart Nõmper selgitab teemat lähemalt. Lugege kogu artiklit
Finantsaruannete koostamine Juhtkonna hinnangud finantsaruannetes Juhtkonna hinnangutel on oluline osa finantsaruannete koostamisel. Tasub meeles pidada, et hinnangute andmist ei saa delegeerida raamatupidajale ja aruande korrektsuse eest vastutab juhtkond. Grant Thornton Balticu vandeaudiitor Kristiine Villemi kirjutab teemast lähemalt. Lugege kogu artiklit
Äripäeva raadio: Kasvukursil Audiitori arvamus mõjutab panga laenuotsust Seekordses saates "Kasvukursil" räägime audiitori ja kliendi koostööst. Vastame mitmele küsimusele: millised on ettevõtja ja panga ootused audiitoritele, kui palju pööravad pangad tähelepanu enda klientide audiitorite arvamusele ning mida saaksid ettevõtjad ise teha selleks, et audiitoriga koostöö sujuks paremini ja kiiremini. Lisaks tehakse mitu ettepanekut, kuidas auditeerimisest veelgi rohkem kasu saada. Kuulake järgi! Lugege kogu artiklit
Inventuur Inventuur aitab pettusi ennetada ja avastada Kvaliteetselt tehtud inventuur tagab ettevõtte kõigi üksuste juhtidele kindlustunde, et finantsaruanded ja programmis sisalduv informatsioon varade ja varude kohta on õige ja õiglane. Ühtlasi toimivad aeg-ajalt korraldatavad inventuurid ka pettuste ennetamiseks päris hästi. Lugege kogu artiklit


text:
3-4-1-13-13 Riigikohus 25.04.2013
PS § 92
PS § 89
KOKS § 52 lg 1 p 4
KOKS § 18 lg 1 p 1
KOKS § 52 lg 2
KOKS § 20 lg 1
Kuigi iga omavalitsusüksuse sisemist organisatsioonilist ülesehitust puudutav regulatsioon riivab omavalitsusüksuse enesekorraldusõigust, on põhiseadusega kooskõlas kohustus kinnitada vallavanemale või linnapeale umbusalduse avaldamise järel uued valitsuse liikmed. Selle eesmärk on tagada esiteks olukord, kus kogu valitsusel on volikogu selge poliitiline usaldus, ja teiseks olukord, kus volikogu nimetaks sellise vallavanema või linnapea, kes suudab ettenähtud aja jooksul niisuguse valitsuse moodustada. Volikogule on seadusega antud ka piisavalt aega uue valitsuse nimetamiseks ehk selles küsimuses enesekorraldusõiguse kasutamiseks. (p 33)
Paragrahv 89
Neljakuune tähtaeg, mille möödumisel kohaliku omavalitsuse volikogu liikmete volitused ennetähtaegselt lõpevad, ei ole ebamõistlikult lühike. Tegemist on piisava ajaga, mille jooksul on võimalik saavutada kokkulepe uue valitsuse kinnitamiseks. Riigikogule on PS §-s 89 antud lühem aeg, et tagada Vabariigi Valitsuse ametisse nimetamine. (p 45) Tuleb tähele panna, et paljus analoogilise, kuid veelgi rangema tagajärje näeb PS § 89 lõike 6 teine lause ette Riigikogu puhul. Nimelt, kui pärast peaministrikandidaadi ülesseadmise õiguse üleminekut Riigikogule on valitsuse koosseis Vabariigi Presidendile esitamata, siis ei asu Riigikogu koosseisu asemele mitte asendusliikmed, vaid Vabariigi President kuulutab välja Riigikogu erakorralised valimised. (p 46)
Paragrahv 92
Kohustus kinnitada vallavanemale või linnapeale umbusaldamise järel uued valitsuse liikmed tuleneb kohaliku omavalitsuse üksuse valitsuse kui poliitilise organi olemusest. Kohaliku omavalitsuse üksuste organisatsioonilist ülesehitust puudutavates küsimustes ei ole alati õige tugineda regulatsioonile, mis puudutab sarnaseid riigiorganeid. Praegusel juhul on poliitiliste organite toimemehhanismide näitlikustamiseks kohane tõmmata paralleel peaministrile umbusalduse avaldamise ja selle tagajärgedega Vabariigi Valitsuse volitustele. PS § 92 kohaselt astub peaministrile Riigikogus umbusalduse avaldamisel tagasi Vabariigi Valitsus tervikuna. (p 31)
Põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse seadus ei kohusta andma asja kolleegiumi kolmeliikmelises koosseisus kujundatud kohtupraktika muutmiseks üle suuremale koosseisule. (p 28)

matches:
Riigikohus
§ 92
§ 89
§ 52
§ 18
§ 52
§ 20
§ 89
§ 92


Vinni Vallavalitsuse palgajuhend – Riigi Teataja
Vinni Vallavalitsuse palgajuhend
Vinni Vallavalitsuse palgajuhend - sisukord
§ 3 Palgajuhendis kasutatakse ametniku palga ja töötaja töötasu ühtse mõistena mõistet palk.
§ 13 Sotsiaalsed garantiid
§ 14 Haigushüvitise maksmine
§ 15 Palga arvestamine ja maksmine
§ 16 Palga maksmise aeg ja viis
§ 17 Puhkus
§ 19 Side- ja transpordikulude hüvitamine
§ 20 Prillide maksumuse hüvitamine
RT IV, 29.12.2017, 257
Vastu võetud 08.12.2017 nr 14
25. oktoobril 2017 moodustus Rägavere valla ja Laekvere valla liitumisel Vinni vallaga Vinni vald. Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lõike 1 punkt 36, avaliku teenistuse seaduse § 63 lõike 2 ja Eesti territooriumi haldusjaotuse seaduse § 14¹ lg 13 alusel.
(1)Vinni Vallavalitsuse palgajuhendiga (edaspidi palgajuhend) määratakse kindlaks Vinni Vallavalitsuse (edaspidi vallavalitsus) ametnikele palga ja töötajatele töötasu määramise ja maksmise kord, palga ja töötasu maksmise aeg ja viis, muutuvpalga ning muude lisatasude ja hüvitiste maksmise tingimused ja kord.
1) ametnik – isik, kes on Vinni vallaga avalik-õiguslikus teenistus- ja usaldussuhtes ning on nimetatud ametikohale, millel teostatakse avalikku võimu;
2) töötaja – isik, kes on võetud töökohale, millel ei teostata avalikku võimu, vaid tehakse avaliku võimu teostamist toetavat tööd. Töötaja töötab töölepingu alusel;
3) teenistuja – Vinni vallaga avalik-õiguslikus teenistus- ja usaldussuhtes olev ametnik või eraõiguslikus töösuhtes olev töötaja;
4) palk – teenistuja põhipalk koos muutuvpalga ja lisatasudega;
5) lisatasu – põhi- ja muutuvpalgale lisaks makstav täiendav tasu puuduva ametniku ülesannete täitmise ning ületunnitöö, valveaja, öötöö ja riigipühadel töötamise eest;
6) hüvitis – seaduses või käesolevas palgajuhendis ette nähtud rahaline väljamakse;
7) palgagrupp – valdavas osas sarnaste teenistusülesannetega teenistuskohtade grupp, mis on jaotatud tasemeteks vastavalt täidetavate ülesannete iseloomule ja teenistusülesannete täitmisega kaasnevale vastutusele ning millele on määratud põhipalga miinimum- ja maksimummäär;
(2) Palgajuhendis käsitletakse vallavalitsuse struktuuriüksusena kantseleid ja vallavalitsuse teenistusi.
§ 3. Palgajuhendis kasutatakse ametniku palga ja töötaja töötasu ühtse mõistena mõistet palk.
(5) Teenistuskohale ettenähtud palgavahemiku maksimummäärast kõrgemat põhipalka on lubatud maksta vaid erandjuhtudel, mille põhjendatust hindab vallavanem, eelkõige kui kõrgemat põhipalka saavad palgaturul analoogse kvalifikatsiooniga spetsialistid või on vajadus täita asutuse jaoks oluline ametikoht või säilitada väga raskesti asendatavat kompetentsi või kogemust.
(6) Teenistujate põhipalk vaadatakse üldjuhul üle üks kord aastas, järgmise aasta eelarve projekti koostamise ajal.
1) I palgagruppi kuuluvad tugiteenistujad. Tugiteenistujad ja spetsialistid on teenistuskohad, mis toetavad protsesse ning täidavad rutiinseid ja ühetaolisi tegevusi;
2) II palgagruppi kuuluvad spetsialistid. Need on teenistuskohad, mis täidavad keerukamaid, vähem reguleeritud ülesandeid; osalevad valdkonna arendamises; otsustus- ja vastutuspädevus oma ameti- või tööülesannete täitmisel, eeskätt isikute teenindamisel; täidab õigusaktidega reguleeritud ülesandeid; lahendab iseseisvalt oma tegevusvaldkonna ülesandeid, nõustab isikuid ja vallavalitsuse ametnikke oma spetsiifilises teenistusvaldkonnas.
3) III palgagruppi kuuluvad tippspetsialistid. Nendel teenistuskohtadel on oluline ja iseseisev otsustus- ning vastutuspädevus struktuuriüksuse juhtimisel; organiseerib ja kontrollib valdkonna tööd; lahendab iseseisvalt vastava valdkonna ülesandeid või probleeme; juhendab vallavalitsuse ametnikke ja töötajaid; nõustab ja teenindab isikuid.
(2) Teenistuskohad jagunevad palgagruppidesse järgnevalt:
1) tugiteenistujad on näiteks majandustööline, bussijuht, koristaja, kalmistuvaht, heakorratöötaja, hooldustöötaja jne;
2) spetsialistid on näiteks nõunik, pearaamatupidaja, jurist, IT spetsialist, lastekaitsespetsialist, sotsiaaltööspetsialist, haldusjuht, kantseleispetsialist, raamatupidaja, juhiabi;
3) tippspetsialistid on näiteks abivallavanem, vallasekretär, struktuuriüksuste juhid.
(3) Teenistujate palgaastmestik ehk palgagruppide palgavahemikud on järgmised:
1) I palgagrupile kohaldatakse palgavahemikku töötasu alammäärast kuni 1200 euroni;
2) II palgagrupile kohaldatakse palgavahemikku 1170-st kuni 2000 euroni;
3) III palgagrupile kohaldatakse palgavahemikku 1560-st kuni 2400 euroni.
(3) Preemiat ei maksta ametnikule distsiplinaarkaristuse kehtivuse ajal ega töölepingu seaduse § 88 lõike 3 kohase kirjaliku hoiatuse saanud töötajale aasta jooksul hoiatuse tegemisest.
§ 13. Sotsiaalsed garantiid
(1) Teenistujatele võib maksta hüvitist:
1) lapse sünni puhul;
2) alaneja või üleneja sugulase surma puhul;
3) isikliku tähtpäeva puhul;
4) sportimise ja tervise edendamiseks.
(2) Lõikes 1 nimetatud hüvitise maksmise ja selle suuruse otsustab vallavanem käskkirjaga. Teenistujatele makstakse hüvitisi ametiasutuse juhi kehtestatud võrdsetel alustel ja määras.
(3) Teenistuja teenistusest vabastamisel vanaduspensionile jäämise tõttu või ametikohale mittevastava tervisliku seisundi või pikaajalise töövõimetuse tõttu makstakse talle hüvitist lisaks seaduses ettenähtule ühe kuu põhipalga ulatuses, kui teenistuja on töötanud asutustes vähemalt viimased kaheksa aastat.
§ 14. Haigushüvitise maksmine
Vallavalitsus maksab teenistujale haigushüvitist haigestumise või vigastuse teise kuni kaheksanda kalendripäeva eest 100% teenistuja keskmisest töötasust.
§ 15. Palga arvestamine ja maksmine
(3) Teenistujale väljastatakse elektrooniliselt teatis arvestatud palga, puhkusetasu ja neist tehtud kinnipidamiste, teenistuja eest arvestatud sotsiaalmaksu ja töötuskindlustusmakse kohta. Teenistujal on õigus saada selgitusi talle palga määranud isikult ja palgaarvestajalt.
§ 16. Palga maksmise aeg ja viis
(1) Teenistujatele makstakse palka üks kord kuus, kuu viimasel tööpäeval teenistuja poolt kirjalikult teatatud pangakontole.
§ 17. Puhkus
(2) Puhkusetasu arvutatakse seadusest tuleneval alusel ja korras.
(3) Puhkusetasu arvutatakse kas teenistuja keskmise töötasu alusel või jätkatakse ametnikule määratud palga või töötajaga kokku lepitud töötasu maksmist, juhul kui see on teenistuja jaoks soodsam.
(4) Puhkusetasu kantakse teenistuja pangakontole hiljemalt eelviimasel tööpäeval enne puhkuse algust või teenistuja soovi korral järgmisel palgapäeval.
(5) Juhul, kui teenistuja puhkus poolte kokkuleppel katkestatakse või katkeb teenistuja puhkus teenistuja haiguse tõttu ning teenistujale on puhkusetasu üle kantud, arvestatakse puhkusetasu ümber ja enammakstud summa peetakse kinni järgneva kuu või järgnevate kuude palgast.
(6) Õppepuhkust tasustatakse täiskasvanute koolituse seaduses sätestatud korras.
(1) Välisvahenditest rahastatava projekti rahastamise taotlusest peab nähtuma, kas ja millises mahus on kavas projekti eelarvest maksta projekti täitmisega seotud teenistujale palka või töötasu.
(2) Projekti täitmisega seotud teenistujale palga või töötasu maksmise korral projekti välisvahenditest, vähendatakse proportsionaalselt asutuse omavahenditest makstavat teenistuja palka või töötasu, vähendades vastavalt tema projektiga mitteseotud teenistus- või ülesannete mahtu või muutes nende sisu.
(3) Kui projekti juhtimine või muu projekti täitmisega seotud ülesanne ei ole teenistuja ametijuhendis fikseeritud ning käesoleva paragrahvi lõikes 2. nimetatud põhimõte ei ole rakendatav, siis olenevalt konkreetse projekti rahastamisallika reeglitest võib:
1) käsitleda projekti täitmisega seotud ülesannet kui teenistujale antud täiendavat teenistusülesannet, mille eest makstakse talle lisatasu kooskõlas juhendi § 9 lõikega 2;
2) sõlmida teenistujaga projekti täitmisega seotud tegevuse eest tasu maksmiseks töövõtu- või käsundusleping eeldusel, et projekti täitmisega seotud tegevus ei lange kokku teenistujate ametijuhendist tulenevate teenistusülesannetega.
§ 19. Side- ja transpordikulude hüvitamine
§ 20. Prillide maksumuse hüvitamine
Kehtetuks tunnistatakse :
1) Vinni Vallavolikogu 28.02.2013 määrus nr 6„Vinni Vallavalitsuse palgajuhend“;
2) Laekvere Vallavolikogu 19.03.2013 määrus nr 61 „Laekvere Vallavalitsuse palgajuhend“;
3) Rägavere Vallavolikogu 27.03.2013 määrus nr 6 „Rägavare Vallavalitsuse palgajuhend ning vallavalitsuse teenistuskohtade koosseis“.


Hoiuruum on mängukonsoolidega esmaklassiline. Isegi kui olete rohkem valmis kõvasti koopiaid üles laadima, kui laadida alla täispikk mängud, võivad plaadid, DLC ja installid täita oma PlayStationi kõvakettale väga kiiresti.
Heledalt küljelt on teie konsoolile väga lihtne lisada rohkem salvestusi. Võite asendada oma praeguse kõvaketta uuega või pärast tarkvara värskendust 4.50 lihtsalt ühendada välise.
Lisage väline draiv
Tarkvarauuendus 4.50, mis saabub 9. märtsil, võimaldab teil lisada välise salvestisena mis tahes USB 3.0 kõvaketta. Mõned asjad:
Kõvaketas võib olla kuni 8TB
Kõvaketas peab kasutama USB 3.0
Ainult väliseid draive saab salvestada ainult mänge ja rakendusi
Kui te ei soovi välise draiviga kohelda, lugege edasi, kuidas sisemist draivi uuema, suurema draiviga asendada.
Lisage uus kõvaketas
Kui sa tahad veidi rohkem ruumi saada, siis siin saate PS4-sse panna uue, suurema kõvaketta. Kogu protsess peaks kestma umbes 15 minutit
Kiire märkus enne alustamist: Sul on ilmselt mõned andmed, mida sa ei taha kaotada. Kui soovite seda andmeid säilitada - ja lõpuks viia see uuele kõvakettale -, selgitab Sony, kuidas USB-draivi varundada.
USB-mälupulk (vähemalt 1 GB)
2, 5-tolline sülearvuti kõvaketas (siin on mõned meie lemmikud)
PlayStation 4 uusim tarkvara
Vahetage kõvaketas tagasi
Ühendage PS4 vooluvõrgust lahti.
Kui teil on PS4 Pro või PS4 klassikaga ülemine vasak kere, eemaldage tagakülg.
Keerake kõvaketta kronstein välja. See hoiab kinni PS4 nupu sümbolitega graveeritud kruviga.
Võtke kõvaketta korpuse hoidik välja.
Eemaldage neli kruvi, mis hoiavad ajamit hoidikus (kuid veenduge, et kummipaigad oleksid alles).
Asendage olemasolev kõvaketas uuega, keerake see sisse.
Laadige tarkvara alla
Laadige tarkvara alla oma arvuti PlayStationi tugiteenuste saidilt.
Ühendage USB-välkmälu arvutiga ja vormindage see FAT32-ks, mis kustutab kõik draivi andmed ja võimaldab konsoolil seda ära tunda. Seda saab teha Windowsis paremklõpsates draivil, valides Format, valides rippmenüüst suvandi "FAT32" ja klõpsates nuppu Start.
Looge mälukaardile PS4 loodud kaust ja kaust, mida nimetatakse UPDATE-is, mõlemas voodis.
Laadige installijafail oma mälupulgale, kustutades selle kausta UPDATE.
Ühendage PlayStation tagasi ja käivitage see turvarežiimis, hoides toitenuppu 8 sekundit all.
Valige "Initsialiseeri PS4 (installige süsteemitarkvara uuesti)".
Jookse läbi viipade ja nautige uuendatud kõvaketast!
Flash-draivi vormindamisega Windows operatsioonisüsteemi installeriga on mõningaid probleeme. Me peame end ise selle juhtima ja pidime flash-draivi ettevalmistamiseks kasutama teist operatsioonisüsteemi sisaldavat arvutit.
Kõvakettaga seotud probleemidest rääkides veenduge, et see sobib PS4 süvistatavatesse USB-porti. Ära ole nagu meie.
Veenduge, et haarad kogu operatsioonisüsteemi installimise ja mitte ainult uuema versioonini. Mõlemal failil on sama nimi, kuid täielik installimine on palju suurem. Sellel lehel on allpool varjatud link, mis näeb välja selline:
Kui kasutate ühilduvat draivi, ei kehti te garantii kehtetuks.
Lisage väline kõvaketas
Lihtsam meetod oleks välise kõvaketta kasutamine, et lisada rohkem salvestusi. Selle funktsiooni kasutamiseks peate kasutama tarkvaraversiooni 4.50 või uuemat. Kontrollimaks, kas olete viimases versioonis, minge Settings (Seaded) ja klõpsake System Software Update (Süsteemitarkvara värskendus).
Enne välise kõvaketta ühendamist peate teadma mõningaid asju:
Peate kasutama välist draivi USB 3.0-ga.
Võite kasutada kuni 8TB suurust välist draivi.
Mängud ja rakendused saate alla laadida ja installida otse oma välisse mällu, kuid teie salvestatud failid salvestatakse jätkuvalt teie PS4 sisemällu.
Kõik välise draivi salvestatud mängud ja rakendused ilmuvad avakuval asuvasse sisu käivitamisse.
Toimetaja märkus, 8. märts 2017 : See lugu on uuendatud, et lisada uus teave PS4 4.50 tarkvarauuendusest.
© Copyright 2020. All rights reserved. Kuidas lisada PlayStation 4-le rohkem salvestusi


text:
Riigikogu ToimetisedEelmised numbridNr 10Arstid ees, patsiendid järel?
Poliitikauuringute Keskuse PRAXIS nõukogu liige
Genti Ülikooli teadur
Mitmete Euroopa Kohtu lahendite tõttu laienenud patsientide liikumisõigus euroliidus ning Eesti elanikkonna kõrge valmidus otsida arstiabi välismaalt toovad veelgi enam tähelepanu alla Eesti tervishoiusüsteemi.
Seoses Euroopa Liidu laienemisega, on Eestis avalikkuse tähelepanu all arstide ja teiste tervishoiutöötajate suurenev migratsioon välisriikidesse. Tähelepanuta on aga põhjendamatult jäänud patsientide õigus ja võimalus saada vajaduse korral ravi teistes liikmesriikides. Kui tervishoiutöötajate õigused ühest riigist teise liikuda on selgelt piiritletud, siis patsientide puhul on olukord keerulisem. Käesolevas artiklis anname ülevaate, kuidas on reguleeritud võimalus saada arstiabi Euroopa Liidu territooriumil ning olulistest ja hiljutistest Euroopa Kohtu lahenditest, mis on laiendanud patsientide liikumisõigust, kirjeldame Eesti sellekohaseid õigusakte ning senist kogemust.
Kindlustuskaitse ajutisel teises riigis viibimisel
Põhimõtteliselt tuleks eristada kahte olukorda: inimene vajab arstiabi ajutiselt teises riigis viibides ja inimene läheb teise riiki eesmärgiga saada plaanilist arstiabi.
Püüded reguleerida teatavate rühmade/inimeste õigust saada arstiabi teistes Euroopa Liidu liikmesriikides selgelt määratud ja piiritletud tingimustel ulatuvad aastasse 1958. Konkreetsema sisu said õigused regulatsiooniga 1408/71 ja täienduse regulatsiooniga 574/72. Regulatsiooni loomise tingis vajadus toetada tööliste vaba liikumist liikmesriikide vahel ning tagada neile muu hulgas kindlustuskaitse jätkuvus teises riigis töötamisel. Töötajate vaba liikumist peetakse Euroopa ühtse majandusruumi loomise nurgakiviks (Cornelissen 1996). Oluline on märkida, et selle regulatsiooni eesmärk kaugemas perspektiivis ei olnud harmoneerida liikmesriikide sotsiaalkindlustussüsteeme, vaid neid paremini koordineerida (Department for Work and Pensions 2002). Nüüdseks on see lihtne regulatsioon oma taotluslikud piirid ületanud seoses laienenud õiguste ja võimalustega ühest liikmesriigist teise liikuda. Nii on näiteks regulatsiooni tõlgendused oma algsest eesmärgist – pakkuda kindlustuskaitset töötavatele inimestele – laienenud ka nende pereliikmetele, üliõpilastele, füüsilisest isikust ettevõtjatele jpt ehk peaaegu kõigile Euroopa Liidu kodanikele (Van Raepenbush 1997; Fillon 1999).
Regulatsiooniga 1408/71 sätestatakse reeglistik arstiabi saamiseks, mis on elanikkonna eri rühmadel seni olnud erinev.
Selle regulatsiooni kohaselt on õigus arstiabile sihtriigi kodanikega sarnastel tingimustel järgmistel ajutiselt välisriigis viibijatel:
pensionäridel,
tööotsimise perioodil teises liikmesriigis viibijail,
teises riigis tegutsevatel töötajatel ja füüsilisest isikust ettevõtjatel,
piiriäärsetel töötajatel (inimesed, kes elavad ühes riigis, kuid töötavad teises),
õpilastel ja üliõpilastel (alates 1997. a oktoobrist).
Kõik teised saavad ajutiselt välisriigi territooriumil viibides vältimatut arstiabi. Siinkohal tuleb märkida, et Euroopa Kohtu üks viimaseid kohtulahendeid annab erisuse ka kroonilisi haigusi põdejatele (Juhtum C-326-/00 Ioannidis), kes vajavad pidevat meditsiinilist jälgimist oma seisundi tõttu (McKee et al 2004). Inimene peab enne taotlema asjakohase tõendi E111 pädeva riigi asutuselt, taotlemise ja väljastamise kord on kehtestatud vastava riigi seadustest lähtuvalt.
Peale E 111 vormi on kasutusel ka E106 (piiriäärsed töötajad), E109 (üliõpilased), E119 (teises riigis tööotsijad), E110 (rahvusvahelised transporditöötajad).
Euroopa ravikindlustuskaart, mis annab õiguse arstiabile Euroopa Liidu territooriumil ja Euroopa Majandusühenduse piirkonnas viibimise ajal, hakkab tulevikus kõiki loetletud vorme asendama. Eesti Haigekassa väljastab Euroopa ravikindluskaarti 1. augustist alates. 2004. aasta oktoobriks oli Haigekassa väljastanud 42 641 ravikindlustuskaarti (Eesti Haigekassa, 2004). Kuna kõik riigid pole veel Euroopa ravikindlustuskaarti rakendanud, on paralleelselt kasutusel ka E-vormid.
Regulatsiooni 1408/71 artikkel 22 (1) annab õiguse saada terviseseisundile asjakohast meditsiiniteenust juhul, kui selleks on eelnevalt taotletud ja saadud luba oma riigi pädevalt asutuselt. Liikmesriigid on erinevalt piiritlenud seisundid ja tingimused, mille korral ravi mõnes teises riigis on lubatud ning millistel alustel toimub teenuse eest maksmine (McKee et al 2004). Asjaomane reeglistik kasutab E112 vormi, mida patsient peab taotlema enne ravile minekut vastava riigi pädevalt asutuselt.
Esimesed mõrad sellesse reeglistikku löödi Euroopa Kohtu otsustega (C-117/77 Pierik I; C-182/78 Pierik II) juba 1970. aastate lõpus, andes märku, et autoriseering tuleb anda kõigile juhtudele, mis parandavad patsiendi tervislikku seisundit (McKee et al 2004). Nimetatud kaasuste valguses tõlgendas kohus, et “autoriseerimisest ei tohi keelduda juhul, kui vastavat ravi ei saa konkreetsele inimesele pakkuda oma asukohariigis” ning laiendas seda omakorda juhtudele, kus inimestel on võimalus saada tõhusamat ravi mõnes teises liikmesriigis, v.a asukohariik. Nimetatud kohtuotsus andis liikmesriikidele ohusignaali, mille kohaselt võis õigus laieneda ka kõigile neile teenustele, mis eri põhjustel olid välja jäänud avaliku sektori poolt tasutavast tervishoiuteenuste loetelust. Seda ei olnud aga liikmesriigid kavandanud (Council Regulation … 1981; Kesteloot et al 1995) ning üsna kiiresti lepiti kokku uutes täpsustavates põhimõtetes. Artikli 22 lõige 2 sõnastab juba konkreetsemalt tingimused, mille kohaselt on plaaniline ravi välismaal võimalik:
kui patsiendi taotletav raviteenus välisriigis on lülitatud tervise- või sotsiaalkindlustuse poolt tasutavate tervishoiuteenuste nimekirja;
kui patsiendil ei ole võimalik saada ravi asukohariigis mõistliku aja jooksul, mis oleks tavapärane antud ravi puhul ning arvestab konkreetset haigusseisundit ja võimalikku haiguse kulgu.
On hinnatud, et artikli 22 (2) sellise sõnastuse puhul antakse pädevatele asutustele väga suur kaalutlusvõim ehk haldusorgani õigus teha otsus seadusega ettenähtud piirides oma äranägemisel. Sealjuures võivad otsused tugineda rohkem faktilistele ja administratiivkriteeriumidele ning vähem meditsiinilistele näidustustele. Nii näiteks võib pädeval asutusel olla õigus keelduda autoriseerimisest kirurgilise ravi puhul, mis siis, kui selle saab läbi viia kolme kuu jooksul, ennetaks tõsiseid tervisehäireid ja tüsistusi või isegi surma, kuigi tavapärane aeg analoogse haiguse ravimiseks oleks kuus kuud (Cornelissen 1996, Kesteloot et al 1995).
Ka tervishoius teenuste vaba liikumine
Hoolimata Amsterdami lepingu paragrahvis 152 sätestatud liikmesriigi õigusest korraldada tervishoidu ja arstiabi oma riigi territooriumil, on Euroopa Kohus oma kohtulahenditega mõjutanud Euroopa Liidu tervisepoliitikat enam, kui eeldati või oodati. Siinkohal analüüsime enim tähelepanu all olnud lahendeid ja nende mõju Euroopa Liidu meditsiiniõigust kujundavates regulatsioonides.
Tegemist on 1998. aasta “revolutsiooniliste” Euroopa Kohtu kaasustega, kus kaks Luksemburgi kodanikku, Kohll ja Decker pöördusid kuue aasta eest Euroopa Kohtusse, et kaitsta Euroopa Liidu õiguses sätestatud “teenuste vaba liikumise” põhimõtet. Hr Decker oli ostnud Belgiast prillid ja hr Kohll oli käinud oma tütrega Saksamaal hambaravil ning esitanud need arved Luksemburgi kindlustustele väljamaksmiseks. Kindlustused keeldusid, sest puudus autoriseering ravi saamiseks väljaspool Luksemburgi. Kohll ja Decker viisid oma protestid edasi Euroopa Kohtusse. Luksemburgi valitsus esitas vastuväiteid, püüdes keeldumist argumenteerida väidetega, et eelnev autoriseerimine arstiabi saamiseks ja teenuse kompenseerimiseks on vajalik:
kindlustamaks riiklike sotsiaalkindlustussüsteemide rahalist jätkusuutlikkust ning pakkumaks tasakaalustatud meditsiini- ja arstiabiteenuseid kõigile oma kindlustatuile;
kaitsmaks elanikkonna tervist, sest riik ei saa analoogsete juhtumite puhul tagada, et teenuste ja toodete kvaliteet oleks sarnane kõigis Euroopa Liidu liikmesriikides.
Kohus lükkas mõlemad argumendid tagasi, väites, et kuna patsiendid maksid prillide ja hambaravi eest samaväärse summa Luksemburgis pakutavate samalaadsete teenuste ja toodetega, siis ei leia tõendust väited, et sellega on nad oma riigi sotsiaalkindlustussüsteemile põhjustanud täiendavaid kulutusi. Lisaks rõhutas kohus, et eeldused ühtse kvaliteedi tagamiseks Euroopa Liidus on loodud meditsiiniliste diplomite ja koolide õppekavade ühtlustamise kaudu (Council Regulation … 1981) ning seetõttu pole vahet, kas patsient ostab prillid asukohariigist või teisest liikmesriigist. Kohtuotsus – vastupidi kõigi liikmesmaade ootusele – oli hagejate kasuks. Kohus juhtis tähelepanu ka asjaolule, et “kuigi liikmesriikidel on märkimisväärne paindlikkus oma sotsiaalkindlustussüsteemide korraldamisel”, ei tähenda see, et “sotsiaalkaitsesektor oleks liidu õigusaktidele puutumatu saar” ning teenuste ja kaupade vaba liikumise õigused peavad kehtima ka sotsiaalvallas, mainitud juhul tervishoius (McKee et al 2004). Luksemburgi kindlustused pidid prillide ja hambaravi arved kinni maksma samas ulatuses, kui inimesed oleksid saanud Luksemburgis tarbitud teenuse korral.
Sellest ajast peale on jätkunud pidevad debatid teemal, kas tervishoiuteenus on käsitletav “teenusena” Euroopa Liidu regulatsioonide mõistes. Peale selle eeldab nimetatud kohtuotsus a priori, et tervishoiusüsteemid ja teenuste kvaliteet peaksid olema ühtlased kogu Euroopa Liidus, mis teadagi on kaugel praegusest olukorrast. Seda eriti pärast Euroopa Liidu laienemist, kus näeme suuri erinevusi nii regioonide, sissetulekute, tervisenäitajate kui ka tervishoiuinvesteeringute osas (McKee et al 2004). Mitu Euroopa riiki on püüdnud muuta autoriseerimist selgemaks. Nii näiteks maksab Austria lepingulisele või mittelepingulisele partnerile 80% teenuse maksumusest sõltumata sellest, kas teenus osutati kodu- või välismaal (Palm et al 2000).
Riikliku ravikindlustussüsteemi stabiilsus kaitstud
Pärast Kohlli ja Deckeri juhtumit oli õhus küsimus, kas nimetatud õigused laienevad ka haiglaravile ning juhtudele, kus patsiendid ei maksa teenuse osutajaile otse, vaid seda teeb nn kolmanda osapoolena kohalik kindlustus või haigekassa. Nendesse probleemidesse tõid selgust järgmised Smitsi ja Peerboomi kohtulahendid.
Pr Geraets-Smits ravis Parkinsoni tõve ühes Saksamaa erahaiglas eelneva kooskõlastuseta, maksis oma ravi eest otse ja nõudis hiljem Hollandi kindlustussüsteemilt oma kulude kompenseerimist Kohlli ja Deckeri kohtulahendile tuginedes.
Kindlustusfirma keeldus, sest leidis, et samalaadne ravi samalaadsete tulemustega on kättesaadav ka Hollandis. Hr Peerboom oli pärast autoavariid koomas ning neuroloogist raviarsti soovitusel toimetati ta ravile Austriasse, kus ta ka paranes. Saadud nn eksperimentaalne ravi oli kättesaadav üksnes kahes Hollandi haiglas ning täies mahus kompenseeritav ainult alla 25-aastastele. Samal ajal oli see täies mahus kompenseeritav raviteenus Austria kindlustatuile. Hollandi seaduste kohaselt ei ole kindlustusel õigust ega kohustust tasuda teenuste eest lepinguvälistele partneritele. Seadus sätestab ka, et ravikindlustus maksab välismaal osutatud raviteenuste eest, kui:
kavandatav ravi välismaal on tõenduspõhine ja aktsepteeritud erialaspetsialistide ringis;
kavandatav ravi on hädavajalik ja selle pakkumine Hollandis pole võimalik ilma ülemäärase viivituseta.
Hollandlased tulid välja täiendavate argumentidega, et antud olukorras polnud tegemist nn majandusteooria mõistes klassikalise teenusega, sest teenuse tarbija ja osutaja vahel ei toimu vahetut rahalist tehingut, vaid maksja on kolmas osapool ehk antud juhul Hollandi ravikindlustus. Euroopa Kohus tunnistas, et liikmesriikidel on õigus luua täiendavaid seadusi oma liikmesriigi piires, kuid need peavad olema Euroopa Liidu asjakohaste õigusaktidega vastavuses. Viimase järgi on tervishoiuteenus käsitletav teenusena, mis allub teenuste vaba liikumise regulatsioonile ning ei oma tähtsust, kas asjakohast teenust pakutakse ambulatoorselt või haiglas, kuidas tasutakse või kes tasub.
Riigid võivad teha piiranguid ehk keelduda maksmast ravi välismaal, kui tervishoiuteenustele suuremat vaba liikumist võimaldades võib tekkida “oht oma sotsiaalkindlustussüsteemi rahalise tasakaalu säilitamisele, oht avaliku teenusena osutatava arstiabi ja haiglaravi säilitamisele ning kui ravivõimaluste või arstliku kompetentsi säilitamine oma territooriumil on hädavajalik tervisekaitse ja isegi rahva ellujäämise jaoks”. Euroopa Kohus on märkinud, et piirangute vajadus peab olema tõestatud ja piirangud ei tohi olla teiste riikide teenuseosutajate suhtes diskrimineerivad. Viimased kohtulahendid räägivad aga üha selgemalt, et administratiivsed argumendid muutuvad kohtu jaoks vähem oluliseks ning lähtuma peaks eelkõige meditsiinilistest vajadustest ja põhjendustest. Tõendust pole leidnud ka väited, et senine patsientide liikumine mõjutaks oluliselt ja kriitiliselt riikide sotsiaalkindlustussüsteeme. Tegemist on üksikute juhtudega ning seni pole täheldatud inimeste massilist huvi arstiabi saamiseks välismaal. Rahaline jätkusuutlikkus on riikidele erineva tähtsusega. Sajad teises liikmesriigis ravi otsivad inimesed ei pruugi mõjutada näiteks Saksamaa ravikindlustussüsteemi, kuid võivad olla kriitilise tähtsusega Eesti omale. Ilmselt arvestaks kohus Eesti väikese rahvaarvu ja vaesuse tõttu ka enam “ohtu rahalisele tasakaalule ja avaliku teenusena osutatava arstiabi säilitamisele” ning lubaks Eestile suuremate piirangute seadmist kui näiteks Hollandile või Saksamaale.
Välismaiste ravivõimaluste regulatsioon Eestis
Eestis on haigekassa tasunud kindlustatute ravi eest välismaal kahel alusel: riikidevaheliste lepingute põhjal, kasutades juba enne Euroopa Liiduga liitumist regulatsiooniga 1408/71 analoogilisi põhimõtteid, ja erandkorras plaanilise ravi eest.
Riikidevahelised lepingud sõlmis Eesti 1990. aastail Rootsi, Soome, Läti, Leedu ja Ukrainaga, andes vastastikuse õiguse kindlustatud inimestel asjaomase tõendi esitamisel saada vältimatut arstiabi neis riikides samadel alustel asukohariigi kodanikega. 1. mail 2004 laienes arstiabi saamine ajutisel teises riigis viibimisel regulatsiooni 1408/71 alusel kogu Euroopa Liidu territooriumile. Ukrainaga sõlmitud leping on kahepoolselt peatatud, sest rakenduslepped on sõlmimata.
Plaanilise ravi saamist ja selle eest tasumist väljaspool Eestit reguleerib ravikindlustuse seadus (RKS), mis sätestab kolm võimalust:
Tervishoiuteenustele, mida kindlustatud saavad mitterahaliste hüvitistena (haigekassa tasub ravi eest otse raviasutusele), kehtib territoriaalsuse põhimõte ehk kindlustatud inimesel on õigus saada neid tervishoiuteenuseid eelkõige Eesti territooriumil. Erand sätestatakse arstiabi suhtes, mida Eesti territooriumil ei osutata, mis on kindlustatule näidustatud ja millel on tõendatud meditsiiniline efektiivsus (RKS § 27(3)). Põhimõtteliselt on tegemist 1990. aastate keskpaigast kehtinud alustega, mis kuni 2002. aastani olid sätestatud sotsiaalministri määruse tasandil.
Tervishoiuteenustele, mis ravikindlustuses on rahalised hüvitised (mille eest esmalt tasub kindlustatu kogusumma raviasutusele, saades taotluse alusel hiljem täieliku või osalise kompensatsiooni haigekassalt), territoriaalsuse põhimõte ei kehti ning kindlustatud inimene võib ravi teostamiseks valida ka teise riigi (RKS §27 (4)). Valik ei ole piiratud Euroopa Liidu liikmesmaadega, vaid on vaba kõikide riikide osas. Ravikindlustuse seaduse eelnõu seletuskirja järgi oli sellise regulatsiooni kehtestamine rahaliste hüvitiste osas otseselt mõjutatud Kohlli ja Deckeri kaasuste arvestamise vajadusest (Ravikindlustuse seaduse eelnõu… 2000). Ainus rahaline hüvitisliik ravikindlustuses on 2004. aastal täiskasvanute hambaravi, mida seega kindlustatuil oleks võimalik saada ka näiteks Venemaal või Lätis, kus tervishoiuteenuste hinnad on madalamad, saades haigekassast kompensatsiooni kuni Eestis vastavale kindlustatute rühmale kehtiva määrani.
Välismaal asuva tervishoiuteenuste osutaja ja haigekassa vahel sõlmitud lepingu alusel, kusjuures lepingus kohaldatakse kindlustatute ravi eest tasumisel Eesti seadustega sätestatut (RKS § 36). Põhimõtteliselt on seega väljaspool Eestit asuval tervishoiuteenuste osutajal (näiteks Valka haiglal Lätis) samuti õigus taotleda lepingut Eesti Haigekassaga Eesti kindlustatute ravimiseks, mille eest tasumisel kasutatakse Eesti tervishoiuteenuste piirhindasid. Pooled võivad mõistagi kokku leppida ka madalamates hindades.
Ravil on käidud eelkõige naabermaades
Praktikas on eeltoodud võimalustest kasutatud ravi välismaal üksnes juhul, kui Eestis vajalikku teenust ei osutata.
Aastati on Eesti Haigekassasse esitatud taotluste arv ja ravilkäinute arv olnud suhteliselt stabiilne (vt tabelit). Osaliselt on välismaal ravil käinute arvu aastail 2000-2002 mõjutanud Tartu Ülikooli Kliinikumi laste südamekirurgia alane koostööprojekt Saksamaa Charitee kliinikuga. Märkimisväärselt on tõusnud taotluste arv raviks välismaal 2004. aasta esimesel poolaastal.
Tabel. Eesti Haigekassasse esitatud taotluste ja ravilkäinute arv
1998 1999 2000 2001 2002 2003 2004,
Taotlusi 14 25 22 19 31 24 22
Ravilkäinuid 12 18 20 13 19 14 9
* sisaldab 2004. a I poolaasta jooksul laekunud ja heakskiidetud taotlusi, 9 taotlust olid andmete kogumise hetkel läbivaatamisel.
ALLIKAS: Eesti Haigekassa, 2004
Ravisaamise sihtriigid on olnud eelkõige Eesti vahetud naabermaad. 107-st välismaal ravil käinust veidi üle kolmandiku olid ravil Soomes (kokku 37 korda), järgmised sihtkohad olid Saksamaa (18 korda, neist suurem osa südamekirurgiaalase koostööprogrammi raames), Venemaa (17 korda) ja Rootsi (14 korda).
1990. aastate lõpus haigekassasse jõudnud taotlustest sai enamik ka vajaliku autoriseeringu ning hinnanguliselt oli taotluste esitamine arstiabi saamiseks välismaal Eestis sellel perioodil peamiselt raviarstide algatus. Viimaseil aastail suurenenud äraütlemiste osakaal näitab kindlustatute eneste aktiivsuse tõusu ravivõimaluste otsimisel. Haigekassa andmeil on peamised äraütlemise põhjused olnud ravi olemasolu Eestis ja väljaspool Eestit soovitava ravi eksperimentaalne iseloom, millel puudub tõendatud meditsiiniline efektiivsus (intervjuu A. Peetsaluga, 2004).
Ainult vähestel kokkupuude välismaise arstiabiga
PRAXIS-e tellimusel tegi uuringukeskus Faktum omnibuss-küsitluse elanikkonna arstiabi kogemuse ja ootuste kohta välismaal, millest selgus, et aastail 2002-2004 on Eesti elanike kokkupuuted raviga välismaal olnud väga piiratud. Otseseid kokkupuuteid on viimase kolme aasta jooksul olnud ligikaudu 2%-l elanikkonnast ning veel 2%-l on pereliige saanud arstiabi välismaal. Valdav osa oli seotud mingi ootamatu juhtumiga ja ainult 19% planeeritud visiidi või konsultatsiooniga. Haiglaraviga ei olnud keegi küsitletuist kokku puutunud. Ligi veerand juhtudest said abi Soomes, 9% Rootsis, 8% Lätis ja Leedus ning veerand mõnes muus Euroopa Liidu liikmesriigis, 17% Venemaal ja 16% muudes riikides. Ootamatu oli küsitluse tulemus abi saamisel esinenud probleemide kohta. Kui muude maade samalaadsed küsimused toovad esile suurimate probleemidena välismaal arstile pöördumisel keelebarjääri ja informatsiooni saamise, siis neist vähestest Eesti elanikest 70% ei tunnetanud võõrkeeles suhtlemist probleemina ja 58%-l ei olnud mingeid probleeme informatsiooni saamisega. Ilmselgelt mõjutavad sellist tulemust vastanute karakteristikud: välismaal arstiabiga isiklikult kokku puutunud olid eelkõige nooremad inimesed vanuses 25-34 aastat ning töise staatuse järgi ettevõtjad, tippjuhid ja spetsialistid. Vastates küsimusele hinnangu kohta välismaisele arstiabile, pidas 43% vastanuist seda Eesti abist paremaks, 21% samaväärseks ja 17% halvemaks. Et küsiti ka hinnangut pereliikme kogemuste kohta, oli inimeste hulk, kes hinnangut anda ei osanud, suhteliselt suur – 20%.
Peaaegu iga neljas eelistaks ravi välismaal
Elanikkonna ootused arstiabi saamiseks välismaal on üldiselt kõrged. Kui Eesti elanikud saaksid valida Eestis ja välismaal osutatava raviteenuse vahel tingimusel, et haigekassa selle eest tasub, eelistaks 25% kõigist vastanuist (noortest isegi üle kolmandiku) arstiabi saamist välismaal. Siinse arstiabi kättesaadavust heaks hindavatest inimestest eelistas välismaist ravi siiski 20% ning halva kättesaadavuse hinnangu andnud inimestest eelistaks ravi välismaal 31% vastanuist. Neli olulist põhjust välismaale ravile minekuks olid:
võimalus saada ravi, mida Eestis ei pakuta (54% nimetas seda esimese või teise põhjusena);
välismaiste raviasutuste parem tehniline varustatus ja aparatuur (vastavalt 40%);
välismaal on ravi parem ja usaldusväärsem (vastavalt 23%);
võimalus saada sõltumatu hinnang olemasolevale diagnoosile/ravile (vastavalt 16%).
Loetelus on olulisim ehk tähelepanu tuleks pöörata sageduselt teisena ja kolmandana nimetatud põhjustele, mis on otseselt seotud inimeste hinnangutega meie tervishoiusüsteemile. Samal ajal on need ka põhjused, mida me saaksime paremuse suunas mõjutada, investeerides riigi tasemel tunduvalt rohkem oma sisemajanduse kogutoodangust tervishoidu, parandades arstiabi kättesaadavust ning teenuse ja teeninduse kvaliteeti meie tervishoiuasutustes.
Ravikindlustussüsteemi rahaline jätkusuutlikkus küsitav
Eelkirjeldatu valguses on oluline anda hinnang inimeste õigustele ja võimalustele saada arstiabi välismaal ning analüüsida patsientide liikumise mõju meie tervishoiusüsteemile olukorras, kus inimeste ootused ja huvi arstiabi saamise vastu on kõrged ning rahulolu Eestis kehtiva tervishoiusüsteemiga tagasihoidlik.
Eesti seadustes on ravikindlustatusega hõlmatud inimeste õigused arstiabile välismaal reguleeritud teiste liikmesriikidega samasugustel alustel, nõudes selleks eelnevat autoriseeringut. Euroopa Kohtu otsuste mõju meie seadustele hinnates peab meeles pidama, et Euroopa Kohus teeb otsuseid ainult konkreetsete juhtumite kohta, vaagides just selle kohtuasja asjaolusid. Otsustest ei tulene automaatset kohustust liikmesriikidele oma õigusakte muuta. Seetõttu oli ka enamiku liikmesriikide reaktsiooniks Kohlli ja Deckeri otsuste peale pigem vaadata põhjendusi, miks see pretsedent omas riigis ei päde. Eesti ravikindlustuse seadus on võtnud vastavad kaasused arvesse. Edasisi Euroopa Kohtu kaasusi Eesti seadusandjad pole arvestanud ning ei ole ka märgata initsiatiivi patsientide liikumisõiguste laiendamiseks.
Euroopa Liidu tervishoiupoliitika on huvitavate uuenduste keskpunktis. Olukord, kus tervisepoliitikat teeb sisuliselt Euroopa Kohus, ei rahulda ei liikmesriike ega komisjoni. Tegemist on olukorraga, kus riikide õigused ja kohustused piiratud vahenditega tervishoidu korraldada on mõjutatud mitmest välisfaktorist ja võivad pingestada tervishoiusüsteemide rahalist jätkusuutlikkust. Euroopa Komisjonis on moodustatud ekspertkomisjon, et saada parem ülevaade riikidevahelisest koostööst tervishoiuressursside kasutamisel, arstiabi kättesaadavusest, informatsiooni kvaliteedist ja kättesaadavusest, patsiendi õigustest, riikide positsioonidest ja patsientide liikumisest. On avaldatud analüüse ning Euroopa Komisjon on rahastanud näiteks kuuenda raamprogrammi projekti Europe for Patients, mille ülesanne on kaardistada kogu regiooni patsientide liikumine ning anda komisjonile omapoolsed soovitused. Mainitud uuringus osaleb ka SA PRAXIS, andes oma osa (sisendi) Eesti-Soome kogemuste kirjeldamise kaudu patsientide liikumisel.
Riikide ravikindlustussüsteemide rahaline jätkusuutlikkus jääb endiselt küsimärgi alla, kui patsientide liikumine Euroopa regioonis võtab suurema ulatuse. Väikeriikide sotsiaalkindlustussüsteemid on suurtega võrreldes tõsisemas finantsriskis. Kuigi väljaspool Eestit ravisaanuid on olnud vähe, näitab elanikkonna seas 2004. aasta septembris tehtud uuring, et elanikkonna valmidus kaaluda ravivõimalusi välismaal on suhteliselt kõrge. Valmidus oli kõrgeim nooremaealiste ja suurema sissetulekuga inimeste hulgas ning otseselt seotud inimeste kehvapoolse hinnanguga arstiabi kättesaadavusele ja kvaliteedile. Seega võib ennustada, et surve arstiabi võimaluste laiendamisele välismaal tugevneb. See omakorda viiks Eesti tervishoiusüsteemist raha välja ja pingestaks ravikindlustuseelarvet, vähendades siinse arstiabi kättesaadavust ja süvendades rahulolematust kohaliku tervishoiusüsteemiga. Teisest küljest aitab see kindlasti kaasa, et senisest põhjalikumalt üle vaadata meie riigi vähenevad tervishoiukulutused, tervishoiuasutuste investeeringuvõimalused ja meetmed, mis aitaksid taastada ja kindlustada usaldust meie tervishoiusüsteemi vastu.
Vaja tõsta usaldust Eesti tervishoiusüsteemi vastu
Kokkuvõtteks leiame, et hoolimata initsiatiivi puudumisest laiendada patsientide liikumisvabadust, ei ole alust eeldada, et arstiabi otsimine välismaal jääb praegusega samale tasemele. Sellele viitavad nii inimeste kõrgenenud ootused arvamusküsitlustes kui ka suurenenud taotluste arv Eesti Haigekassale 2004. aastal. Loodetavasti on meil tulevikus parem ülevaade sellest, millistel põhjustel otsivad inimesed raviteenuseid teistest riikidest, millised on patsientide liikumist soodustavad ja takistavad tegurid ja millised on liikmesriikide kogemused piiriäärses ja riikidevahelises koostöös. Kindlasti ei ole vähem tähtis hinnata meie enda tervishoiusüsteemi valmidust tulla toime olukorras, kus tervishoiutöötajate lahkumine on objektiivne reaalsus ning kogemus ja aktiivsus pakkuda kvaliteetseid teenuseid teiste riikide kodanikele alles kujunemisjärgus. Kaugemas perspektiivis on aga siiski esmatähtis tervishoiu suurema rahastamise ning parema ravi- ja teeninduskvaliteediga kasvatada eestlaste usaldust oma riigi tervishoiusüsteemi vastu.
Loodetavasti jääb halvem stsenaarium, kus Eesti patsiendid järgnevad Eesti arstidele ja raviteenuste eest Rootsis või Soomes maksab Eesti maksumaksja, üksnes teoreetiliseks konstruktsiooniks paberil.
Cornelissen, R. (1996). The Principle of Territoriality and the Community Regulations on Social Security. – Common Market Law Review, no 3, pp 439-471.
Council Regulation (EEC) No 2793/81 of 17 September 1981 amending Regulation (EEC) 1408/71 on the application of social security schemes to employed persons and their families moving within the Community and Regulation (EEC) No 574/72 fixing the procedure for implementing Regulation (EEC) 1408/71 (1981). – Official Journal L 275, 29.09.1981.
Department for Work and Pensions (2002). A summary of the European Community Regulations on social security for migrant workers. – http://www.dwp.gov.uk/publications/dss/1997/ier/annexa.asp (16.11.2004).
Elanikkonna kogemused ja ootused arstiabiks välismaal (2004). Uuringukeskus Faktum, PRAXIS. [Avaldamata.]
Fillon, J. C. (1999). La Citoyenneté de l’Union européenne et la coordination des régimes de sécurité. – Journal des Tribunaux du Travail, 747, pp 393-403.
Intervjuu A. Peetsaluga, juuli 2004.
Kesteloot, K., Pocceschi, S., van der Schueren, E. (1995). The Reimbursement of the Expenses for Medical Treatment Received by ‘transnational’ Patients in EU-countries. – Health Policy, vol 33, no 1, pp 43-57.
McKee, M., MacLehose, L., Albreht, T. (2004). Free Movement of Patients. – M. McKee, L. MacLehose, E. Nolte (eds). Health Policy and European Union Enlargement. Maidenhead: Open University Press, pp 157-176.
Palm, W., Nickless, J., Lewalle, H., Coheur, A. (2000). Implications of Recent Jurisprudence on the Co-ordination of Health Care Protection Systems. General report, produced for the European Commission Directorate-General for Employment and Social Affairs. Association Internationale de la Mutualité. Brussels.
Ravikindlustuse seadus. – Riigi Teataja I 2002, 62, 377.
Ravikindlustuse seaduse eelnõu seletuskiri (2000). – www.riigikogu.ee.
Van Raepenbusch, S. (1997). Le champ d’application personnel du Règlement (CEE) no 1408/71 et la citoyenneté européenne: du travailleur migrant au citoyen européen. – Journal des Tribunaux du Travail, 665, pp 1-7.

matches:
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
kohus
§ 27
§27
§ 36
Kohus


text:
Õnnetusjuhtumi kindlustusest ja kindlustusandja tõendamiskoormusest | Advokaadibüroo TRINITI – teeb teisiti ja teeb ära!
14.02.2019 , Erki Vabamets
12.02.2019 , Eli Lahesoo
TRINITI äriõiguse nõuanne: osaga või osanikuga seotud eriõigused
07.02.2019 , Mikk Põld
06.02.2019 , Maarja Lehemets
TRINITI äriõiguse nõuanne: osanike koosoleku kulude kandmine osaniku poolt
31.01.2019 , Tanel Kalaus
Õnnetusjuhtumi kindlustusest ja kindlustusandja tõendamiskoormusest
Katri Tomson 2015-01-07
Pool aastat tagasi avaldas hea kolleeg Anni Prants meie blogis artikli „Kindlustusjuhtumi tõendamisest ja hüvitise tasumisest“, analüüsides selles üht toonast Riigikohtu lahendit (vt otsus nr 3-2-1-171-13), milles kohus selgitas, kelle kanda jääb kindlustusjuhtumi asjaolude väljaselgitamata jätmise risk juhul, kui kindlustusjuhtumi toimumise asjaolusid ei õnnestugi lõpuni kindlaks teha. Tänaseks on jõudnud Riigikohtusse järgmine kaasus, milles kohus on täiendanud oma varasemaid seisukohti tõendamiskoormuse jaotuse osas just õnnetusjuhtumi kindlustuse puhul (vt otsus nr 3-2-1-112-14).
Alkoholijoove kui kindlustuslepingu rikkumine
Viimatinimetatud kindlustusasjas vaieldi selle üle, kas kindlustusandjal on õigus keelduda kindlustushüvitise ja sellele lisanduva viivise maksmisest kindlustusvõtjale põhjusel, et viimane on rikkunud kindlustuslepingust tulenevat kohustust mitte suurendada kindlustusriski (mh alkoholi tarbimise teel). Pooled olid sõlminud õnnetusjuhtumi kindlustuse lepingu, poolte vahel puudus vaidlus selles, et kindlustusjuhtumiks kvalifitseeruv õnnetusjuhtum oli tõepoolest aset leidnud, samuti oli kindlustusjuhtumi järgselt kindlaks tehtud, et juhtumi toimumise ajal oli kindlustusvõtja alkoholijoobes. Sündmuse toimumise asjaolud ise olid aga ebaselged.
Sisuliselt vaidlesid pooled selle üle, kas kindlustusvõtja joobeseisund iseenesest annab kindlustusandjale aluse hüvitise maksmisest keelduda olukorras, kus pooltevaheline kindlustusleping sisaldab seesugust tingimust, et kindlustusandja vabaneb osaliselt või täielikult kindlustuslepingu täitmise kohustusest, kui kindlustusjuhtum on põhjuslikus seoses kindlustatu poolt alkohoolsete ainete tarbimisega.
Riigikohus asus seisukohale, et kirjeldatud lepingutingimuse olemasolul tuleb kindlustushüvitise väljamaksmisel arvestada seda, milline on kindlustusriski mittesuurendamise kohustuse rikkumise (kõnealuses vaidluses alkoholi tarbimise) mõju kindlustusjuhtumi toimumisele. Kohus rõhutas, et seaduse kohaselt vabaneb kindlustusandja rikkumise tagajärjel hüvitise maksmise kohustusest kindlustusvõtjast tuleneva asjaolu tõttu mitte kogu ulatuses, vaid kindlustusriski võimalikkuse suurenemise ulatuses.
Tõendamiskoormuse jagunemine
Seejuures on kohtu hinnangul kindlustusandja kohustuseks tõendada, kas ja kuivõrd mõjutas kindlustuslepingu rikkumine õnnetusjuhtumi toimumist, kuna seaduse kohaselt tuleb õnnetusjuhtumi kindlustuse puhul eeldada, et kindlustatud isiku tervis kahjustus temast mittetuleneva asjaolu tõttu.
Kõnealuses vaidluses leidis Riigikohus, et olukorras, kus õnnetusjuhtumi asjaolud ei ole teada, ei saa kohtud pidada õnnetusjuhtumi ainukeseks põhjuseks kindlustusvõtja alkoholijoovet, sest asjaolude ebaselgusest tingituna ei ole samamoodi välistatud, et õnnetusjuhtumit mõjutas mõni muu kõrvaline asjaolu, mistõttu oleks õnnetusjuhtum võinud toimuda ka juhul, kui kindlustusvõtja oleks olnud kaine. Kindlustusvõtja joobeseisundi saab lugeda kindlustusjuhtumi ainukeseks põhjuseks vaid siis, kui kohtute tuvastatud asjaolude kohaselt ei ole kindlustusjuhtumi saabumist mõjutanud mõni muu kõrvaline asjaolu.
Kohus lisas, et kuna enda tahtlik viimine alkoholijoobesse suurendab üldjuhul igat liiki õnnetusjuhtumi saabumise riski, ei saa hea usu põhimõttest tulenevalt kindlustusvõtja tugineda kindlustusjuhtumiks peetava õnnetusjuhtumi põhjusele peale tema enda alkoholijoobe siiski juhul, kui kindlustusandja on tõendanud, et õnnetus juhtus olustikus, mis mõistlikult võttes ei kujutanud endast riski tavaseisundis (st kainele) inimesele. Seega peab kindlustusandja tõendama, et kindlustusvõtjaga toimunud õnnetuse koha olustik oli eelnimetatud tähenduses turvaline. Kui kohus selle tuvastab, siis peab kindlustusvõtja kindlustushüvitise saamiseks omalt poolt tõendama, et õnnetusjuhtumi põhjuseks oli muu väline asjaolu, mille tõttu ei saa enam lugeda alkoholijoovet õnnetusjuhtumi ainsaks põhjuseks.
Kui kohus tuvastab, et kindlustusvõtja alkoholijoove ei olnud õnnetusjuhtumi ainsaks põhjuseks, siis ei saa kindlustusandja kindlustushüvitise maksmisest keelduda, kuid võib kindlustushüvitist vähendada, arvestades seda, kas ja mil määral hageja alkoholijoove aitas kaasa õnnetusjuhtumi saabumisele.
https://triniti.ee/meeskond/katri-tomson https://triniti.ee/wp-content/Cimy_User_Extra_Fields/katritomson/K-Tomson_400x600.jpg
Kuidas maandada rahapesuriski oma ettevõttes?
Riik maksustab laenude andmise (vol 2)

matches: kohus kohus Riigikohus Kohus Kohus kohus kohus


jõustumine 01.01.2004, osaliselt 1.05.2004. a.
§ 5. [Kehtetu – RT I 2004, 37, 254 - jõust. 01.05.2004]
§ 7. [Kehtetu – RT I 2004, 37, 254 - jõust. 01.05.2004]
(2) Komisjoni määruse (EÜ) nr 2065/2001 artiklis 7 nimetatud väikesed tootekogused kehtestab põllumajandusminister . Väikestele tootekogustele ei kohaldata käesoleva paragrahvi lõikes 1 sätestatud nõudeid.
(3) Nõukogu määruse (EÜ) nr 104/2000 artikli 4 lõikes 2 nimetatud tootenimetuste loetelu kehtestab põllumajandusminister .
§ 13–15. [Kehtetud – RT I 2004, 37, 254 - jõust. 01.05.2004]
(3) [Kehtetu – RT I 2004, 37, 254 - jõust. 01.05.2004]
(1) Kooskõlas rakenduskavas sätestatuga kehtestab põllumajandusminister Euroopa Kalandusfondi toetuse andmise ja kasutamise tingimused ja korra meetmete või tegevuste kaupa (edaspidimeetme tingimused). Meetme tingimustes võib rakenduskavas sätestatud tingimusi täpsustada ja kitsendada.
(4) Euroopa Kalandusfondi toetuse objekti tähistamise ning Euroopa Liidu osalusele viitamise tingimused ja korra kehtestab põllumajandusminister .
§ 261. [Kehtetu – RT I 2006, 5, 22 - jõust. 06.02.2006]
(2) [Kehtetu – RT I 2007, 22, 115 - jõust. 23.03.2007]
(2) Erialade loetelu, mille omandamise korral praktikatoetust antakse, kehtestab põllumajandusminister .
(1) [Kehtetu – RT I 2006, 28, 211 - jõust. 01.07.2006]
§ 42–46. [Kehtetud – RT I 2006, 5, 22 - jõust. 06.02.2006]
(1) Riiklike arengutoetuste taotlemise ja taotluse menetlemise korra kehtestab põllumajandusminister . Nimetatud korras nähakse ette toetuse saamiseks esitatavate andmete ja neid tõendavate dokumentide loetelu, määratud tähtpäevaks esitatava taotluse esitamise tähtpäev ning taotluse läbivaatamise ja kontrollimise ning toetuse määramise ja maksmise täpsem kord, samuti riikliku arengutoetuse saamiseks esitatavad nõuded, lähtudes käesolevas seaduses sätestatust. Toetuse taotlemise ja taotluse menetlemise korra võib kehtestada eraldi iga riikliku arengutoetuse kohta.
Käesoleva seaduse § -s 541 nimetatud kalamajanduslikku toetust võib anda üksnes Euroopa Komisjoni eelneval kirjalikul loal või grupierandiga hõlmatud riigiabi puhul teate esitamise korral. Loataotluse koos vajaliku teabega või teate esitab Euroopa Komisjonile Põllumajandusministeerium.
(1) Käesoleva seaduse § -s 541nimetatud kalamajandusliku toetuse taotlemise ja taotluse menetlemise korra ning taotluse vormi kehtestab põllumajandusminister . Nimetatud korras nähakse ette toetuse saamiseks esitatavad nõuded, määratud tähtpäevaks esitatava taotluse esitamise tähtpäev ning taotluse läbivaatamise ja kontrollimise ning toetuse määramise ja maksmise tähtajad ja kord.
(1) Käesoleva seaduse § -s 544 nimetatud kalamajanduslikku toetust, laenu ja tagatist võib anda üksnes Euroopa Komisjoni kirjalikul loal või grupierandiga hõlmatud riigiabi puhul teate esitamise korral. Loataotluse eelnõu koos vajaliku teabega või teate eelnõu esitab sihtasutus Põllumajandusministeeriumile, kes edastab loataotluse või teate Euroopa Komisjonile.
(1) Käesoleva seaduse § -s 544 nimetatud kalamajandusliku toetuse, laenu ja tagatise taotlemise ja taotluse menetlemise korra ning taotluse vormi kehtestab sihtasutuse nõukogu. Nimetatud korras nähakse ette toetuse, laenu ja tagatise saamiseks esitatavad nõuded, taotluse esitamise tähtpäev ning taotluse läbivaatamise ja kontrollimise ning toetuse määramise ja maksmise tähtajad ja kord. Toetuse, laenu ja tagatise taotlemise ja taotluse menetlemise korra võib kehtestada iga toetuse, laenu või tagatise liigi kohta eraldi. Nimetatud kord avalikustatakse sihtasutuse veebilehel.
(1) Käesoleva seaduse § -s 547 nimetatud vähese tähtsusega abi andmise korral riigi poolt kehtestab vähese tähtsusega abi taotlemise ja taotluse menetlemise korra ning taotluse vormi põllumajandusminister.
(2) Kalandusturu korraldamise abinõude rakendamise korral teabe esitamise, töötlemise ja edastamise korra kehtestab põllumajandusminister .
(1) [Kehtetu – RT I 2006, 5, 22 - jõust. 06.02.2006]
(2) Ülekandetoetuse maksmise korral teabe esitamise korra kehtestab põllumajandusminister .
(2) Kõrvaldamistoetuse taotluses esitatavate andmete loetelu kehtestab põllumajandusminister .
(2) Ülekandetoetuse taotluses esitatavate andmete loetelu kehtestab põllumajandusminister .
[Kehtetu – RT I 2007, 22, 115 - jõust. 23.03.2007]
§ 63–65. [Kehtetud – RT I 2007, 22, 115 - jõust. 23.03.2007]
(11) Euroopa Kalandusfondi toetuse tagasinõudmise korral on intressimäär tagastatava toetuse summalt eurodes ühe aasta Euribor + 5 protsenti aastas või Eesti kroonides ühe aasta Talibor + 5 protsenti aastas. Intressimäär fikseeritakse iga aasta 2. jaanuari seisuga ning kehtib üks aasta. Intressiarvestuse aluseks on tegelik päevade arv kuus ja 360-päevane aasta.
(1) Sihtasutus esitab Põllumajandusministeeriumile iga aasta 1. aprilliks aruande käesoleva seaduse § -s 544 nimetatud kalamajandusliku riigiabi andmise kohta eelmise aasta jooksul, välja arvatud nõukogu määruse (EÜ) nr 994/98 artikli 1 kohaselt Euroopa Komisjoni vastuvõetud grupierandi korral, mille puhul esitatakse aruanne iga aasta 1. märtsiks.
§ 714. [Kehtetu – RT I 2007, 22, 115 - jõust. 23.03.2007]
(1) Kalandustoodete turustusnormide või tarbija teavitamise nõuete rikkumise eest – karistatakse rahatrahviga kuni 300 trahviühikut.
(1) Kalandusturu korraldamise abinõude rakendamiseks vajalike andmete esitamata jätmise eest – karistatakse rahatrahviga kuni 200 trahviühikut.