text:
esitatud 26. jaanuaril 2016(1)
Kohtuasi C‑233/14
Liidu kodanike liikumisvabadus – Võrdne kohtlemine – Ühistranspordi soodustariifide saadavus – EL‑i üliõpilased, sh Erasmuse üliõpilased – ELTL artiklid 18, 20 ja 21 – Direktiivi 2004/38 artikkel 24 – Vastuvõetavus
1. Euroopa Komisjon palub ELTL artikli 258 alusel esitatud hagis Euroopa Kohtul tuvastada, et Madalmaade Kuningriik (edaspidi „Madalmaad”) on rikkunud talle ELTL artiklitest 18, 20 ja 21 ning direktiivi 2004/38/EÜ(2) artikli 24 lõikest 2 tulenevaid kohustusi, kuna ta pakub soodsamate ühistranspordi tariifidega kaarte (edaspidi „OV‑tudengikaart”) Madalmaades õppivatele EL‑i teiste liikmesriikide üliõpilastele (s.o Erasmuse üliõpilastele ja muudele üliõpilastele (edaspidi „tavalised üliõpilased”))(3) tingimustel, mis on vähem soodsad kui need, mida kohaldatakse Madalmaades õppivate Madalmaade kodanike suhtes.
2. ELTL artikli 18 esimene lõik keelab diskrimineerimise kodakondsuse alusel „aluslepingutes käsitletud valdkondades” ja „[i]lma et see piiraks aluslepingutes sisalduvate erisätete kohaldamist”.
3. ELTL artikli 20 lõikega 1 kehtestatakse liidu kodakondsus. Iga isik, kellel on mõne liikmesriigi kodakondsus, on liidu kodanik. ELTL artikli 20 lõige 2 sätestab, et liidu kodanikel on „asutamislepingutes sätestatud õigused ja kohustused”, sealhulgas „õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil” (ELTL artikli 20 lõike 2 punkt a). Lisatud on, et nimetatud õigusi kasutatakse „vastavalt tingimustele ja piirangutele, mis on kindlaks määratud aluslepingutega ning nende rakendamiseks vastuvõetud meetmetega”.
4. ELTL artikli 21 lõige 1 sätestab: „Igal liidu kodanikul on õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil, kui aluslepingutega ja nende rakendamiseks võetud meetmetega kehtestatud piirangutest ja tingimustest ei tulene teisiti.”
5. ELTL artikli 165 lõige 1 sätestab: „Liit aitab kaasa kvaliteetse hariduse arendamisele, soodustades koostööd liikmesriikide vahel ning vajaduse korral toetades ja täiendades nende tegevust, samal ajal täiel määral respekteerides liikmesriikide vastutust õpetuse sisu ja haridussüsteemide korralduse eest […]”. ELTL artikli 165 lõike 2 teise taande kohaselt püütakse liidu tegevusega ka „ergutada õppijate […] liikuvust”. Selleks et aidata kaasa ELTL artiklis 165 märgitud eesmärkide saavutamisele, sätestab ELTL artikli 165 lõike 4 esimene taane, et Euroopa Parlament ja Euroopa Liidu Nõukogu võtavad vastu stimuleerivaid meetmeid, välja arvatud igasugune liikmesriikide õigusnormide ühtlustamine. ELTL artikli 166 lõikes 4 on sarnane säte kutseõppepoliitika kohta.
6. Direktiivi 2004/38 kohaldatakse „kõikide liidu kodanike suhtes, kes liiguvad liikmesriiki või elavad liikmesriigis, mille kodanikud nad ei ole, ja nende […] pereliikmete suhtes, kes on nendega kaasas või ühinevad nendega” (artikli 3 lõige 1)
7. Direktiivi 2004/38 põhjenduses 10 on märgitud, et „[e]lamisõigust kasutavad isikud ei tohiks […] vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi esialgse elamisperioodi jooksul põhjendamatult koormata” ja „[s]eepärast peaks üle kolmekuulise perioodi puhul kehtestama liidu kodanike ja nende pereliikmete elamisõigusele tingimused”.
8. Direktiivi 2004/38 artiklis 16 sätestatud üldeeskirja kohaselt saavad alalise elamisõiguse EL‑i kodanikud, kes on elanud vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult ja pidevalt viis järjestikust aastat. Enne seda on neil õigus elada teise liikmesriigi territooriumil kauem kui kolm kuud teatavatel tingimustel. Täpsemalt näeb direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punkt c sellise elamisõiguse ette kodanikele, kes „on kantud mõne sellise era‑ või avalik-õigusliku õppeasutuse nimekirja, mis on vastuvõtvas liikmesriigis akrediteeritud või mida rahastatakse selle riigi õigusaktide või haldustavade põhjal, ja nende peamiseks eesmärgiks on õpingud, sealhulgas tööalane koolitus” ja kellel „on vastuvõtva liikmesriigi üldine ravikindlustus ja nad kinnitavad asjaomasele liikmesriigi asutusele avalduses või mõnes muus enda valitud dokumendis, et neil on enda ja oma pereliikmete jaoks piisavalt vahendeid, et mitte koormata oma elamisperioodi ajal vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi”.(4)
9. Direktiivi 2004/38 artikkel 24 sätestab:
„1. Kui asutamislepingu ja teiseste õigusaktide erisätetes ei ole selgelt ette nähtud teisiti, koheldakse kõiki käesoleva direktiivi kohaselt vastuvõtva liikmesriigi territooriumil elavaid liidu kodanikke asutamislepingu reguleerimisalas võrdselt kõnealuse liikmesriigi kodanikega. Seda õigust saavad kasutada ka pereliikmed, kes ei ole liikmesriigi kodanikud ja kellel on seal elamisõigus või alaline elamisõigus.
2. Erandina lõikest 1 ei ole vastuvõttev liikmesriik kohustatud tagama õigust sotsiaalabile elamisperioodi esimese kolme kuu jooksul või, kui see on asjakohane, artikli 14 lõike 4 punktis b sätestatud pikema ajavahemiku jooksul, samuti pole ta kohustatud enne alalise elamisõiguse omandamist andma stipendiumide või õppelaenudena toimetulekutoetust õpinguteks, sealhulgas tööalaseks koolituseks, muudele isikutele kui töötajatele, füüsilisest isikust ettevõtjatele, sellise staatuse säilitanud isikutele ja nende pereliikmetele.”(5)
EL‑i õigusaktid Erasmuse programmi kohta
10. Nõukogu otsusega 87/327/EMÜ(6) loodi alates 1. juulist 1987 rakendatav(7) Erasmuse programm, mille eesmärk oli oluliselt parandada üliõpilaste liikuvust (toonases) ühenduses ja tihendada ülikoolidevahelist koostööd.(8) Otsuse lisas oli määratletud, kuidas komisjon Erasmuse programmi pidi rakendama.(9)
11. Erasmuse programmi rakendamiseks tuli luua Euroopa ülikoolide koostöövõrgustik, kuhu pidid kuuluma ülikoolid, mis olid Erasmuse programmi raames sõlminud lepingud üliõpilaste ja õppejõudude vahetamiseks teiste liikmesriikide ülikoolidega ja mis tunnustasid väljaspool koduülikooli läbitud õppeperioode. Nende ülikoolidevaheliste lepingute eesmärk oli anda üliõpilastele võimalus läbida oma diplomi- või kraadiõppe raames täielikult tunnustatud õppeperiood vähemalt ühes teises liikmesriigis. Osalevad ülikoolid pidid iga sellise ühisprogrammi eest igal aastal saama toetust. Lisaks pidi ühendus looma Erasmuse stipendiumikava, mille alusel oleks programmis osalevatele üliõpilastele (edaspidi „Erasmuse üliõpilased”) pakutud otsest rahalist toetust ja mida pidid haldama liikmesriikide pädevad asutused. Stipendiume tuli jagada teatavatel tingimustel, sh järgmistel. Stipendium pidi katma liikuvusega seotud kulud (s.o sõidukulud) ja vajaduse korral võõrkeele õppimise kulud ning seda tuli kohandada vastavalt sihtriigi elukallidusele. Vastuvõttev ülikool ei tohtinud õppemaksu nõuda ja kui stipendiumi saajal oli koduülikoolis õppemaks, pidi ta seda välismaal viibimise ajal edasi maksma. Üliõpilastele kodumaal makstavaid toimetulekutoetusi tuli Erasmuse üliõpilastele nende vastuvõtvas ülikoolis õppimise ajal edasi maksta.(10)
12. Kuigi Erasmuse programm on palju muutunud, on ta põhiosas jäänud samaks. Praegu kuulub ta katusprogrammi „Erasmus+” alla, mis on ühtne haridus‑, koolitus‑, noorte‑ ja spordiprogramm. Määrusega (EL) nr 1288/2013(11) (edaspidi „Erasmus+ määrus”) loodi ELTL artikli 165 lõike 4 ja artikli 166 lõike 4 alusel Erasmus+ (edaspidi „Erasmus+ programm”)(12). Erasmus+ programm hõlmab muu hulgas „kõikide tasandite haridus[t] ja koolitus[t] elukestva õppe vaatenurgast”, sh „kõrgharidus[t] (Erasmus)”.(13) „Üksikisikute õpiränne”(14) on üks neist meetmekategooriatest, millega täidetakse määruse eesmärke hariduse ja koolituse valdkonnas.(15) Artikli 1 lõige 2 sätestab, et programmi viiakse ellu 1. jaanuarist 2014 kuni 31. detsembrini 2020.
13. Erasmus+ määruse põhjenduses 40 on märgitud, et „[p]rogrammi juurdepääsetavuse parandamiseks tuleks üksikisikute liikuvuse toetamiseks antavaid toetusi kohandada vastavalt sihtriigi elukallidusele ja elamiskuludele.”
14. Erasmus+ määruse artikli 7 lõike 1 punkti a kohaselt toetatakse üksikisikute õpirände raames muu hulgas „kõrghariduse kõikide astmete üliõpilaste ning kutsehariduses ja ‑koolituses osalevate õppijate ja õpipoisiõppes olevate isikute õpirännet[, mis] võib toimuda õppena partnerasutuses või praktikana või välismaal õpipoisi, assistendi või praktikandina kogemusi omandades” Erasmus+ programmiriikides, mis on määratletud artikli 24 lõikes 1.(16)
15. Erasmus+ määruse artikli 18 lõige 7 näeb ette, et üksikisikute õpirände jaoks ette nähtud rahalisi vahendeid haldab riiklik büroo või riiklikud bürood ning need eraldatakse liikmesriikide rahvaarvu ja elukalliduse, liikmesriikide pealinnade vahelise kauguse ja tulemuslikkuse põhjal.
16. Komisjon on üliõpilaste jaoks Erasmus+ programmi selgitamiseks koostanud nn Erasmus+ üliõpilasharta.(17) See selgitab programmis osalemise reegleid. Iga üliõpilane peab sõlmima i) stipendiumilepingu (isegi kui ta EL‑i eelarvest rahalist toetust ei saa), reeglina oma koduasutusega, kelle nimekirja ta on kantud, ning ii) õppelepingu nii oma koduasutusega kui ka vastuvõtva asutusega. Teises lepingus määratakse kindlaks üliõpilase õppeplaan välismaal, sh omandatavad ainepunktid, mis lähevad arvesse üliõpilase õppekava täitmisel koduülikoolis. Lisaks on Erasmus+ üliõpilashartas märgitud, et vastuvõttev asutus ei nõua üliõpilaselt enda juures õppimise ajal õppemaksu ega tasu immatrikuleerimise, eksamite või laborite ja raamatukogude kasutamise eest. Üliõpilaselt võidakse aga kohalikega samadel alustel nõuda väikest tasu selliste kulude katteks, nagu näiteks kindlustus, üliõpilasesindusse kuulumine ja õpingutega seotud materjalid või vahendid. Lisaks säilib üliõpilasele koduriigis antud stipendium või õppelaen.
17. 2000. aasta õpingute rahastamise seaduses (Wet Studiefinanciering 2000; edaspidi „WSF 2000”) on sätestatud Madalmaades ja välismaal õppimise rahastamise (edaspidi „õppetoetus”) ulatus ja tingimused. 2000. aasta õppetoetuste otsus (Besluit studiefinanciering 2000; edaspidi „BSF 2000”) rakendab selle seaduse. WSF 2000 artikkel 2.1 sätestab, et need tingimused on seotud kodakondsusega (artikkel 2.2), vanusega (artikkel 2.3) ja hariduse liigiga (jaotised 2.2–2.4(18)).
18. WSF 2000 artikli 1.1 lõikes 1 on „üliõpilane” määratletud kui isik, kes omandab kõrgharidust ja ei ole kaugõppes(19), ning „osaleja” kui isik, kes omandab kutseharidust.(20) Edaspidi nimetan neid kaht rühma vastavalt „üliõpilasteks” ja „kutseõppuriteks”.
19. WSF 2000 artikli 2.2 lõige 1 sätestab, et õppetoetust võivad saada: üliõpilased ja kutseõppurid(21), kes on Madalmaade kodanikud; muude riikide kodanikud, keda õppetoetuste puhul koheldakse mõne lepingu või rahvusvahelise organisatsiooni otsuse alusel Madalmaade kodanikena; ning muude riikide kodanikud, kes elavad Madalmaades ja kuuluvad nende isikute hulka, keda tuleb õppetoetuste puhul kohelda võrdselt Madalmaade kodanikega. WSF 2000 artikli 2.2 lõige 2 sätestab teise isikuterühma kohta võimaluse näha eraldi meetmega ette, et nende võrdne kohtlemine piirdub summaga, mis on vajalik hariduse omandamiseks vajalike kulude katteks.
20. WSF 2000 artikli 2.3 kohaselt võivad õppetoetust saada 18–30‑aastased üliõpilased ja kutseõppurid.
21. WSF 2000 artikli 2.1 punktis c sisalduv haridustingimus osutab WSF 2000 jaotistes 2.2–2.4 kirjeldatud haridusele. Need jaotised käsitlevad kõrg‑ ja kutseharidust nii Madalmaades kui ka välismaal. Neist nähtub, et üliõpilased ja kutseõppurid peavad õppetoetuse saamiseks olema kantud oma asutuse nimekirja.
22. WSF 2000 artikli 3.1 lõige 1 sätestab, et õppetoetus võib seisneda põhitoetuses, põhilaenus ning lisatoetuses või ‑laenus. Üliõpilaste puhul (erinevalt kutseõppuritest) kuulub õppetoetuse alla ka nn collegegeldkrediet ehk õppemaksu krediit, mis on WSF 2000 artikli 1.1 lõikes 1 määratletud kui laen kõrgharidusasutuse õppemaksu tasumiseks. WSF 2000 artikli 3.1 lõige 2 sätestab, et õppetoetust võidakse anda täielikult või osaliselt toetuse, laenu või prestatiebeurs’i kujul (viimane ehk „õpitulemuste toetus” on WSF 2000 artikli 1.1 lõikes 1 määratletud kui intressiga laen, mida saab teatavatel tingimustel konverteerida toetuseks ilma intressi maksmise kohustuseta). WSF 2000 artikli 3.1 lõige 3 sätestab, et õppetoetuse summa määratakse kindlaks õppija kalendrikuu eelarve põhjal; üliõpilaste puhul võetakse arvesse ka õppemaksu krediiti.
23. WSF 2000 artikli 3.2 lõige 1 määrab kutseõppurite kalendrikuu eelarveks summa, mis katab elamiskulusid, õppimiskulusid ja sõidukulusid. Üliõpilaste kalendrikuu eelarve on WSF 2000 artikli 3.3 lõike 1 kohaselt summa, mis katab elamiskulusid ja sõidukulusid.
24. WSF 2000 artikli 3.6 lõige 2 sätestab, et kui ei ole ette nähtud teisiti, hõlmab põhitoetus ka sõidukulusid.
25. Madalmaades õppimise puhul (WSF 2000 artikli 3.7 lõige 1) on sõidukulude katteks vajalikku summat kirjeldatud õigusena kasutada ühistransporti nädala ühes osas kas tasuta või soodustariifiga. Välismaal õppimise puhul (WSF 2000 artikli 3.7 lõige 2) on seda kirjeldatud rahalise summana, mis on määratletud WSF 2000 artikli 4.8 lõikes 1 ja artikli 5.3 lõikes 1. Viimane säte määrab kindlaks tingimused, mil sõidukulude katteks mõeldud summa antakse üliõpilastele ja kutseõppuritele õpitulemuste toetuse kujul.
26. BSF 2000 artikkel 3 määrab kindlaks, milliste välisriikide kodanikke tuleb kohelda võrdselt Madalmaade kodanikega. BSF 2000 artiklid 3a ja 3b, mis on vastavalt kutseõppurite ja üliõpilaste kohta, määravad kindlaks, milliste välisriikide kodanikke tuleb teatavates aspektides kohelda ainult samamoodi kui Madalmaade kodanikke. Mõlema sätte lõige 1 sätestab, et võrdne kohtlemine Madalmaade kodanikega WSF 2000 artikli 2.2 lõike 2 tähenduses hõlmab ainult summa andmist hariduse omandamiseks vajalike kulude katteks õppijatele: i) kellel on Euroopa Majanduspiirkonna (edaspidi „EMP”) liikmesriigi või Šveitsi kodakondsus (ja nende pereliikmetele); ii) kes ei ole töötajad, füüsilisest isikust ettevõtjad või isikud, kellel on olnud töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja staatus, ja nende pereliikmetele; ning iii) kellel ei ole Madalmaades alaliselt elamise õigust direktiivi 2004/38 artikli 16 tähenduses. Kutseõppurite kohta sätestab BSF 2000 artikli 3a lõige 2, et kõnealune summa antakse toetuse kujul, mis vastab kodus elavatele kutseõppuritele antavale põhitoetusele. Selle sätte viimane lause sätestab lisaks, et sõidukulud sellesse summasse ei kuulu. Üliõpilaste kohta sätestab BSF 2000 artikli 3b lõige 2, et kõnealune summa antakse õppemaksu krediidi kujul.
27. Kõrghariduse ja teadustöö seaduse (Wet op het hoger onderwijs en wetenschappelijk onderzoek) artikli 7.37 lõige 2 selgitab, millistel asjaoludel on üliõpilane tunnustatud haridusasutuse nimekirja kantud. Ühe selle eeltingimusena peab üliõpilane esitama tõendi selle kohta, et tema õppemaks on tasutud või tasumisel.
28. Komisjon sai 3. novembril 2008 ühelt Briti kodanikult kaebuse selle kohta, et Madalmaades välisõpingutel viibivad Erasmuse üliõpilased peavad Madalmaade ühistranspordi eest maksma täishinda, samas kui Madalmaade üliõpilased saavad seda kasutada soodushinnaga.
29. Selle peale saatis komisjon 19. märtsil 2009 Madalmaadele märgukirja, et Madalmaad on rikkunud muu hulgas direktiivi 2004/38 artiklit 24 ning EÜ artikleid 12, 17 ja 18 (nüüd ELTL artiklid 18, 20 ja 21).
30. Madalmaad saatsid vastuseks 15. mail 2009 kirja, et nad on lähtunud direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikes 2 sätestatud erandist. Nad lisasid, et Erasmuse üliõpilasi ei saa sisuliselt võrrelda Madalmaade enda akrediteeritud haridusasutuste nimekirja kantud üliõpilastega ning et nad kohtlevad võõrtöötajaid võrdselt Madalmaade kodanikega.
31. Komisjon koostas 28. jaanuaril 2010 põhjendatud arvamuse, jäädes seisukohale, et Madalmaad on rikkunud ELTL artiklit 18 ning direktiivi 2004/38 artiklit 24. Ta lisas, et direktiivi 2004/38 artikli 24 lõige 2 ei hõlma OV‑tudengikaarti, isegi kui nõustuda väitega, et see katab toimetulekulusid. Komisjon palus Madalmaadel võtta põhjendatud arvamuse järgimiseks vajalikud meetmed kahe kuu jooksul arvamuse kättesaamisest.
32. Madalmaad vastasid 28. mail 2010, korrates, et neil on direktiivi 2004/38 artikli 24 lõike 2 alusel õigus keelduda andmast OV‑tudengikaarti Erasmuse üliõpilastele. Nad lisasid, et isegi kui Madalmaade õppetoetuste mehhanismi saaks pidada kaudselt diskrimineerivaks, oleks see diskrimineerimine põhjendatud.
33. Komisjon saatis 26. jaanuaril 2012 Madalmaadele täiendava põhjendatud arvamuse. Selles märkis komisjon, et tema kaebus puudutab kõiki Madalmaades viibivaid välisriikide üliõpilasi, mitte ainult Erasmuse üliõpilasi. Komisjon väitis, et vaidlusalused õigusnormid viivad otsese diskrimineerimiseni. Samuti lükkas ta tagasi Madalmaade poolt oma kaudselt diskrimineeriva õiguse põhjenduseks toodud väite.
34. Taas palus komisjon Madalmaadel võtta täiendava põhjendatud arvamuse järgimiseks vajalikud meetmed kahe kuu jooksul arvamuse kättesaamisest, millele Madalmaad vastasid 27. märtsi 2012. aasta kirjaga. Selles rõhutasid nad vajadust eristada Erasmuse üliõpilasi tavalistest ning ei olnud nõus komisjoni väitega, et Erasmuse üliõpilased on kantud Madalmaade haridusasutuste nimekirja.
35. Komisjon palub Euroopa Kohutul tuvastada, et kuna Madalmaad võimaldavad Madalmaades õppivate üliõpilaste soodushindadega ühistranspordi kaarte (s.o OV‑tudengikaarte) ainult i) Madalmaade üliõpilastele, kes on kantud Madalmaade riiklike või eraharidusasutuste nimekirja, ning ii) teiste liikmesriikide üliõpilastele, kes on majanduslikult aktiivsed või omandanud Madalmaades alalise elamisõiguse, on Madalmaad rikkunud neile ELTL artiklist 18 (koostoimes ELTL artiklitega 20 ja 21) ning direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikest 2 tulenevaid kohustusi. Lisaks palub komisjon mõista kohtukulud välja Madalmaadelt.
36. Madalmaad paluvad Euroopa Kohtul tunnistada komisjoni hagi vastuvõetamatuks, kuivõrd see puudutab kaudset diskrimineerimist ja Madalmaadest väljaspool elavaid Madalmaade üliõpilasi. Samuti kaitsevad Madalmaad seisukohta, et OV‑tudengikaardi saamise tingimused ei ole teiste EL-i riikide üliõpilaste jaoks võrreldes Madalmaade enda üliõpilastega diskrimineerivad. Lisaks paluvad Madalmaad mõista kohtukulud välja komisjonilt.
37. Nagu hiljem selgitan,(22) on komisjoni hagi vastuvõetavus väga küsitav. Osaliselt on see tingitud viisist, kuidas komisjon on oma etteheited esitanud. See mõjutab ka seda, kuidas ma kirjeldan eelkõige komisjoni argumente.
38. Madalmaad rõhutavad, et ELTL artikliga 258 ette nähtud menetluses esitatud hagi ja põhjendatud arvamus peavad olema esitatud samadel alustel ja samade väidetega, mis peavad olema esitatud sidusalt ja täpselt. Komisjoni hagi nendele nõuetele ei vasta.
39. Oma hagi ühes osas näib komisjon kaebavat selle üle, et Madalmaades viibivaid Madalmaade enda Erasmuse üliõpilasi diskrimineeritakse kaudselt võrreldes teiste riikide Madalmaades viibivate üliõpilastega. Mujal hagis aga heidab ta ette teiste riikide Erasmuse üliõpilaste kohtlemist. Madalmaad väidavad, et komisjon ei ole nõuetekohaselt kindlaks määranud, milliseid üliõpilaste rühmi Madalmaad väidetavalt diskrimineerivad ja kuidas. Ka kohtueelse menetluse dokumendid on ebaselged ja tekitavad segadust, lubades oletada, et komisjoni kaebus kaudse diskrimineerimise kohta on tema hagis uus.
40. Komisjoni kaebuse kohta välismaal viibivate Madalmaade üliõpilaste kohtlemise üle märgivad Madalmaad, et komisjoni hagi üks osa kannab pealkirja „Muud kui Erasmuse üliõpilased – välisriikide tavalised üliõpilased, k.a välismaal viibivad Madalmaade üliõpilased”. Madalmaad ei saa aru, mis seisukohal komisjon nende üliõpilaste suhtes on või mis alustel ta nende diskrimineerimist väidab. Täielikkuse huvides lisavad Madalmaad, et välismaal viibivatel Madalmaade üliõpilastel on õigus õppetoetusele (mille hulka kuulub ka OV‑tudengikaart) siis, kui nad on Madalmaades registreeritud tunnustatud haridusasutuse statsionaarsesse õppesse ning on õppetoetuse taotlemise ajal alla 30‑aastased.
41. Madalmaad märgivad, et kuna komisjoni väites kaudse diskrimineerimise kohta puudub selgus, on neil raske, kui mitte võimatu sellele vastata: see väide ei ole vormistatud sidusalt ja täpselt ning komisjoni põhjendatud arvamuses esitatud kaalutlused ei vasta hagis esitatutele.
42. Komisjon märgib vastuseks, et tema mõlemast põhjendatud arvamusest nähtub, et komisjon ei ole kohtueelses menetluses välistanud võimalust, et Madalmaade õigus võib olla ka kaudselt diskrimineeriv. Komisjoni hagis esitatud seisukoht on kõigest kohtueelse menetluse ajal esindatud seisukoha täpsustus; seda ei saa nimetada uueks väiteks.
43. Olles teadmiseks võtnud Madalmaade selgituse, et õppetoetusele, k.a OV‑tudengikaardile on õigus välismaal viibivatel Madalmaade üliõpilastel, kes on registreeritud Madalmaade haridusasutuse statsionaarsesse õppesse ja vastavad kehtestatud vanusepiirangule, on komisjon nõus Madalmaade väitega, et selliste üliõpilaste suhtes diskrimineerimist ei esine. Komisjon niisiis loobub küll sellest väitest, kuid jääb siiski selle juurde välisriikide tavaliste üliõpilaste osas.
44. Komisjon väidab, et Madalmaad diskrimineerivad otseselt välisriikide üliõpilasi, kes ei ole töötajad või füüsilisest isikust ettevõtjad või kelle selline staatus ei ole säilinud (või nende pereliikmeid) ja kellel ei ole Madalmaades alalist elamisõigust. Need üliõpilased ei saa erinevalt Madalmaade enda üliõpilastest OV‑tudengikaarti kasutada. Asjaolu, et kõik üliõpilased peavad kõnealuse kaardi saamiseks vastama veel kahele tingimusele, seda otsest diskrimineerimist ei muuda.
45. Kuna Madalmaad ei võimalda OV‑tudengikaarti Madalmaades viibivatele välisriikide Erasmuse üliõpilastele (küll aga Madalmaades elavatele Madalmaade üliõpilastele), on Madalmaad rikkunud direktiivi 2004/38 artikli 24 lõiget 2. Komisjon tugineb kohtuotsuse komisjon vs. Austria(23) punktidele 61, 62 ja 64; selle otsuse tegi Euroopa Kohus 4. oktoobril 2012 ehk pärast kohtueelset menetlust.
46. Kuigi komisjon on nõus Madalmaade väitega, et Erasmuse üliõpilased on kantud lähetava haridusasutuse nimekirja ja jäävad sinna ka välismaal viibides, peab ta seda ebaoluliseks. Erasmus+ üliõpilasharta kohaselt peab vastuvõttev asutus iga üliõpilast kohtlema samamoodi kui enda omi. Tõsi, Erasmuse üliõpilased ei maksa vastuvõtvale asutusele nimekirja kandmise tasu. Sellegipoolest on nende välismaal õppimise ajal kasutada kõik sellise nimekirja kandmisega seotud teenused, nagu näiteks seminarid, registreerimine, eksamid, laborite ja raamatukogude kasutamine. Seda silmas pidades on komisjon seisukohal, et Erasmuse üliõpilased on de facto nimekirja kantud Madalmaades ning vastavad seega OV‑tudengikaardi saamise tingimustele. Madalmaade väite kohta, et Erasmuse üliõpilasi ei saa objektiivselt võttes võrrelda tavaliste üliõpilastega, märgib komisjon viitega kohtuotsuse komisjon vs. Austria punktile 61, et üliõpilased on objektiivselt võrreldavad siis, kui üliõpilane tõendab tegelikku seost vastuvõtva liikmesriigiga.
47. Oma hagis märgib komisjon, et kuna kõnealust laadi soodustust annavad ainult Madalmaad, ei ole ohtu, et üliõpilane saab sõidukulude toetust nii oma kodumaalt kui ka vastuvõtvalt riigilt. Istungil märkis komisjon aga, et sarnast kaarti pakub suur hulk teisigi riike, kes aga keelduvad neid ühel või teisel põhjusel andmast.
48. Lisaks väidab komisjon, et Madalmaade üliõpilane, kes registreerub õpingutele välismaal, kuid otsustab oma õpingute raames viibida Erasmuse üliõpilasena Madalmaades, ei ole samas olukorras kui välisriigi Erasmuse tavaline üliõpilane. Esimesel on õigus saada välismaal õppimiseks toetust (hollandi meeneembare studie financiering ehk MNSF), s.o „kaasavõetavat” õppetoetust, mille hulka kuulub ka OV‑tudengikaardi väärtusele vastav summa. Teine aga seda summat ei saa. Seda silmas pidades ongi komisjon seisukohal, et tegemist on selge otsese diskrimineerimisega kodakondsuse alusel, mis on ELTL artikliga 21 ja direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikega 2 keelatud. Istungil märkis komisjon vastuseks tema hagi just selle osa kohta esitatud küsimusele, et tema vastuse see osa, kus ta loobus oma väitest, et välismaal viibivaid Madalmaade üliõpilasi, kes registreeruvad haridusasutustes õpingutele Madalmaades, diskrimineeritakse, hõlmas ka seda osa.
49. Oma hagi selles osas, mis kannab pealkirja „Erasmuse üliõpilased – kaudne diskrimineerimine”, kirjeldab komisjon Madalmaade seisukohta sellisena, et välisriikide Erasmuse üliõpilasi Madalmaades kaudselt ei diskrimineerita, sest ka Madalmaade enda Erasmuse üliõpilastel, kes on registreerunud õpingutele välismaal ja õpivad Erasmuse programmi raames Madalmaades, ei ole õigust sõidukulude toetusele. Komisjon leiab, et need vähesed Madalmaade kodanikud, kes õpivad välismaal ja otsustavad Erasmuse programmi läbida Madalmaades, ei saa sõidukulude toetust, sest nad saavad välismaal õppides kaasavõetavat õppetoetust, mille hulka kuulub ka sõidukulude toetus. Kuna välisriikide Erasmuse üliõpilastel õigust sõidukulude toetusele ei ole, siis järelikult diskrimineerivad Madalmaad neid üliõpilasi kaudselt, rikkudes sellega ELTL artiklit 21 ning direktiivi 2004/38 artikli 24 lõiget 2.
50. Komisjon kritiseerib ka seda, kuidas Madalmaad kohtlevad tavalisi üliõpilasi. Vastuseks Madalmaade väitele, et direktiivi 2004/38 artikli 24 lõige 2 hõlmab ka OV‑tudengikaarti, viitab komisjon kohtuotsuse komisjon vs. Austria punktidele 53–55, millest (tema väitel) tuleneb, et Euroopa Kohus on tuvastanud, et üliõpilaste ühistranspordi sõidusoodustused i) ei ole toetus või laen direktiivi 2004/38 artikli 24 lõike 2 tähenduses, vaid ii) nimetatud sätte tähenduses toimetulekutoetuse teistsugune vorm. Asjaolu, et sõidukulude toetus antakse algselt tingimusliku laenuna, ei tähenda veel, et see toetus kuulub artikli 24 lõikes 2 ette nähtud erandi alla. Kuna asjaomane laen tuleb tagasi maksta ainult piiratud asjaoludel, tuleb seda toetust pidada tingimuslikuks toetuseks, mida nimetatud säte ei hõlma.
51. Madalmaad väidavad, et komisjoni väide välisriikide tavaliste üliõpilaste ja Erasmuse üliõpilaste erineva kohtlemise kohta on alusetu.
52. Välisriikide tavaliste üliõpilaste puhul tuginevad Madalmaad direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikele 2. On ilmne, et OV‑tudengikaart on toimetulekutoetus, ning Madalmaad väidavad, et see on õppetoetus või ‑laen. See, kas OV‑tudengikaarti nimetada tingimuslikuks laenuks või komisjoni sõnul tingimuslikuks toetuseks, ei ole oluline. Nii või teisiti võivad Madalmaad tugineda artikli 24 lõikega 2 ette nähtud erandile. Komisjon viitab kohtuotsusele komisjon vs. Austria asjatult. Selles kohtuasjas olid vaidluse all nende üliõpilaste sõidusoodustused, kelle vanemad said Austria lapsetoetusi; sellel ei olnud mingit seost õppetoetustega. Oma kirjalikes seisukohtades märgivad Madalmaad, et nende vastus hõlmab ka välisriikide Erasmuse üliõpilasi, kuid ainult kõrvalargumendina. Istungil aga tugines Madalmaade valitsus ka selle rühma puhul kõigepealt direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikele 2 ja alles seejärel lõikele 1.
53. Madalmaad paluvad Euroopa Kohtul komisjoni väite välisriikide Erasmuse üliõpilaste otsese diskrimineerimise kohta põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Need üliõpilased ei ole Madalmaade üliõpilastega objektiivselt võrreldavad. Erasmuse programmi raames välismaal viibides jäävad nad oma kodumaa haridusasutuse nimekirja ning nad ei pea vastuvõtvas asutuses maksma õppemaksu. Nende rahalise toetamise eest jääb vastutavaks nende koduliikmesriik. Seega ei saa Madalmaade õppetoetust (mille hulka kuulub ka OV‑tudengikaart) mitte ükski Erasmuse üliõpilane, olgu ta mis tahes riigi kodanik. Pealegi saavad Erasmuse üliõpilased oma kodumaalt Erasmuse stipendiumi, mis on mõeldud välismaal õppimisega kaasnevate täiendavate kulude katteks. Selle stipendiumi suurus sõltub muu hulgas vastuvõtva liikmesriigi elatuskuludest. Seega Madalmaade hinnangul diskrimineerimist ei ole.
54. Madalmaad ei ole nõus ka komisjoni väitega, et Erasmuse üliõpilased on de facto kantud haridusasutuste nimekirja Madalmaades. Tõsi, Erasmuse üliõpilased peavad vastama teatavatele formaalsetele tingimustele, kuid need on puhthalduslikud ja neist ei piisa, et Erasmuse üliõpilane võiks taotleda õppetoetust.
55. Komisjoni vastusele viidates lisavad Madalmaad, et komisjon on kohtuotsuse komisjon vs. Austria punkte 61–64 valesti tõlgendanud. Direktiivi 2004/38 artikli 24 lõige 2 ei kohusta tegeliku seose olemasolu vastuvõtva liikmesriigiga tõendama sealse haridusasutuse nimekirja kandmisega. Igal juhul on kohtuotsuse nimetatud punktid seotud selles kohtuasjas vaidluse all olnud kaudse diskrimineerimise põhjendamisega. Euroopa Kohus ei käsitle neis kriteeriume, mille alusel tuvastatakse (otsest) diskrimineerimist või selle puudumist.
56. Madalmaade väitel kasutab komisjon selle kindlaksmääramisel, millised üliõpilaste rühmad on objektiivselt võrreldavad, vale metoodikat. Oluline ei ole mitte see, mil määral mingid rühmad on või ei ole võrreldavad, vaid käesolevas asjas kõne all oleva siseriikliku õiguse perspektiivist hoopis see, kas tegemist on võrreldava olukorraga. Käesolevas asjas on kõne all õigusnorm, mis reguleerib õppetoetusi. Erasmuse üliõpilased ei ole objektiivselt võrreldavad nende üliõpilastega, kes on Madalmaades maksnud õppemaksu, sealses haridusasutuses registreeritud ja võivad seetõttu saada õppetoetust. Kui aga Euroopa Kohus peaks tuvastama, et mõlemad kõnealused üliõpilaste rühmad on võrreldavad, tuginevad Madalmaad taas direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikele 2.
57. Istungil esitatud küsimustele vastates asusid nii komisjon kui ka Madalmaad seisukohale, et Erasmuse üliõpilased elavad Madalmaades direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punkti c alusel.
58. Komisjoni hagi edukus sõltub sisuliselt sellest, kas ta on tõendanud, et Madalmaad kohtlevad välisriikide üliõpilasi OV‑tudengikaardi puhul vähem soodsalt kui võrreldavaid Madalmaade üliõpilasi. OV‑tudengikaart on vahend, millega hallatakse (ühis)transpordi soodushindade süsteemi, sest sellega saavad üliõpilased tõendada, et neil on sellistele hindadele õigus. WSF 2000 määratleb kaardi väärtuse rahas.
59. Komisjoni nõue (tema hagiavalduse viimasel leheküljel) on tuvastada, et Madalmaad on rikkunud ELTL artikleid 18, 20 ja 21 ning direktiivi 2004/38 artikli 24 lõiget 2(24), võimaldades OV‑tudengikaarti ainult Madalmaade üliõpilastele, kes on kantud mõne riikliku või eraharidusasutuse nimekirja, ning teiste riikide üliõpilastele, kes on Madalmaades majanduslikult aktiivsed või omandanud seal alalise elamisõiguse. See sõnastus määrab kindlaks pigem selle, kes seda kaarti võivad saada, mitte kes seda ei saa. Kaudselt kaebab komisjon aga selliste teiste riikide üliõpilaste diskrimineerimise üle, kes on kantud mõne (eeldatavasti Madalmaade) riikliku või eraharidusasutuse nimekirja, ja üldisemalt kõigi teiste riikide üliõpilaste diskrimineerimise üle (sõltumata sellest, kas nad on haridusasutuse nimekirja kantud, kuid ka siin eeldatavasti õpivad Madalmaades), kes on majanduslikult aktiivsed ja/või kellel ei ole Madalmaades alalist elamisõigust.
60. See sõnastus erineb komisjoni hagiavalduse esilehel esitatud eseme kirjeldusest, mida komisjon kordab nii oma hagi kui ka vastuse esimeses lõigus. Selles märgib komisjon sisuliselt, et Madalmaad annavad OV‑tudengikaarti ainult Madalmaade üliõpilastele ja sellistele teiste riikide üliõpilastele, kes on majanduslikult aktiivsed või on omandanud Madalmaades alalise elamisõiguse. Selle sõnastuse põhjal otsustades tundub, et komisjon kaebab selle üle, et Madalmaad diskrimineerivad selliseid teiste riikide üliõpilasi (sõltumata sellest, kas nad on haridusasutuse nimekirja kantud, kuid eeldatavasti õpivad Madalmaades), kes ei ela Madalmaades (ja ei ole seega ka omandanud alalist elamisõigust) ja ei ole majanduslikult aktiivsed. See üliõpilaste rühm paistab olevat korraga nii suurem (viide haridusasutuse nimekirja kandmisele puudub) kui ka väiksem (hõlmatud on ainult üliõpilased, kellel ei ole mitte mingisugust Madalmaades elamise õigust) kui komisjoni nõudes kirjeldatud. Lõppkokkuvõttes loeb aga ainult hagis kirjeldatud nõue.
61. Menetluse ajal loobus komisjon osadest oma väidetest.(25) Nii loobus ta oma vastuses väitest, et Madalmaad diskrimineerivad Madalmaade üliõpilasi, kes elavad välismaal, kuid on registreeritud Madalmaade akrediteeritud haridusasutuse statsionaarsesse õppesse. Ta on nõus, et Madalmaad kohtlevad neid üliõpilasi samamoodi kui Madalmaades elavaid ja õppivaid üliõpilasi. (Kas see tähendab, et komisjon kaebas algselt selle üle, et Madalmaad diskrimineerivad oma üliõpilasi kodakondsuse alusel, ei ole selge, kuid käesolevas asjas sellel tähtsust ei ole.) Kui istungil paluti komisjonil selgitada oma hagi seda osa, mis käsitleb välisriikide Erasmuse üliõpilaste ja selliste Madalmaade kodanike kohtlemist, kes on haridusasutuste nimekirja kantud välismaal, kui teostavad osa oma õpingutest Erasmuse üliõpilastena ajutiselt Madalmaades, märkis komisjon, et on loobunud ka väitest selliste Madalmaade üliõpilaste diskrimineerimise kohta. Seega tundub mulle, et komisjon palub Euroopa Kohtul menetleda oma hagi ainult selles osas, kus ta väidab, et Madalmaad diskrimineerivad kodakondsuse alusel Madalmaades õppivaid välisriikide tavalisi üliõpilasi ja Erasmuse üliõpilasi.
62. Seda silmas pidades analüüsingi kõigepealt komisjoni hagi vastuvõetavust.
63. Väljakujunenud kohtupraktikast tulenevalt peab ELTL artikli 258 alusel esitatud hagi ese olema sõnastatud piisavalt selgelt ja täpselt ning sisaldama ülevaadet hagi aluseks olevatest faktilistest ja õiguslikest asjaoludest, nii et kostja saaks kaitseks valmistuda ning Euroopa Kohus oma kontrolli teostada.(26) Põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud peavad ilmnema ühtselt ja arusaadavalt hagiavalduse tekstist endast ning nõuded peavad olema esitatud üheselt mõistetavalt.(27) Lisaks menetletakse sellist hagi ainult esimeses avalduses kindlaks määratud nõuete alusel. Nõuded peavad olema esitatud üheselt mõistetavalt, et vältida seda, et Euroopa Kohus otsustab ultra petita või jätab mõne väite kohta seisukoha võtmata.(28) Lisaks piiritlevad vaidluse eset märgukiri ja põhjendatud arvamus ning seda ei saa hiljem laiendada.(29) Hagi ja põhjendatud arvamus(t)e aluseks peavad olema samad väited.(30)
64. Käesolevas asjas paluvad Madalmaad tunnistada komisjoni hagi vastuvõetamatuks selles osas, mis puudutab kaudset diskrimineerimist. Meenutan aga, et kui hagi ELTL artiklis 258 ette nähtud tingimustele ei vasta, siis seda kindlasti menetlusse ei võeta, ja Euroopa Kohus võib selle vastuvõetavust analüüsida omal algatusel isegi siis, kui keegi pooltest ei ole selle vastuvõetamatuse küsimust tõstatanud.(31)
65. Ma olen nõus Madalmaade väitega kaudse diskrimineerimise kohta ja käsitlen selle väite vastuvõetavust esimesena. Tegelikult olen ma seisukohal, et Euroopa Kohus peaks omal algatusel tuvastama, et komisjoni hagi see osa on vastuvõetamatu mitte ainult selle väitega seotud põhjustel.
66. Kaudse diskrimineerimisega kodakondsuse alusel on tegemist siis, kui siseriiklik õigusnorm võib oma olemuse tõttu mõjutada pigem teiste liikmesriikide kodanikke kui selle riigi kodanikke ning kui seetõttu tekib oht, et esimesena mainituid koheldakse halvemini, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt õigustatud ja taotletava eesmärgiga proportsionaalne.(32) Seega on sellise väite puhul oluline kindlaks määrata kriteerium, mis ei ole kodakondsus, kuid mille kohaldamine viib sellegipoolest kodakondsuse alusel diskrimineerimiseni.
67. Komisjon ei ole seda teinud.
68. Madalmaade vastuväitele vastab komisjon ainult, et tema väide kaudse diskrimineerimise kohta ei ole uus ja et mõlemast tema põhjendatud arvamusest oleks pidanud olema selge, et ta ei välista kaudse diskrimineerimise võimalust.
69. Kuskil oma põhjendatud arvamustes märkis komisjon, et Madalmaade õigusest tulenev alalise elamisõiguse nõue on viinud teiste EL‑i riikide kodanike üldise kaudse diskrimineerimiseni (s.o et see hõlmab ainult välisriikide Erasmuse üliõpilasi), et see on otseses vastuolus direktiivi 2004/38 artikli 24 lõike 2 sõnastusega ning et sellest tulenevalt on ka OV‑tudengikaardi võimaldamine ainult Madalmaades majanduslikult aktiivsetele ja seal alalist elamisõigust omavatele isikutele vastuolus ELTL artiklitega 18, 20 ja 21 ning direktiivi 2004/38 artikliga 24. Teises kohas väitis komisjon ainult otsest diskrimineerimist. Veel ühes kohas aga käsitles komisjon kaudse diskrimineerimise võimalikku põhjendust. Lõpuks väitis komisjon oma märgukirjas diskrimineerimist kodakondsuse alusel, kuid ei määranud kindlaks kriteeriumi, mis seda põhjustas. Selle asemel keskendus ta ainult tõsiasjale (mille üle vaidlust ei ole), et välisriikide üliõpilased peavad ühistranspordi eest maksma täishinda, samas kui Madalmaade enda üliõpilastele kehtivad soodushinnad. Seejärel tegi ta järelduse, et võrdse kohtlemise põhimõte peaks kehtima kõigile EL‑i kodanikele, keda hõlmab muu hulgas direktiiv 2004/38 ja kes õpivad vastuvõtvas liikmesriigis, olenemata sellest, kas neil on seal alaline elamisõigus või mitte.
70. Jättes kõrvale küsimuse, kas Madalmaadele oli piisavalt teatatud, et komisjoni hagi hõlmaks (esitamise korral) kaudset diskrimineerimist, ei ole komisjon mitte kuskil kindlaks määranud, milline kriteerium millise siseriikliku õigusnormi millises sättes on käesolevas asjas kaudselt diskrimineeriv.
71. Kodakondsuse tingimus kui selline see olla ei saa. Nii on see sellepärast, et komisjon väidab otsese diskrimineerimise puhul, et Madalmaad kohtlevad välisriikide kodanikke oma kodanikest vähem soodsalt. Esimesed peavad OV‑tudengikaardi saamiseks vastama majanduslikult aktiivse olemise ja/või Madalmaades alalise elamisõiguse omamise tingimustele, viimased aga mitte. Komisjonipoolne otsese diskrimineerimise väide rõhutab seega paratamatult kohtlemiserinevust kodakondsuse alusel, kusjuures see erinevus seisneb näiteks selles, kas üliõpilane peab või ei pea tõendama, et tal on olemas alaline elamisõigus. Kuid isegi sellisel juhul ei saa komisjoni hagist välja lugeda väidet, et kõnealune alalise elamisõiguse omamise tingimus viib ka kaudse diskrimineerimiseni. See oleks võimalik ainult juhul, kui Madalmaade õiguses oleks ette nähtud (kuid ei ole), et alalise elamisõiguse omamise tingimus kehtib kõigile üliõpilastele, kes taotlevad õppetoetust, sh OV‑tudengikaarti.
72. Istungil nimetas komisjon Euroopa Kohtu küsimuse peale diskrimineerivaks kõrghariduse ja teadustöö seaduse artiklit 7.37 ning BSF 2000 artikli 3a lõiget 2. Ta ei täpsustanud, kas nende kohaldamine viib otsese või kaudse diskrimineerimiseni.
73. Seega tundus, et komisjon väidab – seda väidet täpsustamata – kaudse diskrimineerimise kohta, et nii nimekirja kandmise tingimusega kui ka alalise elamisõiguse omamise tingimusega (kutseõppurite puhul) kaasneb kaudne diskrimineerimine. Kui seda komisjon oma hagis väidabki, on selge, et tema hagi tuleb vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata jätta. Komisjon ei ole enda väidetavat diskrimineerivat kriteeriumi sidusalt, piisavalt täpselt ja õigel ajal kindlaks määranud. Lisan, et ELTL artikli 258 järgne menetlus muutuks täielikult farsiks, kui komisjon tohiks liikmesriigi õiguses sisalduva, väidetavalt diskrimineeriva elemendi kindlaks määrata alles kohtuistungil.
74. Kaudse diskrimineerimise väite kohta olen ma juba märkinud, et komisjoni hagi ei ole sidus, nagu ei ole selgust andnud ka kohtueelne menetlus kodakondsuse kriteeriumi küsimuses. Sellegipoolest möönavad Madalmaad, et nad kohtlevad oma üliõpilasi õppetoetuste puhul, mille hulka kuulub ka OV‑tudengikaart, nt teiste ELi liikmesriikide üliõpilastest erinevalt, olles viimastele kehtestanud tingimuse, et nad peavad olema kas majanduslikult aktiivsed või omama Madalmaades alalist elamisõigust. Oma kirjalikes seisukohtades selle kohta nimetavad nad konkreetselt BSF 2000 artikli 3a lõikeid 1 ja 2.
75. Minu arvates ei tulene sellest automaatselt, et komisjoni väide, et Madalmaad diskrimineerivad kõikide välisriikide kodanikke, on vastuvõetav. Vaadelgem pisut lähemalt neid kaht Madalmaade õiguse sätet, mida komisjon istungil nimetas.
76. Kõrghariduse ja teadustöö seaduse artikkel 7.37 määratleb, millistel asjaoludel on üliõpilane tunnustatud haridusasutuse nimekirja kantud. Selle kohaselt peab üliõpilane esitama tõendi selle kohta, et tema õppemaks on tasutud või tasumisel. Viidet kodakondsusele selles sättes ei ole. Seega ei näe ma, kuidas saab see säte ise viia otsese diskrimineerimiseni.
77. Ka komisjon ise ei ole seda sätet ei oma hagis ega hiljem menetluse ajal kordagi otseselt diskrimineerivaks nimetanud. Oma hagi selles osas, kus komisjon käsitleb otsest diskrimineerimist, tugines komisjon hoopis WSF 2000 artikli 2.2 lõike 1 punktile b ja artikli 3.6 lõikele 2 ning BSF 2000 artiklile 3a. Oma vastuse selles osas, mis käsitleb direktiivi 2004/38 artikli 24 lõiget 2, tugines komisjon WSF 2000 artikli 3.2 lõikele 1 (mis käsitleb kutseõppuri kuueelarvet, kuigi komisjoni ülejäänud väited selles osas paistavad olevat üliõpilaste olukorra kohta).
78. BSF 2000 artikli 3a lõige 2 käsitleb kutseõppureid. Kuna komisjon nimetas seda sätet istungil (ja ka oma kirjalikes seisukohtades), siis paistab, et tema väide otsese diskrimineerimise kohta hõlmab ainult kutseõppureid. Kui komisjonilt selle kohta kinnitust küsiti, siis ta ei nõustunud. Tema sõnul hõlmavat tema see väide ka üliõpilasi. Sellele vaatamata ei nimetanud ta neid Madalmaade õiguse sätteid, mis on üliõpilaste suhtes diskrimineerivad.
79. Ja veel: kuigi need Madalmaade õiguse sätted viitavad ka isikutele, kellel on EMP riigi või Šveitsi kodakondsus, ja liidu kodanikele, ei viita komisjoni hagis mitte miski sellele, et tema väide puudutab selliste isikute diskrimineerimist, kes ei ole liidu kodanikud. Sellest johtub, et kui komisjoni väide otsese diskrimineerimise kohta hõlmab sellegipoolest üliõpilasi ning EMP riikide ja Šveitsi kodakondsusega üliõpilasi, peab ka see olema vastuvõetamatu.
80. Sellest järeldan ma, et komisjoni väitest otsese diskrimineerimise kohta on vastuvõetav ainult see osa, mis hõlmab teiste EL‑i liikmesriikide kutseõppureid, k.a Erasmuse üliõpilased.
Direktiivi 2004/38 kohaldamine
81. ELTL artikkel 18 keelab igasuguse diskrimineerimise kodakondsuse alusel aluselepingutes käsitletud valdkondades. See säte on aga mõeldud kehtima iseseisvalt sellistel juhtudel, kus alusleping konkreetset diskrimineerimiskeeldu ette näinud ei ole.(33) ELTL artikkel 21 käsitleb eriolukorda, kus EL‑i kodanik kasutab oma õigust liikmesriikide territooriumil vabalt liikuda ja elada.(34) Selle alla kuulub olukord, kus EL‑i kodanikust üliõpilane läheb teise liikmesriiki kõrgharidust omandama.(35) See liikumisvabadus aga on seotud piirangutega ja tingimustega, mis on kindlaks määratud aluslepingutega ja nende rakendamiseks võetud meetmetega, nende hulgas direktiiv 2004/38.(36) Direktiivi 2004/38 artikkel 24 väljendab ELTL artiklis 18 üldsõnaliselt sätestatud võrdse kohtlemise põhimõtet konkreetsemalt, s.o direktiiviga hõlmatud EL-i kodanike suhtes.(37)
82. Käesolevas asjas väidab komisjon, et Madalmaad diskrimineerivad kodakondsuse alusel teiste riikide üliõpilasi, kes on kasutanud oma liikumisvabadust selleks, et Madalmaades õppida, ja kelle suhtes on seega kohaldatav direktiivi 2004/38 artikkel 24.
83. Direktiivi 2004/38 artikli 24 lõige 1 sätestab, et kõiki direktiivi kohaselt vastuvõtva liikmesriigi territooriumil elavaid liidu kodanikke tuleb aluslepingute reguleerimisalas kohelda võrdselt kõnealuse liikmesriigi kodanikega. Euroopa Kohtu praktikast sotsiaaltoetuste saamise küsimustes nähtub, et see võrdse kohtlemise väljendus hõlmab ainult üliõpilasi, kes elavad vastuvõtvas liikmesriigis õiguspäraselt, s.o kooskõlas direktiivis 2004/38 sätestatud tingimustega.(38)
84. Direktiivi 2004/38 artikli 24 lõige 2 aga näeb ette, et liikmesriigid ei ole kohustatud tagama „stipendiumide või õppelaenudena toimetulekutoetust õpinguteks, sealhulgas tööalaseks koolituseks, muudele isikutele kui töötajatele, füüsilisest isikust ettevõtjatele, sellise staatuse säilitanud isikutele ja nende pereliikmetele”, kes ei ole veel alalist elamisõigust saanud. Seega annab artikli 24 lõige 2 liikmesriikidele sõnaselge õiguse teha igal konkreetsel juhul võrdse kohtlemise põhimõttest ajutine erand.(39) Euroopa Kohus on sedastanud, et seda õigust tuleb tõlgendada kitsalt ja kooskõlas aluslepingu sätetega, nende hulgas sätted, mis käsitlevad liidu kodakondsust ja liikumisvabadust.(40)
85. Liikmesriik võib direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikele 2 tugineda ainult juhul, kui kohaldatav on artikli 24 lõige 1 – ehk käesolevas asjas juhul, kui üliõpilased elavad Madalmaades kooskõlas direktiivi 2004/38 tingimustega.(41) Mõlemad pooled on nõus, et komisjoni hagiga hõlmatud üliõpilased elasid Madalmaades direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punkti c alusel. Seega ei ole vaidlust selle üle, et artikli 24 lõige 1 on kohaldatav.
86. Istungil küsiti komisjonilt, kas direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punkt c võib olla kohaldatav, arvestades et see säte käsitleb EL‑i kodanikke, kes „on kantud mõne sellise era‑ või avalik-õigusliku õppeasutuse nimekirja, mis on vastuvõtvas liikmesriigis akrediteeritud või mida rahastatakse selle riigi õigusaktide või haldustavade põhjal” ning et Erasmuse üliõpilased jäävad juba oma määratluse poolest nimekirja kantuks oma kodumaal. Komisjon vastas, et võib, kuid ei täpsustanud.
87. Nii nagu mina aru saan, ei ühtlusta direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punkt c üliõpilase määratlust ega üksikasjalikke tingimusi, mille alusel võivad liikmesriigid isikuid üliõpilaste nimekirja kanda. Tegelikkuses sõltub viimane vastuvõtva liikmesriigi õigusaktidest ja haldustavadest. Oluline on see, et EL‑i kodanik on kasutanud oma liikumisvabadust selleks, et elada teises liikmesriigis, ning ta on kantud mõne sellise era- või avalik-õigusliku haridusasutuse nimekirja, mis on vastuvõtvas liikmesriigis akrediteeritud või mida see liikmesriik rahastab, ja tema peamine eesmärk on õpingud. Direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punkt c ei nõua, et üliõpilane peab olema kantud vastuvõtva liikmesriigi haridusasutuse nimekirja selleks, et omandada seal diplom või akadeemiline kraad, kuigi tavaliselt see nii on. Oluline on see, et vastuvõtva liikmesriigi haridusasutuse nimekirja kandmise „peamine eesmärk on õpingud” ja et see annab seega liidu kodanikule juurdepääsu õpingutele. Asjaolu, et Erasmuse üliõpilased jäävad teise liikmesriigi haridusasutuse nimekirja, ei välista võimalust, et nad võivad artikli 7 lõike 1 punkti c tähenduses olla kantud mõne teise liikmesriigi haridusasutuse nimekirja.
88. Lõpetuseks ei ole komisjoni väidetes, nii nagu need esitatud on, mitte midagi, mis lubaks oletada, et need hõlmavad ka üliõpilasi (sh kutseõppurid), kes ei ela Madalmaades direktiivi 2004/38 alusel või sellega kooskõlas. Seepärast ei analüüsi ma, mida tähendab liikmesriigis õiguspärase elamise nõue üliõpilaste (sh kutseõppurid) puhul, kes elavad teises liikmesriigis mõne siseriikliku õigusnormi alusel või mõne teise EL‑i õigusakti alusel peale direktiivi 2004/38.
Direktiivi 2004/38 artikli 24 lõige 2
89. Komisjon palub Euroopa Kohtul tuvastada, et Madalmaad on rikkunud direktiivi 2004/38 artikli 24 lõiget 2,(42) kuna selles sätestatud tingimused ei ole täidetud. Kui komisjoni väide artikli 24 lõike 2 kohta on vale, ei ole vaja ka analüüsida, kas ta palub selle nõudega Euroopa Kohtul tuvastada, et Madalmaad on rikkunud direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikega 1 ette nähtud võrdse kohtlemise põhimõtet.
90. See, kas direktiivi 2004/38 artikli 24 lõige 2 on kohaldatav, sõltub sellest, kas kõnealuse toetuse puhul on tegemist „toimetulekutoetusega õpinguteks”, mida antakse „stipendiumide” või „õppelaenudena”.
91. Euroopa Kohus on juba sedastanud, et kord, mis näeb ette üliõpilastele ühistranspordi sõidusoodustused, kuivõrd see võimaldab neil (otseselt või kaudselt) toimetulekukulusid katta, kuulub samuti ELTL kohaldamisalasse. Sõidukulud on elamiskulude üks liik.(43)
92. Nagu ma aru saan, on Euroopa Kohus sellega õigeks tunnistanud väite, et „toimetulekutoetus” direktiivi 2004/38 artikli 24 lõike 2 tähenduses ei piirdu ainult rahaliste toetustega. Selle alla kuuluvad ka soodushinnad, mille mõjul muidu transporditeenuste eest makstavat raha ei ole vaja maksta. Seega on üliõpilastele sõidukulude katteks antava toetuse puhul, olgu see rahalise toetuse või soodushindade kujul, tegemist toimetulekutoetusega.
93. Ma ei näe, miks peaks konkreetsel eesmärgil (nt sõidu‑, eluaseme‑ või elamiskulude katteks) antav rahaline toetus kuuluma direktiivi 2004/38 artikli 24 lõike 2 kohaldamisalasse, samal eesmärgil antav mitterahaline toetus aga mitte. Üliõpilase seisukohalt on toimetulekutoetusel ja sellega tema elamiskulude katmiseks antaval abil sama väärtus. Riigi seisukohalt aga võivad transpordi soodushinnad (mis võivad olla teenuseosutajaga kokku lepitud) olla vähem kulukad kui raha andmine üldiselt elamiskulude katteks või konkreetselt transpordikulude katteks, millele lisaks võivad need tähendada ka väiksemaid täitekulusid (sest ei ole vaja kontrollida, kas transpordikulude katteks märgitud rahalist toetust on kasutatud sihtotstarbeliselt). Sellise toetuse andmine tähendab aga riigile sellegipoolest kulusid. Kui tunnistada õigeks väide, et rahalised toetused suurendavad riigi rahalist koormust, mis annab aluse artikli 24 lõikega 2 ette nähtud erandi tegemiseks, siis peaks see väide kehtima ka mitterahaliste toetuste kohta. Kui kõnealust erandit tõlgendada nii, et see hõlmab ainult rahalisi toetusi, siis võivad liikmesriigid olla sundvaliku ees: kas pakkuda vähem kulutõhusaid rahalisi toetusi, mida saab artikli 24 lõike 2 kohase erandiga kaitsta, või tõhusamaid mitterahalisi toetusi, mida sel moel kaitsta ei saa. See viiks absurdini.
94. Kõnealuse erandi eesmärk kinnitab, et direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikes 2 osutatud „toimetulekutoetuse” hulka tuleb arvata mitterahalised toetused, nende hulgas õigused ühistranspordi soodushindadele. See erand peegeldab sisuliselt direktiivi artikli 7 lõike 1 punkti c. EL‑i kodanikel on õigus elada teises liikmesriigis kauem kui kolm kuud, kui nende peamine eesmärk on õpingud ja nad vastavad teatavatele tingimustele, mis tagavad, et nad ei koorma oma elamisperioodi ajal vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi.(44) Selle liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi koormaksid osaliselt kulud, mis tekiksid siis, kui võrdse kohtlemise põhimõte oleks täielikult kohaldatav. Kas need kulud tekivad rahalistest või mitterahalistest toetustest, sellel ei tohiks vahet olla. Artikli 24 lõikes 2 ette nähtud erand peaks hõlmama mõlemat.
95. Samamoodi ei tähenda asjaolu, et „stipendiumid” ja „õppelaenud” on ainsad õpinguteks antava toimetulekutoetuse vormid, mida direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikes 2 ette nähtud erand hõlmab,(45) et mitterahalised toetused jäävad automaatselt välja. Mitterahalise toetusena õpinguteks antavat toimetulekutoetust võidakse samuti anda stipendiumi või õppelaenuna. Stipendiumina antud (rahalist või mitterahalist) toetust ei pea tagastama, kuigi selle otstarbevastase kasutamise eest võidakse karistada. Laenuna antud toetus on ajutine ja see tuleb pärast kindlaksmääratud aega kas koos intressidega või ilma tagastada. Kui toimetulekutoetus on antud mitterahalise toetusena ja tuleb tagastada, tuleb seega tagastada toetuse väärtus rahas. Toetus ise jääb sellegipoolest laenuks. Lisan, et kuigi direktiivi 2004/38 artikli 24 lõige 2 kirjeldab erandi ulatust teatavates aspektides, ei määra see kindlaks toetuse kvantitatiivset künnist.
96. Seega ei ole ma nõus kohtujurist Kokott’iga, kes asus oma ettepanekus kohtuasjas komisjon vs. Austria seisukohale, et „„[s]tipendiumi” mõistet laiendaks aga liialt see, kui sellega hõlmata ka sõidusoodustused” ning et seadusandja soovis artikli 24 lõikega 2 hõlmata ainult teatud mahuga hüvitisi, mille eesmärk on katta ülikooliharidusega seotud kulud.(46) Minu arvates tuleb direktiivi 2004/38 artikli 24 lõiget 2 tõlgendada hoopis nii, et „toimetulekutoetus” hõlmab nii rahalisi kui ka mitterahalisi toetusi. Seega hõlmab see põhimõtteliselt ka OV‑tudengikaarti, millega sisuliselt tõendatakse õigust ühistranspordi soodushindadele.
97. Pooled on vaielnud küsimuse üle, kas OV‑tudengikaart on tingimuslik stipendium või ajutine laen. Kuna direktiivi 2004/38 artikli 24 lõige 2 on kohaldatav nii stipendiumide kui ka laenude suhtes, ei ole sellele küsimusele vastamine minu arvates oluline.
98. Komisjon on väga palju viidanud kohtuotsusele komisjon vs. Austria. Minu arvates aga on käesolevas kohtuasjas kõne all olev OV‑tudengikaart tolles kohtuasjas arutusel olnud soodushindadest erinev. Kuigi Euroopa Kohus rõhutas oma otsuses, et direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikes 2 sätestatud erandi alla kuuluvad üksnes stipendiumide või õppelaenudena antud toimetulekutoetused,(47) ei selgitanud ta, miks ta otsustas (kaudselt), et ühistranspordi soodushinnad ei ole stipendiumid või õppelaenud. Need põhjused ei saanud igatahes olla seotud toetuse otstarbega, sest Euroopa Kohus lähtus sellest, et ühistranspordi soodushinnad mõjutavad elamiskulusid.
99. Kohtuasjas komisjon vs. Austria olid kõne all hoopis sõidusoodustused, mida üliõpilased võisid saada ainult juhul, kui nende vanemad said Austria peretoetusi.(48) Nii võisid sõidusoodustusi saada ainult üliõpilased, kelle vanematel oli õigus peretoetustele alaealiste laste eest ja alla 26‑aastaste täiskasvanud laste eest, kes läbivad tööalast koolitust või jätkavad õpinguid kutsekoolis seoses juba õpitud ametiga, tingimusel et need õpingud ei võimalda neil oma elukutsel tegutseda.
100. Kohtuasjas komisjon vs. Austria arutusel olnud sõidusoodustused ei saanudki direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikes 2 ette nähtud erandi alla kuuluda, sest see erand on kohaldatav ainult stipendiumide ja õppelaenude suhtes, mille saamise õigus sõltub sellest, kas stipendiumi või õppelaenu taotleja on üliõpilane, ja mis on mõeldud ainult õpingutega seoses tekkivate toimetulekukulude katteks.
101. Juhin lõpetuseks tähelepanu asjaolule, et Madalmaade õppetoetus, nii nagu see on WSF 2000‑s määratletud (ja on sama koosseisuga, sealhulgas OV‑tudengikaart), oli kõne all kohtuasjas Förster.(49) Kuigi direktiiv 2004/38 ei olnud tolles kohtuasjas kõne all olnud asjaolude suhtes (veel) kohaldatav, käsitles Euroopa Kohus selle artikli 24 lõiget 2 ja näis nõustuvat sellega, et Madalmaad võivad oma õppetoetuse andmist üliõpilastele piirata, kui need ei olnud omandanud Madalmaades alalist elamisõigust. Kas seeläbi nõustus Euroopa Kohus kaudselt sellega, et artikli 24 lõige 2 on kohaldatav toetuse suhtes, nagu OV‑tudengikaart, mis kuulub lahutamatult kõnealuse õppetoetuse hulka?
102. Seega järeldan, et direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikes 2 võrdse kohtlemise põhimõttest sätestatud erandi tähenduses kuulub „õpinguteks antava toimetulekutoetuse” hulka ka OV‑tudengikaart. Järelikult ei ole Madalmaad seda sätet rikkunud, koheldes välisriikide üliõpilasi (ja kutseõppureid, sh tavalised üliõpilased ja Erasmuse üliõpilased) tingimuste osas, mil ta oma OV‑tudengikaarti väljastab, võrdselt oma üliõpilastega. Seega teen ettepaneku lükata komisjoni väide, et Madalmaad diskrimineerivad otseselt välisriikide kodanikke, põhjendamatuse tõttu tagasi.
103. Kui Euroopa Kohus minu ettepanekuga nõustub, peaks sellest piisama, et komisjoni hagi selles esitatud nõuete põhjal rahuldamata jätta. Juhuks, kui Euroopa Kohus asub seisukohale, et komisjon nõuab oma hagiga kaudselt ka selle tuvastamist, et Madalmaad on rikkunud direktiivi 2004/38 artikli 24 lõiget 1, analüüsin nüüd viimaseks ka küsimust, kas komisjon on tõendanud, et Madalmaad diskrimineerivad oma OV‑tudengikaardi puhul otseselt välisriikide üliõpilasi.
Direktiivi 2004/38 artikli 24 lõige 1
104. EL‑i õigus ei kohusta liikmesriike looma kõrghariduse rahastamissüsteemi, toimugu kõrghariduse omandamine kas oma või mõne teise liikmesriigi haridusasutuses. Kui aga liikmesriik kasutab talle ELTL artikli 165 lõikest 1 tulenevaid õigusi ja näeb ette kas ühe või mõlema valdkonna rahastamise, peab ta seda tegema kooskõlas EL‑i õigusega.(50)
105. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib diskrimineerimine tuleneda erinevate reeglite kohaldamisest sarnastes olukordades või sama reegli kohaldamisest erinevates olukordades.(51) Seega peab komisjon käesolevas asjas tõendama, et Madalmaade enda ja teiste riikide üliõpilased (sh kutseõppurid) on vaidluse all oleva kohtlemise puhul võrreldavas olukorras, kasutades selleks kriteeriumi, mis põhineb teguritel, mis on objektiivsed ja hõlpsasti kindlaks määratavad, ning võttes arvesse kohtlemiserinevust sätestavate eeskirjade eesmärki.(52) Seejuures ei piisa ainult väitest, et kõik üliõpilased on igas mõttes ühesugused. Kui Euroopa Kohus peaks näiteks jõudma järeldusele, et Erasmuse üliõpilased ja tavalised üliõpilased (sh kutseõppurid) ei ole OV‑tudengikaardi osas võrreldavad, võivad nad seda siiski olla mõnes muus aspektis ja muu kohtlemisviisi puhul.
106. Paistab, et Madalmaad ei eita, et teiste riikide tavalised üliõpilased (sh kutseõppurid) on võrreldavad nende enda üliõpilastega. Seetõttu on nad direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikest 1 tulenevalt kohustatud kohtlema neid võrdselt. Madalmaad ei ole seda teinud. Nii WSF 2000 kui ka BSF 2000 loovad erisusi kodakondsuse alusel ning kehtestavad teiste riikide kodanikele tingimusi, mis nende enda kodanike suhtes ei kehti. Kui Euroopa Kohus peaks artikli 24 lõike 1 analüüsimiseni jõudma artikli 24 lõiget 2 arvesse võtmata, peaks ta seega jõudma järeldusele, et Madalmaad on direktiivi 2004/38 artikli 24 lõiget 1 nende üliõpilaste osas rikkunud.
107. Vaidluse all aga on küsimus, kas teiste riikide Erasmuse üliõpilased (sh kutseõppurid) on võrreldavad Madalmaade enda üliõpilastega (sh kutseõppurid), kes viibivad Madalmaades.
108. Komisjon väidab, et on. Ta on seisukohal, et kuna Erasmuse üliõpilased (sh kutseõppurid) on mingil kujul kantud vastuvõtva haridusasutuse nimekirja (isegi kui ametlikult jäävad nad oma koduasutuse nimekirja), tuleb eeldada, et neil on Madalmaadega tegelik seos, mistõttu neil on õigus Madalmaade OV‑tudengikaardile.
109. Komisjon eeldab esiteks, et teiste riikide üliõpilased (sh kutseõppurid) on Madalmaade omadega võrreldavas olukorras, kui nad tõendavad, et neil on Madalmaadega tegelik seos. Tema väitel toetab seda seisukohta kohtuotsus komisjon vs. Austria. Kuid selle otsuse need osad, millele komisjon tugineb, käsitlevad diskrimineerimise põhjendusi. See järeldus tuleneb paratamatult varem tehtud järeldusest, et EL‑i kodanike kaht võrreldavat rühma koheldakse kodakondsuse alusel erinevalt. Kohtuotsuses komisjon vs. Austria tuvastas Euroopa Kohus, et Austrias õppivaid Austria üliõpilasi ja samuti seal õppivaid teiste liikmesriikide üliõpilasi koheldakse ebavõrdselt, kuna esimestel on sõidusoodustuste saamiseks kergem täita tingimust, et vanemad peavad saama Austria peretoetusi.(53) Niisiis eeldas Euroopa Kohus tolles kohtuasjas vaidluse all olnud sõidusoodustuste osas, et Austria üliõpilased ja teiste EL‑i riikide üliõpilased on võrreldavad. Kuid nii nagu mina seda näen, ei oleks samale järeldusele saanud tulla tegeliku seose alusel, mis on Austriaga kõigil nendel üliõpilastel. Kui neil kõigil oleks see seos juba olemas olnud, ei oleks Austrial olnud põhjust vastu võtta meedet just selle jaoks, et eristada selles rühmas neid, kes selle seoses olemasolu suudavad tõendada, neist, kes seda ei suuda.
110. Teiseks paistab komisjon eeldavat, et Erasmuse üliõpilased (sh kutseõppurid) on võrreldavad Madalmaade enda omadega sellepärast, et nad on de facto kantud vastuvõtva haridusasutuse nimekirja (isegi kui ametlikult jäävad nad oma koduasutuse nimekirja). Seetõttu ei saa Madalmaad neile OV‑tudengikaardi andmisest keelduda põhjendusega, et WSF 2000 artikli 2.1 punkt c kohaselt eeldab kaardi saamine haridusasutuse nimekirja kandmist. Sisuliselt on see kaudse diskrimineerimise analüüs: „neutraalset” tingimust (nimekirja kandmine) kohaldatakse võrreldes ühe rühmaga teise kahjuks.
111. Ma olen aga juba selgitanud, et komisjoni väide kaudse diskrimineerimise kohta on vastuvõetamatu.(54) Komisjon ei ole esitanud ühtki vastuvõetavat argumenti selle kohta, et kuna Madalmaad ei kanna teiste riikide Erasmuse üliõpilasi (sh kutseõppurid) nimekirja WSF 2000 artikli 2.1 punkti c tähenduses, diskrimineerivad nad neid kaudselt. See, kas Madalmaadel on õigus kohelda Erasmuse üliõpilasi WSF 2000 artikli 2.1 punkti c tähenduses nimekirja kantud üliõpilastest erinevalt, ei ole seega käesolevas asjas küsimus.
112. Seega ei ole komisjon minu arvates oma väiteid tõendanud.
113. Ta oleks võinud need esitada teistmoodi. Nii näiteks oleks ta võinud väita, et Erasmuse üliõpilased ja tavalised üliõpilased on võrreldavad, sest olenemata sellest, millise haridusasutuse nimekirja nad on kantud ja kas nad saavad veel mõnest (avalik-õiguslikust või era-) allikast toetusi, on Madalmaades viibivale üliõpilasele (sh kutseõppurid) Madalmaade ühistranspordi kasutamine odavam ja kõigil üliõpilastel (sh kutseõppurid) on võrreldav huvi odavama ühistranspordi vastu. Sellisel juhul oleks tõendamiskoormis langenud Madalmaadele, kes oleksid pidanud tõendama (näiteks seda), et erinevalt tavalistest üliõpilastest saavad Erasmuse üliõpilased alati toetusi, et Madalmaade üliõpilastel, kel on soodustingimustel õigus OV‑tudengikaardile, muid toetusi ei ole ja et see mõjutab nende huvi selle soodustuse vastu.
114. Selle kohta, milline oleks asja tulemus olnud siis, kui komisjon oleks oma hagi sedasi vormistanud ja kostja sellele vastanud, ma oma arvamust ei väljenda. Lihtne fakt on vaid see, et komisjon ei ole oma hagi väiteid sedasi sõnastanud.
115. Kõigist eespool toodud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
2 – Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT 2004, L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46).
3 – Vt punkt 61 allpool.
4 – Nõukogu 28. juuni 1990. aasta direktiivi 90/366/EMÜ õpilaste õiguse kohta teises liikmesriigis elada (EÜT 1990, L 180, lk 30) artikli 1 lõikes 1 oli see tingimus algselt sõnastatud järgmiselt: „juhul kui õpilane tõendab asjaomasele siseriiklikule asutusele avaldusega või omal valikul muu vähemalt võrdväärse samalaadse dokumendiga, et tal on piisavalt vahendeid selleks, et mitte koormata vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi seal elamise ajal, […] tingimusel, et õpilane on registreerunud akrediteeritud õppeasutuses eesmärgiga läbida seal kutseõppekursus ning et tal on tervisekindlustus, mis katab vastuvõtvas liikmesriigis kõik ohud”. Pärast selle direktiivi tühistamist (Euroopa Kohtu otsusega parlament vs. nõukogu, C‑295/90, EU:C:1992:294) võeti vastu nõukogu 29. oktoobri 1993. aasta direktiiv 93/96/EMÜ õpilaste õiguse kohta teises liikmesriigis elada (EÜT 1993, L 317, lk 59; ELT eriväljaanne 06/02, lk 250). Selle artikkel 1 sisaldas sama tingimust. Kumbki direktiiv ei näinud ette mingisugust õigust saada vastuvõtvalt liikmesriigilt toimetulekutoetust (artikkel 3). Mõlemas direktiivis oli märgitud, et teises liikmesriigis elamise õiguse kasutajad ei tohi põhjendamatult koormata vastuvõtva liikmesriigi eelarvet (direktiivi 93/96 kuues põhjendus; direktiivi 90/366 viies põhjendus).
5 – Vt ka direktiivi 2004/38 põhjendus 21.
6 – Nõukogu 15. juuni 1987. aasta otsus 87/327/EMÜ, millega võetakse vastu Euroopa Ühenduse üliõpilaste liikuvuse tegevuskava (Erasmus) (EÜT 1987, L 166, lk 20). See algne otsus enam ei kehti. Vt punktid 12–15 allpool.
7 – Otsuse 87/327 artikli 1 lõige 3.
8 – Otsuse 87/327 artikli 1 lõige 1.
9 – Otsuse 87/327 artikli 3 lõige 1.
10 – Vt nõukogu otsuse 87/327 lisas esitatud 1. ja 2. meede.
11 – Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2013. aasta määrus nr 1288/2013, millega luuakse „Erasmus+”: liidu haridus‑, koolitus‑, noorte‑ ja spordiprogramm ning tunnistatakse kehtetuks otsused nr 1719/2006/EÜ, nr 1720/2006/EÜ ja nr 1298/2008/EÜ (ELT 2013, L 347, lk 50).
12 – Erasmus+ määruse artikli 1 lõige 1.
13 – Erasmus+ määruse artikli 1 lõike 3 punkt a.
14 – Õpiränne on artikli 2 lõikes 7 määratletud, kui „füüsiline elamaasumine elukohariigist erinevasse riiki selleks, et õppida, osaleda koolitusel või mitteformaalses või informaalses õppimises”.
15 – Erasmus+ määruse artikli 6 lõike 1 punkt a. Vt ka punkt 14 allpool.
16 – Liikmesriigid ja eraldi sõlmitud lepingute alusel teatavad kolmandad riigid.
17 – http://ec.europa.eu/education/opportunities/higher-education/doc/charter_en.pdf. Pean oma käesolevas ettepanekus „Erasmuse üliõpilastest” rääkides silmas ka neid üliõpilasi.
18 – Kuigi WSF 2000‑s tähistatakse jaotiste pealkirju sõnaga „paragrahv”, kasutan oma ettepanekus sõna „jaotis”.
19 – Istungil selgitas Madalmaade valitsus, et kaugõppes on üliõpilane, kes käib ebaregulaarselt mõnel kursusel, kuid mitte statsionaarses õppes.
20 – Kas kutseharidusel on WSF 2000 tähenduses sama tähendus kui „kutseõppel” EL‑i õiguses, ei ole küsimus. Viimane tähendab „[…] mis tahes haridusvormi, mis annab konkreetse eri‑ või kutseala kvalifikatsiooni või selleks vajalikud oskused […] sõltumata õppija vanusest ja haridustasemest, isegi kui õppekava sisaldab üldharidust” (kohtuotsus komisjon vs. nõukogu, 242/87, EU:C:1989:217, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).
21 – See säte on kohaldatav õppijate suhtes (hollandi studerende), kes on WSF 2000 artikli 1.1 lõikes 1 määratletud nii üliõpilastena kui ka kutseõppuritena.
22 – Vt punktid 63–79 allpool.
23 – Kohtuotsus komisjon vs. Austria, C‑75/11, EU:C:2012:605 (edaspidi „kohtuotsus komisjon vs. Austria”).
24 – Vt punkt 89 ja 42. joonealune märkus allpool.
25 – Vt punktid 43 ja 48 eespool.
26 – Kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa, C‑237/12, EU:C:2014:2152, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika.
27 – Kohtuotsus komisjon vs. Hispaania, C‑67/12, EU:C:2014:5, punktid 41 ja 42 ning seal viidatud kohtupraktika.
28 – Kohtuotsus komisjon vs. Madalmaad, C‑252/13, EU:C:2014:2312, punktid 28 ja 29 ning seal viidatud kohtupraktika.
29 – Kohtuotsus komisjon vs. Portugal, C‑457/07, EU:C:2009:531, punkt 55.
30 – Kohtuotsus komisjon vs. Hispaania, C‑67/12, EU:C:2014:5, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika.
31 – Kohtuotsus komisjon vs. Itaalia, C‑68/11, EU:C:2012:815, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika.
32 – Vt nt kohtuotsus Bressol jt, C‑73/08, EU:C:2010:181, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika.
33 – Vt kohtuotsus Hervis Sport- és Divatkereskedelmi, C‑385/12, EU:C:2014:47, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika.
34 – Vt kohtuotsus Bressol jt, C‑73/08, EU:C:2010:181, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika.
35 – Vt nt kohtuotsus Förster, C‑158/07, EU:C:2008:630, punkt 38.
36 – Vt nt kohtuotsus Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, punktid 46 ja 47 ning seal viidatud kohtupraktika.
37 – Vt kohtuotsus Dano, C‑333/13, EU:C:2014:2358, punkt 61; kohtuotsus N., C‑46/12, EU:C:2013:97, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika; ning kohtuotsus komisjon vs. Austria, punktid 49 ja 54 ning seal viidatud kohtupraktika.
38 – Kohtuotsus Jobcenter Berlin Neukölln, C‑67/14, EU:C:2015:597, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika.
39 – Kohtuotsus Vatsouras ja Koupatantze, C‑22/08 ja C‑23/08, EU:C:2009:344, punkt 34.
40 – Vt nt kohtuotsus N., C‑46/12, EU:C:2013:97, punkt 33, ja kohtuotsus komisjon vs. Austria, punkt 54.
41 – Kohtuotsus Jobcenter Berlin Neukölln, C‑67/14, EU:C:2015:597, punkt 51. Lisaks järeldub sellest, et kui liikmesriik tugineb artikli 24 lõikele 2, ei tule enne artikli 24 lõike 2 kohaldatavuse analüüsimist kõigepealt kindlaks määrata diskrimineerimise esinemist (ja seega asjaolu, et EL‑i kodanike võrreldavaid rühmi koheldakse erinevalt).
42 – Vt komisjoni hagiavalduse ja vastuse hollandikeelne versioon. See, et komisjon viitab oma hagiavalduse ja vastuse esilehel ning nendes esitatud nõuete prantsuskeelses tõlkes direktiivi 2004/38 artiklile 24, ei saa seda väidet muuta.
43 – Vt kohtuotsus komisjon vs. Austria, punktid 43 ja 55.
44 – Vt kohtuotsus Dano, C‑333/13, EU:C:2014:2358, punktid 77–79. Vt ka ettepaneku Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi kohta, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil (KOM(2001) 257 (lõplik), – COD 2001/0111) seletuskirjas esitatud selgitus artikli 21 kohta.
45 – Vt kohtuotsus komisjon vs. Austria, punkt 55.
46 – Kohtujuristi ettepanek, Kokott, kohtuasi komisjon vs. Austria, C‑75/11, EU:C:2012:536, punkt 70.
47 – Vt kohtuotsus komisjon vs. Austria, punkt 55.
48 – Vt kohtuotsus komisjon vs. Austria, punkt 24.
49 – Vt kohtuotsus Förster, C‑158/07, EU:C:2008:630, punktid 55–59.
50 – Kohtuotsus Martens, C‑359/13, EU:C:2015:118, punktid 23 ja 24 ning seal viidatud kohtupraktika. Vt ka nt kohtuotsus Bressol jt, C‑73/08, EU:C:2010:181, punktid 28 ja 29 ning seal viidatud kohtupraktika.
51 – Vt nt kohtuotsus komisjon vs. Madalmaad, C‑542/09, EU:C:2012:346, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika.
52 – Vt nt kohtuotsus komisjon vs. Madalmaad, C‑542/09, EU:C:2012:346, punkt 42, ning kohtuotsus Kleist, C‑356/09, EU:C:2010:703, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika.
53 – Kohtuotsus komisjon vs. Austria, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika.
54 – Vt punktid 66‐73 eespool.

matches: Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus


Tallinna Linnavolikogu 29.04.2004 määrus number 11
Jõustumine: 06.05.2004
Redaktsiooni kehtivus: 06.05.2004 - ...
29. aprill 2004 nr 11
Juhindudes Kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 18 lg 1, § 22 lg 1 punktidest 1, 9, 251, 31, 32, 33, 363, § 38 lg 3, § 39 lg 3, § 391, § 45 lg 5, § 532 lg 1, § 62 lg 1 p 3, Valla- ja linnaeelarve seaduse § 26 lg 3 p 1, § 28 lg 1, Riigi raamatupidamise üldeeskirja § 11 lg 7, Tallinna põhimääruse § 26 lg 1 p 9 ja Tallinna linna eelarve koostamise, vastuvõtmise ja täitmise korra p 8.1 ning tulenevalt linnavalitsuse ettepanekust,
1. Muuta Tallinna põhimäärust järgmiselt:
1.1 asendada §-s 8 sõnad “omavalitsusüksuste liite ja ühisasutusi” sõnadega “kohaliku omavalitsuse üksuste liite, ühisasutusi ja muid ühendusi.”;
1.2 asendada § 11 lõikes 4 number “24.” numbriga “15.”;
1.3 lisada § 23 lg 1 punkti 5 pärast sõnu “valimisega Vabariigi Presidendiks” sõnad “või Euroopa Parlamendi liikmeks”;
1.4 asendada § 26 lg 1 punktis 1 sõnad “selle täitmise” sõnaga “majandusaasta”;
1.5 täiendada § 26 lõiget 1 punktiga 251 järgmises sõnastuses:
“251) linna esindajate ja nende asendajate nimetamine kohaliku omavalitsuse üksuste liidu üldkoosolekule ja sealt tagasikutsumine;”;
1.6 muuta § 26 lg 1 punkte 31-33 ja sõnastada need järgmiselt:
“31) üldplaneeringu algatamine ja kehtestamine;
33) detailplaneeringu kehtetuks tunnistamine ning sellise detailplaneeringu kehtestamine, mille puhul planeerimisseaduse kohane järelevalve teostamine planeeringute koostamise üle on kohustuslik või millega määratakse miljööväärtuslik hoonestusala;”;
1.7 lisada § 26 lõikesse 1 punkt 363 järgmises sõnastuses:
“363) avaliku korra tagamiseks avaliku korra eeskirjade kehtestamine;”;
1.8 asendada § 37 lõike 11 teises lauses sõnad “ja 24” sõnadega “24 ja 251”;
1.9 täiendada § 501 lõiget 6 teise lausega järgmises sõnastuses:
“Ajutise komisjoni tegevuse lõpetab linnavalitsus pärast komisjonile antud ülesande täitmist ning tegevusaruande esitamist.”;
1.10 asendada § 54 lõikes 12 number “8.” numbriga “10.”;
1.11 lisada peatükk VI1 järgmises sõnastuses:
“VI1 SISEKONTROLLISÜSTEEM JA SISEAUDIT
(3) Linna kui kohaliku omavalitsuse üksuse sisekontrolli süsteemi rakendab ja selle tulemuslikkuse eest vastutab linnapea.
(2) Linna siseaudit on tsentraliseeritud ja kahetasandiline. Siseauditit linna ametiasutustes korraldab linna siseauditi üksus, milleks on linna sisekontrolöri teenistus. Siseauditit linna ametiasutuste hallatavates asutustes korraldab vastav ametiasutus, milleks ametiasutuse juht nimetab vastava isikuvõi moodustab vajadusel struktuuriüksuse.
(4) Linna ametiasutuste ja nende hallatavate asutuste siseauditi üldeeskirja kehtestab linnavalitsus.”;
1.12 asendada §-s 551 sõnad “eelarve täitmise” sõnaga “majandusaasta”;
1.13 muuta § 57 lg 1 ja sõnastada see järgmiselt:
“(1) Tallinna eelarve projekti koostamiseks esitavad linna ametiasutused ja linnavolikogu komisjonid hiljemalt eelarveaastale eelneva aasta 1. septembriks Tallinna Linnakantseleile oma ettepanekud.”;
1.14 muuta § 59 ja sõnastada see järgmiselt:
“§ 59 Eelarve täitmine
(2) Eelarve täitmise aruande koostab linnavalitsus ning esitab selle majandusaasta aruande koosseisus linnavolikogule.”;
1.15 lisada § 591 järgmises sõnastuses:
“§ 591 Majandusaasta aruanne
(1) Majandusaasta aruande koostab linnavalitsus ning esitab selle linnavolikogule kinnitamiseks hiljemalt 10. juuniks.
(2) Majandusaasta aruandesse kuuluvad:
4) ülevaade linna enamusosalusega äriühingute ning linna poolt asutatud sihtasutuste ja mittetulundusühingute majandustegevusest;
5) audiitori järeldusotsus.
(3) Revisjonikomisjon annab enne majandusaasta aruande kinnitamist linnavolikogule oma töö tulemustest aru ja esitab märkused ning ettepanekud puuduste kõrvaldamiseks.
(4) Majandusaasta aruande kinnitab linnavolikogu hiljemalt aruandeaastale järgneva aasta 30. juuniks, kuulates ära revisjonikomisjoni arvamuse. Majandusaasta aruanne avalikustatakse käesolevas põhimääruses sätestatud korras.
(5) Majandusaasta aruande koos audiitori järeldusotsusega esitab linnavolikogu Harju Maavalitsusele seitsme tööpäeva jooksul aruande kinnitamisest arvates ning Rahandusministeeriumile hiljemalt 30. juuniks.”.
2. Määrus jõustub 6. mail 2004.


text:
Välismaale tööle saadetud töötajatega seotud kulud, kas erisoodustus? - Raamatupidaja
07. veebruar 2013 13:06
Riigikohtu lahend käsitleb maksuvaidlust kas ja millistel tingimustel on välisriiki tööle saadetavate töötajatega tehtud kulutused vaadeldavad erisoodustusena.
http://www.nc.ee/?id=11&tekst=RK/3-3-1-54-12, mis täiendas senist kohtupraktikat erisoodustuste maksustamise vallas. Kohtuasjas käis maksukohustuslase ja maksuhalduri vahel muuhulgas vaidlus, kas kulutused töötajate reisikindlustusele, töö- ja elamislubadele ning viisadele maksustati põhjendatult töötajatele tehtud erisoodustusena või mitte.
Riigikohus on varem tehtud kohtulahendites selgitanud, et erisoodustusena tuleb mõista tööandja poolt töötajale antavat rahaliselt hinnatavat hüve, millest viimane saab otseselt isiklikku kasu. Selline hüve antakse töötaja isiklikes huvides ja seda saab põhimõtteliselt käsitada ka loonuspalgana. Erisoodustuste maksustamist reguleerib tulumaksuseaduse (TuMS) § 48, mille lõikes 4 on toodud erisoodustuste mitteammendav loetelu.
Kohus on ühtlasi leidnud, et kindlustuse ja viisade eest tasumine ning muud kuludokumentide alusel hüvitatavad väljamaksed ei pruugi alati olla erisoodustusena maksustatavad juhul, kui neid ei tehta seoses töölähetusega. Et saada aru, kas tegemist on erisoodustusega või mitte, tuleb välja selgitada, kas väljamakseid tehakse töötaja või tööandja huvides ning kulude seotus ettevõtlusega. TuMS § 32 lõike 2 kohaselt on kulu ettevõtlusega seotud, kui see on tehtud maksustamisele kuuluva ettevõtlustulu saamise eesmärgil või on vajalik või kohane sellise ettevõtluse säilitamiseks või arendamiseks ning kulu seos ettevõtlusega on selgelt põhjendatud.
Riigikohus selgitas 19. detsembri 2012. aasta otsuses, et kulutuse määratlemine „tööks vajalikuna“ ei tähenda, et kulutus peaks alati õigusaktidest tulenevalt olema kohustuslik või selle tegemisel peaks järgima rangelt õigusakte. Kulude määratlemisel erisoodustusena tuleb hinnata töösuhte omapära igal üksikjuhtumil. Tööks vajalikud kulutused võivad töö olemusest sõltuvalt olla erinevad ning kulutused, mis ühe töösuhte iseloomu arvestades kujutavad endast erisoodustust, võivad teise puhul olla hoopis tööülesannete täitmiseks vaieldamatult vajalikud.
Samas asjas oli halduskohus leidnud, et töötajatele viisade, elamis- ja töölubadega seotud kulude kandmist ei saa pidada üksnes tööandja ettevõtluse huvides tehtud kuluks. Esimese astme kohus asus seisukohale, et töötajate viisade, elamis- ja töölubadega seotud kulude kandmine Eesti tööandja poolt ei olnud tema huvides, vaid pigem tulnuks tööandjal leida selliseid töötajaid, kellel välismaale töölesaatmiseks polnuks viisat, elamis- ja tööluba vaja.
Ringkonnakohus jagas halduskohtu nägemust ja märkis, et kuigi viisade, elamis- ja töölubadeta ei oleks töötajate välisriigis asuvatele objektidele väljarentimine võimalik, oli siiski tegemist esmajoones konkreetsete töötajate huvides tehtud kulutusega, et nad saaksid välismaal töötada. Teise astme kohus märkis, et kuivõrd tegemist polnud väga spetsiifilisi kutseoskusi omavate töötajatega, on halduskohus põhjendatult eeldanud, et Eesti ettevõtjal puudus mõjuv põhjus töötajate viisade, elamis- ja töölubadega seotud kulutuste enda kanda võtmiseks.
Riigikohus kohtute seisukohaga ei nõustunud, märkides, et Soome äriühingute ja Eesti äriühingu vahel sõlmitud lepingute kohaselt on esmajoones oluliseks peetud tagada tellimusele vastava arvu töötajate olemasolu objektil, samuti töötajate professionaalsus ja muude personalile esitatud nõuete täitmine. Soome tellijate objekte tööjõuga kindlustades täitis Eesti tööandja oma lepingust tulenevat kohustust, mis eeldas osade töötajate puhul vajalike viisade, elamis- ja töölubadeta hankimist ja sellega kaasnevate kulutuste tegemist. Kohus märkis, et neid kulusid kandmata ei oleks olnud võimalik välisriiki tööle saata töötajaid, kelle töötamise kohustuslikuks eelduseks oli nimetatud dokumentide olemasolu. Osundatud põhjusel tuli Riigikohtu arvates lugeda tööandja poolt kantud kulud ettevõtlusega seotuks.
Ühtlasi leidis kõrgem kohus, et halduskohtu ja ringkonnakohtu seisukoht, mille kohaselt ei olnud tegemist kuigi spetsiifilist ja kõrget kvalifikatsiooni nõudvate töökohtadega ning ei saa eeldada, et Eesti äriühingul olnuks suuri raskusi sobiva tööjõu leidmiseks ka dokumentidele kulutusi tegemata, ei välista siiski nende kulutuste seotust tööandja ettevõtlusega. Seetõttu ei saa kulutuste tegemist pidada maksustatavaks erisoodustuseks.
Küll aga nõustus Riigikohtu halduskolleegium maksuhalduri ja alama astme kohtutega selles, et tööandja poolt töötajate eest reisikindlustuse maksete tasumine on vaadeldav erisoodustusena, kuna nimetatud kindlustuse maksete tasumiseks ei ole tööandja seaduse alusel kohustatud. Seetõttu tuleb tööandja poolt reisikindlustuse maksete vabatahtlikku tasumist töötajate eest vaadelda erisoodustusena.
Riigikohtu seisukohast tuleb kuludokumentide alusel hüvitatavate väljamaksetel tuvastada, kas neid tehakse töötaja või tööandja huvides ning kas ja kuivõrd on need seostatavad tööandja ettevõtlusega. Juhul kui töötajatega seotud kulutused nt viisade, töö- ja elamislubade hankimiseks tehakse tööandja lepinguliste kohustuste täitmise huvides, tuleb need lugeda ettevõtlusega seotuks ning neid ei saa käsitada maksustatava erisoodustusena.
Jaak Siim, Juuli Laanemets
Juhtimisteenuse maksustamine 06. veebruar 2013 11:08
VIDEO: millest räägib maksuamet? 31. jaanuar 2013 17:16
Kuidas vormistada - juhtimisteenus või töötasu? 15. jaanuar 2013 19:26
URL: http://www.raamatupidaja.ee/uudised/2013/02/07/valismaale-toole-saadetud-tootajatega-seotud-kulud-kas-erisoodustus

matches:
Riigikohus
§ 48
Kohus
§ 32
Riigikohus
kohus
kohus
Riigikohus
Kohus


text:
Euroopa Komisjon - Euroopa Justiitsvõrgustik - Kuriteoohvritele hüvitise maksmine - Iirimaa
> Kuriteoohvritele hüvitise maksmine
Viimati muudetud: 11-08-2006
Kuriteoohvritele hüvitise maksmine - IirimaaKäesolevat lehekülge ei eksisteeri enam. See on praegu ajakohastamisel ning selle võib hiljem leida Euroopa e-õiguskeskkonna portaalist.
Hüvitise saamine õigusrikkujalt kahjutasuna 1.1.
Millistel tingimustel võin ma esitada kahjutasunõude õigusrikkuja üle peetava kohtuprotsessi (kriminaalmenetluse) käigus? 1.2.
Millises menetluse etapis pean ma nõude esitama? 1.3.
Kuidas ja kellele pean ma nõude esitama? 1.4.
Kuidas peaksin ma oma nõude esitama (näitama kogu summa ja/või näitama kõik kahjusummad eraldi)? 1.5.
Kas mul on võimalik saada enne menetlust ja/või menetluse ajal õigusabi? 1.6.
Milliseid tõendeid pean ma koos nõudega esitama? 1.7.
Kui kohus määrab mulle kahjutasu, kas mul kui kuriteo ohvril on võimalik saada konkreetset abi kohtuotsuse jõustamisel õigusrikkuja suhtes? 2.
Hüvitise saamine riigilt või avalik-õiguslikult asutuselt. 2.1.
Kas riigilt või avalik-õiguslikult asutuselt on võimalik hüvitist saada? 2.2.
Kas hüvitist on õigus saada ainult teatud liiki kuritegude ohvritel? 2.3.
Kas hüvitist on õigus saada ainult ohvritel, kes on kandnud teatud liiki kahjusid? 2.4.
Kas kuriteo tagajärjel surnud ohvri sugulastel või ülalpeetavatel on võimalik saada hüvitist? 2.5.
Kas hüvitise saamise võimalus on ainult teatud riigi kodakondsust omavatel isikutel või ainult teatud riigis elavatel isikutel? 2.6.
Kas ma saan taotleda hüvitist Iirimaalt, kui kuritegu sooritati teises riigis? Kui jah, siis millistel tingimustel? 2.7.
Kas politseile teatamine mängib mingit rolli? 2.8.
Kas enne taotluse esitamist on vaja oodata ära politseiuurimise või kriminaalmenetluse tulemused? 2.9.
Kui õigusrikkuja on kindlaks tehtud, kas siis tuleb esmalt proovida õigusrikkujalt hüvitist saada? 2.10.
Kui õigusrikkujat ei ole kindlaks tehtud ega süüdi mõistetud, kas mul on siis ikkagi võimalik saada hüvitist? Kui jah, siis milliseid tõendeid ma pean koos taotlusega esitama? 2.11.
Kas hüvitistaotluse esitamisele on seatud ka mingi tähtaeg? 2.12.
Milliseid kahjusid võidakse mulle hüvitada? 2.13.
Kuidas arvutatakse hüvitise suurust? 2.14.
Kas on olemas hüvitise alam- ja/või ülempiir? 2.15.
Kas hüvitis, mida ma sain või võin saada sama kahju eest, kuid erinevast allikast (näiteks kindlustuselt), arvatakse maha riigilt saadavast hüvitisest? 2.16.
Kas on olemas veel mingeid kriteeriume, nagu näiteks minu enda käitumine vigastuse põhjustanud sündmuse ajal, mis võivad mõjutada minu võimalust saada hüvitist või seda, kuidas hüvitise suurust arvutatakse? 2.17.
Kas mul on võimalik saada hüvitist ettemaksena? Kui jah, siis millistel tingimustel? 2.18.
Kust ma saan vajalikud vormid ja lisateavet taotlemise kohta? Kas on olemas spetsiaalne abiliin või veebileht? 2.19.
Kas mul on võimalik taotluse tegemisel õigusabi saada? 2.20.
Kuhu ma taotluse saadan? 2.21.
Kas on olemas ohvriabi organisatsioone, mis saaksid mulle abi osutada? 1. Hüvitise saamine õigusrikkujalt kahjutasuna
Seda, kuidas nõuda õigusrikkujalt kahjutasu väljaspool kriminaalmenetlust, vaata „Asja kohtusse andmine - Iirimaa” alt.Näiteks piiriüleste olukordade puhul, kus kuritegu pandi toime väljaspool ohvri elukohaliikmesriiki, võib ohver esitada õigusrikkuja vastu kahjutasu saamiseks hagi kohtule, kus menetletakse kriminaalasja, kui see on siseriikliku õiguse alusel võimalik.
1.1. Millistel tingimustel võin ma esitada kahjutasunõude õigusrikkuja üle peetava kohtuprotsessi (kriminaalmenetluse) käigus?
Vastavalt 1993. aasta
kriminaalasjades õigusemõistmise seadusele võib kohus anda korralduse
(taotluse alusel või ilma selleta) hüvitise maksmiseks, kui õigusrikkuja on
kuriteos süüdi mõistetud.
1.2. Millises menetluse etapis pean ma nõude esitama?
Seda pole Iiri õigusaktides
täpsustatud. Üldiselt tuleks prokuratuuri kriminaalasja algatamisel nõudest
teavitada.
1.3. Kuidas ja kellele pean ma nõude esitama?
Nõudest tuleks teavitada
prokuratuuri.
1.4. Kuidas peaksin ma oma nõude esitama (näitama kogu summa ja/või näitama kõik kahjusummad eraldi)?
Kuna nõude esitamiseks kindlat
vormi pole, tuleks esitada üksikasjalik jaotus.
1.5. Kas mul on võimalik saada enne menetlust ja/või menetluse ajal õigusabi?
Iiri seadustes pole kannatanu
esindamist ette nähtud, kuid prokuratuur abistab nõude esitajat.
1.6. Milliseid tõendeid pean ma koos nõudega esitama?
Kriminaalkuriteoga kaasnenud
kahjude puhul nõutakse harilikult dokumentaalsete tõendite esitamist. Kohus
otsustab vägivallaaktiga tekitatud kahju suuruse üle.
1.7. Kui kohus määrab mulle kahjutasu, kas mul kui kuriteo ohvril on võimalik saada konkreetset abi kohtuotsuse jõustamisel õigusrikkuja suhtes?
Kohus määrab hüvitise maksmise
tähtaja. Maksmatajätmise korral antakse õigusrikkuja suhtes välja kas vahistamismäärus
või arestimiskorraldus.
2. Hüvitise saamine riigilt või avalik-õiguslikult asutuselt.
2.1. Kas riigilt või avalik-õiguslikult asutuselt on võimalik hüvitist saada?
On. Kui te olete langenud vägivallakuriteo ohvriks, võite esitada taotluse järgmisele asutusele:Criminal Injuries Compensation Tribunal, 13Lower Hatch Street,Dublin 2.Telefon: +353-1-6610604.
2.2. Kas hüvitist on õigus saada ainult teatud liiki kuritegude ohvritel?
Hüvitusskeemi eesmärk on ex gratia hüvitiste maksmine kulutuste
ja kahjude katmiseks seoses isikukahjudega, mis on tekkinud otseselt
vägivallakuriteo tagajärjel või mis on saadud kuriteo ennetamisel või inimelu
päästmisel abi andes (või püüdes abi anda). Skeem ei hõlma liiklussüüteo
tagajärjel saadud vigastusi, välja arvatud juhul, kui kohus on veendunud, et
ohvrit püüti tahtlikult alla ajada. Skeem ei hõlma ka olukordi, kus ohver ja
kallaletungija elasid vigastuse tekitamise ajal koos ühise leibkonnana.
2.3. Kas hüvitist on õigus saada ainult ohvritel, kes on kandnud teatud liiki kahjusid?
Hüvitusskeem hõlmab kõiki kriminaalkuriteo
käigus tekitatud isikukahjusid.
2.4. Kas kuriteo tagajärjel surnud ohvri sugulastel või ülalpeetavatel on võimalik saada hüvitist?
Kui ohver on surnud, võivad
hüvitist taotleda ohvri lähisugulased (rangelt võttes ohvri ülalpeetavad
tsiviilvastutuse seaduse tähenduses).
2.5. Kas hüvitise saamise võimalus on ainult teatud riigi kodakondsust omavatel isikutel või ainult teatud riigis elavatel isikutel?
Ei. Te võite taotleda hüvitist,
kui langesite vägivallakuriteo ohvriks Iirimaal ja kandsite kahjusid.
2.6. Kas ma saan taotleda hüvitist Iirimaalt, kui kuritegu sooritati teises riigis? Kui jah, siis millistel tingimustel?
Ei. Hüvitusskeemi kohaldatakse
ainult vigastuste suhtes, mis saadi Iirimaal või Iiri laeva või õhusõiduki
pardal pärast 30. septembrit 1972.
2.7. Kas politseile teatamine mängib mingit rolli?
Vahejuhtumist
tuleb teavitada politseid niipea kui võimalik. Tegelikult on nii, et kui
asjast pole politseid liigse viivituseta teavitatud, ei pruugi Te olla
hüvitise saamiseks kvalifitseeruda. Kõnealusest nõudest võidakse loobuda, kui kohus leiab, et asja uurimisel
oli koostöö politseiga piisavalt tõhus.
2.8. Kas enne taotluse esitamist on vaja oodata ära politseiuurimise või kriminaalmenetluse tulemused?
Taotluse esitamiseks on aega
kolm kuud. Kohus võib sellest nõudest loobuda teatud juhtudel, mil taotleja suudab
viivitamist mõistlikult põhjendada.
2.9. Kui õigusrikkuja on kindlaks tehtud, kas siis tuleb esmalt proovida õigusrikkujalt hüvitist saada?
Ei. Kuid kui ohver otsustab
algatada õigusrikkuja suhtes tsiviilhagi, võib kohus oodata tsiviilmenetluse
lõppu, kuna selle menetluse kaudu saadud hüvitist tuleb arvesse võtta. Sama
kehtib ka siis, kui ohver saab hüvitist kriminaalmenetluse tulemusel. Kohus
võtab ka seda arvesse.
2.10. Kui õigusrikkujat ei ole kindlaks tehtud ega süüdi mõistetud, kas mul on siis ikkagi võimalik saada hüvitist? Kui jah, siis milliseid tõendeid ma pean koos taotlusega esitama?
Kohus saab politseilt
vahejuhtumi kohta raporti ning sellest peaks piisama, et tõestada, et olete
2.11. Kas hüvitistaotluse esitamisele on seatud ka mingi tähtaeg?
Vt punkti 2.8.
2.12. Milliseid kahjusid võidakse mulle hüvitada?
Hüvitatakse saamata jäänud
tegelik töötasu, tegelikud ravikulud (sealhulgas hambaarstikulud), mõistlikus
ulatuses reisikulud (arsti juurde või haiglasse ja tagasi), ravimid, prillid
ning valu ja kannatused (kui vigastus tekitati enne 1. aprilli 1986). Valu ja
kannatusi pärast nimetatud kuupäeva ei hüvitata. Pikaajaliste tagajärgedega vigastuste
puhul võib hüvitist nõuda eespool nimetatu eest ning lisaks saamata jääva
tulevase töötasu, tulevaste prognoositavate ravikulude (sealhulgas hambaarstikulude),
puudest tulenevate prognoositavate tulevaste kulutuste, näiteks
hoolduskulude, erivarustuse jms eest ning tulevase töövõime kaotuse eest.
2.13. Kuidas arvutatakse hüvitise suurust?
Kuna hüvitusskeemi alusel valu
ja kannatusi ei hüvitata, vajab kohus hüvitise suuruse arvutamiseks Teie
poolt kantud kahjude kohta dokumentaalseid tõendeid. Enamikel juhtudel võtab
kohus Teie taotluse põhjendamiseks ühendust asjaomaste asutustega.
2.14. Kas on olemas hüvitise alam- ja/või ülempiir?
Hüvitist ei maksta, kui
hüvitatav kahju on väiksem kui 63,49 eurot.
2.15. Kas hüvitis, mida ma sain või võin saada sama kahju eest, kuid erinevast allikast (näiteks kindlustuselt), arvatakse maha riigilt saadavast hüvitisest?
Hüvitise määramisel võetakse
arvesse teistest allikatest saadud hüvitisi.
2.16. Kas on olemas veel mingeid kriteeriume, nagu näiteks minu enda käitumine vigastuse põhjustanud sündmuse ajal, mis võivad mõjutada minu võimalust saada hüvitist või seda, kuidas hüvitise suurust arvutatakse?
Hüvitiste
maksmise asjaolude suhtes on kehtestatud mitmeid piiranguid.
hüvitist ei maksta järgmistel asjaoludel:
kui hüvitatav kahju on väiksem kui 63,49 eurot;
kui ohver ja kallaletungija elasid
vigastuse tekitamise ajal koos ühise leibkonnana;
kui vigastused tekitati liiklussüüteo
tagajärjel, välja arvatud juhul, kui kohus on veendunud, et ohvrit püüti
tahtlikult alla ajada;
kui taotleja pole osutanud kohtule
mõistlikkuse piires kogu abi, mida ta oleks võinud osutada.
Teiseks, kohus
võib vähendada hüvitise suurust või hüvitist üldse mitte määrata järgmistele
asjaoludel:
kui kohus leiab, et ohver oli vahejuhtumis
osaliselt või täielikult süüdi, kutsudes seda esile kas provotseerides
või muul viisil;
kui ohvri käitumise, iseloomu ja eluviisi
tõttu on see asjakohane. Siin arvestatakse vajadusel ohvri karistatust.
2.17. Kas mul on võimalik saada hüvitist ettemaksena? Kui jah, siis millistel tingimustel?
Harilikult makstakse hüvitist
ühekordse maksena. Mõnedel juhtudel võib kohus määrata vahemakse tegemise
ning lükata lõppmakse tegemise tähtaega edasi, kuni saab selgeks, milliseks
kujuneb vigastuse pikaajaline mõju.
2.18. Kust ma saan vajalikud vormid ja lisateavet taotlemise kohta? Kas on olemas spetsiaalne abiliin või veebileht?
Taotlusvormi võib taotleda
aadressil Criminal Injuries
Compensation Tribunal, 13 Lower Hatch Street Dublin 2, Ireland või
telefonil: 00353-1-6610604. Spetsiaalset abiliini ega veebilehte ei ole.
2.19. Kas mul on võimalik taotluse tegemisel õigusabi saada?
Kohus kohtukulusid ei korva.
Seda, kas vajate seadusjärgset esindajat, peate Te ise otsustama. Kohtu
töötajad annavad teile nõude esitamisel heameelega nõu.
2.20. Kuhu ma taotluse saadan?
Vt punkti 2.18.
2.21. Kas on olemas ohvriabi organisatsioone, mis saaksid mulle abi osutada?
Võite võtta ühendust Ohvriabiga:Victim SupportHaliday House,32 Arran Quay,Dublin 7Telefon: +353-1-8780870.e-post: info@victimsupport.ie
Teave avalike teenuste kohta: Oasis – Information on Public Service « Kuriteoohvritele hüvitise maksmine - Üldteave | Iirimaa - Üldteave »

matches: kohus kohus Kohus kohus Kohus kohus kohus Kohus kohus Kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus


§ 3 Teenistusrelvade käitlemise üldsätted
§ 4 Relvur
2 TEENISTUSRELVADE JA LASKEMOONA SOETAMINE JA ARVESTUS
§ 5 Teenistusrelvade ja laskemoona soetamine
§ 6 Teenistusrelvade ja laskemoona arvelevõtmine ja arvestus
§ 7 Teenistusrelvade ja laskemoona hoidmise üldsätted
§ 8 Relvakapp
§ 9 Kuni kaheksa teenistusrelva hoidmine
§ 10 Nõuded relvahoidla seintele, põrandale ja laele
§ 11 Nõuded relvahoidla ustele ja akendele
§ 12 Relvahoidla elektriseadmed ning turvalisuse ja tuleohutuse tagamine
§ 13 Teenistusrelvade ja laskemoona hoidmine relvalaos
§ 14 Teenistusrelvade ja laskemoona hoidmine relvaruumis
§ 15 Toimkondade vahetus
§ 16 Relvaruumi ja relvakappide võtmete hoidmine
§ 17 Teenistusrelvade ja laskemoona hoidmise eest vastutava isiku puudumine
§ 18 Relvahoidla kontrollimine
4 TEENISTUSRELVADE JA LASKEMOONA SISERIIKLIK EDASITOIMETAMINE
§ 19 Teenistusrelvade ja laskemoona siseriikliku edasitoimetamise üldsätted
§ 20 Nõuded teenistusrelvade ja laskemoona vedavale autole ja selle meeskonnale
5 TEENISTUSRELVADE KANDMINE
§ 21 Teenistusrelvade kandmise üldsätted
§ 22 Teenistusrelvade ja laskemoona väljastamine
§ 23 Isikliku relva ja teenistusrelva hoiule andmine
§ 24 Teenistusrelvade ja laskemoona Eestisse sissevedu ja Eestist väljavedu
61 TEENISTUSRELVADE JA LASKEMOONA EDASITOIMETAMINE EUROOPA ÜHENDUSES
§ 241 Teenistusrelvade ja laskemoona edastoimetamine Euroopa Ühenduses
7 TEENISTUSRELVADE HÄVITAMINE
§ 25 Teenistusrelvade hävitamine
RT I, 05.04.2013, 21
13.01.2005 RTL 2005, 14, 141 28.01.2005
19.01.2009 RTL 2009, 10, 121 30.01.2009
Määruses sätestatakse avalikku võimu teostavatele valitsusasutustele ja kohtutele teenistusülesannete täitmise tagamiseks ning sisekaitselisele rakenduskõrgkoolile (edaspidi asutus) õppetööks ja vastava teenistusülesande täitmiseks seadusega ette nähtud teenistusrelvade liigid, teenistusrelvade ja nende laskemoona ning tulirelva osade käitlemise ja üleandmise kord.
[RTL 2009, 10, 121 - jõust. 30.01.2009]
4) [Kehtetu – RTL 2009, 10, 121 - jõust. 30.01.2009]
6) [Kehtetu – RTL 2009, 10, 121 - jõust. 30.01.2009]
(3) Igast teenistusrelva ja/või laskemoona kadumise juhtumist on isik kohustatud viivitamatult ette kandma vastutavale isikule ja ülemale, kes omakorda kannab alluvuse korras sellest ette ministrile. Iga teenistusrelva ja laskemoona kadumise juhtumi kohta viiakse asutuse juhi käskkirja alusel läbi teenistuslik (distsiplinaar-) juurdlus.
2. peatükk TEENISTUSRELVADE JA LASKEMOONA SOETAMINE JA ARVESTUS
(3) «Sissetulnud relvadokumentide registreerimise raamatu», «Väljastatud relvadokumentide registreerimise raamatu», «Teenistusrelvade ja laskemoona arvelevõtmise raamatu» ning «Teenistusrelvade numbrilise arvestuse raamatu» lehed peavad olema nummerdatud, nööritud ja pitseeritud asutuse pitsatiga. Raamatu lõpus, pitsatiga kinnitatud lehel, peab olema relvuri allkirjaga kinnitatud sissekanne: «Raamatus on nummerdatud, nööritud ja kinnitatud pitsatiga . . . . . lehte». Käesolevas punktis nimetatud raamatud registreeritakse asutuse kantseleis, kus neile antakse registreerimisnumber. Raamatu esikaanele paremasse ülemisse nurka kirjutatakse registreerimisnumber ja tehakse märge salastatuse kohta vastavalt Vabariigi Valitsuse 20. detsembri 2007. a määrusele nr 262 «Riigisaladuse ja salastatud välisteabe kaitse kord». Raamatuid säilitatakse kümme aastat viimase sissekande tegemise kuupäevast arvates.
3. peatükk TEENISTUSRELVADE JA LASKEMOONA HOIDMINE
(3) Teenistusrelvad kinnistatakse asutuse juhi käskkirjaga numbriliselt neile asutuse isikutele, kellel seaduse või Vabariigi Valitsuse määrusega on lubatud relva kanda teenistusülesannete täitmiseks või enesekaitseks.
(4) Isikutele kinnistatud teenistusrelvi ja nende juurde kuuluvat laskemoona hoitakse relvaruumis või §-s 8 sätestatud juhtudel asutuse relvakapis või § 23 lõigetes 4 ja 5 sätestatud juhtudes elukohas. Kinnistamata teenistusrelvi ja laskemoona hoitakse relvalaos.
1) teenistusrelvade osi ning teenistusrelvade hooldusvahendeid;
(1) Relvaruumis hoitakse teenistusrelvi ja nende laskemoona relvakappides, kus igal teenistusrelval on oma pesa. Iga relvapesa juurde kinnitatakse silt, millel on märgitud teenistusrelva liik, teenistusrelva number ja isiku nimi, kellele teenistusrelv on kinnistatud.
(6) Relvaruumis on relvavaruna lubatud hoida eraldi kapis isikutele kinnistamata teenistusrelvi, mille arv ei ületada 10 % kinnistatud teenistusrelvade arvust.
(3) Korrapidamise üleandmise-vastuvõtmise raamatusse tehakse sissekanne, kus näidatakse teenistusrelvade ja laskemoona kogus, mis on korrapidamise üleandmise momendil relvaruumis ja mis on välja antud isikutele. Laskemoona võetakse vastu (antakse üle) pitseeritud kastides.
Relvahoidlat kontrolliv isik kontrollib relvade ja laskemoona olemasolu ja seisundit, mille kohta teeb sissekande «Teenistusrelvade ja laskemoona kontrollraamatusse» (lisa 10). Teenistusrelvade või laskemoona puudujäägi avastamisel on kontrolliv isik kohustatud sellest teatama asutuse juhile juurdluse alustamiseks.
4. peatükk TEENISTUSRELVADE JA LASKEMOONA SISERIIKLIK EDASITOIMETAMINE
5. peatükk TEENISTUSRELVADE KANDMINE
(1) Relvakandmise õigus antakse isikule asutuse juhi käskkirjaga pärast teenistusrelva ja laskemoona praktilise käsitsemise, kandmise ja kasutamise korra tundmise kontrolli ja väljaõppeprogrammiga ettenähtud laskeharjutuste edukat sooritamist.
(2) Teenistusrelva kandmist õigustavaks dokumendiks on politseiametnikul ametitõend, teistel isikutel ametitunnistus või ametitõend (edaspidi ametitunnistus), millel on märge relvakandmise õiguse kohta. Ametitunnistusel on isiku foto, isikukood, asutuse vapipitser ja asutuse juhi allkiri, kehtivuse aeg. Asutuse vapipitser ja asutuse juhi allkiri antakse üksnes paberkandjal ametitunnistusele.
(3) Relvakandmise õigust omaval isikul on keelatud:
(4) Ametivormi kandev isik kannab teenistusrelva vööl kabuuris. Erariietes töötaja kannab teenistusrelva varjatult.
(1) Teenistusrelva ja laskemoona väljastab korrapidaja või relvur isikule, kellele teenistusrelv on kinnistatud või selle kasutamine on lubatud asutuse juhi käskkirjaga. Teenistuserelvi ja laskemoona väljastatakse teenistuse või õppuse ajaks allkirja vastu «Teenistusrelvade ja laskemoona väljaandmise raamatus» (lisa 7), kuhu märgitakse väljaantud relva seeria ja number ning laskemoona liik ja kogus.
(1) Kui isik tuleb teenistusse isikliku relvaga, annab ta selle teenistuse ajaks hoiule korrapidajale või relvurile. Pärast teenistusaja lõppu tagastab korrapidaja või relvur isikule tema isikliku relva. Isiklikku relva hoitakse relvaruumis eraldi relvakapis, selle hoiulevõtmine ja tagastamine peab olema fikseeritud «Teenistusrelvade ja laskemoona väljaandmise raamatus» (lisa 7).
(3) Kui teenistuse lõpetanud, toimkonnast vabanenud, lähetuselt või õppuselt saabunud isik ei anna samal päeval ära oma teenistusrelva, kannab korrapidaja või relvur sellest viivitamatult ette asutuse juhile. Asutuse juht on kohustatud võtma tarvitusele kõik abinõud teenistusrelva ja laskemoona hoiulevõtmise tagamiseks.
(4) Asutuse juht võib erandkorras lubada isikule kinnistatud teenistusrelva, välja arvatud automaattulirelva, ja kolme salvetäit padruneid kanda teenistusvälisel ajal ja hoida alaliselt elukohas. Luba vormistatakse asutuse juhi käskkirjaga, mille koopia asub relvaruumis või relvuri käes.
(5) Isik, kellel on lubatud hoida teenistusrelva oma elukohas, tagab teenistusrelva ja laskemoona säilimise olukorras, mis välistab nende sattumise kõrvalise isiku kätte.
61. peatükk TEENISTUSRELVADE JA LASKEMOONA EDASITOIMETAMINE EUROOPA ÜHENDUSES
7. peatükk TEENISTUSRELVADE HÄVITAMINE
Lisa 1 Teenistusrelvade ja laskemoona soetamise luba
Lisa 2 Sissetulnud relvadokumentide registreerimise raamat
Lisa 3 Väljastatud relvadokumentide registreerimise raamat
Lisa 4 Teenistusrelvade ja laskemoona saateleht
Lisa 5 Teenistusrelvade ja laskemoona arvelevõtmise raamat
[RT I, 05.04.2013, 10 - jõust. 08.04.2013, rakendatakse alates 01.04.2013]
Lisa 6 Teenistusrelvade numbrilise arvestuse raamat
Lisa 7 Teenistusrelvade ja laskemoona väljaandmise raamat
Lisa 8 Relvaruumi tabel
Lisa 9 Relvakapis hoitavate teenistusrelvade nimekiri
Lisa 10 Teenistusrelvade ja laskemoona kontrollraamat
Lisa 11 Teenistusrelva asenduskaart
Lisa 12 Teenistusrelvade ja laskemoona sisse- ja väljaveo luba
Lisa 13 Teenistusrelvade ja laskemoona edasitoimetamise luba