RTL 2010, 12, 222
Vastu võetud 10.03.2010 nr 22
Määrus kehtestatakse «Taimede paljundamise ja sordikaitse seaduse» § 3 lõike 3, § 4 lõike 3, § 61 lõike 4, § 26 lõike 4, § 65 lõigete 4 ja 7, § 73 lõigete 5 ja 7, § 74 lõike 5, § 75 lõigete 2 ja 4, § 76 lõike 4, § 96 lõike 2, § 97 lõigete 2 ja 10, § 101 lõike 4, § 104 lõike 4, § 105 lõike 5 ning § 117 lõike 5 alusel.
§ 1. Põllumajandusministri 24. aprilli 2006. a määrust nr 52 «Peediseemne kategooriad ning peediseemne tootmise ja turustamise nõuded1» (RTL 2006, 37, 635; 2009, 93, 1348) muudetakse järgmiselt:
1) määruse preambulit täiendatakse pärast tekstiosa «§ 3 lõike 3,» tekstiosaga «§ 61 lõike 4,»;
2) paragrahvi 1 täiendatakse pärast sõnu «suhkru- ja söödapeedi seemne» tekstiosaga «ning geneetiliste ressursside säilitamiseks ettenähtud sordi (edaspidi säilitussort) seemne»;
3) paragrahvi 2 täiendatakse lõikega 4 järgmises sõnastuses:
«(4) Säilitussordi seeme tähistusega GR on peediseeme, mis:
5) on sertifitseeritud tootja poolt.»;
4) paragrahvi 4 täiendatakse lõikega 10 järgmises sõnastuses:
«(10) Säilitussordi seemne minimaalne sordipuhtus peab olema 90%.»;
5) määrust täiendatakse §-ga 71 järgmises sõnastuses:
«§ 71. Säilitussordi seemne sertifitseerimise kord
(4) Sertifitseerimise nõuetele vastava säilitussordi seemnepartii märgistab ja sulgeb tootja nõuetekohaselt, arvestades põldtunnustamise ja laboratoorse analüüsi tulemusi.»;
«(1) Supereliit-, eliit- ja sertifitseeritud seemne, välja arvatud sertifitseeritud peediseemne EL väikepakendi müügipakendi sulgemiskoht peab olema pitseeritud Põllumajandusameti plommi või turvakleebisega või peab müügipakendi sulgemiskohal olema läbi õmmeldud etiketiga. Säilitussordi seemne müügipakendi sulgemiskoha pitseerib tootja.»;
7) määrust täiendatakse §-ga 151 järgmises sõnastuses:
«§ 151. Säilitussordi seemne müügipakendi märgistamine
Säilitussordi seemne müügipakendi etiketi kinnitab pakendaja, arvestades § 15 lõigetes 1, 3 ja 7 sätestatud nõudeid. Pakendaja lisab etiketil ettenähtud teabele sertifitseeritud säilitussordi seemnepartii numbri.»;
8) paragrahvi 18 senine tekst loetakse lõikeks 1 ja paragrahvi täiendatakse lõikega 2 järgmises sõnastuses:
«(2) Säilitussordi seemne etiketile märgitakse:
13) keemilise töötluse või lisandi laad ning ligikaudne puhaste seemnete neto- ja brutokaalu suhe, kui on märgitud seemnete brutokaal ning on kasutatud granuleeritud pestitsiide, puhtimisaineid või muid tahkeid lisandeid.»;
«(4) Säilitussordi seemet on lubatud turustada ainult päritolupiikonnas, arvestades «Taimede paljundamise ja sordikaitse seaduse» § 1062 lõike 5 alusel kehtestatud säilitussordi seemne turustamiseks lubatud koguseid.»;
10) määruse normitehnilist märkust täiendatakse pärast tekstiosa «2004/117/EÜ (ELT L 14, 18.01.2005, lk 18–33)» tekstiosaga «, komisjoni direktiiv 2008/62/EÜ, millega sätestatakse teatavad erandid kohalike ja piirkondlike oludega kohanenud ja geneetilisest erosioonist ohustatud põllukultuuride rahvaselektsioonsortide ja sortide heakskiitmiseks ning kõnealuste rahvaselektsioonsortide ja sortide seemnete ning seemnekartuli turustamiseks (ELT L 162, 21.6.2008, lk 13–19).»
§ 2. Põllumajandusministri 24. aprilli 2006. a määrust nr 53 «Õli- ja kiudtaimede seemne kategooriad ning õli- ja kiudtaimede seemne tootmise ja turustamise nõuded1» (RTL 2006, 37, 636; 2009, 93, 1348) muudetakse järgmiselt:
2) paragrahvi 1 lõiget 1 täiendatakse pärast sõnu «kehtestatakse õli- ja kiudtaimede seemne» tekstiosaga «ning geneetiliste ressursside säilitamiseks ettenähtud sordi (edaspidi säilitussort) seemne»;
«(11) Säilitussordi seeme tähistusega GR on §-s 2 nimetatud õli- ja kiudtaime liikide seeme, mis:
4) paragrahvi 4 täiendatakse lõikega 11 järgmises sõnastuses:
«(11) Säilitussordi seeme peab vastama sertifitseeritud seemne kategooria kvaliteedinõuetele. Minimaalne sordipuhtus peab olema 90%.»;
5) määrust täiendatakse §-ga 91 järgmises sõnastuses:
«§ 91. Säilitussordi seemne sertifitseerimise kord
6) paragrahvi 11 täiendatakse lõikega 7 järgmises sõnastuses:
«(7) Säilitussordi seemne minimaalne sordipuhtus peab olema 90%.»;
7) paragrahvi 15 lõige 1 sõnastatakse järgmiselt:
«(1) Supereliit-, eliit- ja sertifitseeritud seemne müügipakendi sulgemiskoht peab olema pitseeritud Põllumajandusameti plommi või turvakleebisega või peab müügipakendi sulgemiskohal olema läbi õmmeldud etiketiga. Säilitussordi seemne müügipakendi sulgemiskoha pitseerib tootja. Müügipakend peab olema suletud selliselt, et seda ei oleks võimalik avada ilma pitseeringut (plommi, turvakleebist või etiketti) rikkumata.»;
«§ 171. Säilitussordi seemne müügipakendi märgistamine
Säilitussordi seemne müügipakendi etiketi kinnitab pakendaja, arvestades § 17 lõigetes 1, 3 ja 7 sätestatud nõudeid. Pakendaja lisab etiketil ettenähtud teabele sertifitseeritud säilitussordi seemnepartii numbri.»;
9) paragrahvi 19 täiendatakse lõikega 4 järgmises sõnastuses:
«(4) Säilitussordi seemne etiketile märgitakse:
11) keemilise töötluse või lisandi laad ning ligikaudne puhaste seemnete neto- ja brutokaalu suhe, kui on märgitud seemnete brutokaal ning on kasutatud granuleeritud pestitsiide, puhtimisaineid või muid tahkeid lisandeid.»;
«(6) Säilitussordi seemet on lubatud turustada ainult päritolupiikonnas, arvestades «Taimede paljundamise ja sordikaitse seaduse» § 1062 lõike 5 alusel kehtestatud säilitussordi seemne turustamiseks lubatud koguseid.»;
11) määruse normitehnilist märkust täiendatakse pärast tekstiosa «1991/375/EMÜ (EÜT L 196, 12.07.1989, lk 108–110)» tekstiosaga «, komisjoni direktiiv 2008/62/EÜ, millega sätestatakse teatavad erandid kohalike ja piirkondlike oludega kohanenud ja geneetilisest erosioonist ohustatud põllukultuuride rahvaselektsioonsortide ja sortide heakskiitmiseks ning kõnealuste rahvaselektsioonsortide ja sortide seemnete ning seemnekartuli turustamiseks (ELT L 162, 21.6.2008, lk 13–19).»
§ 3. Põllumajandusministri 24. aprilli 2006. a määrust nr 55 «Teraviljaseemne kategooriad ning teraviljaseemne tootmise ja turustamise nõuded1» (RTL 2006, 37, 638; 2009, 93, 1348) muudetakse järgmiselt:
2) paragrahvi 1 lõiget 1 täiendatakse pärast sõnu «kehtestatakse teraviljaseemne» tekstiosaga «ning geneetiliste ressursside säilitamiseks ettenähtud sordi (edaspidi säilitussort) teraviljaseemne»;
«(10) Säilitussordi seeme tähistusega GR on §-s 2 nimetatud teraviljaliikide seeme, mis:
4) paragrahvi 5 senine tekst loetakse lõikeks 1 ja paragrahvi täiendatakse lõikega 2 järgmises sõnastuses:
«(2) Säilitussordi seeme peab vastama hariliku rukki ja maisi puhul sertifitseeritud seemne kategooria ning hariliku nisu, spelta nisu, kõva nisu, hariliku kaera, hariliku odra ja tritikale teise põlvkonna puhul sertifitseeritud seemne kategooria kvaliteedinõuetele, mis on esitatud lisas 1, välja arvatud minimaalne sordipuhtus, mis peab olema 90%.»;
(4) Sertifitseerimise nõuetele vastava säilitussordi seemne partii märgistab ja sulgeb tootja nõuetekohaselt, arvestades põldtunnustamise ja laboratoorse analüüsi tulemusi.»;
6) paragrahvi 11 lõiget 4 täiendatakse pärast sõna «seemne» sõnadega «ning säilitussordi seemne»;
«(1) Supereliit-, eliit- ja sertifitseeritud seemne sulgemiskoht peab olema pitseeritud Põllumajandusameti plommi või turvakleebisega või peab müügipakendi sulgemiskohal olema läbi õmmeldud etiketiga. Säilitussordi müügipakendi sulgemiskoha pitseerib tootja. Müügipakend peab olema suletud selliselt, et seda ei oleks võimalik avada ilma pitseeringut (plommi, turvakleebist või etiketti) rikkumata.»;
Säilitussordi seemne etiketi kinnitab pakendaja, arvestades § 17 lõigetes 1, 3 ja 7 sätestatud nõudeid. Pakendaja lisab etiketil ettenähtud teabele sertifitseeritud säilitussordi seemnepartii numbri.»;
11) määruse normitehnilist märkust täiendatakse pärast tekstiosa «komisjoni direktiiv 2006/47/EÜ, milles sätestatakse eritingimused, mis käsitlevad tuulekaera esinemist teraviljaseemnes (ELT L 136, 24.05.2006, lk 18–20)» tekstiosaga «, komisjoni direktiiv 2008/62/EÜ, millega sätestatakse teatavad erandid kohalike ja piirkondlike oludega kohanenud ja geneetilisest erosioonist ohustatud põllukultuuride rahvaselektsioonsortide ja sortide heakskiitmiseks ning kõnealuste rahvaselektsioonsortide ja sortide seemnete ning seemnekartuli turustamiseks (ELT L 162, 21.6.2008, lk 13–19).»
§ 4. Põllumajandusministri 24. aprilli 2006. a määrust nr 56 «Söödakultuuride seemne kategooriad ning söödakultuuride seemne tootmise ja turustamise nõuded1» (RTL 2006, 37, 639; 2009, 93, 1348) muudetakse järgmiselt:
2) paragrahvi 1 lõiget 1 täiendatakse pärast sõnu «kehtestatakse seemne» tekstiosaga «ning geneetiliste ressursside säilitamiseks ettenähtud sordi (edaspidi säilitussort) seemne»;
3) paragrahvi 3 täiendatakse lõikega 9 järgmises sõnastuses:
«(9) Säilitussordi seeme tähistusega GR on §-s 2 nimetatud söödakultuuri liikide seeme, mis:
4) paragrahvi 4 senine tekst loetakse lõikeks 1 ja paragrahvi täiendatakse lõikega 2 järgmises sõnastuses:
«(2) Säilitussordi seeme peab vastama sertifitseeritud seemne kategooria kvaliteedinõuetele.»;
«§ 81. Säilitussordi seemne sertifitseerimise kord
6) paragrahvi 10 täiendatakse lõikega 6 järgmises sõnastuses:
«(6) Säilitussordi seemne minimaalne sordipuhtus peab olema 90%.»;
«(1) Söödakultuuride supereliit-, eliit- ja sertifitseeritud seemne ning tarbeseemne müügipakendi, välja arvatud sertifitseeritud seemne ja tarbeseemne EL B-väikepakendi sulgemiskoht peab olema pitseeritud Põllumajandusameti plommi või turvakleebisega või peab müügipakendi sulgemiskohal olema läbi õmmeldud etiketiga. Säilitussordi seemne müügipakendi sulgemiskoha pitseerib tootja. Müügipakend peab olema suletud selliselt, et seda ei oleks võimalik avada ilma pitseeringut (plommi, turvakleebist või etiketti) rikkumata.»;
8) määrust täiendatakse §-ga 161 järgmises sõnastuses:
«§ 161. Säilitussordi seemne müügipakendi märgistamine
Säilitussordi seemne etiketi kinnitab pakendaja, arvestades § 16 lõigetes 1, 3 ja 7 sätestatud nõudeid. Pakendaja lisab etiketil ettenähtud teabele sertifitseeritud säilitussordi seemnepartii numbri.»;
9) paragrahvi 18 täiendatakse lõikega 6 järgmises sõnastuses:
«(6) Säilitussordi seemne etiketile märgitakse:
10) paragrahvi 20 täiendatakse lõikega 4 järgmises sõnastuses:
«(4) Säilitussordi seemne väikepakendi etiketile märgitakse:
11) paragrahvi 24 lõiget 2 täiendatakse pärast sõna «seemnena» sõnadega «või säilitussordi seemnena» ning lõiget 3 täiendatakse pärast sõna «seemnena» tekstiosaga «, säilitussordi seemnena»;
12) paragrahvi 24 täiendatakse lõikega 6 järgmises sõnastuses:
13) määruse normitehnilist märkust täiendatakse pärast tekstiosa «muudetud komisjoni direktiividega 1991/375/EMÜ (ELT L 196, 12.07.1989, lk 108–110)» tekstiosaga «, komisjoni direktiiv 2008/62/EÜ, millega sätestatakse teatavad erandid kohalike ja piirkondlike oludega kohanenud ja geneetilisest erosioonist ohustatud põllukultuuride rahvaselektsioonsortide ja sortide heakskiitmiseks ning kõnealuste rahvaselektsioonsortide ja sortide seemnete ning seemnekartuli turustamiseks (ELT L 162, 21.6.2008, lk 13–19).»
§ 5. Põllumajandusministri 3. mai 2006. a määrust nr 58 «Seemnekartuli kategooriad ning seemnekartuli tootmise ja turustamise nõuded1» (RTL 2006, 40, 701; 2009, 93, 1348) muudetakse järgmiselt:
1) määruse preambulit täiendatakse pärast tekstiosa «§ 4 lõike 3,» tekstiosaga «§ 61 lõike 4,»;
2) paragrahvi 1 täiendatakse pärast sõnu «kehtestatakse seemnekartuli» tekstiosaga «ning geneetiliste ressursside säilitamiseks ettenähtud sordi (edaspidi säilitussort) seemnekartuli»;
«(7) Säilitussordi seemnekartuli kategooria tähistusega GR on seemnekartul, mis:
2) on toodetud kooskõlas sordi säilitamiseks ettenähtud meetodite kohaselt;
5) on sertifitseeritud tarnija poolt.»;
4) paragrahvi 3 lõike 7 sissejuhatavat osa täiendatakse pärast sõna «kaupa» tekstiosaga «, välja arvatud säilitussordi seemnekartul,»;
5) paragrahvi 4 lõiget 1 täiendatakse punktiga 3 järgmises sõnastuses:
«3) säilitussordi seemnekartuli tootmise korral vähemalt kaks aastat.»;
6) paragrahvi 4 täiendatakse lõikega 6 järgmises sõnastuses:
«(6) Kui ettevõttes kasvatatakse lisaks säilitussordi seemnekartulile ka tarbekartulit, ei pea tarbekartuli tootmiseks kasutama üksnes sertifitseeritud seemnekartulit.»;
7) paragrahvi 5 lõige 1 sõnastatakse järgmiselt:
«(1) Seemnekartulipõllu § 4 lõikes 2 sätestatud nõudele vastavuse kontrollimiseks võtab mullaproovi seemnekartuli kasvatamiseks kavandatavalt põllult Põllumajandusameti järelevalveametnik (edaspidi järelevalveametnik) ning säilitussordi seemnekartuli kasvatamiseks kavandatavalt põllult tarnija.»;
8) paragrahvi 6 lõiget 2 täiendatakse punktiga 4 järgmises sõnastuses:
«4) säilitussordi seemnekartuli tootmise korral 10 meetrit.»;
9) määrust täiendatakse §-ga 71 järgmises sõnastuses:
«§ 71. Säilitussordi seemnekartuli sertifitseerimise kord
(4) Sertifitseerimise nõuetele vastava säilitussordi seemnekartuli partii märgistab ja sulgeb tarnija nõuetekohaselt, arvestades Põllumajandusameti määratud tootmise mahtu.»;
10) paragrahvi 7 lõiget 2 täiendatakse pärast sõna «Seemnekartuli» tekstiosaga «, välja arvatud säilitussordi seemnekartul,»;
11) paragrahvi 7 lõikes 3 asendatakse sõnad «Põllumajandusameti järelevalveametnik (edaspidi järelevalveametnik)» sõnaga «järelevalveametnik»;
«(31) Säilitussordi seemnekartuli minimaalne sordipuhtus peab olema 90%.»;
«§ 91. Säilitussordi seemnekartulist proovi võtmine
(3) Säilitussordi seemnekartuli kategooria seemnekartulina sertifitseeritavast seemnekartuli partiist ei võeta mugulaproove viirushaiguse määramiseks.»;
14) paragrahvi 10 täiendatakse lõikega 3 järgmises sõnastuses:
«(3) Säilitussordi seemnekartuli kvaliteedi määramiseks võetava mugulaproovi analüüsimise korraldab tarnija. Mugulaproov peab vastama § 3 lõigetes 1–6 sätestatud nõuetele.»;
15) paragrahvi 12 lõige 2 sõnastatakse järgmiselt:
«(2) Seemnekartuli müügipakendi või konteineri sulgemiskoht peab olema pitseeritud Põllumajandusameti plommiga või peab müügipakendi sulgemiskohal olema läbi õmmeldud etiketiga. Säilitussordi seemnekartuli müügipakendi sulgemiskoha pitseerib tarnija. Müügipakend peab olema suletud selliselt, et seda ei oleks võimalik avada ilma pitseeringut (plommi või etiketti) rikkumata.»;
16) paragrahvi 14 täiendatakse lõikega 3 järgmises sõnastuses:
«(3) Kasutatav etiketi materjal peab olema rebenematu ning etiketile trükitud kirjed kustumatud.»;
«(4) Säilitussordi seemnekartuli etiketile märgitakse:
12) deklareeritud neto- või brutokaal või seemnekartulite arv.»;
18) paragrahvi 16 täiendatakse lõikega 7 järgmises sõnastuses:
«(7) Säilitussordi seemnekartulit on lubatud turustada ainult päritolupiirkonnas, arvestades «Taimede paljundamise ja sordikaitse seaduse» § 1062 lõike 5 alusel kehtestatud säilitussordi seemne turustamiseks lubatud koguseid.»;
19) määruse normitehnilist märkust täiendatakse pärast tekstiosa «muudetud direktiiviga 2003/61/EÜ (EÜT L 165 3.07.2003, lk 23–28)» tekstiosaga «, komisjoni direktiiv 2008/62/EÜ, millega sätestatakse teatavad erandid kohalike ja piirkondlike oludega kohanenud ja geneetilisest erosioonist ohustatud põllukultuuride rahvaselektsioonsortide ja sortide heakskiitmiseks ning kõnealuste rahvaselektsioonsortide ja sortide seemnete ning seemnekartuli turustamiseks (ELT L 162, 21.6.2008, lk 13–19).»


text:
eesti[1] <---------Home (Index)
JAAN HATTO EESTI KEELES
Jaan Hatto omab rootsi patenti number 503 346 ja esindab firmat Hatto's Patent AB ja omab samuti euroopa patenti 0630 196 ja kanada patenti number 2,131,196. Leiutist tehakse järgi ja patendi õigusi rikutakse. Hatto's Patent AB annab patendi õiguste rikkujad Stockholmi ringkonna kohtusse "Stockholm Tingsrätt", Pärast põhjendamatut viivitust, terve aasta, lubab kohus kohtuistungi ajal Jaan Hattol vaid osaliselt oma hagi esitada. Kohus mõistab patendi keeleliselt ebaselgeks leiutise väärtusetuks, ja varem olemas olnuks, vähemalt selles osas mida õiguste rikkuja on järgi teinud, ilma mingeid tõendeid selle kohta esitamata. Teise astme kohus "Svea Hovrätt" ja ülemkohus kinnitavad ainult kohtuotsuse. "Svea Hovrätt" tuleb välja väitega, et leiutis lahendab ühe teise probleemi, mis on iseenesest absurd.
Rootsi, Euroopa, USA, Kanada patendiametid on leidnud, et leiutis on uus, kõigis patendis kirjeldatud vormides. Patent ei ole samuti keeleliselt ebaselge. Leiutis ei ole väärtusetu. Leiutis on laialt levinud ja annab selge tehnilise effekti. Hatto's Patent AB esitatud asjakohased tõendid läbisid kõik kohtuinstantsid, ilma et oleks mingil moel käsitletud, tagasilükatud või õigeks tunnistud. Tõendid iseloomustavad leiutist.
Esimene patendinõudmine tõlgendatakse nii piiratult, et järgnevad muutuvad rikutavateks ja/või teostamatuteks. Järgnevaid nõudmisi ei tunnistata samuti mitte nagu alternatiivseid lahendusi, nagu see on lubatud rootsi patendi õiguseja EPC (European Patent Convention) artikkel 29 järgi. Patent kaotab oma kaitseulatuse. Asitõend: ühe õlarihmaga seljakott, mille Hatto's Patent AB andis kohtusse kaob Stockholmi ringkonna kohtust "Stockholm Tingsrätt" ja asemele ilmub üks teine välimuselt sarnane kott. Viimasel on aga niivõrd lühike vöörihm, et Jaan Hatto ei saa seda enam endale ümber keha, ega näidata kuidas see patendi kohaselt peaks töötama. Hatto's Patent AB võib seada väljaspoole igasugust kahtlust, et asitõendid on kohtus ümber vahetatud ja annab asja politseisse, nõudes, et politsei konfiskeeriks võltsitud asitõendi. Kohus ei võimalda politseile juurdepääsu protsessimaterjalidele ja selgitab, et osakonna juhataja ülemkohtunik on selle kotiga sõitnud komandeeringusse. Leiutist on järgi teinud: Motorola, Peak Performance,Fjällräven, Salomon, The Stadium, JC, jt
Üksikasjalik kirjeldus, esimene kiri kirjutatud 2000 aasta novembris.
Kandevahend kotile oli osa suuremast leiutisest, esimene prototüüp varastati ja ma olin sunnitud kiirustades patenditaotluse sisse andma. Elasin keldris allüürnikuna. Siin oli üür odav ja pidin säästma. Kõik mida ma suutsin säästa, teenida ja laenata kulus igat sorti patendikulude peale, mitme aasta jooksul. Tegin ületunde ja kui veel jõudu ning aega üle jäi, õmblesin kotte ja helistasin firmadele, kellele minu leiutis võimalikult huvi oleks pakkunud. Enamus ei vaevunud isegi mitte vastama. Helistasin kümme korda ennem kui mul õnnestus mõne vastutava isikuga rääkida. Minu õnnetu leiutis liikus põhjendamatult kõrgele ettevõte sisehierarhias. Lõpuks karjus mõni direktor teises otsas, et minu kandevahend ei saa üldse olla leiutis, selle "koti" peale ei anta kunagi patenti, mitte kellelegi ei ole sellist tarvis, mitte keegi ei hakka sellega kunagi ringi käima. Kirjutasin kõik argumendid üles ja mul ei olnud vaja enam helistada, ma poleks nagunii midagi kuulnud, mida ma kuulnud veel ei olnud. Hiljem tuli välja, et kaks firmat lükkasid tagasi ja tegid maha leiutise sellel ajal kui ise seda juba müüsid. Üks paharet lõikas minu prototüübi isegi ennem katki, kui mulle tagasi saatis. Ükskord 1998 aasta kevadel, ma jalutasin sügavalt mõttes mööda tänavat ja seisin korraga ühe vaateakna ees ja palju ei puudunud, et oleksin tänavale maha kukkunud. Inimsuurune nukk seisis vaateaknal ja nuku küljes rippus minu patenteeritud kandevahend, mida keegi ei pidanud vajama ega kandma hakkama. Nüüd oli see maailmauudis USA-st. Mul oli raske sellel päeval koju jõuda, olin äärmiselt deprimeeritud ja sain tugevad valud kõhtu.
Kui arsti juurde läksin, siis arst imestas miks ma üldse olen tulnud: "Selles pole midagi imelikku, ühel valutab pea, teisel kõht, kolmandal selg", Sellega kogu arstiabi piirduski (See oli juba teine arst kelle poole pöördusin). Ilma arstiabita, ilma haigusrahadeta, pidevalt tagasitulevate valudega, ootasin ainult, et ma kiiremini sureks. Mitu kuud hiljem selgus, et ma olen maohaavad saanud. 1999 aasta kevad saabus, ma neelasin "Dosecit" ja avastasin oma mitte-kellelegi- ei-ole- vaja kandevahendi igast suuremast kauplusest. Nagu sellest veel vähe, hakkas üks maailmafirma oma mobiiltelefone koos leiutisega turustama. "Abivahend kotile" kõlab lihtsalt, aga põhineb komplitseeritud tehnikale. Rootsi patent anti 1996 aastal, euroopa patent 1998 aastal, pärast põhjendamatult pikka ooteaega. USA-patendi taotlus lõppes superpahandusega ja ühtegi patenti pole peale 8 aastat kestnut taotluse läbivaatamist välja antud. Osa maid suudavad omi leiutajaid kaitsta ja mitte ainult omi kaitsta vaid ka teiste omadest lahti saada. Pole ühtegi erinevust, sellegi poolest käivad kohtuprotsessid juba terve aasta, ilma et lõpliku kohtuistungi aja kohta oleks mingeid andmeid. Maailmakontsernid (protsess;firma;direktor/T13826-99, Vaude Sport GmbH, Albrecht von Dewitz; T6858-00 Motorola Inc, Chris; Kaven; T12775-00, Peak Performance, David Ottoson) ei säästa jõudu ega vahendeid, et minust jagu saada, palkavad maa juhtivaima patendiprotsessi õiguse spetsialisti doktor Bertil Grennbergi. Doktor räägib ükskõik millist jama ja ütleb, et ma ei võida kunagi seda protsessi. Doktor ei ole otsimise peale midagi sarnast leidnud, näitab kohtus kõige harilikumat seljakotti ja väidab, et ma pole midagi leiutanud.
Leiutajat võib ju vihata palju vaid on jaksu, kuid seadusi peaks sellegi poolest täitma.
Kirjutatud oktoobris 2001.
Eelnev kiri kirjutati aasta tagasi riigipäeva saadikutele, mis on ühe aastaga juhtunud? Vahetult pärast seda kirja sain kohtuistungi mitte hiljemaks kui 25-ndaks jaanuariks 2001. Mul lasti oma hagi vaid osaliselt esitada, mind katkestati ja ei lastud edasi rääkida, samuti vastaspoolele vastu vaielda. Kohtueesistuja Rolf Nöteberg katkestas mind iga kord lausega: "Seda oleme me juba kuulnud", ilma ära kuulamata mida ma tahtsin üldse öelda. Kohtuotsuses seisis, et leiutis on väärtusetu, kuigi seda ilmselt üle maailma müüakse, patent keeleliselt ebaselge. Keeleliselt ebaselge oli täpselt nõue mida patendirikkuja oli sõna- sõnalt järgi teinud. See osa patendist pole miskil kombel keeleliselt ebaselge. Kuna tavaline seljakott oli olemas siis sellepärast olevatki leiutis väärtusetu, ükski patendiamet maailmas USA, kanada, euroopa isegi rootsi, ei ole leidnud, et leiutis oleks varem olemas olnud, vastupidi on uus kõigis selle vormides. Ainult Stockholmi ringkonna kohus väidab seda, ilma vähemaidki tõendeid esitamata. Järgmine kõrgpunkt minu patendi- ja kotiseikluses leidis aset 26 -ndal märtsil niinimetatud suulise ettevalmistuse ajal, hakkasin endale asitõendit (kotti) selga ajama, kuid see ei läinud enam korda, ma ei saanud seda enam endale ümber keha. Viimaks see kuidagi õnnestus, kuid polnud võimalik enam reguleerida, nagu seda patent ette nägi---- vöörihm oli lihtsalt lühem. Aega läks ennem kui ma aru sain, mis oli tegelikult juhtunud. See kott, mille ma olin pool aastat tagasi kohtusse asitõendina sisse andnud, oli kohtus (või kohtu enda poolt) ümber vahetatud teise välimuselt täpselt sarnase koti vastu. "Vale" kotil olid lühemad vöörihmad (vöörihm koosneb mitmest osast), elastne osa oli muutunud vaid pisikeseks jupiks. Hinnalipik koos kohtutempliga oli ära võetud ja uue koti külge tagasi pandud kulunud nööri ja lõksnõelaga. Firma kes sellega hakkama sai ei kanna muud nime kui "Peak Performance". Ma protesteerisin, kuid mind keegi ei kuulanud, nagu oleksin suud ilma sõnadeta liigutanud. Lõpuks andsin asja politseisse ja peale seda ei ole politsei käest sellest asjast midagi kuulnud. Sel ajal kui ma olin ära sõitnud, oli keegi minu korteris sees käinud. 4-ndal septembril 2001 kell 7.30 hommikul üritasid vähemalt kaks tundmatut isikut tungida minu elamisse. Nad andsid ukse kella, kui ma läbi uksesilma luurasin, peidsid nad end, Üks oli ukse taga neljakäpukil (väljastpoolt vaadates tundub, et nii pole silmast näha). Kui nad aru said, et ma kahtlustan, põgenesid nad paanikas.
Ainus vähene tugi tuli patendiametilt. Ulf Jansson kirjutas, et minu "ebaselge" patendinõue ei ole üldse ebaselge ja kehtib patendiseaduse kohaselt. 11-ndal oktoobril 2001 toimus istung teise astme kohtus "Svea Hovrätt". Kohtuotsus koosnes ainult kahest lausest: ringkonna kohtu otsus kinnitatakse ja leiutis lahendab ühe teise probleemi. Kostja oli juba omaks võtnud, et leiutis lahendab sama probleemi, mis on õige sest leiutis tegelikult lahendab tõepoolest sama probleemi. See oli siviilprotsess (s.t. mis üks osapool omaks võtab, see kehtib tema vastu). Patendiameti avaldust ei loetud kunagi. Kaks aastat kestnud protsessi võib lühidalt kokku võtta: patendis on vähemalt kaks erinevat nõuet, vähemalt kaks erinevat joonist, need annavad edasi kahte erinevat leiutise teostusvormi. Kohus loeb ainult seda nõuet ja joonist, mis erinevad sellest, mida patendirikkuja järgi teeb. Sellest nõudest ja joonisest, mida patendirikkuja sõna-sõnalt järgi teeb minnakse mööda, nagu neid ei oleks olemaski. Minu õigus kohtus hageda võeti ära, kui tahtsin ka ülejäänuid patendirikkujaid (T6953- 6958- 01) kohtu alla anda, kuigi olin teiste vastu juba kaks aastat protsessinud.
Kirjutatud novembris 2001.
Mind on kritiseeritud, et ma mõtlen asju välja, et endale tähelepanu tõmmata. Ma tahan seda koti- patendiseiklust ühe ainsa detailiga täiendada. Kostja oli ise oma vastuses kirjutanud, et elastne osa vöörihma juures oli ainult 9 cm-i pikkune, tegelikult oli veelgi pikem, ümbervahetatud vale kotil oli see vaevalt 6 cm-i pikkune. Mõned päevad pärast 26- ndatmärtsi läksin tagasi kohtusse ja mõõtsin üle kõik rihmad vale koti juures ja andsin mõõdud kohtusse sisse. Mul polnud vähematki võimalust valetada, sest kõik oleks näinud oma silmaga, kui need mõõdud poleks õiged olnud. Ma andsin asjapolitseisse ja nõudsin, et politsei ümbervahetatud asitõendikonfiskeeriks. Politseiuurija seletuse järgi oli kohtust vastatud, et osakonna juhataja ülemkohtunik Rolf Nöteberg on taganõutud kotiga komandeeringusse sõitnud. Ma ei tea kas ja millal ülemkohtunik tuli komandeeringust tagasi, tema töökaaslane, üks teine kohtumees, sai tema ülemuse koha endale, kott mida kohtuistungi ajal esimesel novembril näidati, nägi kodus õmmeldud välja, kas see oli see sama kott millega osakonna juhataja oli komandeeringusse sõitnud või juba kolmas, ei oska ma öelda, kindlasti ei olnud see see kott, mille ma olin kohtusse asitõendina andnud.
Pärast lühikest telefonikõnet ülemkohtu kohtunikuga, sain aru, et nende otsus hakkab koosnema ainult ühest ainsast lausest. (Rootsi ülemkohus on patendiõiguste rikkumist käsitlenud viimati 1965 aastal).
Paragrahviväänajad olid minu õnnetuse läbi juba rikkaks saanud nüüd jäi üle vaid jäljed kustutada, maha vaikida, et kõik ilus välja näeks, nagu seda näitab rootsi televisioon. Väike inimene tallatakse kulisside taga jalge alla, tema elu ja tulevik ohverdatakse, ainult sellepärast, et selle ilma suured ja vägevad võiksid veatutena ringi lasta. Visandasin valmis plakati: "Näljastreik, võimukuritarvitamise pärast, asitõendid, kadusid kohtust, kohus keeldub lugemast ametlikult kinnitatud õigust", istusin selle plakatiga rootsi parlamendi: riigipäeva ette 11-ndal oktoobril 2001. Esimesed päevad olid lausa piin, kivitrepp oli külm, märg ja kõva, mul hakkas pidevalt pea ringi käima. Iga minut, nagu oleks kestnud terve veerandtunni. Järgmisel päeval tuli minu juurde mees ja ütles, et neile kes tapsid koos sakslastega juute ei anta tänapäeval enam vähimatki võimalust. Üks vanadaam kinkis glükoositabletid. Need tegid pea selgeks, üks teine mööduja kinkis väga hea istumisaluse, organism harjus nälgimisega. Inimesed jutustasid kogu aeg mulle ülekohtust mida nemad on pidanud kannatama, ma sain kuulda ühe õudsa loo teise järele, õiguskorraldus on sellel maal täitsa üles ütelnud. Paljud tundsid mulle kaasa ja avaldasid oma toetust. Üks mees hakkas koguni nutma kui mind nägi, võttis rahakotist puntra sedeleid ja ulatas need mulle. Üks naisrahvasaadik tuli minu juurde, pidi peaaegu nutma puhkema ja seletas: "Rootsi ei ole mingi õigusriik, kellel on palju raha, võivad endale osta nii advokaadid kui kohtuotsused, kõige kõrgema tasemini välja, tavalised inimesed marssivad mööda, pärani silmi ega ei saa millestki aru". Teine rahvasaadik leidis mulle advokaadi, kes luges kohtumaterjale, andis nõu, kuid palus, et ma ta nime kusagil ei mainiks. Patendiametist soovitati advokaati otsida mõnelt teiselt maalt näiteks Soomest.
Teised möödakäijad naeravad minu üle, tulevad mõne tunni pärast tagasi ja imestavad, et istun alles omal kohal. "Olen siin istunud juba 33 päeva", kõik naeravad valjusti, uurivad mu plakatit ja leiavad, et see on võimatu. Minu näljastreik, minu kannatus on muutunud millekski ebareaalseks, mis eksisteerib kuskil teises maailmas, nii sama hästi minu leiutis ja protsess. Ma ei tea kes on inimmõistuse sellel maal nii kapitaalselt sandistanud, et inimeselaps ei saa enam aru ega usu mida näeb oma silmaga. Kõik need päevad, ainult sada meetrit sellest kohast (Expert, Galleria) müüb USA-Rootsi ühisfirma Motorola AB tahtlikult ühe õlarihmaga väikseid seljakotte koos mobiilitaskuga tehtud minu patendi järgi, et saada lahti minust ja minu patendist.
Järgmine lugu saab kirjutatud selle aasta veebruaris - märtsis.Praeguseks olen täieliku tagakiusamise ohvriks langenud, isegi minu haigusraha võeti ära.
Kirjutatud septembris 2002.
Viiekümnendal näljastreigi päeval (29.11.2001) jäin haigeks ja niivõrd nõrgaks, et ei jaksanud riigipäeva juurde minna. Olin ühe päeva kodus. Ükski rootsi meedia ei olnud selle aja jooksul minu näljastreigist ei rääkinud ega kirjutanud. Ma oleks võinud hinge heita keset tänavat ja kõige mõtetum prahileheke ei oleks sellest ainsamatki rida kirjutanud. Suuremates lehtedes ilutsesid suured ja rasvased pealkirjad: "Põgenikud teevad Austraalias näljastreiki". Vaevalt oleks mind isegi maetud, oleksin lihtsalt kadunud nagu Rudolph Diesel.
Kuuekümnendal päeval jäin raskesti haigeks, olin kodus, jõin piima, loobusin näljastreigist ja jätkasin meele avaldamist samas kohas.
Kolmandal jaanuaril üks neiu rääkis, kuidas tema vanaisa leiutas seitsmekümnendatel, leiutist hakati järgi tegema, leiutajast sõideti lihtsalt üle ja ta ei leidnud muud väljapääsu kui võttis endalt elu. Kus oli see ühiskond, kes oleks pidanud tema õiguste eest seisma, oma alati kõikjale ulatuva õiglusega.
Neli inimest kurtsid, et nende asitõendid olid kohtust ära kadunud. Kõik olid ilmselt välismaal sündinud. Keegi ei julgenud oma nime öelda. Kas vaikida ei ole seesama, mis julgustada võimukuritarvitajaid uuele ülekohtule? Juhani Peltonen ütles, et rootsi kohus võltsis tema allkirja.
Neljandal veebruaril hakkas riigipäeva ees meelt avaldama veel teine leiutaja, kelle elutöö olid korrumpeerunud juristid röövinud. See mees oli Kurt Blom (+46-73-670 3758) Nyköpingist ja ta demonstreeris mitu nädalat.
Ülemkohus ja juriidiline- ning diskrimineerimisombudsman lükkasid minu edasikaebuse otsekohe tagasi, ilma seda lähemalt uurimata ja käsitlemata. Kaebasin Euroopa Inimõiguste Kohtule Strasbourgis. (Kaebus nr, 1282/02). Paljud kaebasid mulle, et ametivõimud keeldusid neile informatsiooni andmast Euroopa Kohtu kohta, ehk saan olla neile abiks:
Tel: +33- 388 412024 või +33- 388 412000
Fax: +33- 388 412704
e-mail: humanrights.info@coe.int
internet: http://www.echr.coe.int
Jagasin lendlehti, kus oli peal ka minu aadress, olin jaganud umbes 2000 lendlehte, kuid keegi ei kirjutanud mulle. Lõpuks uuris üks mees miks ma ei ole talle vastanud. Siis sain aru, et midagi oli tõsiselt viltu. "SÄPO (Rootsi riikliku julgeoleku politsei) varastab ära minu kirjad", kaebasin ühele riigipäeva saadikule ja ennäe imet kirjad hakkasid tulema, kõige vanem või kõige esimene oli kirjutatud kolm nädalat tagasi ja posti pandud siit samast Stockholmist (Rootsi peab post tulema kohale ühe päevaga). Kas ma sain kõik oma kirjad kätte? Kes teab vastust?
Kui olin kohtumise kokku leppinud, ilmus välja agent, sama Bond oma zombipilgu ja kõrvast väljarippuva telefonijuhet meenutava valge antenniga oli minu järel vahtinud juba Nobeli-päeval. Nad pidid pealt kuulama minu telefoni, muul viisil kohtumisest teada saada oli võimatu. Kas ma olin end lõpuks leiutanud rahvavaenlaseks?
Palun toetage mind allkirjaga, demonstreerin laupäeviti riigipäeva ees. Pärast paari kuud sain ka haigusraha tagasi.
Tänan kõiki kaastunde ja toetuse eest!
Rahalist abi võib soovi korral saata postiülekande arvele 832 02 79 -6 Rootsis.
Kirjutatud septembris 2003
27- ndal septembril 2002 toimus kohtuistung "Peak Performance" vastu teise astme kohtus "Svea Hovrätt". Teise astme kohus loobus ühehäälselt oma varasemast ühehäälsest kohtuotsusest ja tuli välja uue ühehäälse kohtuotsusega, mis esitas juba kolmanda versiooni, miks patendirikkujad kõigest hoolimata ei riku minu patenti.
Septembris 2002 tuli uudis, patenditaotluste arv Rootsis oli langenud 25 protsendi võrra, minu protesti kestel on taotluste arv vähenenud ühtekokku 30 protsenti.
Novembris 2002 otsustas arstlik komisjon, et ma olen invaliidistunud mulle osaks saanud vintsutuste läbi.
Aprillis 2003 oli minu leiutis väljas maailma tuntuimal leiutiste messil Genfis (31-e Salon International des Inventions de Genève) ja sai oma klassis pronksmedali. Ajakiri "Verkstäderna" (nr. 06 2003, lk. 34) kirjutas artikli minu leiutisest.
Septembris 2003 otsustasin koos leiutajate Kurt Blomi ja Boris Simiciga asutada organisatsiooni "Leiutajad---riiklike kuritegude ohvrid" ja nõuda Rootsi riigilt kahjutasu. Leiutaja Bertil Burström koostas nimekirja, milles oli 25 nime, kõik Rootsis exproprieeritud leiutajad.
Minu patendid ja diplom
Pildid: esimene: Motorola (Expert Nytt september1999)teine ja kolmas: patendijoonised.
jan.hatto@passagen.se

matches: kohus Kohus kohus Kohus kohus Kohus kohus kohus kohus


Riigikogu ToimetisedEelmised numbridNr 1Missugune peaks olema Eesti eraõiguse süsteem
15. juuni 2000
RiTo nr 1, 2000
Eesti Teaduste Akadeemia akadeemik, VII–IX Riigikogu liige
Eesti eraõiguse süsteemi korrastamine on tõusnud päevakorrale seoses Justiitsministeeriumis koostatud “Võlaõigusseaduse”1 eelnõu esitamisega Riigikogu menetlusse. Eelnõu autorite arvates peab võlaõigusel olema eraõiguses edaspidi senisega võrreldes hoopis olulisem koht.
Süsteemi senine korrastamatus, millest tahetakse vabaneda, väljendub võlaõiguse tähtsuse suurendamise pooldajate ehk võlaõigus-laste arvates selles, et erinevaid lepinguid reguleeritakse praegu eraldi õigusalade raames, näiteks töölepinguid tööõiguse, rendilepinguid rendiõiguse, tarbija-kaitselepinguid tarbijakaitseõiguse raames jne. Eraldi käsitletavate õigusalade paljususki on õigussüsteemi rangemat korrastamist taotlejatele pinnuks silmas. Süsteemi korrastatus peab eelnõu autorite arvates väljenduma praktiliselt selles, et kõiki eraõiguslikke lepinguid hakatakse reguleerima võlaõiguse raames2.
Katse võlaõiguse rakendusala paljude siiani eraldi käsitletud õigusalade arvel laiendada on põhjustanud elavaid protestiavaldusi eeskätt tööõiguse spetsialistide seas. See on täiesti ootuspärane. Tööõigus on üks selliseid eraõiguse alasid, mille täiustamisele, sealhulgas ka korrastamisele on rahvusvahelises ulatuses, eriti ÜRO Rahvusvahelises Tööorganisatsioonis (ILO) palju tähelepanu pühendatud ja silmapaistvaid tulemusi saavutatud. Nüüd selgub kummalisel viisil, et rahvusvahelises ulatuses tehtud õigussüsteemi korrastustöö tulemusi tuleks võlaõiguslaste ettepanekul hinnata Eestis õigussüsteemi korrastamatuse ilminguiks?!
Õigussüsteemis3 võlaõigusele omistada kavatsetava uue rolliga seoses ei teki suuri probleeme muidugi mitte ainult töö-, vaid ka paljude teiste õigusalade valdkonda kuuluvate lepingutega. Et kokkupõrked teiste õigusaladega ei ole siiani veel niisamasuguse teravusega avalikkuse tähelepanu keskmesse tõusnud, seletub eelkõige sellega, et teistel aladel ei ole ametiühingutega ligilähedaseltki sama võimsaid organisatsioone ega elukutseliselt nende alade õigusküsimustele spetsialiseerunud juriste.
Õigussüsteemi kavatsetava reformiga seoses on seni kogu tähelepanu koondunud võlaõigusele. Pea täiesti tähelepanuta on jäänud õigussüsteem – missugune see peaks olema või võiks olla, mida selle reformimisel või korrastamisel peaks vältima ja mida taotlema.
Pandektistlik õigussüsteem
Õigusnormide mitmekesisuse tõttu on neid juba väga kaugest minevikust alates püütud süstematiseerida. Aluseks on olnud kas õiguslikult reguleeritavate objektide (maa, vara, perekond jne) või õiguse teoreetiliseks aluseks olevad vaatesüsteemid. Esimesi selliseid korrastuskatseid, mis oma tähtsuselt otsaga tänapäeva ulatuvad, oli arvatavasti usundliku ja ilmliku ehk puhtjuriidilise normistiku eraldumine, mis kujunes välja Vana-Roomas pärast Puunia sõdu ja millega ühenduses nii õigusloome kui õiguse tõlgendamine muutusid puhtilmalikuks asjaks.
Tänapäevases mõttes võib õigussüsteemist kui õigusnormide korrastamise süsteemist rääkida alates Rooma tavaõiguse üleskirjutamisest keiser Justinianuse käsul 553 aastal pärast Kristust. Nn digestade (digestide) ehk pandektide nime all kirjapandud kujul pärandati see edasi järgmistele põlvkondadele.
Pandektides kasutatud õigusnormide süstematiseerimisviisi on nimetatud hilisemas kirjanduses pandektisüsteemiks ja vaatestikku, mis peab vajalikuks selle süsteemi ranget järgimist, pandektismiks. Pandektisüsteemis olid eraõiguslikud normid jaotatud viieks rühmaks, mis moodustavad tänapäevases mõttes viis madalamat järku õigust ehk õigusala: 1) ülderaõigus ehk eraõiguse üldosa; 2) võlaõigus; 3) asjaõigus; 4) perekonnaõigus; ja 5) pärimisõigus4. (Vt joonis 1).
Joon. 1. Õigusnormide rühmitus pandektisüsteemis. Õigusalad, nagu neid on eristatud rooma õiguses alates 6. sajandist pärast Kristust kuni Saksa praegu kehtiva eraseadusliku BGB loomiseni 19. sajandi lõpul.
Need viis õigusala hõlmasid algselt kogu tolleaegse Rooma õiguse ja selline õigusaladeks jaotumus moodustas pika aja jooksul ammendava õigusklassifikatsiooni. Väljaspool neid õigusi ei olnud muid sama tähtsusjärku kirjutatud õigusnorme.
Riigivõimu osa oli õiguse rakendamisel ja ka täiendamisel esialgu suhteliselt väike. Tähtsaimaks õigusloojaks osutus Roomas esialgu kohtumagistraat, kes täiendas ja parandas kehtivat õigust kohtuasjade lahendamise tulemusi kajastavates igaaastastes ediktides (lad. edictum). Juba sel ajal ilmnesid ka esimesed tunnused sellest, et just võlaõigus oli pandektisüsteemis niisugune klassifikatsiooniüksus, kuhu võis kanda kõige sagedamini mõne õigusnormi, mis kuhugi mujale hästi nagu ei kuulunud. Aina elavnevas majanduskeskkonnas hakkasid juba Roomas välja arenema mitmesugused kontrahti- ehk lepinguliigid, sealhulgas laenutagatisi käsitlevad lepingud, mille objektil oli võlaga ainult väga kaudne seos. Eraõiguse hilisemas arengus tõi pandektistiliku võlaõigusega reguleeritavate objektide kasvav eemaldumine võlast kaasa esialgu ammendavana mõeldud viieüksuselise pandektisüsteemi lagunemise.
Pandektismi pärand Eesti õiguses
Rooma õigus oli aluseks kogu Euroopa õiguskultuuri kujunemisele ilma vaheaegadeta kuni 19. sajandini. Selle kaudne mõju ulatub tänapäevani. Ehkki praeguseks on rooma õigusest kui niisugusest loobutud ja kõigis riikides rakendatakse oma õigussüsteeme, on need kõik rooma õigusest tugevasti mõjustatud.
Saksakeelses kultuuriruumis rajati sellele 19. sajandil eraõiguse käsitluse süsteem, mis on säilinud praegugi kehtivas Saksa eraseadustikus – Bürgerliches Gesetzbuch’is ehk lühendatult BGB-s5. Saksa eraseadustik on ranges vastavuses pandektisüsteemiga ja koosneb viiest raamatust: I – üldosa (sks Allgemeiner Teil); II – võlasuhteõigus (sks Recht der Schuldverhältnissen); III – asjaõigus (sks Sachenrecht); IV – perekonnaõigus (sks Familienrecht) ja V – pärimisõigus (sks Erbrecht)6.
Põhimõtteliselt samasuguseid, samuti raamatuteks nimetatavaid osi sisaldas ka 1940. aasta eesti tsiviilseadustiku eelnõu. See jäi algava Vene okupatsiooni tõttu küll seadusena välja kuulutamata, ent hilisemates käsitlustes on sellele omistatud teoreetilise eeskujuna tegelikult niisugune tähtsus, nagu see oleks juba kehtinud. Eesti tsiviilseadustiku eelnõus on järgmised raamatud: I – üldosa, II – perekonnaõigus, III – pärimisõigus, IV – asjaõigus ja V – võlaõigus7.
Võrdlemisel BGB-ga selgub, et Eesti tsiviilseadustiku 1940. aasta eelnõus on ainult raamatute järjestus erinev. Miks on võlaõigus ja asjaõigus, mis BGB-s on paigutatud kohe üldosa järele, pandud meil viimasteks, selle kohta ei ole andmeid säilinud. Võib oletada, et sellega taheti rõhutada eraõiguse uusaegset orienteeritust mitte niivõrd majanduslikele asjaoludele (võlad ja vara) kui just sotsiaalsetele (perekond, inimene), mis on demo-kraatlikule riigile omasemad. Ent see on ainult oletus, mis lähtub eeldusest, et oludes, milles saksa õigussüsteemi enam-vähem täpne jäljendamine oli seatud varjamatuks eesmärgiks, otsustasid eelnõu tegijad raamatute järjestust BGB-s siiski täpselt mitte järgida, sest leidsid selleks tolleaegses ühiskonnas nende arvates piisavalt tähtsaid asjaolusid.
Pandektistliku võlamõiste hägustumine
Pandektisüsteemi pika, peaaegu poolteist tuhat aastat kestnud mõjuaja jooksul toimunud ühiskonna ja õiguse arenguprotsessis on selle eri osadesse ehk raamatutesse koondatud normistiku üldises muutumises mõndagi erinevat. Suhteliselt vähe on muutunud üldine eraõigus, mille sisu moodustavad erinevuse käsitlemine füüsilise ja juriidilise isiku vahel, õigustoimingud, tähtajad ja tähtpäevad jms.
Nii perekonna-, asja- kui pärimisõigus on oma normistikuga orienteeritud ka tänapäeval, niisamuti nagu kauges minevikuski, ikka perekonna, asjade (kinnis- ja vallasvara) ja pärandamisega seotud probleemide õiguslikule lahendamisele. Muidugi on kõigi nende õiguste objektnähtustest arusaamises palju muutunud. Mees ja naine on nüüd võrdsete õigustega abielupooled, pärandi jaotamise reeglid on muutunud jne – ent nähtustena, millele vastav õigus on fokuseeritud, on nad jäänud põhimõtteliselt endisteks.
Äärmiselt palju on muutunud seevastu võlaõiguse hõlmealas. Kuuendal sajandil pärast Kristust oli isikutevaheliste majandussuhete seadustega korraldamine peaaegu tundmatu. Oludes, milles võlaõigus kujunes, oli võla tekkimise, sissenõudmise ja äramaksmise probleemistik majanduskäibes pea ainus, mis üldse seadusandliku võimu poolt reguleerimist pälvis ja mida seetõttu ka seaduste vahendusel reguleerima hakati. Kuidas, missugustel eeldustel ja missugustes piirides majanduslikke suhteid inimeste vahel korraldati, ei olnud neil aegadel veel eriline probleem. Kui mingite tehingute eeldused, tingimused ja sõlmimise vorm neil eraõiguse arengu algaegadel mingit tähelepanu pälviski, siis peamiselt tekkivate võlgade tõestamise ja sissenõudmise võimaluste tagamise seisukohast, olles seega võlaga otseselt seotud. Tähtis oligi ainult see, et igaüks oma võlad korralikult kinni maksaks. Seega vastas nimetus ‘võlaõigus’ selle normistiku kaudu reguleeritavale objektile, nii nagu seda inimesed üldiselt mõistsid, peaaegu niisama hästi kui nimetused ‘perekonna- või pärimisõigus’.
Pandektistliku võlaõiguse normistiku kujunemine on kajastanud õigusnormide vahendusel reguleeritava tegelikkuse ehk nn normiteadusliku tegelikkuse muutumist. Sedamööda, kuidas majanduslikud suhted arenesid ja keerulisemaks muutusid, on pidevalt suurenenud võlaga otseselt mitteseotud asjaolude hulk, mida taotletakse reguleerida õigusnormide vahendusel. Neist paljude puhul avaldub seos võlaga väga kaudselt ega ole mingil määral nende õigusliku reguleerimise otseseks või isegi mitte peamiseks põhjuseks.
19. sajandist alates on eriti suurenenud inimeste töist tegevust reguleerivate normide hulk, mis käsitlevad tööpäeva pikkust, töötingimusi, puhkuse korraldamist, tööohutust, inimestevahelist käitumist ja muid sellesarnaseid asjaolusid, millega seotud detail-probleemistik erineb tunduvalt tüüpilisest võlaprobleemistikust. 20. sajandil lisandusid sellele mitmesugused õigusnormid, mis käsitlevad äriühingute organiseerimist ja nende töö korraldust, tarbija- ja, keskkonnakaitset, faktooringut, liisingut jms.
Võlaga otseselt mitteseostuvate normide lakkamatu lisandumise tulemuseks oli võlaõiguse nime kandva õigusala mahu väga jõudus suurenemine, millega kaasnes selle sisemise heterogeensuse jätkuv kasv. Siseheterogeensuse kasvu hoogustas muuseas eriti see, et võlalepingute käsitlusega hakati siduma mitmete teistegi eraõiguslike lepingute sõlmimist ja lepingutingimusi reguleerivaid õigusnorme.
Kogu see õigusala, mida pandektide kirjapanekul nimetati võlaõiguseks, ei ole juba väga pikka aega orienteeritud enam niivõrd võlale kui majanduslikule kategooriale, vaid peamiselt mitmesuguste korralduslike seikade reguleerimisele majanduslikus käibes. Nende seikadega seoses, peamiselt teatavate kokkulepete täitmata jätmisel või rikkumisel, võivad küll ka võlad tekkida, ent nende tekkimine ei ole reguleerimisobjekti suhtes sugugi mingi vältimatus, seega ka mitte keskne asjaolu või sündmus.
Tulemuseks on olnud, et õigusala ajalooline nimetus ‘võlaõigus’ on aja jooksul kaotanud oma otsese, võlalepingu ja üldse võlaga seotud tähenduse. Üha enam on sõna ‘võlaõigus’ hakanud olema lihtsalt ilma omatähenduseta tehniline märgis peaaegu kogu lepinguõiguse kohta, mida teised neli pandektilist õigusala – ülderaõigus, perekonna-, pärimis- ja asjaõigus ei hõlma. Puhtformaalse klassifikatsiooniühikuna võiks võlaõigust nimetada seetõttu juba ammu kõigi nende teiste pandektisüsteemi kuuluvate õiguste suhtes ka lihtsalt “muuks” eraõiguseks.
Pandektismi ja teadustunud õigussüsteemi vastuolud
Pandektisüsteemi esmakujunemisel, mis seisnes eri ajastutest säilinud tavaõiguse kirjapanemises, käsitati õigust kas kui jumalate poolt seatud, suverääni tahet väljendavat või muud sellelaadilist algupära omavat kohustuslike käitumis- ja talitlemiseeskirjade kogu, mille kohta mingid muud üldisemad reeglid ja põhimõtted ei kehtinud. Hilisemas ajalookäigus, eriti 19. ja 20. sajandil, mil inimestevahelised majandusliku ja sotsiaalse koostöö vormid ettenägematult mitmekesistusid, eraõiguse pandektisüsteemist aga rangelt kinni peeti, oli selles mitmete suurte loogiliste vasturääkivuste tekkimine või juba algusest peale selles peitunud vasturääkivuste ilmsikstulek vältimatu.
Pandektisüsteemi vananemus paistab eriti silma lepingute käsitluses. Oludes, milles võlg oli peamine õiguslikult reguleeritav eramajanduse kategooria, oli võlasuhteid reguleeriv leping ehk võlaleping keskse tähtsusega lepinguliik majanduslikus käibes. Kuna teistegi lepingute puhul oli õigusliku reguleerimise tähelepanu keskmes võlg, ei olnud selles midagi mõistetamatut, kui neidki teatud üldistusega võlalepingutena käsitati. See tähendab, et loogika seisukohalt ei olnud mõistete ‘võlaleping’ ja ‘leping’ mahu- ja sisuerinevused eriti olulised.
Tänapäeval eksisteerib väga suur hulk mitmesuguseid eraõiguslikke lepinguid, millest enamiku sõlmimisel ei oma võla kategooria nimetamisväärset tähtsust. On juba ammu selge, et mõiste ‘võlaleping’ loogiline maht on võrratult väiksem kui mõiste ‘leping’ maht ja et mõiste ‘võlaleping’ ja ‘tööleping’ sisu erinevused on väga suured. Kõik eraõigusliku lepingu tänapäevased eriliigid – müügileping, üürileping, kinkeleping, tööleping jms – lihtsalt ei mahu ära võlalepingu mõistesse. Ei ole ka mingit sisulist alust käsitleda neid eri liiki võlalepingutena. Seepärast on pandektisüsteemis kujunenud tava käsitada kõiki lepinguid võlaõiguse raames ehk eri liiki võlalepingutena nüüdisoludes ilmselt loogikavigane (vt joon. 2) ja muutunud ammugi anakronistlikuks nähtuseks8.
Joon. 2. Mõistete mahu- ja sisuerinevuste eiramisest tulenev loogikaviga, mis tekib, kui kõiki eraõiguslikke lepinguid käsitada nagu eri liiki võlalepinguid ja püüda neid kõiki reguleerida võlaõiguse raames. Mõistete loogiliselt õige (A) ja väär subordinatsioon (B).
Praegusoludes, kus õigust käsitatakse nüüdisteaduste kontekstis ja lähtudes samadest metodoloogilistest alustest, mida rakendatakse kõigi teistegi teaduste suhtes, ei saa leppida sellega, kui kuulutatakse, et õiguses või õigusteaduses on üks või teine mõistusevastane lahend vastuvaieldamatu seetõttu, et see on “lihtsalt nii”. Seda tajuvad ka need, kes püüavad pandektisüsteemist iga hinna eest kinni pidada. Võlaõigusega ühenduses väljendub see ponnistustes luua teoreetiline alus võla mõiste laiendamiseks ka sellistele vahekordadele, kus keegi tegelikult kellelegi võlgu ei ole ega ole kunagi tundnud ennast kellelegi võlgu olevat. Kõikvõimalikke teoretiseerimiskavalusi kasutades püütakse seletada, et kõik inimestevahelised lepingulised suhted, kaasa arvatud isegi abielusuhted (!), olevat teatud vaatekohast “tegelikult” võlasuhted ja mis tahes lepingud seega eri liiki võlalepingud. Lõpptulemusena jõutakse järeldusteni, et kui lepinguid, mis ei ole võlalepingud, mitte vaadelda sellistena, nagu neid igapäevaelus mõistetakse ja nagu neid tegelikult isikutevaheliste suhete reguleerimiseks kasutatakse, vaid teatud erilisest (?) vaatekohast, siis olevat nad kõik tegelikult (?) eri liiki võlalepingud (!!!). Seega ei saavat kõigi eraõiguslike lepingute võlalepingutena käsitamist teaduslikult (?) vaidlustada9. Kogu selles retoorikas jääb selguseks, miks ei tule lepinguid vaadelda nii, nagu nad igapäevaelus oma ülesandeid täidavad ja nagu neid tegelikult ka mõistetakse. Miks on neid tarvis vaadelda mingist “erilisest”, tegelikku õiguspraktikat eiravast vaatekohast?
Hoolimata sellest, et teooriad, millega üritatakse seletada, nagu oleksid kõik lepingulised suhted võlasuhted, on kohati päris leidlikud ja huvitavad, on nad siiski hädateooriad – loodud spetsiaalselt selleks, et vabandada aegunud õigussüsteemi ajaloolises arengus paljastunud loogilisi vastuolusid. Ükski teooria ei suuda kummutada vastuvaieldamatut tõsiasja, et ‘leping’ kui mahukam mõiste hõlmab ka ‘võlalepingu’ ja et kõigi eraõiguslike lepingute, sealhulgas töölepingute käsitamine võlalepingutena on rajatud selgele loogikaveale, mis paljastub hästi joonisel 2.
Praktiliseks järelduseks sellest on, et Eesti õigussüsteemi korrastamisel tuleks selle ühe iseseisva osana ehk esimest järku õigusalana näha võlaõiguse asemel lepinguõigust. Võlalepinguid käsitlev võlaõigus võiks olla ainult lepinguõiguse osa, mitte aga hõlmata kogu lepinguõigust, nagu see on sätestatud “Võlaõigusseaduse” eelnõus.
Uued õigusalad väljaspool pandektisüsteemi
Võlaõiguse aina suurema mitmekesistumise protsessiga rööbiti on hakatud kõikjal kehtestama eraõiguslikke seadusi ja terveid seadustikke väljaspool kehtivaid pandektisüsteemis eraseadustikke ja seega ka väljaspool pandektistlikku võlaõigust. Esimesi ulatuslikumaid õigusalasid, mis eraldus pandektistlikust võlaõigusest, oli majandus-, ajaloolise nimetusega kaubandusõigus. Sellele õigusalale tüüpilist normikompleksi hõlmab Eestis praegu äriseadustik. Kaubandusõiguse tunnustamine väljaspool võlaõigust seisva iseseisva õigusalana tähistas loobumist viieühikulisest eraõiguse süsteemist.
Teisena võib nimetada tööõigust, sealhulgas töölepingute tingimusi ja nende sõlmimise korda reguleerivaid seadusi, mida ei loeta seotuiks ei BGB-ga üldse ega eriti mitte selle võlasuhete õiguse raamatuga, ehkki võlasuhete raamatus käsitletakse teiste lepingute kõrval ka töölepinguid. Austria tööõigust sisustab praegu näiteks enam kui 100 eraldi seadust väljaspool ABGB-d (Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch), ehkki ka selles on käsitletud töölepinguid.
Eraldi seadused sisustavad uute, varem tundmatute õigusnormidega tööõigust, müügiõigust, keskkonnaõigust, tarbijakaitseõigust, keskkonnaõigust jt – ent mitte enam vastavaid eraseadustikke, mis on jäänud truuks pandektistlikule viieks raamatuks jaotatusele.
Eraõiguse uusi alasid, mis viide pandektisüsteemi “vanasse õigusesse” ära ei mahu, tähistatakse näiteks Austrias üldnimetusega eri-eraõigused (die Sonderprivatrechte). Seda võib euroopaliku eraõiguse poolteist aastatuhandet kestnud arengus pidada oluliseks struktuurimuudatuseks – senisele viiele õigusalale on lisandunud mitu uut õigusala.
Eri küsimus on, kas nimetus eri-eraõigused on eraseadustikku mittekuuluvate õiguste kohta sisuliselt küllalt iseloomustav ja tabav. Mille poolest moodustavad näiteks töölepingut käsitlevad normid, mis sisalduvad BGB-s, vähem erilise ja BGB-sse mittekuuluvates seadustes sisalduvad töölepinguid käsitlevad õigusnormid rohkem erilise tööõiguse? Sisuliselt on seda raske seletada. Tundub, et eri (saksa keeles Sonder) esineb siin mitte erilisuse, vaid rohkem eraldatuse, üldisest võlaõigusest lahus või eraldi käsitletuse mõttes. Ent jäetagu probleemi see tahk käesolevas kirjutises lähemalt käsitlemata.
Seadussüsteemi ja õigussüsteemi struktuurierinevused
Kui võrrelda heas pandektistlikus vaimus koostatud BGB viieraamatulist struktuuri Saksamaa õigussüsteemi struktuuriga, nagu seda tutvustavad seal laialt levinud juriidilised käsiraamatud, teaduslikud ülevaateteosed ja kõrgkooliõpikud, siis selgub, et nad erinevad põhjalikult. Saksa eraseadustiku struktuur ei lange kokku saksa eraõigussüsteemi struktuuriga, nagu see esineb neis teostes. Sama on täheldatav ka teistes riikides.
Erinevused selle vahel, kuidas õigusnorme rühmitatakse BGB-s ja õpikutes-käsiraamatutes, on kujunenud välja puhtpraktilistel põhjustel. Neis peegeldub viimastel sajanditel toimunud normiteadusliku tegelikkuse muutumine ja selle mõju õiguse struktuurile, sellal kui näiteks BGB kehtib praegu niisamasuguse struktuuriga, nagu see 19. sajandil kirja pandi.
Idülliline aeg, kus kehtiva seadustiku struktuur ja kehtiva õiguse ehk õigussüsteemi struktuur täpselt kokku langesid, nii et nende vahel ei olnud tarvidust vahet teha, on jäänud seega minevikku. Õiguse struktuur, nagu seda praegusajal näiteks Saksamaal teaduslikes teostes käsitletakse, on kehtiva eraseadustiku BGB struktuurist märksa liigendatum, palju ülevaatlikum ja ka loogilisem.
Eesti seisukohalt on praegu aktuaalne, missuguseks kujundada meie eraõiguse struktuur. Võimalikke valikuid on vähemalt kaks. “Võlaõigusseaduse” eelnõu kohaselt peaksime aluseks võtma klassikalise pandektisüsteemi, millest järeldub, et kõiki eraõiguslikke lepinguid peaks reguleerima võlaõiguse raames.
Ajalugu on näidanud, et hoolimata pandektisüsteemi tähtsusest eraõiguse ajaloos, ei ole selle idealiseerimiseks tänapäeval siiski põhjust. Oleks märksa arukam, kui arvestaksime õigusnormide rühmitamise kogemusi, mis on saadud Mandri-Euroopas viimase sajandi teisel poolel, ja võtaksime oma eraseadustiku struktuuri kujundamisel aluseks mitte saksa eraseadustiku (ka mitte Eesti 1940. aasta tsiviilseadustiku eelnõu) struktuuri, vaid eraõiguse struktuuri, nagu seda praegu käsitletakse õigusteaduses ja ka õiguspraktika käsiraamatutes. Sellega tagaksime oma seadustiku suurema kaasaegsuse, selguse ja parema kooskõla inimeste tänapäevase õigusteadvusega.
Piirdudes konkreetsete muudatuste kirjeldamisel, mida selline suunamuutus meie praeguses õiguspoliitikas eeldab, üksnes eespool toodud näitega, tähendaks see, et loobuksime ideest kehtestada pandektistlik “Võlaõigusseadus”. Selle pandektistliku, kogu tööõigust hõlmava võlaõigusseaduse asemel tuleks kehtestada nii sisult kui struktuurilt tänapäevane lepinguseadus, millesse kuuluks ühe osana teiste kõrval muidugi ka võlalepingute käsitlus.
Loomulikult tuleks Eesti lepinguseadus kujundada heas vastavuses Euroopa Liidu lepinguõiguse põhimõtetega10, Eraõiguse Ühtlustamise Rahvusvahelise Instituudi (UNIDROIT) poolt väljatöötatud “Rahvusvaheliste kaubanduslepingute põhimõtetega”11 ja ÜRO 1980. aasta konventsiooniga rahvusvaheliste kaubalepingute kohta, mis on ka Riigikogu poolt ratifitseeritud12. Tähelepanu väärib, et ükski neist dokumentidest ei käsitle võlaõigust, vaid lepinguid ja lepinguõigust! Nii tagaksime meie õigussüsteemi kooskõla Euroopa Liidu õigusega ja väldiksime ühtlasi rahva õigusteadvusega vastuolusid ja loogikavigu, mis on paratamatud, kui püüaksime võlaõigusega hõlmata kõiki eri laadi eraõiguslikke lepinguid.
Pandektisüsteemi ja eraõiguse mõnede nüüdissüsteemide võrdlus
Põhjused, miks kõrgkooliõpikutes ja praktiseerivatele juristidele mõeldud käsi-raamatutes ei käsitleta Saksa kehtivat eraõigust mitte selliste normirühmade – õiguste või õigusalade – kaupa, nagu nad esinevad kehtivas saksa eraseadustikus BGB-s, on väga lihtne. Seadustiku süsteem on vananenud ja raskepärane, see ei soodusta eri normide omavahelist õigesti sidumist, vaid pigem raskendab seda. Kuuendal ja isegi veel 16.-19. sajandil pärast Kristust, kui kujunes BGB süsteem, oli selline õigusalade jaotus hea ja vastas tolleaegsetele majanduslikele oludele, praeguseks on see lootusetult vananenud.
Võib oletada, et kui silmapaistvad Rooma juristid, kes panid kunagi kirja pandektid, oleksid pidanud arvestama nii mitmekesiseid majandussuhteid, nagu valitsevad tänapäeval, oleksid nad õigusnormid jaotanud kindlasti hoopis teisiti ja suuremaks arvuks õigusaladeks. Ja päris kindlasti ei oleks nad kõiki majanduslikke suhteid reguleerivate õigusnormide kogumit nimetanud võlaõiguseks.
Kõrvutades pandektisüsteemi ja näiteks saksa õiguspraksise kõige populaarsemas ja suurima levikuga käsiraamatus kasutatavat õigusnormide rühmitamise süsteemi, pälvivad tähelepanu nendevahelised olulised erinevused (vt lisa 1).
Esimeseks, teatud mõttes üheks kõige olulisemaks erinevuseks, on eraõiguse piiramine selliste õigusaladega, mille ulatuses avalikõiguslikel normidel ei ole otsest tähtsust, või kus nende tähtsus on suhteliselt väike. Õigusalad, mille ulatuses on oluline arvestada nii- või teistsuguses ulatuses ka avalikõiguslikke norme ja mida seetõttu osa teoreetikuid käsitleb eraõiguse ja avaliku õiguse vahe- ehk segaõigusena, on eraldatud omaette õigusalaks. Seda käsitletakse pika kirjeldava nimetuse all “Ettevõtlus- ja majandusõigus. Tööõigus. Sotsiaalõigus”.
Teiseks paistab silma, et võlasuhte mõistet käsitletakse “Üldise lepinguõiguse” nimetuse all, millega on välditud või vähemalt püütakse vältida eespool käsitletud jämedat loogikaviga, mis tekib paratamatult, kui loogilise mahu poolest väiksema mõistega ‘võlaõigus’ hõlmata ‘lepinguõigust’ kui mahult suuremat õigust.
Kolmandaks käsitletakse müügiõigust, üürimis- ja rendiõigust jt ligikaudu sama-suguseid õigusi iseseisvate eraõiguslike lepinguõigustena, mitte eri liiki võlalepingutena. Sellest võib järeldada, et kui nende lepingute osapoolte vahel esineb võlgu, siis rakenda-takse nende suhtes võlasuhte mõistet eeskätt üldise lepinguõiguse mõistestikku kuuluva mõistena.
Neljandaks äratab tähelepanu eraõiguslike lepingutega seotud õiguste (§ 3: müügiõigus, üürimis- ja rendiõigus jt) eristamine eraõigustest kui sellistest, milleks on laenu- ja pangaõigus (§ 4), kindlustusõigus (§ 5), vastutusõigus (§ 6), asjaõigus (§ 7), perekonnaõigus (§ 8) jt. Nende õiguste vahelisi erisusi otsides selgub, et esimesed neist on õigusalad, mille koosseisus on võlasuhete lahendamisega seotud normide osatähtsus suhteliselt suurem ja mida seni levinud tavalises kõnepruugis nimetatakse enamasti “võlaõiguslikeks lepinguteks” (saksa keeles schuldrechtliche Verträge).
Viiendaks erisuseks on seik, mis pälvib meie võlaõigusevaidlustega ühenduses erilist tähelepanu – tööõigust ei käsitleta üldse mitte eraõiguse, vaid eraõiguse ja avaliku õiguse vahepealse ehk segaõigusena, üheskoos ettevõtlus- ja majandusõiguse ning sotsiaalõigusega. Viimase asjaoluga ühenduses tasub meenutada meie tööõiguse spetsialistide, näiteks prof. H. Siiguri korduvaid meeldetuletusi, et tööõigust ei saa käsitada puhtakujulise eraõigusena, rääkimata sellest, et käsitleda seda võlaõiguse raames13.
Mitmesuguseid tähelepanuväärseid seiku võib ühelt poolt pandektisüsteemi ja “Võlaõigusseaduse” eelnõu süsteemi ning teiselt poolt saksa õiguspraksise käsiraamatus kirjeldatava õigussüsteemi vahel täheldada veel rohkesti. Ent piirdudes ka ainult viie ülalpool sõnastatud erinevusega, võib teha üldistava järelduse, et traditsioonilisest BGB-süsteemist kinnipidamisest olulisemaks peetakse ülevaatlikkust õiguse käsitlemisel ja paremate võimaluste tagamist õigusnormide vahelistesse seostesse süvenemiseks.
Eri riikides on eri autorite poolt esitatud mitmesuguseid variante kehtivate õigus-süsteemide võimalike struktuuride kohta. Vaadeldes lisaks eeltoodule veel ainult Austria õigussüsteemi lisa 2 andmetel, pälvib tähelepanu kõigepealt eri-eraõiguse staatuse eristamine, kusjuures üheks selliseks õiguseks on näiteks kaubandusõigus, mida Saksa õiguse nüüdissüsteemis ei arvestatud üldse eraõiguse koostisse.
Teiseks pälvib tähelepanu tööõiguse käsitlemine eri-eraõiguste hulka kuuluva õigusena. Võlaõiguses eristatakse kaht osa – üld- ja eriosa. Võlaõiguse eriosas käsitletakse mitmesuguseid eri lepinguid, sealhulgas ka töölepinguid, mida peetakse nii tööõiguse kui võlaõiguse ühiseks reguleerimisobjektiks. Kirjeldades töölepingut võlaõiguse objektina, märgitakse, et “see on ühtaegu ka peamine käsitlusobjekt tervele omaette õigusalale: tööõigusele”14.
Eri õiguste omavaheline põimumine
Välja arvatud erijuhtumid, mida siin ei ole mõtet käsitleda, võib üks õigusnorm kuuluda ainult ühte seadusesse. Selles mõttes on mistahes norm seaduse kinniselement ja ka seaduste struktuuri kinniselement, mis kuulub just sellesse seadusesse, millega see on kehtestatud, ega saa kuuluda mingisse muusse seadusesse.
Õigusega on lugu teisiti. Õigus kui kehtivate õigusnormide kogum võib olla, nagu eespool selgus, väga mitut moodi õigusaladeks jaotatud, kusjuures valitud jaotamisviisi võivad oluliselt mõjustada ka subjektiivsed tegurid, nagu jaotaja (süstematiseerija) informeeritus reguleeritavatest suhetest ja nende muutumisest, niisamuti ka tema teoreetilised lähtepõhimõtted.
Ajal, millal kujunesid praegu Kesk-Euroopas kehtivad eraseadustikud ja nende struktuurid, mõisteti õigusalade üksteisest eraldatust niisamuti, nagu seadustike üksteisest eraldatust ehk elementaristlik-mehhanistlikult: iga õigusnorm võis ja pidi kuuluma mingisse ühte õigusesse ehk õigusalasse ja üksnes sinna. Tänapäeval oleme jõudnud üldise süsteemiteooria tundmise võrra rikastunult selleni, et mõista mitte ainult paljude süsteemide omavahelist tihedat seotust, vaid ka nende ositist läbipõimumist kui tõsielufakti, mis mitte ei raskenda süsteemide käsitlemist, vaid hoopis hõlbustab seda.
Seost lepinguõiguse ja võlaõiguse vahel tuleb mõista nagu integratsiooniseost, mille puhul võlalepinguõigus, teiste sõnadega kõik võlalepinguid puudutavad õigusnormid, paiknevad nende õigusalade ristumisalal ja kuuluvad nii sellesse kui teise õigusesse (vt joonis 3). Seetõttu on mõttetu vaielda selle üle, kas need sätted kuuluvad lepingu- või võlaõigusse, või kui sellisesse vaidlusesse on mingis seltskonnas siiski satutud, siis sellele mingit ühest lahendust leida.
Joon. 3. Võlalepingu ja töölepingu koht lepinguõiguse ja vastavale materiaal – eraõiguste – tööõiguste ja võlaõiguste – süsteemis, kus nad on korraga kaheõigusala käsitlusobjektid. Selle käsitlusmaali kohaselt reguleeritakse töölepinguid lepinguõiguse ja tööõiguse, mitte aga võlaõiguse raames, millega on välditud joonisel 2-B kujutatud loogikaviga ja arvestatud ühtlasi lähedaste õigusalade üksteisega läbipõimumist.
Nagu selgub piltlikult samalt jooniselt, võib lepingu- ja tööõiguse vahelisi suhteid kujutada põhimõtteliselt samast mõttelisest mudelist lähtudes. Töölepingud kuuluvad alasse, milles nad on korraga nii selle kui teise, nii lepingu- kui tööõiguse käsitlusobjektid. Väljapoole lepinguõigust jäävad lepinguvälised tööõiguslikud suhted.
Eelmise alljaotuse lõpul märgitud tõsiasja, et Austria õigussüstemaatikute arvates on tööleping korraga nii võla- kui tööõiguse käsitlusobjektiks, võib pidada kinnituseks selle kohta, et õiguse mittelineaarne käsitlemisviis on õigussüstemaatikas juba praktiliselt tunnustust leidnud. Sisuliselt õigem on aga kaheldamatult see, kui töölepingut otseselt võlaõigusega ei seostata, vaid käsitletakse nende vahekorda nii, nagu joonistel 3 ja 4 kujutatud.
Analoogiliselt võib käsitleda ka suhteid lepinguõiguse ja mis tahes teise eraldi käsitletava materiaal-eraõiguse vahel, kusjuures on ilmne, et nende õiguste osade mahud, mis jäävad väljapoole lepinguõigust, on väga erinevad. Mida rohkem on mingis eri-eraõiguses norme, mis ei eelda lepingute sõlmimist ja nende täitmise jälgimist, seda sõltumatum on vastav erieraõigus lepinguõigusest ja vastupidi.
Kui mitut materiaal-eraõigust tuleks eraldi käsitleda, on küsimus, mille käsitlemiseks ei ole käesolevas kirjutises ruumi. Ent sõltumata sellest, kui suur on eraldi käsitletavate eraõiguste arv, hoiaksid nende peret koos kaks eri suundades ja eri viisil toimivat õigust – lepinguõigus ja võlaõigus. Lepinguõigus on teiste eraõigustega seotud nii, et hõlmab nende normistikust osa, mis käsitleb lepinguid – võlalepinguid, töölepinguid, müügilepinguid, kindlustuslepinguid, kinkelepinguid, toetuslepinguid jne.
Võlaõiguse siduv toime on eraõiguse süsteemis teistsugune. Võlaõigus ei hõlma teisi eri-eraõigusi, nagu seda asjast lihtsustatult arusaajad on püüdnud väita. Ta kuulub ise ositi lepinguõigusesse. Võlaõigus laieneb mis tahes eraõiguslike lepingute osapooltele, kui nende vahel tekib võlasuhe: kui üks neist ei soorita õigeaegselt oma kohustusi ja jääb teisele mis tahes asjaoludel võlgu. Olgu võlaks kas mingi rahasumma, kaubakogus või teenustehulk, igal juhul rakendatakse selle kindlakstegemisel ja sissenõudmisel võlaõigust (vt joonis 4).
Joon. 4. Võlaõiguse eriline roll eraõiguslike lepingute reguleerimisel. Juhul, kui mis tahes lepingu poolte vahel ilmnevad võlasuhted – üks jätab teise suhtes oma lepingujärgse kohustuse õigeaegselt täitmata – lahendatakse need võlaõiguse normide kohaselt.
Õigussüsteemi mudelit, mille ühte telge pidi seob selle allsüsteeme lepinguõigus ja teist telge pidi võlaõigus, võib käsitada kahemõõtmelise õigussüsteemina. Sellise kujutlusmudeli kasutamisele üleminek tagab tunduvalt paindlikuma ja tõele lähedasema ettekujutuse nii eri õigusalade vahelistest piiridest kui ka õiguste omavahelistest sidemetest.
Tõsiseik, et üks ja sama leping võib eelkirjeldatud süsteemi rakendamisel olla sama-aegselt kahe erineva õiguse käsitlus- ja reguleerimisobjektiks (töölepingu puhul näiteks nii tööõigus kui lepinguõigus), võib tunduda traditsioonilise lineaarse mõtlemisviisiga harjunule esialgu häiriv. Niisama häiriv võib näida, et üks ja sama õigusnorm, mis kehtestatakse mingi ühe seadusega, võib osutuda kahe erineva õiguse elemendiks – kuuluda korraga näiteks lepinguõigusse ja tööõigusse. Pandektisüsteemis oli ju kõik nii lihtne: igat objekti reguleeris ainult üks õigus ja iga õigusnorm kuulus ainult ühte selle süsteemi õigusalasse. Kas ei tuleks pandektisüsteemist ja pandektistlikust võlaõiguse mõistest kinni hoida just seepärast, et see tagab õigusnormide hästi lihtsa jaotamise (klassifitseerimise) võimaluse?
Kuidas suhtuda mingi ühe teadmiselemendi (ka õigusnorm on teatud teadmiselement!) mitmesse eri süsteemi samaaegsesse kuulumisesse, oli kunagi üks teaduseteooria kõige kuumemaid küsimusi ja tõusetus eelmisel sajandil paljude eri teaduste puhul, iga kord muidugi vaadeldava teaduse spetsiifikale ja eri riikides valitsevatele ühiskonna- ja teaduspoliitilistele oludele vastavalt. Üldise süsteemiteooria arengu ja levikuga viimase poolsajandi jooksul on eri süsteemide vastastikune läbipõimumine ja korraga mitmesse süsteemi kuuluvate allsüsteemide olemasolu saanud täiesti tavaliseks ja enam mitte kelleski imestust äratavaks tõsiasjaks. Tähelepandav on, et vaadeldavate objektide käsitlemine pole muutunud sellega mitte keerulisemaks, segasemaks või raskemini arusaadavamaks, vaid just nimelt lihtsamaks, selgemaks ja arusaadavamaks.
Mõningaid lõppjäreldusi
Lühikeses artiklis ei ole mõeldav anda ammendavat kirjeldust sellest, missugune võiks olla Eesti eraõiguse süsteem selle kõigis üksikasjades. Piirdume seetõttu ainult mõnede kokkuvõtvate märkustega.
Halvim lahendus on püüda eraõiguse süsteem üles ehitada pandektistliku võlaõiguse taastamisele, mis hõlmaks täielikult kõigi eraõiguslike lepingute reguleerimise või isegi tervikuna kõik materiaalsed eraõigused, s.o tööõiguse, müügiõiguse, üürimisõiguse ja muud analoogilised õigusalad. Selline lahendus põhineks tänapäevaks põhjalikult muutunud reguleerimisobjekti tõttu lubamatule loogikaveale ja oleks räiges vastuolus rahva õigusteadvusega, mis ei tunnusta mis tahes eraõiguslikke suhteid võlasuhetena.
Keskne koht eraõiguse süsteemis, sealjuures eraõiguslike lepingute reguleerimisel, peaks kuuluma mitte võlaõigusele, vaid lepinguõigusele. Riigikogu menetluses oleva “Võlaõigusseaduse” mammuteelnõu tuleks ümber konstrueerida lepinguseaduse eelnõuks.
Lepinguseadus võiks alata lepinguõiguse üldosast, milles käsitletakse lepingupoolte õigusi ja kohustusi. Järjekindlalt tuleks eristada lepingulisi suhteid võlasuhteist, mis tekivad, kui lepingulisi kohustusi õigeaegselt ei täideta. (Lepinguõiguse üldosa võiks hõlmata suure osa “Võlaõigusseaduse” eelnõu paragrahvidest 8 – 201). Lepinguseaduse eriosa võiks alata võlalepingute resp. laenulepingute käsitlusega, millele võiks järgneda võõrandamis-lepingud, kasutuslepingud, kindlustuslepingud ja teised lepingud (so. põhiosas praeguse eelnõu paragrahvidest 202 – 1182). Muidugi ei ole võlaseaduse ümberkonstrueerimine lepingu-seaduseks üksnes üksiknormide tehniline ümberpaigutustöö, see eeldab ka nende teatavat sisulist töötlust.
Põhimõttelise tähtsusega on lepinguseaduse ja materiaal-eraõigusi reguleerivate seaduste vahekorra lahendamine. Missugused töölepinguid reguleerivad õigusnormid peaksid olema lepinguseaduses, missugused tööõiguslikes seadustes? Või võivad kõik töölepinguid reguleerivad erinormid olla tööseadustes, eeldusel muidugi, et ka tööseadused juhinduvad lepinguõiguse üldnormidest, mis on toodud lepinguõiguse üldosas?15 Sama küsimus tekib muidugi ka mitmete teiste eraõigusalade kohta, mille kohta kehtivad küllalt põhjalikud ja kõigiti tänapäeva turumajanduse nõuetele vastavad seadused.
ÜRO ja Euroopa Liidu lepinguõiguse põhimõtete, samuti üldise süsteemiteooria seisukohtade arvestamine õigussüsteemi struktuuri kujundamisel ning eri õiguste omavaheliste seoste käsitlemisel on tähtis väga mitmes suhtes. See ei avaldu kaugeltki ainult õigusnormide loogilisemas süstematiseerimises ja muude nö õigustehniliste küsimuste lahendamise lihtsustumises. Sellel on otsene tähtsus ka õiguspoliitikas ja inimeste igapäevase elu õiguslikul reguleerimisel kasutatavate meetodite põhjendamisel. Pandektistliku võlaõiguse juurutamisest loobumisel langeks ära näiteks vastamine tülikatele ja suuri segadusi külvavatele küsimustele –mis mõttes on tööleping võlaleping; kes on töölepingu puhul võlglane, kes võlausaldaja; mis mõttes on kingi saaja kinkija võlausaldaja; mis mõttes on toetuse maksja toetatava võlgnik jt -, millele ei saagi olla täiesti arukaid ja ühemõttelisi, rahva õigusteadvusega kõigiti kooskõlas olevaid vastuseid. Muidugi eeldab see ka loobumist loosungilisest põhimõttest, nagu oleks õigussüsteemi seisukohalt ainuõige reguleerida kõiki eraõiguslikke lepinguid võlaõiguse raames.
L I S A 1
Saksa õiguspraksise käsiraamatus jaotatakse eraõigust järgmiselt16:
Esimene osa.
§ 1. Eraõiguse alused
§ 2. Üldine lepinguõigus
Võlasuhte mõiste
Lepingud, lepingutingimuste rikkumine
Lepingud, lepingueelsete tingimuste rikkumised
Äritegevuse üldtingimused
Võlgnike ja võlausaldajate paljusus.
§ 3. Eraõiguslikud lepingud
Müügiõigus
Üürimis- ja rendiõigus.
Reisilepinguõigus
Ehituslepinguõigus
Arhitekti- ja insenerileping
§ 4. Panga- ja laenuõigus
§ 5. Kindlustusõigus
§ 6. Vastutusõigus
§ 7. Asjaõigus
§ 8. Perekonnaõigus
§ 9. Pärimisõigus
Teine osa.
ETTEVÕTLUS- JA MAJANDUSÕIGUS, TÖÖÕIGUS, SOTSIAALÕIGUS
§ 12. Kaubandusõigus
§ 13. Ühinguõigus.
§ 14. Bilansiõigus
§ 15. Maksuõigus
§ 16. Äriline õiguskaitse
Kartelliõigus
§ 17. Ajakirjandus- ja ringhäälinguõigus
§ 18. Tööõigus
§ 19 Sotsiaalõigus.
L I S A 2
Austria eraõiguse süsteem Heinz Krejci17 järgi hõlmab kuut õigusala:
ÜLDINE ERAÕIGUS
ERI-ERAÕIGUSED JA MENETLUSÕIGUS
Kaupmeeskonna, firma- ja registriõigus
Kaubanduslik abitöötajaskond
Kaubandustehingud
Väärtpaberiõigus
Äritegevuse õiguslik kaitse
1. Konkurentsiõigus
2. Teabeomandi kaitse
Isiklik tööõigus
Kollektiivne tööõigus
Üldised tarbijakaitsereeglid
Tarbijakaitse erireeglid eri tarbimisliikide kohta Tarbijakaitse erireeglid eri lepingutüüpide kohta. Tootevastutus.
1“Võlaõigusseadus”. Eelnõu. Riigikogu dokument 116 SE-1. Esitatud 09.06.1999. Eelnõus on koos hiljem esitatud rakendussätetega on 1579 paragrahvi + 102 lk seletuskirja. Kirjutises kasutatakse eelnõust juttu tehes selle nimetust jutumärkides, sõnu võlaseadus ja võlaõigus kasutatakse üldtähenduses ilma jutumärkideta.
2“Õigussüsteemi seisukohalt on ainuõige tee, et kõik eraõiguslikud lepingud saavad reguleeritud võlaõiguse raames” (M. Rask. Kas töösuhete reguleerimine võlaõigusseadusega vähendab töötajate kaitset? – Postimees. 20.10.99. lk. 17).
3Õigussüsteemina ehk õiguse süsteemina mõistame käesolevas töös õiguse sisestruktuuri sellisel kujul, nagu see väljendub õigusnormide omavahelises seostatuses ning eri õigusaladeks ehk –valdkondadeks jaotatuses.
4Heinz Krejci, Privatrecht.. Wien, 1995. lk 24.
5Saksa eraseadustik Bürgerliches Gesetzbuch (BGB) avaldati 18.08.1896 Saksa tolleaegses ametlikus väljaandes “Reichsgestezblatt” ja jõustus 1. jaanuarist 1900.
6Bürgerliches Gesetzbuch mit Gesetz zur Regelung des Rechts der Allgemeinen Geschäftsbedingungen. Herasug. Prof. Dr. Othmar Jauering. 7., neubearbeitete Auflage. München, 1994.
7Tsiviilseadustik. Tallinn, 1940.
8Et võlaõigus ei saa hõlmata lepinguõigust kui temast loogikalise mahu poolest palju kordi suuremat õigusala ja et sellega seoses on Eesti tsiviilseadustiku 1940. aastast pärit eelnõu, mis seda nagu eeldaks, ent järelikult ka selle otseseks eeskujuks olnud BGB, loogikavigased, sellele juhtis käesolevate ridade autori tähelepanu esmakordselt prof. Leo Leesment ühes 1960-ndail aastail Tartu Ülikooli raamatukogus peetud vestluses.
9Eestis on üks pandektistliku võlaõiguse eestvõitlejaid P. Varul väitnud korduvalt, et näiteks töölepingud kuuluvad võlaõiguse reguleerimisalasse nagu kõik teisedki lepingud: “Ei ole mõtet võtta ühte lepinguliiki eraldi välja võlaõigusseadusest, mis on mõeldud siiski kõikide lepingute jaoks.” – Töösuhete võlaõigusseadusega reguleerimise kavadest. – Rahva Leht. 21.08.99.
10Principles of European Contract Law (PECL). Dordrecht: Nijhoff, 1995.
11Principles of International Commercial Contracts (PICC). UNIDROIT.
12Convention on International Sale of Goods (CISG). Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni konventsioon kaupade rahvusvahelise ostu-müügi lepingute kohta. – RT II 1993, 21/23, 52.
13H. Siigur, Töösuhteid ei saa reguleerida võlaõigusega. – Sõnumileht, 25.11.1999, lk. 7.Unification of Private Law. Rome: Unidroit, 1994.
14“Der Arbeitsvertrag … ist zugleich der Grundtatbestand eines ganzen Rechtsgebietes: des Arbeitsrechts” – Heinz Krejci, osundatud teos. lk. 123.
15Justiitsministri M. Raski ja sotsiaalministri E. Nestori ühisel pressikonverentsil 23. detsembril 1999 sõlmiti seni pretsedenditu jõulurahu võlaõiguse ja tööõiguse pooldajate üliteravaks läinud vaidlustes. Sel pressikonverentsil avaldas M. Rask mõtet, et tegelikult on ükskõik, kas igati tänapäeva turumajanduse nõuetele vastavad sätted töölepingute kohta sisalduvad võlaseaduses või tööseadustes. Selles mõtteavalduses võib näha õigusalade põimuvuse tunnustamist, ehkki õigem oleks rääkida sellest, et on ükskõik, kas need normid on tööseaduses või lepinguseaduses.
16Deutsche Rechtspraxis. Hand- und Schulungsbuch. Herausg. Von Dr . Burkhard Messerschmidt. München 1991. IX – XI.
17Heinz Krejci, viidatud teos. lk. VIII –XIV.


(5) Saastus on saastamisest põhjustatud oluline ebasoodne muutus õhu, vee või pinnase kvaliteedis.
1. Heite mõiste on Eesti keskkonnaseadustes laialdaselt, kuid mitte alati päris ühtse tähendusega kasutusel olnud. Heite kõrval on kasutatud ka paralleelmõistet emissioon. Kõige üldisemalt oli heite mõiste enne KeÜS jõustumist avatud SVKS (mida asendab 1. juunist 2013 THS) § 2 lg-s 2, mis võttis üle saastuse kompleksse vältimise ja kontrolli direktiivi 96/61/EÜ (mida omakorda asendab alates 7. jaanuarist 2013 tööstusheidete direktiiv 2010/75/EL) art 2 p-s 5 sätestatud mõiste. SVKS avas heite mõiste üksnes sama seaduse raames, terminit kasutatakse keskkonnaseadustes aga märksa laiemalt. Termini KeÜS-s määratlemise eesmärgiks on ühtlustada selle kasutamine erinevais keskkonnavaldkondades (välisõhk, vee ja pinnase kaitse, jäätmekäitlus, keskkonnaload, keskkonnamõjude hindamine, keskkonnavastutus jne) ning vältida mitmetimõistmisi.
1.1. Termin heide on keeleliselt mitmetähenduslik. Ühelt poolt tähistab see heitmist kui tegevust, teisalt aga selle tegevuse tulemit. KeÜS heite mõiste määratlemisel on silmas peetud heitmise kui tegevuse materiaalset ja mõõdetavat tulemit – väljutatavat saasteainet või muud saastetegurit, mida on võimalik iseloomustada kindlate mõõdetavate näitajatega (hulk, kontsentratsioon, tase vms).
1.2. Heidete kui inimtegevuse tagajärje seaduses määratlemise vajadus tuleneb sellest, et heidete väljutamine võib kaasa tuua keskkonnahäiringu (vt KeÜS § 3 kommentaari). Heide on seejuures keskkonda suunatud mõjutegur, keskkonnahäiring aga heite tekitatud ebasoodne muutus keskkonnas. Näiteks tootmisüksusest õhku suunatav vääveldioksiid on heide, selle tagajärjel pinnasele langev happevihm aga keskkonnahäiring. Raudteeliiklusest lähtuv müra ja vibratsioon on heited, müra ja vibratsiooni häiriv mõju raudtee lähistel asuvate majade elanikele aga keskkonnahäiring. Kui keskkonnahäiring on piisavalt oluline ning selle tekkimine piisavalt tõenäoline, on tegemist keskkonnariski või keskkonnaohuga (vt KeÜS §-de 4 ja 5 kommentaare), mida tuleb vastavalt kas vähendada või vältida (vt ka KeÜS §-de 10 ja 11 kommentaare). Keskkonnariski vähendamiseks või keskkonnaohu vältimiseks ongi keskkonnas olulisemaid ebasoodsaid muutusi põhjustavate heidete väljutamine üldjuhul õigusnormide alusel piiratud.
1.3. Heite allikas võib olla igasugune inimtegevus, mille tagajärjeks on erinevate mõjutuste kandumine õhku, vette või pinnasesse. Seejuures ei pruugi iga heide tingimata kaasa tuua ebasoodsat keskkonnamõju ehk keskkonnahäiringut, vaid heitel võib olla keskkonnale ka soodne mõju. Näiteks võib veekogude soojusreostus aidata veelindudel külma aega üle elada, maa-alustest torudest lekkiv soojus panna taimed varakevadel haljendama või vabaõhukontserdist lähtuv heliheide pakkuda kontserdipaiga lähiümbruse elanikele positiivse elamuse. Keskkonnaohtu või keskkonnariski põhjustav heite väljutamine on määratletud KeÜS § 7 lg-s 4 heite üldmõistest eraldi kui saastamine.
1.4. Heite väljutamine keskkonda võib olla kas otsene või kaudne. Heite kaudne väljutamine toimub siis, kui heide ei jõua keskkonda või konkreetsesse keskkonnaelementi vahetult, vaid see läbib enne mõne vaheetapi. Heite kaudseks väljutamiseks loetakse kehtivas õiguses näiteks seda, kui heide läbib enne keskkonda jõudmist käitisevälise puhastusseadme ning jõuab seega keskkonda vähemohtlikul kujul. THS § 44 lg 10 nimetab kaudse vetteheitena juhtu, kus käitisest väljuv heitvesi läbib enne looduskeskkonda jõudmist väljaspool käitist asuva kanalisatsiooni kaudu ühendatud reoveepuhasti. Reoveepuhasti saastet vähendava efekti võrra võib käitisest väljuv heitvesi sisaldada suuremat saasteaine kontsentratsiooni. Kaudse heitena saab vaadelda ka juhtu, kus heide kandub ühest looduslikust keskkonnaelemendist teise, näiteks pinnasest põhjavette. Sel juhul on toimunud heite otsene väljutamine pinnasesse ja kaudne väljutamine põhjavette.
1.5. Heide on KeÜS § 7 lõikes 1 toodud loetelu kohaselt aine, organism, energia, kiirgus, vibratsioon, soojus, valgus, lõhn või müra. Teadusdefinitsioonide järgi on tegemist osaliselt üksteisega kattuvate mõistetega. Loetelu eesmärgiks pole aga teaduslik täpsus, vaid seaduselugejale võimalikult selge pildi andmine sellest, millised on need tegurid, mis inimtegevuse tagajärjel keskkonda mõjutada võivad.
1.5.1. Aine mõiste määratlemisel saab võtta eeskujuks KemS § 2 lg-s 2 viidatud EL REACH määruse nr 1907/2006 art 3 p-s 1 toodud definitsiooni, mille kohaselt on aine looduslik või tootmismenetluse teel saadud keemiline element või selle ühendid koos püsivuse säilitamiseks vajalike ja tootmismenetlusest johtuvate lisanditega, välja arvatud lahustid, mida on võimalik ainest eraldada, mõjutamata aine püsivust või muutmata selle koostist. Aine võib heitena esineda kas tahkel, vedelal või gaasilisel kujul.
1.5.2. Organismi mõiste määratlemisel saab eeskujuks võtta GMOVS § 2 lg 1 definitsiooni, mille kohaselt on organism igasugune paljunemiseks või pärilikkustegurite ülekandmiseks võimeline iseseisev bioloogiline olemisvorm. Organismide alla kuuluvad bakterid, protistid, loomad, taimed.
1.5.3. Energia, sh soojuse ja valguse heite tagajärjel sagedasti esinevaiks keskkonnahäiringuiks on soojusreostus (näiteks vähendab veekogudesse väljutatav kõrgema temperatuuriga heitvesi veekogude hapnikusisaldust ja mõjutab ökosüsteemide toimimist) või valgusreostus (keskkonda suunatud ülemäärane kunstlik valgus võib mõjutada nii ökosüsteemide toimimist kui inimtervist).
1.5.4. Kiirgus jaguneb bioloogilistes kudedes muudatusi põhjustavaks ioniseerivaks kiirguseks (nt röntgenkiirgus ja kiirgus radioaktiivsetest materjalidest), millega seonduvaid ohutusnõudeid reguleerib KiS, ja mitteioniseerivaks kiirguseks (nt ultraviolettkiirgus, infrapunakiirgus, raadiolained, mikrolained ja nähtav valgus).
1.5.5. Vibratsioon on tahke keha mehaaniline võnkumine. Teatava sageduse ja intensiivsusega vibratsioon on inimesi, loomi ja taimi märkimisväärselt häiriv keskkonnategur. Näiteks põhjustavad vibratsiooniheiteid raudteeliiklus, ehitustööd ja lõhkamised kaevandustes.
1.5.6. Lõhn on gaasiliste ja lenduvate ainete poolt esile kutsutud haistmisaisting, mis võib olla nii meeldiv kui ka ebameeldiv (hais).
1.5.7. Müra on defineeritud VÕKS §-s 123. Selle järgi on müra inimtegevusest põhjustatud ning välisõhus leviv soovimatu ja kahjulik heli, mille tekitavad paiksed või liikuvad saasteallikad. Füüsikaliselt tähistab müra mõiste mitmesuguste kõrguselt ja valjuselt erinevate (pidevate) helide ebakorrapärast segu.
2. Keskkonnakasutusega kaasnevaid keskkonnamõjutusi reguleeritakse keskkonnanormatiividega, mille hulka kuuluvad kvaliteedinormatiivid (õhu, vee või pinnase keemilisele, füüsikalisele või bioloogilisele näitajale kehtestatud piirväärtused, vt KeÜS § 7 lg 3 kommentaari), tootenormatiivid (nõuded keskkonda või tervist oluliselt mõjutavatele toodetele) ja heitenormatiivid ehk heite piirväärtused (vt ka SäAS § 10 lg 1). Heite piirväärtus tähendab saasteallikast eralduvale heitele kehtestatavat normi. Piirväärtusega määratakse kindlaks, millisel määral on heidet – saasteainet või muud keskkonda mõjutavat tegurit (nt kiirgus, müra, lõhn, energia, vibratsioon) – lubatud keskkonda juhtida. Heitenormatiivi kasutatakse eelkõige paiksete saasteallikate puhul, liikuvate saasteallikate (nt transpordivahendid) puhul rakendatakse sagedamini tootenormatiive.
2.1. Heite piirväärtusega määratletakse tavaliselt kohustuslik lõppeesmärk, jättes keskkonnakasutajale võimaluse valida ise vahendid selle saavutamiseks. Heite piirväärtuse määratlemise aluseks võib olla eesmärk suunata keskkonnakasutajat rakendama parimat võimalikku tehnikat. Sel juhul määratakse selline piirväärtus, mida on võimalik järgida vaid konkreetse tegevusvaldkonna kõige tõhusamaid ja arenenumaid meetodeid kasutades.
2.2. Heite piirväärtus on KeÜS-s määratletud lähtuvalt heite definitsioonist. Kuna heide on KeÜS § 7 lg 1 kohaselt inimtegevuse tagajärjel keskkonda suunatud mateeria või mõjutegur, on seda võimalik mõõta erinevate näitajate (nt mass, hulk, kontsentratsioon või tase) abil. Seejuures on mass mingit keha moodustava aine kogus. Hulgaks loetakse aga omakorda füüsiliste objektide kogust või arvu. Kontsentratsioon iseloomustab mingi koostisosa suhtelist sisaldust õhus, vees või pinnases ning tase on omane heidetele, mis eeltoodud näitajatega mõõdetavad ei ole (nt kiirgus või müra).
2.3. Heite piirväärtus määratakse konkreetse tegevuse puhul kindlaks eriseaduse, määruse või haldusaktiga (keskkonnakaitseloaga). Heite piirväärtuse määramine keskkonnakompleksloaga on reguleeritud THS §-s 44. Lisaks parimast võimalikust tehnikast lähtumisele tuleb piirväärtuse määramisel arvestada käitise saasteallikast keskkonda heidetavate ainete olemust ja võimet kanduda ühest keskkonnaelemendist (vesi, õhk, pinnas, elusloodus) teise. Samuti tuleb arvestada keskkonnakasutuse asukoha olusid ja tagada normaaltingimustes erinevate keskkonna kvaliteedi piirväärtuste järgimine (saasteainete heitkoguste osas vt lisaks KeÜS § 54 kommentaari). Vajadusel tuleb heite piirväärtused määrata piisava varuga selleks, et eri allikaist pärit heited ei põhjustaks kumulatiivselt keskkonna kvaliteedi piirväärtuse ületamist ning seega olulise keskkonnahäiringu esinemise ohtu (KeÜS § 3 lg 2 p 1). Kui see siiski ei õnnestu, tuleb arvestada sellega, et keskkonnakaitseloaga määratud heitenormatiivi täitmine ei anna keskkonnakasutajatele iseenesest õigust kvaliteedinormatiivi rikkuda. Vajadusel tuleb kvaliteedinormatiivi järgimiseks heiteid põhjustava tegevuse mahtu vähendada ka loaga lubatud piirist allapoole. Keskkonnaloa väljaandjal võib sellisel juhul tekkida õigus loa tingimusi muuta (vt nt KeÜS § 59 lg 1 p 2, THS § 50 p 2).
2.4. Üldaktiga on kindlaks määratud näiteks suurtest põletusseadmetest lähtuvate heidete piirväärtused ning jäätmete põletamisel tekkiva räbu ja koldetuha orgaanilise süsiniku üldsisaldus (THS alusel antud keskkonnaministri määrustega). Välisõhku ja vette suunatavates gaasides või heitvees sisalduvate ainete piirväärtused määratakse kindlaks keskkonnakaitselubadega (nt THS § 46, VeeS § 26.11 lg 3 p 1). Samuti on keskkonnakaitseloaga võimalik määrata välisõhku paisatava müra, lõhna ja vibratsiooni tase (THS § 41 lg 2 p 8) ning radioaktiivsete heidete piirkogused (KiS § 19 lg 1 p 8) jpm.
3. Keskkonna kvaliteedi piirväärtus on üldmõiste valdkondliku regulatsiooni spetsiifilisematele terminitele. Keskkonna kvaliteedi piirväärtuseks on näiteks müra piirtase (VÕKS § 125) ja ohtlike ainete sisalduse piirväärtus pinnases (VeeS § 26.5 lg 10). Enne KeÜS vastuvõtmist kehtinud õiguses sarnast üldmõistet ei sisaldunud. SäAS § 10 lõikes 1 on küll defineeritud keskkonnanormatiiv, kuid see termin on laiema sisuga, hõlmates lisaks keskkonna kvaliteedile ka heitmekogusele ja toodangu ühikule kehtestatud normid.
3.1. Erinevalt heite piirväärtustest (vt käesoleva kommentaari p 2) määratletakse keskkonna kvaliteedi piirväärtuse kaudu keskkonna omadusi. Piirväärtuste ületamisel tuleb võtta meetmeid, et tagada keskkonna kvaliteedi vastavus piirväärtustele. Ka heite piirväärtused tuleb määrata selliselt, et oleks tagatud keskkonna kvaliteedi piirväärtuste järgimine.
3.2. Piirväärtused on kehtestatud keskkonna keemilistele, füüsikalistele või bioloogilistele näitajatele. Kehtivas õiguses on kõige levinumad keemilistele näitajatele kehtestatud normid. Näiteks on VÕKS alusel kehtestatud välisõhu kvaliteedi keemilised piirväärtused ligikaudu kümnele saasteainele ja VeeS alusel pinnavee kvaliteedi piirväärtused ligikaudu kolmekümnele saasteainele. Füüsikalistele näitajatele kehtestatud piirväärtuseks on näiteks VÕKS-s sätestatud müra piirtase ja bioloogilistele näitajale kehtestatud piirväärtuseks fütoplanktoni biomassi sisaldus, mis on üheks aluseks rannikuvee ökoloogilise seisundi määramisel. Valdav enamus kehtiva õiguse piirväärtustest on üle võetud EL õigusest.
3.3. Mitte kõik keskkonnanäitajate väärtused pole käsitatavad keskkonna kvaliteedi piirväärtustena. KeÜS § 7 lg 3 kohaselt on keskkonna kvaliteedi piirväärtus vaid selline väärtus, mida ei tohi inimese tervise ja keskkonna kaitsmise huvides ületada. Ületamise keelule viitab ka liitsõna eesosa piir kasutamine järelosa väärtus ees ning termini rakendus KeÜS-s. Vastavalt KeÜS § 3 lg 2 p-le 1 kaasneb keskkonna kvaliteedi piirväärtuse ületamisega eelduslikult oluline keskkonnahäiring, mida tuleb KeÜS § 10 kohaselt vältida. KeÜS § 23 lg 4 kohaselt eeldatakse keskkonna mittevastavust tervise- ja heaoluvajadustele, kui keskkonna kvaliteedi piirväärtus on ületatud. Samuti on sätestatud KeÜS § 52 lg 1 p-s 8 keeld keskkonnaloa väljastamiseks, kui kavandatud tegevusega ületatakse keskkonna kvaliteedi piirväärtust, ning KeÜS § 54 kohaselt tuleb heitkogused loas määrata selliselt, et keskkonna kvaliteedi piirväärtuste järgimine oleks tagatud.
3.4. KeÜS-s ei sisaldu loetelu keskkonnanäitajate väärtustest kehtivas õiguses, mida tuleks käsitada keskkonna kvaliteedi piirväärtustena, vaid neid tuleb hinnata igal üksikjuhtumil eraldi. Paljudel juhtudel on seos selge, ja seda nii lähtuvalt terminite sarnasusest – nt piirtase, piirväärtus – kui ka definitsioonide sisulisest kattuvusest. Näiteks defineerib VeeS § 26.8 lg 1 põhjavee kvaliteedi piirväärtuse kui saasteaine kontsentratsiooni põhjavees, mida ei tohi tervise ja keskkonna kaitsmise huvides ületada. Juhinduda ei saa siiski vaid terminite sarnasusest. Näiteks sätestatakse VÕKS-s vääveldioksiidi kriitilise tasemena 20 μg/m3 (talvine keskmine). Kriitiline tase on saasteainete sisaldus välisõhus, mille ületamisel võib kaasneda otsene ebasoodne mõju keskkonnale, eelkõige taimestikule, kuid mitte inimese tervisele. Kriitilist taset saab pidada keskkonna kvaliteedi piirväärtuseks KeÜS tähenduses, sest keskkonna kvaliteedi piirväärtuse mõiste hõlmab näitajad, mida ei tohi keskkonnakaitse huvides ületada.
3.5. Erilist tähelepanu tuleb pöörata keskkonnanäitaja siduvusele: kui näitaja ületamine pole selgelt keelatud, pole suure tõenäosusega tegu ka keskkonna kvaliteedi piirväärtusega. Näiteks ei saa keskkonna kvaliteedi piirväärtuseks pidada osoonisisalduse kaugemat eesmärki, sest selle saavutamisele ei ole määratud kindlat tähtaega ning selle ületamisel tuleb meetmeid võtta vaid juhul, kui need pole liiga kulukad.
3.6. Keskkonnanäitaja siduvuse hindamisel tuleb tähelepanu pöörata asjaolule, et näitaja võib olla defineeritud ületamiste arvu kaudu. Näiteks on kehtivas õiguses sätestatud ühe tunni keskmine vääveldioksiidi piirmäär välisõhus 350 μg/m3, mida võib pideva seire korral ületada kuni 24 korral kalendriaastas. Näitaja mõlemad elemendid – piirmäär ja ületamiste arv – moodustavad terviku, ning juhul kui ületamiste arv on väiksem kui 24, ei peeta vääveldioksiidi taset liiga kõrgeks. Teisisõnu saab antud piirväärtus olla keskkonna kvaliteedi piirväärtuseks, hoolimata ületamise lubatavusest. KeÜS mõttes pole piirväärtusest kinni peetud vaid juhul, kui ületamiste arv on suurem kui 24.
3.8. Vähese siduvuse tõttu ei saa keskkonna kvaliteedi piirväärtuseks pidada sellist näitajat, mille saavutamise tähtaeg pole veel saabunud. Näiteks ei saa keskkonna kvaliteedi piirväärtuseks pidada VÕKS alusel sätestatud kalendriaasta keskmist eriti peente tahkete osakeste (PM2,5) sisalduse piirväärtust välisõhus, sest see hakkab kehtima alles 2015. aastal.
4. Saastamise mõiste on tihedalt seotud saastuse mõistega. Nende terminite defineerimise eesmärk on korrastada mõistekasutust keskkonnaalastes õigusaktides. Kehtivas õiguses kasutatakse neid termineid sageli, kuid ebajärjekindlalt ning tihti neid defineerimata. Samuti ei eristata neid mõisteid kehtivas õiguses alati selgelt. Paralleelselt saastamise mõistega kasutatakse kehtivas õiguses ka reostamise mõistet, ja seda eriti vee-alases regulatsioonis.
4.1. Saastamine on heite väljutamine ehk heitmine. Heide on õhku, vette või pinnasesse otseselt või kaudselt väljutatav aine, organism, energia, kiirgus, vibratsioon, soojus, valgus, lõhn või müra (vt käesoleva kommentaari p 1-1.5.7). Saastamine on siiski vaid selline heite väljutamine, millega kaasneb keskkonnaoht või keskkonnarisk. Keskkonnarisk on vähendamist vajava keskkonnahäiringu tekkimise võimalikkus (vt KeÜS § 4 kommentaari). Keskkonnaoht on olulise keskkonnahäiringu tekkimise piisav tõenäosus (vt KeÜS § 5 kommentaari). Olulise keskkonnahäiringu tekkimist eeldatakse muuhulgas saastuse põhjustamisel (vt KeÜS § 3 lg 2 kommentaari, p 9 jj). Kuivõrd keskkonnahäiringu mõiste on seotud inimtegevusega, ei saa saastamisena käsitada heite väljutamist looduslikes protsessides.
4.2. KeÜS-s on saastamine defineeritud tegevusena ning saastus selle tagajärjena. Saastamine on saastuse tekkimise vältimatu eeltingimus, kuid igasuguse saastamisega ei kaasne tingimata saastus, st oluline ebasoodne muutus õhu, pinnase või vee kvaliteedis (vt käesoleva kommentaari p 5-5.3).
4.3. Kuivõrd saastamisega kaasneb keskkonnaoht või keskkonnarisk, tuleb seda kontrollida. Saastamist saab kontrollida näiteks keskkonnakaitselubade või seaduses määratletud üldiste nõuete abil. Muuhulgas on saastamise mõistega seotud käitise definitsioon, mille kohaselt on käitis selline üksus või sellega seonduv tegevus, millega kaasneb saastamine (vt KeÜS § 6 lg 1 kommentaari).
5. Saastuse mõiste on tihedalt seotud saastamise mõistega (vt käesoleva kommentaari p 4-4.3). Saastus on oluline ebasoodne muutus, mida tuleb printsiibis vältida. KeÜS ei sätesta, mida tuleks käsitada olulise ebasoodsa muutusena. KeÜS seletuskirja kohaselt täpsustatakse saastuse mõistet keskkonnaseadustiku eriosas, sidudes selle teatud piirväärtuste ületamisega. Käesolevate kommentaaride kirjutamise ajaks eriosa veel valminud pole.
5.1. KeÜS-s on saastamine defineeritud tegevusena ning saastus selle tegevuse tagajärjena. Kuivõrd saastamisena saab käsitada vaid inimtegevust, ei ole saastamise mõistega hõlmatud olulised ebasoodsad muutused, mis on tingitud looduslikest protsessidest.
5.2. Saastamise tagajärjeks pole alati saastus. Esiteks võib saastamisega kaasnev muutus keskkonnas osutuda liiga väikeseks, et kvalifitseeruda oluliseks. Teiseks on saastuse mõiste piiratud vaid muutustega õhu, vee või pinnase kvaliteedis ja see ei hõlma olulisi ebasoodsaid muutusi elustikus. Näiteks tuleb saastamisena muuhulgas eelduslikult käsitada olukorda, kus heite väljutamisega kaasneb piisav tõenäosus, et tekib oluline ebasoodne mõju Natura 2000 võrgustiku alale. Selline ebasoodne mõju saab eksisteerida ka ilma olulise muutuseta õhu, vee või pinnase kvaliteedis. Samas tuleb silmas pidada, et elutute keskkonnaelementide kvaliteedi määratlemise aluseks võivad olla ebasoodsad elustiku muutused. Sellistel juhtudel võib elustiku mõjutamine tuua kaasa saastuse. Näiteks on VeeS alusel määratletud maksimaalne lubatud saasteainete sisaldus vee-elustikus ja see on ka vee kvaliteedi hindamise aluseks.
5.3. Saastuse mõistega seondub otseselt komplekslubade regulatsioon. KeÜS § 40 lg 4 kohaselt peavad kompleksloaga sätestatavad nõuded tagama vee, välisõhu ja pinnase kaitse ning käitises tekkinud jäätmete käitlemise viisil, mis hoiab ära saastuse kandumise ühest keskkonnaelemendist teise.