text:
3-2-1-15-11 Riigikohus 14.04.2011
TsMS § 390 lg 1 esimesest lausest tulenevalt saab Riigikohtule kaevata ringkonnakohtu määruse peale, millega ringkonnakohus tühistas maakohtu hagi tagamise määruse (vt ka nt Riigikohtu 8. detsembri 2010. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-113-10, p 8).
Hagi tagamise määruse resolutsioon peab olema selge. Hagi tagamise määruse ebaselguse korral ei ole võimalik seda täita ning võlgnikku ei saa sundida täitma hagi tagamise määrust isegi juhul, kui varem jäeti rahuldamata tema kaebus hagi tagamise määruse peale, sh põhjusel, et hagi tagamise määrus oli ebaselge.
Kohtul on tulenevalt TsMS § 377 lg-st 1 õigus hagi tagada üksnes juhul, kui on alust arvata, et hagi tagamata jätmine võib raskendada kohtuotsuse täitmist või selle võimatuks teha. Tehingu tühisuse tuvastamise ja vara ebaseaduslikust valdusest väljanõudmise hagi tagamiseks ei või anda hageja valdusse dokumente, mis kajastavad rahaülekande tegemise aluseid.
3-2-1-128-05 Riigikohus 19.10.2005
Hagist loobumise korral tühistab Riigikohus TsMS § 352 lg 2 alusel tsiviilasjas tehtud eelnevad kohtulahendid ja lõpetab menetluse.
Kui Riigikohus tühistab hagist loobumise tõttu tsiviilasjas tehtud eelnevad kohtulahendid ja lõpetab menetluse, siis rahuldatakse ka poolte taotlus hagi tagamise tühistamiseks.
3-2-1-114-04 Riigikohus 25.10.2004
Kohtul puudub seaduslik alus keelduda hagi tagamise tühistamisest, kui hagi on jõustunud ringkonnakohtu otsusega jäetud rahuldamata.
3-2-1-46-98 Riigikohus 09.04.1998
Hagi taganud kohus võib TsKS § 158 lg 1 alusel protsessiosalise taotlusel ise hagi tagamise tühistada.
3-2-1-52-97 Riigikohus 24.04.1997
Hagi tagamise võib tühistada enne asja lahendamist või kostja poolt nõude täies ulatuses rahuldamist tingimusel, kui tagamata jätmine ei raskenda kohtuotsuse täitmist või ei tee seda võimatuks.
3-2-1-116-96 Riigikohus 24.10.1996
Hagi tagamise tühistamist ei saa taotleda isik, kes ei olnud protsessiosaline. Isikul, kes leiab, et temale kuuluv vara on arestitud, on õigus esitada hagi temale kuuluva vara aresti alt vabastamiseks

matches:
Riigikohus
§ 390
§ 377
Riigikohus
Riigikohus
§ 352
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
kohus
§ 158
Riigikohus
Riigikohus


text:
Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Määrus (EÜ) nr 44/2001 – Töölepingute kohtualluvus – Kolmanda riigi suursaatkonnaga sõlmitud leping – Tööandjaks oleva riigi immuniteet – Mõisted „filiaal”, „esindus” ja „muu üksus” artikli 18 lõike 2 tähenduses – Niisuguse kohtualluvuse kokkuleppe kooskõla artikliga 21, mis määrab vaidluse kolmanda riigi kohtu alluvusse
Kohtuasjas C‑154/11,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg’i (Saksamaa) 23. märtsi 2011. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 29. märtsil 2011, menetluses
Alžeeria Demokraatlik Rahvavabariik,
koosseisus: president V. Skouris, kodade esimehed A. Tizzano, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, kohtunikud A. Rosas, R. Silva de Lapuerta, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Arabadjiev, C. Toader (ettekandja) ja C. G. Fernlund,
– Alžeeria Demokraatlik Rahvavabariik, esindaja: Rechtsanwalt B. Blankenhorn,
– Euroopa Komisjon, esindajad: M. Wilderspin ja A.‑M. Rouchaud-Joët,
1 Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (EÜT L 2001, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42) artikli 18 lõiget 2 ja artiklit 21.
2 Taotlus on esitatud A. Mahamdia, Alžeeria Demokraatliku Rahvavabariigi Berliini (Saksamaa) suursaatkonna töötaja, ning tema tööandja vahelise kohtuvaidluse raames.
3 18. aprillil 1961 Viinis sõlmitud diplomaatiliste suhete Viini konventsiooni artikli 3 lõike 1 kohaselt:
„Diplomaatilise esinduse funktsioonideks on inter alia:
d) seaduslikul teel asukohariigi tingimuste ja arengu jälgimine ja nendest aruandmine lähetajariigi valitsusele;
e) sõbralike suhete edendamine lähetajariigi ja asukohariigi vahel ning majandus‑, kultuuri‑ ja teadussuhete arendamine.”
4 Määruse nr 44/2001 põhjendus 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Teatavad erinevused kohtualluvust ja kohtuotsuse täitmist käsitlevates siseriiklikes eeskirjades takistavad siseturu häireteta toimimist. Olulised on sätted, millega ühtlustataks eeskirjad kohtualluvuse konflikti kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades […].”
5 Määruse põhjendused 8 ja 9, mis käivad alaliselt kolmandas riigis elava kostja kohta, on sõnastatud järgmiselt:
(9) Kostja suhtes, kelle alaline elukoht ei ole liikmesriigis, kohaldatakse tavaliselt kohtuasja algatamise liikmesriigi territooriumil kehtivaid siseriiklikke kohtualluvust käsitlevaid eeskirju ning kostja suhtes, kes elab liikmesriigis, kelle jaoks käesolev määrus ei ole siduv, kohaldatakse [27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32), mida on muudetud hilisemate konventsioonidega uute liikmesriikide ühinemise kohta (edaspidi „Brüsseli konventsioon”)].”
6 Nimetatud määruse põhjendus 13, mis puudutab muu hulgas kohtualluvuse eeskirju töölepingute puhul, on sõnastatud järgmiselt:
„Kindlustus‑, tarbija‑ ja töölepingute puhul tuleks nõrgemat poolt kaitsta soodsamate kohtualluvuse eeskirjadega kui üldised eeskirjad.”
7 Määruse nr 44/2001 artikli 1 lõige 1 määratleb määruse esemelise kohaldamisala järgmiselt:
8 Kohtumenetluste osas, mis on algatatud kolmandas riigis alalist elukohta omava isiku suhtes, näeb selle määruse artikli 4 lõige 1 ette järgmist:
9 Kõnealuse määruse artikli 5 punkt 5 sätestab, et isiku, kelle elukoht on liikmesriigis, võib teises liikmesriigis kaevata „filiaali, esinduse või muu asutuse tegevusest tuleneva vaidluse puhul selle paiga kohtusse, kus filiaal, esindus või muu üksus asub”.
10 Määruse nr 44/2001 II peatüki 5. jagu, mis koosneb artiklitest 18–21, määratleb kohtualluvuse eeskirjad töölepinguid puudutavate vaidluste korral.
11 Määruse nr 44/2001 artikkel 18 on sõnastatud järgmiselt:
12 Selle määruse artikkel 19 näeb ette:
13 Nimetatud määruse artikkel 21 näeb ette järgmist:
„Käesoleva jao sätetest võib kõrvale kalduda üksnes kohtualluvust käsitleva kokkuleppe alusel,
2. mis võimaldab töötajal algatada menetluse käesolevas jaos nimetamata kohtutes.”
14 Saksamaa Liitvabariigi põhiseaduse (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland) artikkel 25 sätestab:
„Rahvusvahelise õiguse üldnormid on liitvabariigi õiguse osa. Need on ülimuslikud seaduste ees ning annavad õigusi ja loovad kohustusi vahetult Saksamaa Liitvabariigi elanikele.”
15 Kohtute seaduse (Gerichtsverfassungsgesetz; edaspidi „GVG”) § 18 näeb 9. mai 1975. aasta redaktsioonis ette:
„18. aprillil 1961 Viinis sõlmitud diplomaatiliste suhete konventsiooni […] kohaselt ei laiene Saksamaa kohtute pädevus käesoleva seaduse kohaldamisalas asutatud diplomaatiliste esinduste liikmetele, nende perekonnaliikmetele ja koduteenijatele. […].”
16 Kohtute seaduse § 20 on sõnastatud järgmiselt:
„1. Saksamaa kohtute pädevus ei laiene ka teiste riikide esindajatele ja nende saatjatele, kes viibivad [Saksamaal ja kuuluvad] käesoleva seaduse kohaldamisalasse tulenevalt Saksamaa Liitvabariigi ametlikust kutsest.
2. Saksamaa kohtute pädevus ei laiene ka muudele isikutele kui lõikes 1 ja §‑des 18 ja 19 nimetatud, juhul kui kõnealused isikud ei kuulu selle alla rahvusvahelise õiguse üldnormide, rahvusvaheliste lepingute või muude õigusnormide alusel.”
17 Tsiviilkohtumenetluse seadustiku (Zivilprozessordnung) § 38 „Lubatud kohtualluvuse kokkulepe” sätestab 5. detsembril 2005 avaldatud redaktsiooni lõikes 2:
„Esimeses kohtuastmes saab kohtualluvuses kokku leppida ka juhul, kui vähemalt ühel pooltest puudub Saksamaal üldine kohtualluvus. Kokkulepe peab olema sõlmitud kirjalikult, suuline kokkulepe tuleb kirjalikult kinnitada. […]”
18 A. Mahamdia, kes on nii Alžeeria kui Saksamaa kodanik, elukoht on Saksamaal. Ta sõlmis 1. septembril 2002 Alžeeria Demokraatliku Rahvavabariigi välisministeeriumiga tähtajalise töölepingu üheks aastaks, pikendamise võimalusega, töötamiseks autojuhina nimetatud riigi Berliinis asuvas suursaatkonnas.
19 See prantsuse keeles koostatud leping sisaldab kohtualluvuse kokkulepet, mis on sõnastatud järgmiselt:
„VI. Vaidluste lahendamine
Käesoleva lepingu pinnalt tulenevate eriarvamuste või vaidluste lahendamine kuulub üksnes Alžeeria kohtute alluvusse.”
20 Eelotsusetaotlusest nähtub, et A. Mahamdia tööülesannete hulka kuulus külaliste, teiste töötajate ja vahel ka suursaadiku sõidutamine. Lisaks sellele pidi ta toimetama Saksamaa asutustesse ja postkontorisse suursaatkonna posti. Diplomaatilise koti võttis vastu või andis edasi suursaatkonna teine töötaja, keda omakorda sõidutas A. Mahamdia. Eelotsusetaotlusest nähtub ka, et poolte vahel on vaidlus selle üle, kas A. Mahamdia osutas ka tõlketeenuseid.
21 A. Mahamdia esitas 9. augustil 2007 Arbeitsgericht Berlin’ile hagi Alžeeria Demokraatliku Rahvavabariigi vastu, taotledes tasu saamist ületunnitöö eest, mida ta aastatel 2005–2007 väidetavalt tegi.
22 Suursaatkonna asjuri 29. augusti 2007. aasta kirjaga öeldi A. Mahamdia tööleping üles alates 30. septembrist 2007.
23 Hageja esitas seejärel Arbeitsgericht Berlinile hagiavalduse täienduse, milles ta vaidlustas esiteks tema töölepingu lõpetamise seaduslikkuse ja teiseks palus välja mõista hüvitise töölepingu etteteatamistähtaja järgimata jätmise eest ning jätkata töösuhet kuni kohtuvaidluse lõpuni.
24 Alžeeria Demokraatlik Rahvavabariik vaidlustas töölepingu ülesütlemise asja menetluse raames selle allumise Saksamaa kohtutele nii rahvusvaheliste kohtuliku immuniteedi sätete kui ka töölepingus sisalduva kohtualluvuse kokkuleppe järgi.
25 Arbeitsgericht Berlin nõustus 2. juuli 2008. aasta otsuses selle vastuväitega ja jättis seetõttu A. Mahamdia hagi rahuldamata. Nimetatud kohus leidis, et kooskõlas rahvusvahelise õiguse sätetega on riikidel kohtulik immuniteet oma suveräänsete õiguste teostamisel ning hageja tegevus, mis oli seotud suursaatkonna diplomaatilise tegevusega, ei kuulu Saksamaa kohtute pädevusse.
26 Põhikohtuasja hageja esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg’ile, mis tühistas 14. jaanuari 2009. aasta otsusega osaliselt Arbeitsgericht Berlini otsuse.
27 Apellatsioonikohus märkis, et hageja tegevus suursaatkonna autojuhina ei kuulu avaliku võimu teostamise hulka, vaid tegemist on riigi suveräänsuse teostamisel abistava tegevusega. Järelikult ei ole Alžeeria Demokraatlikul Rahvavabariigil käesolevas kohtuvaidluses immuniteeti. Lisaks leidis ta, et selle vaidluse lahendamine allub Saksamaa kohtute, kuna suursaatkond kujutab endast „üksust” määruse nr 44/2001 artikli 18 lõike 2 tähenduses. Järelikult kuuluvad määruse artiklis 19 toodud eeskirjad kohaldamisele. Selles osas rõhutas ta, et olenemata tõsiasjast, et „üksus” on tavaliselt majandustegevuse toimumise koht, saab määruse nr 44/2001 artikli 18 lõiget 2 kohaldada suursaatkonna suhtes, kuna esiteks ei sisalda see määrus ühtegi sätet selle kohta, nagu oleksid riikide diplomaatilised esindused selle kohaldamisalast välja jäetud ja teiseks on suursaatkonnal endal juht, kes sõlmib iseseisvalt lepinguid, sealhulgas selliseid tsiviilõiguslikke lepinguid nagu töölepingud.
28 Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg jättis samuti tähelepanuta asjaomases töölepingus sisalduva kohtualluvuse kokkuleppe. Ta märkis, et see ei vasta määruse nr 44/2001 artiklis 21 sisalduvatele tingimustele, kuna see on sõlmitud enne vaidluse tekkimist ja lubab töötajal pöörduda üksnes Alžeeria kohtutesse.
29 Alžeeria Demokraatlik Rahvavabariik esitas Bundesarbeitsgericht’ile kassatsioonkaebuse, tuginedes nii talle laienevale kohtulikule immuniteedile kui ka nimetatud kohtualluvuse kokkuleppele.
30 Bundesarbeitsgericht tühistas 1. juuli 2010. aasta otsusega edasikaevatud kohtuotsuse ning saatis asja tagasi Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburgile. Bundesarbeitsgericht leidis, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab otsustama kogutud tõendite pinnalt, kuidas kvalifitseerida põhikohtuasja hageja tegevust, seda siis nimelt tõlketegevuse osas, otsustamaks selle üle, kas seda võib pidada põhikohtuasjas kostjaks oleva riigi suveräänse võimu teostamiseks. Kui uurimise tulemusena peaks selguma, et asjaomasel riigil ei ole kohtulikku immuniteeti, peab Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg lisaks tegema kindlaks, millisele kohtule põhikohtuasi allub, võttes eelkõige arvesse määruse nr 44/2001 artikli 18 lõiget 2 ning Euroopa Nõukogu poolt välja töötanud ja Baselis 16. mail 1972 allkirjastamiseks avatud riikide immuniteedi Euroopa konventsiooni artiklit 7.
31 Põhikohtuasjas vaidlusaluse lepingu suhtes kohaldatava õiguse osas leidis Bundesarbeitsgericht, et apellatsioonikohus peab uurima, kas poolte selgesõnalise valiku puudumisel on nad vaikimisi valinud lepingule kohaldatavaks õiguseks Alžeeria õiguse. Selle kohta võivad olla tõenditeks lepingu keel, hageja päritolu või tema tegevuse iseloom.
32 Eelotsusetaotluses leidis Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg, et vastavalt Saksamaa Liitvabariigi põhiseaduse artiklile 25 saavad riigid tugineda kohtulikule immuniteedile üksnes kohtuvaidlustes, mis puudutavad nende suveräänsuse teostamist. Kuid vastavalt Bundesarbeitsgerichti praktikale kuuluvad tööõigust puudutavad vaidlused suursaatkonna töötajate ja riigi vahel Saksamaa kohtute alluvusse, kui töötaja ei täitnud selle riigi tarvis, kelle heaks ta töötab, tolle suveräänse võimu teostamisest tulenevaid ülesandeid.
33 Käesolevas asjas „eeldab” eelotsusetaotluse esitanud kohus, et A. Mahamdia ei teostanud selliseid tegevusi, kuna Alžeeria Demokraatlik Rahvavabariik ei ole tõendanud, et hageja oleks osalenud selliste ülesannete täitmisel.
34 Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib ka, et Saksamaa kohtute pädevus tuleneb määruse nr 44/2001 artiklitest 18 ja 19, kuid nende artiklite kohaldamiseks tuleb tuvastada, kas suursaatkond kujutab endast „filiaali, esindust või muud üksust” selle määruse artikli 18 lõike 2 tähenduses. Nimelt võib ainult sellisel juhul pidada Alžeeria Demokraatlikku Rahvavabariiki tööandjaks, kelle asukoht on liikmesriigis.
35 Lisaks ei saa sellisel juhul põhikohtuasjas vaidlusaluses lepingus sisalduvat kohtualluvuse kokkulepet vastavalt määruse nr 44/2001 artikli 21 punktile 2 põhimõtteliselt kohaldada selleks, et välistada asja allumine Saksamaa kohtutele.
36 Eeltoodud kaalutlustel otsustas Landesarbeitsgericht Berlin‑Brandenburg menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas liikmesriigis asuv sellise riigi suursaatkond, mis ei kuulu […] määruse nr 44/2001 […] kohaldamisalasse, on „filiaal, esindus või muu üksus” määruse nr 44/2001 artikli 18 lõike 2 tähenduses?
2. Jaatava vastuse korral esimesele küsimusele: kas enne vaidluse tekkimist sõlmitud kohtualluvuse kokkuleppest võib tuleneda asja allumine määruse nr 44/2001 kohaldamisalast välja jäävale kohtule, kui kohtualluvuse kokkuleppe tõttu langeks ära määruse nr 44/2001 artiklitel 18 ja 19 põhinev kohtualluvus?”
37 Esimeses küsimuses küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, kas määruse nr 44/2001 artikli 18 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et suursaatkond kujutab endast „üksust” selle sätte tähenduses ning kas seetõttu tuleb seda määrust kohaldada selleks, et teha kindlaks, millisele kohtule allub hagi, mille kolmanda riigi vastu on esitanud liikmesriigis asuva nimetatud kolmanda riigi suursaatkonna töötaja.
38 Kõigepealt tuleb märkida, et määrust nr 44/2001, mis sisaldab liikmesriikide pädeva kohtu kindlaksmääramise eeskirju, kohaldatakse kõikidele tsiviil‑ ja kaubandusasju puudutavatele vaidlustele, välja arvatud teatud selles määruses sõnaselgelt nimetatud asjad. Nagu nähtub käesoleva otsuse punktist 10, sisaldab määruse II peatüki 5. jagu, mis koosneb artiklitest 18–21, kohtualluvuse kindlaksmääramise eeskirju töölepinguga seotud vaidlustes.
39 Mis puudutab määruse nr 44/2001 territoriaalset kohaldamisala, siis tuleneb määruse põhjendusest 2 ja Euroopa Kohtu 7. veebruari 2006. aasta arvamusest 1/03 (EKL 2006, lk I‑1145, punkt 143), et määruse eesmärgiks on liikmesriikide kohtualluvuse eeskirjade ühtlustamine, seda nii liidusiseste vaidluste osas kui ka vaidluste osas, mis sisaldavad välismaist elementi, selleks et kõrvaldada siseturu toimimise takistused, mis võivad tuleneda kehtivate siseriiklike õigusnormide erinevustest selles valdkonnas.
40 Nimelt sisaldab määrus nr 44/2001 ja eelkõige selle II peatükk, kuhu kuulub artikkel 18, kõikehõlmavat süsteemi moodustavat eeskirjade kogumit, mida kohaldatakse mitte ainult erinevate liikmesriikide vahelistele suhetele, vaid ka liikmesriigi ja kolmanda riigi vahelistele suhetele (vt eespool viidatud arvamus 1/03, punkt 144).
41 Eelkõige näeb selle määruse artikli 18 lõige 2 ette, et kui töötaja sõlmib töölepingu tööandjaga, kelle asukoht on väljaspool Euroopa Liidu territooriumi, kuid kellel on filiaal, esindus või muu üksus mõnes liikmesriigis, loetakse see liikmesriik kohtualluvuse kindlaksmääramisel tööandja alaliseks elukohaks.
42 Määruse ja eelkõige selle artikli 18 täieliku mõju tagamiseks tuleb selles sisalduvaid juriidilisi mõisteid tõlgendada autonoomselt ning kõikides riikides ühtemoodi (vt Brüsseli konventsiooni tõlgendamise kohta eelkõige 22. novembri 1978. aasta otsus kohtuasjas 33/78: Somafer, EKL 1978, lk 2183, punkt 8).
43 Eelkõige tuleb kriteeriumide puhul, mille põhjal tuvastatakse määruse nr 44/2001 artikli 18 lõikes 2 sisalduvaid mõisteid „filiaal”, „esindus” ja „muu üksus” iseloomustavad tunnused, võtta arvesse määruse tekstis puuduvate andmete tõttu selle sätte eesmärki.
44 Töölepinguid puudutavate vaidluste kohta sisaldab määruse nr 44/2001 II peatüki 5. jagu rea eeskirju, mille eesmärgiks on vastavalt selle määruse põhjendusele 13 kaitsta nõrgemat poolt soodsamate kohtualluvuse eeskirjadega (vt selle kohta 22. mai 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑462/06: Glaxosmithkline ja Laboratoires Glaxosmithkline, EKL 2008, lk I‑3965, punkt 17).
45 Nimelt lubavad need normid töötajal esitada enda tööandja vastu hagi kohtusse, mida ta peab enda huvide seisukohalt kõige lähedamal asuvaks, andes talle võimaluse pöörduda selle liikmesriigi kohtusse, kus on tema elukoht või kus ta tavaliselt töötab või kus asub tööandja üksus. Selle jao sätted piiravad kohtu valikul ka töötaja vastu hagi esitanud tööandjat, ning võimalust kõrvale kalduda selle määrusega sätestatud kohtualluvuse eeskirjadest.
46 Nagu tuleneb Euroopa Kohtu praktikast Brüsseli konventsioonis sisalduvate kohtualluvuse eeskirjade kohta töölepingute puhul (vt 26. mai 1982. aasta otsus kohtuasjas 133/81: Ivenel, EKL 1982, lk 1891, punkt 14; 13. juuli 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑125/92: Mulox IBC, EKL 1993, lk I‑4075, punkt 18; 9. jaanuari 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑383/95: Rutten, EKL 1997, lk I‑57, punkt 22, ja 10. aprilli 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑437/00: Pugliese, EKL 2003, lk I‑3573, punkt 18), tuleb määruse nr 44/2001 II peatüki 5. jao sätteid tõlgendada arvesse võttes kaalutlust tagada nõrgemale lepingu poolele ehk käesoleval juhul töötajale piisav kaitse.
47 Lisaks tuleb määruse ja Brüsseli konventsiooni vahelise järjepidevuse tagamiseks tõlgendada seal sisalduvaid mõisteid „filiaal”, „esindus” ja „muu üksus” vastavalt kriteeriumidele, mis on välja töötatud Euroopa Kohtu praktikas Brüsseli konventsiooni artikli 5 punkti 5 kohta, mis sisaldab samu mõisteid ning erandliku kohtualluvuse eeskirju vaidlustes, mis puudutavad ettevõtte filiaali tegevust. See säte sisaldub ka muuseas täht-tähelt määruse nr 44/2001 artikli 5 punktis 5.
48 Mõisteid „filiaal”, „esindus” ja „muu üksus” tõlgendades on Euroopa Kohus määratlenud kaks kriteeriumi, mille abil saab kindlaks teha, kas mõnesse nimetatud kategooriatest kuuluva asutuse tegevust puudutav hagi on seotud liikmesriigiga. Esiteks eeldab mõiste „filiaal”, „esindus” ja „muu üksus” tegevuskeset, mis esineb emaettevõtja püsiva laiendusena. Sellel keskmel peab olema juhatus ja varalised vahendid äritehingute tegemiseks kolmandate isikutega, kes ei pea selleks otseselt emaettevõtja poole pöörduma (vt 18. märtsi 1981. aasta otsus kohtuasjas 139/80: Blanckaert & Willems PVBA, EKL 1981, lk I‑819, punkt 11). Teiseks peab vaidlus puudutama kas selliste keskmete käitamisega seotud tegevusi või viimaste poolt emaettevõtja nimel võetud kohustusi, kui neid peab täitma nende asukohariigis (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Somafer, punkt 13).
49 Põhikohtuasja puhul tuleb esmalt meenutada, et diplomaatiliste suhete Viini konventsiooni artiklist 3 tulenevalt on suursaatkonna funktsioonideks muu hulgas lähetajariigi esindamine, lähetajariigi huvide kaitsmine ja suhete edendamine asukohariigiga. Oma ülesannete täitmisel võib suursaatkond, nagu igasugune avalik‑õiguslik isik, tegutseda iure gestionis ja omandada tsiviilõigusi‑ ja kohustusi, seda eelkõige eraõiguslike lepingute sõlmimise tulemusena. Sellega on tegemist juhul, kui ta sõlmib töölepinguid isikutega, kes ei täida avaliku võimu teostamisega seotud ülesandeid.
50 Käesoleva otsuse punktis 48 toodud esimese kriteeriumi osas tuleb märkida, et suursaatkonda võib samastada tegevuskeskmega, mis esineb emaettevõtja püsiva laiendusena ning mis aitab kaasa selle riigi samastamisele ja esindamisele, kust ta pärineb.
51 Käesoleva kohtuotsuse samas punktis nimetatud teise kriteeriumi osas on ilmne, et põhikohtuasja ese, st töösuhtest tulenev vaidlus, kujutab endast piisavat seost suursaatkonna talitlemise ja tema personalihalduse vahel.
52 Järelikult kujutab suursaatkond endast riigi nimel töölepingute sõlmimisel „üksust” määruse nr 44/2001 artikli 18 lõike 2 tähenduses, kui nende töötajate, kellega ta on töölepingud sõlminud, ülesanded on seotud suursaatkonna haldustegevusega asukohariigis.
53 Nii Saksamaa kohtutes kui ka eelotsusemenetluses esitatud märkustes leidis Alžeeria Demokraatlik Rahvavabariik, et suursaatkonnale asukohariigi kohtualluvuse laienemise tunnustamine tähendaks rahvusvahelise tavaõiguse normidest kõrvalekaldumist kohtuliku immuniteedi osas ning vastavalt nendele normidele ei saa määrust nr 44/2001 ja eelkõige selle artiklit 18 kohaldada niisugusele vaidlusele nagu põhikohtuasjas.
54 Selles osas tuleb märkida, et üldtunnustatud rahvusvahelise õiguse põhimõtted kohtuliku immuniteedi valdkonnas välistavad selle, et sellises vaidluses nagu põhikohtuasjas võiks riigi vastu pöörduda kohtusse mõnes teises riigis. Riigi selline kohtulik immuniteet on tunnustatud rahvusvahelises õiguses ja see tugineb põhimõttel par in parem non habet imperium – ühte riiki ei saa allutada teise riigi kohtuvõimule.
55 Siiski, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 17–23, ei ole see immuniteet tänase rahvusvahelise tava kohaselt absoluutne, kuid see on üldiselt tunnustatud, kui vaidlus puudutab riigivõimu teostamist iure imperii poolt. See võib aga olla seevastu välistatud juhul, kui hagi esitatakse iure gestionis tegevuse suhtes, mis ei puuduta avalikku võimu.
56 Järelikult tuleb rahvusvahelise tavaõiguse põhimõtet riikide kohtuliku immuniteedi kohta arvestades märkida, et see ei takista määruse nr 44/2001 kohaldamist sellises vaidluses nagu põhikohtuasjas, kus töötaja taotleb kahju hüvitamist ning vaidlustab sellise töölepingu ülesütlemise, mille ta on sõlminud teatava riigiga, kui kohus, kelle poole pöörduti, leiab, et selle töötaja poolt täidetud ülesanded ei kuulu avaliku võimu teostamise hulka või kui hagi ei kahjusta riigi huve tema turvalisuse valdkonnas. Eeltoodu alusel võib kohus, kelle poole on pöördutud sellises vaidluses, nagu on käsitluse all põhikohtuasjas, otsustada ka nii, et see vaidlus kuulub määruse nr 44/2001 esemelisse kohaldamisalasse.
57 Eeltoodust nähtub, et esimesele küsimusele tuleb vastata selliselt, et määruse nr 44/2001 artikli 18 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi territooriumil asuv kolmanda riigi suursaatkond kujutab endast „üksust” selle sätte tähenduses, kui tegemist on viimase poolt lähetajariigi nimel sõlmitud töölepingut puudutava vaidlusega ja töötaja poolt täidetud ülesanded ei kuulu avaliku võimu teostamise hulka. Siseriiklik kohus, kelle poole on vaidluse lahendamiseks pöördutud, peab selgitama töötaja ülesannete täpse iseloomu.
58 Teises eelotsuse küsimuses küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, kas määruse nr 44/2001 artikli 21 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et enne vaidluse tekkimist sõlmitud kohtualluvuse kokkulepe kuulub selle sätte alla, kui nimetatud kokkuleppes lepitakse kokku erandlikus kohtualluvuses määruse kohaldamisalast välja jäävale kohtule, mistõttu langeks ära määruse nr 44/2001 erisätetel, artiklitel 18 ja 19 põhinev kohtualluvus.
59 Alžeeria Demokraatlik Rahvavabariik leiab, et nimetatud artikliga 21 ei ole vastuolus see, kui töölepingus sisalduva tingimusega määravad pooled sellest lepingust tulenevate vaidluste lahendamiseks pädevaks kohtuks kolmanda riigi kohtu. Käesolevas asjas ei kahjusta see valik mingil moel töötajat ning see on kooskõlas lepingupoolte tahtega allutada see leping kokkulepitud riigi õigusele.
60 Nagu tuleneb määruse nr 44/2001 põhjendusest 13, on selle II peatüki 5. jao erinormide eesmärk tagada töötajale piisav kaitse. Euroopa Kohtu praktika kohaselt, millele on viidatud käesoleva otsuse punktis 45, tuleb seda eesmärki arvesse võtta nimetatud normide tõlgendamisel.
61 Määruse nr 44/2001 artikkel 21 piirab töölepingu poolte võimalust sõlmida kohtualluvuse kokkulepe. Nimelt peab selline kokkulepe olema sõlmitud pärast vaidluse teket või ‑ juhul kui kokkulepe on sõlmitud enne vaidluse teket ‑ võimaldama töötajal pöörduda menetluse algatamiseks teiste kohtute kui nende poole, millele alluvuse need normid määravad.
62 Võttes arvesse määruse nr 44/2001 artikli 21 eesmärki, tuleb viimati nimetatud tingimusest aru saada nii, nagu seda märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 58 ja 59, et enne vaidluse teket sõlmitud kokkulepe peab määrama töötaja poolt esitatud hagi arutamise alluvuse kohtule, mis kuulub määruse nr 44/2001 artiklites 18 ja 19 nimetatud kohtute hulka. Kokkuleppe eesmärk ei ole seega mitte välistada alluvus viimati nimetatud kohtutele, vaid laiendada töötaja võimalust valida erinevate pädevate kohtute vahel.
63 Ka tuleneb määruse nr 44/2001 artikli 21 sõnastusest, et kohtualluvuse kokkulepped võivad „võimaldada” töötajal pöörduda menetluse algatamiseks artiklites 18 ja 19 nimetamata kohtute poole. Eeltoodust järeldub, et seda sätet ei ole võimalik tõlgendada nii, et kohtualluvuse kokkulepe on ainuke, millest tuleb lähtuda ning see keelab seega töötajal pöörduda kohtute poole, mille pädevus tuleneb artiklitest 18 ja 19.
64 Nimelt ei saavutata töötaja kui töölepingu nõrgema poole kaitset, millele on viidatud käesoleva otsuse punktides 44 ja 46, kui artiklites 18 ja 19 selle kaitse tagamiseks ettenähtud kohtud võib välistada enne vaidluse teket sõlmitud kohtualluvuse kokkuleppes.
65 Pealegi ei nähtu määruse nr 44/2001 artikli 21 sisust ega eesmärgist, et selline kokkulepe ei tohiks allutada vaidlust kolmanda riigi kohtutele, tingimusel et ta ei välista kohtualluvust, mida tunnustatakse selle määruse artiklite alusel.
66 Eeltoodust nähtub, et teisele küsimusele tuleb vastata selliselt, et määruse nr 44/2001 artikli 21 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et enne vaidluse tekkimist sõlmitud kohtualluvuse kokkulepe kuulub selle sätte alla, kui see võimaldab töötajal lisaks kohtutele, kellele vaidlus määruse nr 44/2001 artiklites 18 ja 19 sisalduvate erieeskirjade kohaselt tavaliselt allub, pöörduda veel teistessegi kohtutesse, sealhulgas vajaduse korral väljaspool liitu asuvatesse kohtutesse.
1. Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades artikli 18 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi territooriumil asuv kolmanda riigi suursaatkond kujutab endast „üksust” selle sätte tähenduses, kui tegemist on viimase poolt lähetajariigi nimel sõlmitud töölepingut puudutava vaidlusega ja töötaja poolt täidetud ülesanded ei kuulu avaliku võimu teostamise hulka. Siseriiklik kohus, kelle poole on vaidluse lahendamiseks pöördutud, peab selgitama töötaja ülesannete täpse iseloomu.
2. Määruse nr 44/2001 artikli 21 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et enne vaidluse tekkimist sõlmitud kohtualluvuse kokkulepe kuulub selle sätte alla, kui see võimaldab töötajal lisaks kohtutele, kellele vaidlus selle määruse artiklites 18 ja 19 sisalduvate erieeskirjade kohaselt tavaliselt allub, pöörduda veel teistessegi kohtutesse, sealhulgas vajaduse korral väljaspool liitu asuvatesse kohtutesse.

matches:
§ 18
§ 20
§ 38
kohus
kohus
kohus
kohus
Kohus
kohus


text:
Rahvusvahelise mõõtühikute süsteemi (SI) põhiühikud, nendest tuletatud ühikud, nende kord- ja osaühikud ning rahvusvaheliselt kehtestatud lisaühikud ja nende kasutamise viis - sisukord
§ 2 SI põhiühikud
§ 3 SI tuletatud ühikud
§ 4 Kord- ja osaühikud
§ 5 Lisaühikud
RT I, 30.11.2012, 7
Rahvusvahelise mõõtühikute süsteemi (SI) põhiühikud, nendest tuletatud ühikud, nende kord- ja osaühikud ning rahvusvaheliselt kehtestatud lisaühikud ja nende kasutamise viis1
Vastu võetud 17.12.2009 nr 208
RT I 2009, 64, 438
29.11.2012 RT I, 30.11.2012, 6 03.12.2012
Määrus kehtestatakse «Mõõteseaduse» § 3 lõike 5 alusel.
(1) Määrusega kehtestatakse Eestis kasutatavad rahvusvahelise mõõtühikute süsteemi (SI) põhiühikud, nendest tuletatud ühikud, nende kord- ja osaühikud ning rahvusvaheliselt kehtestatud lisaühikud (edaspidi kohustuslikud ühikud) ja nende kasutamise viis.
(3) Mõõtetulemusi ja mõõtühikute abil väljendatud suurusi võib esitada lisaks kohustuslikele mõõtühikutele ka mõõtühikutes, mida käesolev määrus ei sisalda, kuid need ei tohi olla visuaalselt suuremad ega muul moel rõhutatult esile toodud võrreldes kohustuslikes mõõtühikutes väljendatud suurustega.
[RT I, 30.11.2012, 6 - jõust. 03.12.2012]
(4) Määrusega kehtestamata mõõtühikuid võib kasutada toodetel ja seadmetel, mis on kasutusele võetud enne 1. maid 2004. a, ning nimetatud toodete ja seadmete koostude või osade täiendamisel või asendamisel.
(5) Lõikeid 3 ja 4 ei kohaldata mõõtevahenditele, mis sisalduvad «Mõõteseaduse» § 7 lõike 3 alusel kehtestatud kohustuslikule metroloogilisele kontrollile kuuluvate mõõtevahendite nimistus.
(6) Määrust ei kohaldata õhu- ja meretranspordis ning raudteeliikluses kasutatavatele mõõtühikutele, kui need tulenevad rahvusvahelistest konventsioonidest ja lepingutest.
(7) Määruses on mõõtühikutega seotud termineid kasutatud vastavalt standardile EVS 758 «Metroloogia. Terminid ja määratlused».
(1) SI lähtub Kaalude ja Mõõtude Peakonverentsi (Conférence générale des poids et mesures, edaspidi CGPM) kehtestatud seitsmest põhiühikust, mille nimetused ja tähised on toodud määruse lisa tabelis 1.
(2) CGPMi kehtestatud SI põhiühikute määratlused on järgmised (sulgudes on nimetatud määratluse kehtestanud CGPMi järjekorranumber ja toimumise aasta):
1) meeter on tee pikkus, mille valgus läbib vaakumis 1/299 792 458 sekundi jooksul (17. CGPM, 1983);
3) sekund on võrdne 133Cs aatomi põhiseisundi kahe ülipeen(struktuuri)-nivoo vahelisele üleminekule vastava kiirguse 9 192 631 770 perioodi kestusega (13. CGPM, 1967);
5) kelvin, termodünaamilise temperatuuri ühik, on 1/273,16 vee kolmikpunkti termodünaamilisest temperatuurist. Nimetatud määratlus osutab veele, mille isotoopkoostis on määratletud järgmiste ainehulga suhtarvudega: 0,00015576 mooli 2H ühe mooli 1H kohta, 0,0003799 mooli 17O ühe mooli 16O kohta ja 0,0020052 mooli 18O ühe mooli 16O kohta (13. CGPM, 1967 ja 23. CGPM, 2007);
(3) Termodünaamilisest temperatuurist (tähis T), mida väljendatakse kelvinites, saab tuletada Celsiuse temperatuuri (tähis t) kui erinevuse kahe termodünaamilise temperatuuri T ja T0 vahel võrrandiga t = T – T0, kus T0 = 273,15 K.
(1) SI tuletatud ühikud moodustatakse SI põhiühikutest vastava füüsikalise suuruse dimensiooniavaldise alusel põhiühikute astmete korrutistena arvkordajaga üks.
(2) SI tuletatud ühikutele antud erinimetused ja eritähised on toodud määruse lisa tabelis 2. Lisaks SI põhiühikutele võib ka neid ühikuid kasutada tuletatud ühikute moodustamiseks lõikes 1 toodud reegli järgi.
(4) Määruse lisas toodud ühikute kombineerimisel saadakse liitühikud.
(1) Kord- ja osaühikud võivad olla nii detsimaalsed kui ka mittedetsimaalsed.
(2) Detsimaalsed kord- ja osaühikud on ühikute detsimaalkordsed ja -osad, mille arvkordajaks on 10 või selle astmed ning mis moodustatakse määruse lisa tabelis 3 toodud eesliidete ja tähiste abil.
(8) SI detsimaalsed kord- ja osaühikud, millele on antud erinimetused, on toodud määruse lisa tabelis 4. Nimetatud ühikutest võib omakorda moodustada kord- ja osaühikuid.
(9) SI ühikutest moodustatud mittedetsimaalsed kord- ja osaühikud on toodud määruse lisa tabelis 5. Nimetatud ühikutest, välja arvatud goon, ei tohi moodustada detsimaalseid kord- ja osaühikuid.
(10) Määruse lisa tabelites 4 ja 5 toodud kord- ja osaühikuid võib kasutada tuletatud ühikute moodustamiseks.
1) SI ühikutest sõltumatult määratletud ühikud;
(2) SI ühikutest sõltumatult määratletud ühikud on toodud määruse lisa tabelis 6. Neid kasutatakse aatomifüüsikas ning nende arvväärtused on saadud eksperimentaalselt ega ole SI ühikutes täpselt teada.
(3) Määruse lisa tabelis 6 toodud ühikutest võib moodustada detsimaalseid kord- ja osaühikuid.
(4) SI ühikutega seotud piiratud kasutusalaga ühikud on toodud määruse lisa tabelis 7. Nendest ühikutest, välja arvatud «hektar» ja «millimeetrit elavhõbedasammast», võib moodustada detsimaalseid kord- ja osaühikuid.
1 EÜ Nõukogu direktiiv 80/181/EMÜ mõõtühikuid käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise ja direktiivi 71/354/EMÜ tühistamise kohta (EÜT L 039, 15.02.1980, lk 40–50), muudetud direktiividega 85/1/EMÜ (EÜT L 002, 03.01.1985, lk 11–12), 89/617/EMÜ (EÜT L 357, 07.12.1989, lk 28–30), 1999/103/EÜ (EÜT L 034, 09.02.2000, lk 17–19), 2009/3/EÜ (ELT L 114, 07.05.2009, lk 10–13);
Euroopa Parlamendi ja EL Nõukogu direktiiv 2000/84/EÜ suveaja korra kohta (EÜT L 031, 02.02.2001, lk 21–22).
Lisa Tabelid 1–7

matches:
§ 2
§ 3
§ 4
§ 5
§ 3
§ 7


Eurovoc: 32 HARIDUS JA KOMMUNIKATSIOON → 3211 õpetamine → haridusasutus
Eurovoc: 32 HARIDUS JA KOMMUNIKATSIOON → 3211 õpetamine → kutseharidus
Eurovoc: 32 HARIDUS JA KOMMUNIKATSIOON → 3211 õpetamine → õpetamine → eraharidus
Eurovoc: 32 HARIDUS JA KOMMUNIKATSIOON → 3216 õpetamise korraldamine → koolielu
Eurovoc: 32 HARIDUS JA KOMMUNIKATSIOON → 3216 õpetamise korraldamine → õpetamise korraldamine
Eurovoc: 44 TÖÖHÕIVE JA TÖÖTINGIMUSED → 4406 tööhõive → kutseõpe
Kutseõppeasutuse seadus (lühend - KutÕS)
§ 2 Kutseõpe ja õpiväljundid
§ 3 Ülesanded ja kohustused kutseõppe korraldamisel
2 Kooli asutamine, alusdokumendid ja nimi
§ 6 Kooli põhimäärus ja arengukava
§ 7 Kooli nimi
3 Õppe läbiviimise õigus ja kvaliteedi hindamine
§ 8 Õppe läbiviimise õigus
§ 9 Õppe läbiviimise õiguse taotlemine kooli asutamisel
§ 10 Õppe läbiviimise õiguse taotlemine õppe avamisel uues õppekavarühmas
§ 101 Isikuarengu õppekavarühmas õppe läbiviimise taotlemine
§ 11 Ekspertiis
§ 12 Õppe läbiviimise õiguse andmine ja sellest keeldumine
§ 13 Õppe läbiviimise õiguse pikendamine
§ 14 Õppe läbiviimise õiguse kehtetuks tunnistamine ja selle lõppemine
§ 141 Kutseõppe kvaliteedi hindamine
§ 16 Direktori ametikoha täitmine
§ 17 Nõukogu
§ 18 Nõunike kogu
§ 19 Kooli sisehindamine
§ 20 Kooli kohustuslikud dokumendid
§ 21 Hädaolukorra lahendamine koolis
5 Kutseharidusstandard, kutseõppe liigitus ja õppekavad
§ 22 Kutseharidusstandard
§ 23 Kutseõppe liigid
§ 24 Õppekavad
§ 25 Kooli vastuvõtt
§ 26 Eesti kutsehariduse arvestuspunkt
§ 27 Õppeaasta
§ 28 Õppevormid
§ 29 Õppekeel
§ 30 Praktika
§ 31 Hindamine
§ 32 Õppekorralduse erisused
§ 33 Õppe erisused ühisõppekava korral
§ 34 Õpingute lõpetamine
§ 35 Õpingute jätkamine
7 Koolipere
§ 36 Koolipere
§ 37 Töötajad
§ 38 Õppekasvatusala töötajad
§ 39 Kvalifikatsiooninõuded
§ 40 Õpetaja tööaeg
§ 41 Õpetaja lähtetoetus
§ 411 Tugispetsialisti lähtetoetus
§ 42 Õpilaskond
§ 43 Õpilase kohustused ja õigused
8 Koolitustellimus
§ 44 Riiklik koolitustellimus kutseõppes
§ 45 Riikliku koolitustellimuse esitamine ja koolituskohtade moodustamine
§ 46 Muu koolitustellimus
9 Rahastamine
§ 47 Kooli eelarve ja rahastamine
§ 48 Koolilõuna kulude katmise toetamine
10 Kooli ümberkorraldamine, pidamise erisused ja üleandmine ning tegevuse lõpetamine
§ 49 Kooli ümberkorraldamine ja tegevuse lõpetamine
§ 50 Kooli pidamise üleandmine
§ 51 Kutseõppeasutuse ja üldhariduskooli tegutsemine ühe asutusena
11 Haldusjärelevalve
§ 52 Haldusjärelevalve teostamine
§ 53 Haldusjärelevalvet teostava ametiisiku ülesanded
§ 54 Haldusjärelevalvet teostava ametiisiku õigused
§ 55 Haldusjärelevalve tulemused
§ 56 Kooli juhtimisega seotud üleminek
§ 57 Eesti õppekeelele üleminek
§ 58 Üleminek õppe läbiviimise õigusele
§ 59 Üleminek uutele kutseõppe õppekavadele
§ 60 Üleminek uutele õppevormidele
§ 61 Üleminek arvestuspunktile
§ 62 Üleminek uutele õppekasvatusala töötajate kvalifikatsiooninõuetele
§ 63 Kooli rahastamisega seotud üleminek
RT I, 28.12.2018, 12
(2) Käesolevat seadust kohaldatakse erakooli suhtes niivõrd, kuivõrd erakooliseadus ei sätesta teisiti. Rakenduskõrgkooli suhtes kohaldatakse käesolevat seadust rakenduskõrgkooli seaduses sätestatud ulatuses.
(4) Koolis võib õpe toimuda ka kõrgharidusstandardile vastava rakenduskõrgharidusõppe õppekava järgi. Rakenduskõrgharidusõppe õppekava rakendamisele koolis laienevad rakenduskõrgkooli seaduse rakenduskõrgharidusõppe läbiviimist, finantseerimist ja õppekavagrupi kvaliteedi hindamist puudutavad sätted, kusjuures rakenduskõrgkooli rektori, nõukogu ja nõunike kogu sellekohaseid ülesandeid täidavad vastavalt nende pädevusele kooli direktor, nõukogu ja nõunike kogu kooli põhimäärusega kehtestatud ulatuses ja korras.
(1) Õppe läbiviimise õiguse andmisel teeb Haridus- ja Teadusministeerium õppekavarühmas ekspertiisi. Haridus- ja Teadusministeerium võib ekspertiisi tegemise volitada riigi sihtasutusele või halduskoostöö seaduse alusel valitud isikule, sõlmides selleks halduslepingu. Halduslepingu täitmise üle teostab järelevalvet Haridus- ja Teadusministeerium. Ekspertiisi käigus hinnatakse:
§ 14. Õppe läbiviimise õiguse kehtetuks tunnistamine ja selle lõppemine
(2) Kvaliteedi hindamist korraldab Haridus- ja Teadusministeerium. Valdkonna eest vastutav minister võib kvaliteedi hindamise korraldamise volitada riigi sihtasutusele või halduskoostöö seaduse alusel valitud isikule, sõlmides selleks halduslepingu. Halduslepingu täitmise üle teostab järelevalvet Haridus- ja Teadusministeerium.
(4) Kvaliteeti hindab hindamisnõukogu, mille moodustab ja mille töökorra kinnitab valdkonna eest vastutav minister või volitatud riigi sihtasutuse või halduskoostöö seaduse alusel valitud isiku juhtorgan.
(3) Käesoleva seaduse tähenduses on üliõpilane rakenduskõrghariduse õppekava järgi õppija. Üliõpilastele laienevad käesoleva seadusega kehtestatud õigused ja kohustused niivõrd, kuivõrd rakenduskõrgkooli seadus ei sätesta teisiti.
§ 45. Riikliku koolitustellimuse esitamine ja koolituskohtade moodustamine
§ 46. Muu koolitustellimus
§ 47. Kooli eelarve ja rahastamine
§ 54. Haldusjärelevalvet teostava ametiisiku õigused


text:
Juhatuse liikme võib häbiposti panna vaid tõendatud faktide korral - Raamatupidaja
14. jaanuar 2011 09:00
Riigikohus tegi möödunud aasta 21. detsembril otsuse (tsiviilkolleegiumi otsus 3-2-1-67-10), milles analüüsis küsimust, kas võlausaldaja poolt koos võlgnikust äriühinguga tema juhatuse liikme nime avaldamine on lubatav.
Konkreetselt oli tegemist juhtumiga, kus inkassoettevõte avaldas linnatänaval suurel plakatil võlgnike nimekirja, milles võlgnikega seotud isikutena olid nimetatud ka võlgnike juhatuse liikmed.
Riigikohus leiab, et üldjuhul ei ole juhatuse liikme nime avaldamine õigusvastane
Nimetatud lahendit on tõlgendatud selliselt, et Riigikohus jaatab põhimõtteliselt võlgnikust äriühingu juhatuse liikme nime avaldamise kui võla kättesaamiseks kasutatava surveabinõu lubatavust (nt 04.01.2011 advokaat R. Hübner’i arvamus „Riigikohus: võlgniku võib avalikku häbiposti panna“).Sellise järelduse võib lahendi pinnalt tõesti teha, samas väärib teema siiski eksiarvamuste tekkimise vältimiseks täiendavat kommenteerimist.
Riigikohus lähtub otsuse motiveerimisel seisukohast, et äriühingust võlglase nime avaldamine koos selle juurde märgitud seotud isikutega (juhatuse liikmed) on pelgalt faktiväidete avaldamine. Tegelikkusele vastava faktiväite avaldamine ei ole aga õigusvastane, isegi kui see isiku mainet kahjustab. Märkimisväärne on, et seejuures möönab Riigikohus ise, et kaasuses avaldatud kujul isiku nime avaldamist saab käsitada avaliku häbistamisena, mida aga kohus loeb lubatavaks.
Kindlasti ei saa lahendi pinnalt siiski järeldada, et nüüdsest võivadki inkassoettevõtjad ja teised võlausaldajad igasuguste riskideta igasugusel kujul ja viisil avaldada nimekirju võlgnikest, lisades juriidilisest isikutest võlgnike juurde ka juhatuse liikmete nimed. Võlgnike juhatuse liikmete nimede avaldamine on Riigikohtu otsusest tulenevalt lubatav üksnes kindlate eelduste täidetuse korral.
Juhatuse liikme nime avaldamise piirangud
Ehkki konkreetses kaasuses puudus vaidlus selle üle, et võlg tegelikkuses eksisteeris, pidas Riigikohus siiski vajalikuks rõhutada, et võlgniku andmete avalikustamise lubatavuse eelduseks on võla tegelik olemasolu. Olukorras, kus võlgnik nõuet ei tunnista, sõltuks andmete avaldamise lubatavus sellest, kas nõue on õiguslikult põhjendatud või mitte. Kui hilisemas kohtuvaidluses peaks tuvastatama, et nõue on alusetu, siis muudab see õigusvastaseks ka võlgnevuse kohta andmete avaldamise, kuna andmed ei vastanud tegelikkusele.
Lisaks möönab Riigikohus võimalust, et sõltuvalt võlgniku juhatuse liikme nime avaldamise viisist ja kontekstist, võib avaldamine endast kujutada väärtushinnangut isiku kohta ja seega tema au teotamist. Teisisõnu, kohus luges andmete avaldamise lubatavaks viisil ja kujul, mil seda tehti konkreetses kaasuses, ent ei välistanud võimalust, et samalaadsete andmete avaldamine mõnel teisel kujul võib siiski olla õigusvastane. Selgeid piire, millest alates saab juhatuse liikme nime avaldamise võlglaste nimekirjas lugeda väärtushinnanguks tema kohta, mitte neutraalseks faktiväiteks, Riigikohus lahendis ei määranud.
Veel ühe mööndusena leidis Riigikohus, et juhatuse liige ei pea taluma oma nime seostamist äriühingu võlgnevusega, kui tal tegelikult puudub võimalus äriühingu käitumist mõjutada. Seega kui näiteks võlgnikust äriühingu üks juhatuse liikmetest esitab võlausaldajale tõesed andmed selle kohta, et tal puudub võimalus äriühingut faktiliselt juhtida, siis peab võlausaldaja üldjuhul selle juhatuse liikme nime oma nimekirjast eemaldama. Lahtiseks jätab Riigikohtu lahend küsimuse, kas võimatus äriühingu käitumist mõjutada hõlmab ka olukorda, kus makseraskused on tinginud näiteks mõne tellija võlast äriühingule, mida juhatuse liige ei saanuks ka kõrgeimat hoolsusstandardit järgides ette näha ega vältida.
Kas inimese nimi võlgnike nimekirjas saab ikka olla pelgalt faktiväide?
Väärib märkimist, et üks Riigikohtu kohtunikest jäi otsuse osas eriarvamusele, leides et isikusse puutuvad faktid ei saa ühelgi juhul olla täiesti väärtusvabad ja seega ei saa võlgnikust äriühingu juhatuse liikme nime avaldamist koos võlgnike nimekirjaga lugeda faktiväiteks. Mõistlik inimene interpreteerib võlgnike nimekirja, kus seotud isikutena on märgitud võlgnikest juriidiliste isikute juhatuse liikmete nimed, selliselt, et nende isikute näol on tegu kas ebausaldusväärsete, pahatahtlike või äriasjades asjatundmatute isikutega. Sellise väärtushinnangu alusetu kasutamine on kohtuniku eriarvamuse kohaselt isiku au teotav ja seega õigusvastane.
Allakirjutanu kaldub nõustuma nimelt selle eriarvamusega, mitte kohtuotsuse tegemisel osalenud kohtunike enamuse arvamusega. On raske uskuda, et keskmine mõistlik inimene tajuks võlgnike nimekirjas sisalduvaid seotud isikute nimesid neutraalselt, seostamata neid vastavate võlgnevuste tekitamisega kas siis ebakompetentsusest või pahatahtlikkusest.
Riigikohtu lahend ei ole lõpuni veenev ka osas, mis puudutab võlgniku juhatuse liikme nime avaldamise kui surveabinõu proportsionaalsust suhtes võlausaldaja eesmärgiga võlg kätte saada. Juhatuse liikme vastutus oma tegevuse eest äriühingu juhtimisel on õigusaktidega võrdlemisi täpselt reguleeritud. Paraku enamikel juhtudel, kui inkassoettevõtted juhatuse liikmete nimesid avaldavad, puudub neil igasugune teave selle kohta, kas konkreetne juhatuse liige oma kohustusi rikkunud on.
Artikli autor on Kaarel Kais, Alvin, Rödl & Partner Advokaadibüroo vandeadvokaat

matches: Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus kohus Riigikohus Riigikohus kohus Riigikohus


432 postitust • 18. leht 18-st • 1 ... 14, 15, 16, 17, 18
Postitas Pabraw » 06 Veebr 2017, 11:51
Zavvist PS4 ostmine - hea mõte või mitte nii väga (kui nad üldse Eestisse saadavad, pole katsetanud)?
Toiteadapterit on arvatavasti vaja, kohale jõuab ilmselt tuttavas Zavvi tempos ja kui garantiiajal probleeme tekib, siis on tõenäoliselt kehvasti. Esimesed kaks ei tundu nagu väga tõsised mured olevat, viimane potentsiaalselt võib olla. On äkki veel mingisuguseid mõtteid (mina pole kunagi Zavvist ostetuga tolli sattunud aga ka selline võimalus mingisugusel ajal vist oli), mida arvesse võtta?
Postitas Iskraman » 08 Veebr 2017, 09:26
Ma saan aru, et Zavvil on laod igalpool laiali. Seega võib juhtuda, et sinu kaup läheb tolli. See võimalus on väike, aga ta on ikkagi olemas. Mul endal ei ole kunagi Zavvi toodetega tolli jamasid olnud, aga mul üks töökaaslane siin jookseb Zavvi pakkidega alailma tolli vahet.
Postitas Pabraw » 08 Veebr 2017, 10:47
Mnjah. On kellelgi kogemust, kas Zavvi kauba tolli sattumisel saab selle vastuvõtmisest keelduda ja Zavvilt edukalt raha tagastamist nõuda?
Nipet-näpet asjadega võiks ju ehk 20% letihinnale lisaks makstagi aga konsooli pealt tolli maksmisel osutuks kogu see avantüür täiesti mõttetuks.
Postitas qsta386 » 08 Veebr 2017, 15:17
No seda tagasisaatmist mina küll ei soovitaks. Mitte nõustuda on raske ehk pakki mitte vastu võtta, sest neil kuskil fine legal tekstis on ka infot päritolu maa kohta ka.
Olen tegelenud nii tolli kui ka kauba kadumisega. Tolliga tuleks alati arvestada, väiksema nänni puhul teen eraldi tellimused ja nõnda olen ilusti pääsenud. Kui koos saadavad mitu asja siis tolli limiiti on kerge ületada.
Kui selle return asja ära teed, siis jaga kindlasti kogemust.
Postitas Pabraw » 08 Veebr 2017, 15:50
Minul on seni õnnestunud Zavvi puhul tollita pääseda, viimati oli tellimus miski ca 65 eurot ehk kindlalt üle 22 euro piiri. Minu mäletamist mööda oleks neilt viimasel ajal kaup justkui Hollandist teele pandud. Nii et see tekitab mõtte, et äkki siis nüüd ka ja võiks ...
Aga alati võib ju halvemini minna, paraku. Seda enam, et suure paki puhul on vormistus ilmselt ka veidi teistsugune kui tavalistesse ümbrikesse mahtuvate karbikeste puhul.
Arvan, et kui tõesti tellimiseks peaks minema küsin Zavvi supportist enne, kas tellimuse korral panevad selle EU laost (sealjuures mitte Kanalisaartelt) teele. Kui konkreetset vastust ei tule, siis vist ei hakka katsetama.
Aga kui ei suuda ikka kiusatusele vastu panna ja kõik metsa lähebki, siis annan enda vitsadest teistele õppimiseks ikka teada.
Postitas Pabraw » 10 Veebr 2017, 10:34
Eelmise jutuga (kergelt) haakuvalt: Zavvi support reageerib üliaeglaselt (et mitte öelda, ei reageerigi eriti) ja hakkasin mõtlema, kui mõttekas hetkel PS4 Slimi ostmine üldse on. Seda võttes arvesse PS4 Pro boost mode võimaldamist ka patchita / spetsiaalselt PS4 Pro-le arendamata mängudel.
HDR ja 4k telekat / monitori nagunii pole, selles mõttes võiks tava Slim mulle sobida. Pro on praegu veel ka pisut kallim, kui maksta meeldiks. Võimalik, et edaspidi muutub Pro defacto nõudeks ja varasemate mudelite peal mängimine on rist ja viletsus. Mänge, mida PS4 peal mängida tahaks, on praegu võrdlemisi vähe. Neist kaks on Pro jaoks arendatud ja kaks väljakuulutatut saavad ka kindlasti Pro jaoks arendatud olema. Slim-ide laost tühjaks müümist Pro jaoks ruumi tegemiseks ja Slimi olulist hinnalangust vist siiski niipea oodata ei ole.
Vabandan, kui heietus tüütab või see küsimus foorumis ammu arutatud, otsinguga ei jäänud ette.
EDIT: Asusin sel nädalal lõpuks Zavvist tellima ja selgus, et Eestit nad konsoolide müümisel ikkagi ei armasta, nii palju siis sellest.
Üllatuslikult pakkus thegamecollection.co.uk mind huvitanud bundle puhul isegi mõned naelad odavamat hinda ja Eestisse saatmine polnud samuti probleemiks, paraku küll 15 naelase saatmiskuluga. Nende puhul ei oota ka mingisuguseid Sajusaartel asuvatest ladudest tulenevaid probleeme tolliga. Kui e-maile uskuda panid nad paki teele juba 25 minutit peale raha maksmist, loodetavasti oskasid selle ka korralikult ära pakkida.
Peale pikki mõtisklusi otsustasin ikkagi Slimi kasuks. Ma usun, et Pro-st tuleb enne PS4 tsükli lõppu veel mõni revision välja, siis võib selle peale mõelda (või kui Slim kätte saades ikkagi nõrguke tundub).
Teisel teemal: üks pakk Play Asiast jõudis tolli, eelmisest reedest on tracking staatus ladustamisel (toll). Enne mingisuguse teate saamist ma vist deklareerima asuda ei saa? Selline huvitav tähelepanek Play Asia puhul veel, et viimasel kättesaadud pakil ei sisaldanud pakile kantud tolliväärtus enam saatmiskulu, varem nad minu meelest nimetasid Total Value all ära hinna ja saatmiskulu kokku, kuid võib olla mäletan valesti.
Postitas GameTrigger » 08 Nov 2017, 10:44
Kas kellelgi oleks Tallinnas mõneks päevaks laenata Horizon Zero Dawn (PS4; PAL) mängu plaati?


text:
3-2-1-143-03 Riigikohtu üldkogu 17. juuni 2004. a kohtuotsus Eesti Haigekassa hagis AS Laverna vastu 46 051 krooni 70 sendi saamiseks – Riigi Teataja
3-2-1-143-03 Riigikohtu üldkogu 17. juuni 2004. a kohtuotsus Eesti Haigekassa hagis AS Laverna vastu 46 051 krooni 70 sendi saamiseks
RT III 2004, 18, 211
Kohtuasja number 3-2-1-143-03
Otsuse kuupäev 17. juuni 2004. a
Kohtukoosseis Eesistuja Tõnu Anton, liikmed Jüri Ilvest, Ott Järvesaar, Eerik Kergandberg, Hannes Kiris, Lea Kivi, Indrek Koolmeister, Ants Kull, Villu Kõve, Lea Laarmaa, Julia Laffranque, Jaak Luik, Jüri Põld, Harri Salmann, Tambet Tampuu ja Peeter Vaher
Kohtuasi Eesti Haigekassa hagi AS Laverna vastu 46 051 krooni 70 sendi saamiseks
Vaidlustatud kohtulahend Tallinna Ringkonnakohtu tsiviilkolleegiumi 26. augusti 2003. a otsus tsiviilasjas nr 2-2/111/03
Kaebuse esitaja ja kaebuse liik AS Laverna kassatsioonkaebus
1. Tunnistada Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg 2 1. jaanuarist 2001 kuni 1. oktoobrini 2002 kehtinud redaktsioonis vastuolus olevaks põhiseaduse §-ga 32 koostoimes põhiseaduse §-ga 11.
2. Rahuldada AS Laverna kassatsioonkaebus.
3. Tühistada Lääne Maakohtu 14. oktoobri 2002. a ja Tallinna Ringkonnakohtu tsiviilkolleegiumi 26. augusti 2003. a otsused ja teha asjas uus otsus.
4. Jätta Eesti Haigekassa hagi AS Laverna vastu 46 051 krooni 70 sendi saamiseks rahuldamata.
5. Tagastada AS-le Laverna 22. septembril 2003. a tasutud kassatsioonkautsjon 461 krooni.
1. Eesti Haigekassa (edaspidi haigekassa) esitas 25. juunil 2002. a Lääne Maakohtusse hagi, milles palus AS-lt Laverna välja mõista 46 051 krooni 70 senti. Hagiavalduse kohaselt tasus hageja Eesti Haigekassa seaduse (EHS) § 3 p 5 alusel kostja töötajate ravikulude eest raviteenuste arvete alusel 42 310 krooni 70 senti ning haiguslehtede alusel haigushüvitiste eest 3741 krooni. Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg 2 järgi oli haigekassal õigus nõuda sotsiaalmaksu maksjalt haigekassa kasuks sisse kulud, mida haigekassa oli kandnud kindlustatu ravikindlustushüvitiste tasumisel, kui sotsiaalmaksu maksja oli jätnud sotsiaalmaksu tähtajaks tasumata.
2. Lääne Maakohtu 14. oktoobri 2002. a otsusega hagi rahuldati. Kohus tuvastas, et kostja ei ole alates 2001. aasta juulist maksnud sotsiaalmaksu ning hageja on tasunud kostja töötajate ravikulude eest ning haigushüvitistena kokku 46 051 krooni 70 senti. Kohus leidis, et EHS § 4 lg-st 2 tulenev õiguste piirang on kooskõlas põhiseaduse ( PS) §-ga 11. Hageja on täitnud EHS § 3 punktis 5 sätestatud kohustuse kostja töötajate suhtes sotsiaalmaksu õigeaegselt tasunud isikute arvel.
3. 2. novembril 2002. a esitas AS Laverna Tallinna Ringkonnakohtusse apellatsioonkaebuse Lääne Maakohtu otsuse peale.
4. Tallinna Ringkonnakohus jättis 26. augusti 2003. a otsusega maakohtu otsuse muutmata. Ringkonnakohus ühines maakohtu otsuse motiividega neid kordamata. Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg 2 eesmärgiks oli anda haigekassale võimalus tagada oma tegevuse finantseerimine, olenemata sotsiaalmaksu laekumisest riigieelarvesse. Laekunud rahast pidi haigekassa täitma oma kohustused ravikindlustuse korraldamisel, s.h tasuma seaduses sätestatud tähtaegadel kindlustatud isikute ravikindlustushüvitised. Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg 2 kohaldamist ei saa nimetada topeltmaksustamiseks, kuna selle normi alusel tekkiv nõue pole käsitatav maksusuhtest tuleneva nõudena. Haigekassa õigus kulud sotsiaalmaksuvõlglaselt sisse nõuda võimaldas haigekassal katta oma tegevuskulud ning polnud sanktsioon maksuseaduste mõttes.
Kostjat ei ole koheldud teiste maksumaksjatega võrreldes ebavõrdselt, kuna ebavõrdne kohtlemine eeldaks sarnastel asjaoludel erinevat kohtlemist. Kostja õiguslikku olukorda ei saa samastada nende maksumaksjate olukorraga, kes olid sotsiaalmaksu tasunud ettenähtud korras ja õigeaegselt.
5. 29. septembril 2003. a esitas AS Laverna Tallinna Ringkonnakohtu otsuse peale kassatsioonkaebuse.
6. 2. veebruari 2004. a määrusega jättis Riigikohtu tsiviilkolleegium Tallinna Ringkonnakohtu 26. augusti 2003. a otsuse läbi vaatamata ning andis asja lahendada Riigikohtu üldkogule. Kolleegium leidis, et kassatsioonkaebuse lahendamiseks tuleb anda hinnang Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg 2 vastavusele põhiseaduse §-le 32 koostoimes §-ga 11.
7. AS Laverna kassatsioonkaebuse kohaselt on ekslik ringkonnakohtu seisukoht, et kostjat ei koheldud teiste maksumaksjatega võrreldes ebavõrdselt ning EHS § 4 lg-s 2 kehtestatud piirang oli vajalik ja seatud eesmärgiga proportsionaalne. Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg-st 2 tulenev piirang polnud kooskõlas põhiseaduse §-ga 11, kuna see piiras ebaproportsionaalselt PS §-s 32 sätestatud omandiõigust. Lisaks seadis EHS § 4 lg 2 hageja tähtaegselt sotsiaalmaksu tasunud sotsiaalmaksumaksjatega võrreldes ebavõrdsesse olukorda, kuna jättis ravikindlustushüvitiste tasumise kõrval alles sotsiaalmaksu maksmise kohustuse.
Eesti Haigekassa seadus ei võtnud sotsiaalmaksuvõlglaselt ravikulude sissenõudmisel arvesse tööandja säilivat kohustust tasuda sotsiaalmaksu summa. Sotsiaalmaksu laekumine oli tagatud sotsiaalmaksuseaduse ja teiste maksustamist reguleerivate seadustega. Sotsiaalmaksu tasumisega viivitamisel arvestati maksukorralduse seaduse alusel maksmata summalt viivist. Maksukohustuse tähtajaks täitmata jätmise eest võis kohaldada haldusõiguserikkumiste seadustiku § 141 lg 62 alusel ka rahatrahvi. Põhjendamatu ning haigekassale raha tagamiseks ebavajalik oli sotsiaalmaksuvõlglase lisakohustus tasuda haigekassa poolt makstud ravikindlustushüvitised.
Kaebuse kohaselt rikkus ringkonnakohus olulisel määral protsessiõiguse normi.
8. Riigikogu leiab, et EHS § 4 lg 2 oli kooskõlas põhiseaduse §-ga 11 koostoimes §-ga 32.
Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg 2 eesmärk oli tagada seadustega haigekassale pandud ülesannete täitmine ning selleks vajalike rahaliste vahendite laekumine. Haigekassal pole võimalust sotsiaalmaksu sisse nõuda sotsiaalmaksuvõlglaselt. Haigekassa väljamakseteks vajalikud vahendid moodustuvad aga sotsiaalmaksu laekumistest. Haigekassa kohustuste täitmine ravikindlustuse tagamisel ei tohi sõltuda sellest, kas tööandja on kindlustatute eest sotsiaalmaksu tasunud või mitte. Sotsiaalmaksu maksmata jätmine võib viia olukorrani, kus haigekassal ei jätku raha ülesannete täitmiseks. Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg-s 2 sätestatud abinõu oli sobiv, vajalik ja mõõdukas, et tagada haigekassale tema ülesannete täitmiseks vajalikud vahendid.
9. Haigekassa leiab, et EHS § 4 lg 2 eesmärk oli takistada sellise olukorra tekkimist, kus sotsiaalmaksuvõla tõttu on haigekassal probleeme ravikindlustushüvitiste väljamaksmisega. Haigekassal on tulenevalt seadusega pandud kohustustest vajadus rakendada meetmeid, et hoida sissetulekud ja väljaminekud tasakaalus. Sotsiaalmaksu kohustuse täitmise tagamiseks maksukohuslasele määratud intressid ei laeku ravikindlustuse eelarvesse, mille tõttu ravikindlustus neid vahendeid eelarve tasakaalustamiseks kasutada ei saa.
Sotsiaalmaksu maksmata jätmisest saadud vahendeid kasutab sotsiaalmaksuvõlglane oma majandustegevuseks, sealhulgas lisatulu saamiseks. Seetõttu ei olnud tegemist põhiseaduse §-s 32 sisalduva omandiõiguse rikkumisega ning EHS § 4 lg-s 2 sätestatu oli kooskõlas PS §-ga 11 koostoimes §-ga 32.
10. Õiguskantsler on arvamusel, et EHS § 4 lg 2 1. jaanuarist 2001 kuni 1. oktoobrini 2002 kehtinud redaktsioon oli vastuolus põhiseaduse §-ga 32 koostoimes §-ga 11. Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg 2 riivas AS Laverna PS § 32 kaitse all olevat õiguslikku positsiooni, sest takistati isiku võimalust oma äranägemise järgi kasutada ja käsutada omandit.
Haigekassa eesmärk oli tagada kindlustatud isikutele, sealhulgas EHS § 3 p 5 alusel ka isikutele, kelle eest on sotsiaalmaksukohuslane jätnud sotsiaalmaksu tasumata, ravikindlustushüvitised. Kohustusliku ravikindlustussüsteemi finantseerimiseks vajalik ressurss saadakse peamises osas sotsiaalmaksu laekumistest. Seega on sotsiaalkindlustusmaksete õigeaegne laekumine haigekassa eesmärkide täitmiseks olulise tähtsusega. Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg 2 võimaldas haigekassal nõuda sotsiaalmaksuvõlglaselt sisse reaalselt väljamakstud ravikindlustushüvitise summad. Kulude tasumine ei vabastanud aga isikut sotsiaalmaksukohustuse täitmisest. Tegemist oli täiendava rahalise kohustusega, mille eesmärk oli tagada sotsiaalmaksu õigeaegne laekumine ning luua täiendav sotsiaalmaksuga paralleelne võimalus ravikindlustuseks vajalike tulude saamiseks.
Põhiseaduse § 11 sätestab, et põhiõiguste piirangud peavad olema demokraatlikus ühiskonnas vajalikud ega tohi moonutada piiratavate õiguste ja vabaduste olemust.
Maksukohustuse täitmine on Eesti õiguskorras ulatuslikult tagatud. Sotsiaalmaksu õigeaegset laekumist tagasid vaidluse ajal maksukorralduse seadus, haldusõiguserikkumiste seadustik ja kriminaalkoodeks. Seega oli EHS § 4 lg-ga 2 sotsiaalmaksuvõlglasele pandud kohustus ülemäärane ning eesmärgi saavutamiseks mittevajalik.
Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg-s 2 sätestatud abinõu riivas oluliselt ja määratlematult isiku omandiõigust, samas kui eesmärgi – sotsiaalmaksu õigeaegne tasumine – saavutamine oli piisavalt tagatud ülalmainitud õigusaktide regulatsiooniga.
Kohustuslik ravikindlustussüsteem oli ja on üles ehitatud solidaarsuse põhimõttele ja finantseeritud peaaegu kogu ulatuses sotsiaalmaksusüsteemi kaudu laekuvate sotsiaalkindlustusmaksetega. Solidaarsuspõhimõttest lähtub, et isiku poolt või tema eest tehtavate sissemaksete suurus ei ole otseses sõltuvuses tulevikus konkreetse sotsiaalkindlustushüvitise näol tehtavate väljamaksete suurusest. Sotsiaalmaksuvõlglasele EHS § 4 lg-st 2 tulenenud kohustus ei lähtunud solidaarsuspõhimõttest, vaid pani teatud isikutele lisaks kohustuse hüvitada ravikulude tegelik maksumus. Selline sotsiaalmaksukohuslast koormav kohustus polnud haigekassa ülesannete täitmiseks nõutavate vahendite tagamiseks vajalik.
11. Justiitsminister arvab, et EHS § 4 lg 2 ei pruukinud olla kooskõlas põhiseadusliku proportsionaalsuse nõudega.
Vaidlusaluse sätte eesmärgiks oli tagada haigekassale ülesannete täitmiseks vajalikud vahendid. Sätte näol oli tegu täiendava rahalise kohustuse panemisega sotsiaalmaksu maksjale. Ravikindlustushüvitiste tasumine ei vabastanud isikut sotsiaalmaksuvõla, maksukorralduse seadusest tuleneva intressi ja rahatrahvi maksmisest. Ravikindlustuse korraldamine on riigi kohustus, mis on delegeeritud avalik-õiguslikule isikule – Eesti Haigekassale. See aga ei tähenda, et haigekassal on õigus vajalike vahendite puudumisel nõuda ise täiendavate maksete tasumist. Vajalikud vahendid tagas riik sotsiaalmaksu kogumisega. Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg 2 ei olnud vajalik, kuna soovitavat eesmärki oli võimalik saavutada sotsiaalmaksukohuslast vähem koormaval viisil. Asjaolu, et tagantjärele sissenõutud sotsiaalmaks ei laekunud otse ravikindlustuse vahenditesse, ei ole piisav põhjus sotsiaalmaksuvõlglasele täiendava rahalise koormuse kehtestamiseks.
Sotsiaalmaksu näol on tegu solidaarsuspõhimõtte alusel kehtestatud maksuga. Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg 2 moonutas aga sotsiaalmaksu tähendust, kehtestades sisuliselt maksu topeltmaksmise kohustuse. Seega oli kõnealuse regulatsiooniga sekkutud ebaproportsionaalsel määral põhiseaduse §-s 32 sätestatud omandi puutumatusse.
Vastavalt põhiseaduse § 12 lg-le 1 on kõik seaduse ees võrdsed. Nii ravi- kui ka pensionikindlustussüsteemi toimimine on otseses sõltuvuses sotsiaalmaksu korrapärasest ja pidevast laekumisest. Erinevalt EHS § 4 lg-st 2 ei ole seadusandja pidanud pensionisüsteemi puhul vajalikuks täiendavat nõudeõigust kehtestada. Süsteemi toimimise tagamiseks on piisavaks peetud Riikliku pensionikindlustuse seaduse ja maksuseaduste regulatsioone. Seadusandja on sarnaseid olukordi käsitlenud erinevalt, samas on küsitav erineva kohtlemise mõistlik põhjendus.
12. Sotsiaalminister on seisukohal, et EHS § 4 lg 2 ei olnud vastuolus põhiseaduse §-ga 11 koostoimes §-ga 32.
Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg 2 eesmärgiks oli tagada haigekassa poolt Eesti Vabariigi ravikindlustusseadusest (RKS), Eesti Haigekassa põhikirjast ning teistest õigusaktidest tulenevate ülesannete täitmine. Sealhulgas pidi haigekassa solidaarsusprintsiibist lähtuvalt võimaldama ravikindlustushüvitiste väljamaksmise ka nendele isikutele, kelle eest oli sotsiaalmaksukohuslane jätnud sotsiaalmaksu maksmata.
Sotsiaalmaksu laekumata jäämise tõttu võis haigekassa sattuda raskustesse talle pandud kohustuste täitmisel. Kuna haigekassal ei olnud kindlustusandjana iseseisvat õigust sotsiaalmaksu sotsiaalmaksuvõlglaselt sisse nõuda, siis oli kantud kulude sissenõudmine haigekassa jaoks ainuke efektiivne ning kiire vahend oma ülesannete täitmiseks vajaliku raha kindlustamiseks.
13. Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg 2 1. jaanuarist 2001 kuni 1. oktoobrini 2002 kehtinud redaktsioon (RT I 2000, 57, 374 … 2002, 57, 357):
«§ 4. Haigekassa pädevus ravikindlustusraha otstarbeka kasutamise tagamiseks
(2) Haigekassa nõuab sotsiaalmaksu maksjalt haigekassa kasuks sisse kulud, mida haigekassa on kandnud kindlustatu ravikindlustushüvitiste tasumisel, kui sotsiaalmaksu maksja on jätnud sotsiaalmaksu tähtajaks maksmata. Nimetatud kulude tasumine ei vabasta sotsiaalmaksu maksjat sotsiaalmaksu maksmise kohustusest.
14. Riigikohtu üldkogu võtab kõigepealt seisukoha Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg 2 asjassepuutuvuse kohta (I osa). Järgmisena käsitleb üldkogu omandiõiguse riivet (II osa) ja selle proportsionaalsust (III osa) ning seejärel lahendab üldkogu tsiviilasja (IV osa).
15. Põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse seaduse § 3 lg 3 järgi lahendab üldkogu Riigikohtu ühe kolleegiumi poolt üleantud asja, kui kolleegiumil tekib põhjendatud kahtlus kohtuasja lahendamisel asjassepuutuva õigustloova akti põhiseadusele vastavuses. Asjassepuutuv on seadus, mis on kohtuasja lahendamisel otsustava tähtsusega (vt Üldkogu 22. detsembri 2000. a otsust asjas nr 3-4-1-10-00 – RT III 2001, 1, 1, p 10). Seadus on otsustava tähtsusega siis, kui kohus peaks asja seaduse põhiseadusega vastuolu korral otsustama teisiti kui seaduse põhiseadusele vastavuse korral (vt Üldkogu 28. oktoobri 2002. a otsust asjas nr 3-4-1-5-02 – RT III 2002, 28, 308, p 15).
16. Vaidlusalune norm on Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg 2 1. jaanuarist 2001 kuni 1. oktoobrini 2002 kehtinud redaktsioon. Haigekassa nõue 25. juunist 2002. a AS Laverna vastu on esitatud EHS § 4 lg 2 alusel. Nimetatud sätte põhiseadusevastasuse korral puudunuks haigekassal võimalus makstud ravikindlustushüvitiste väljanõudmiseks maksuvõlglaselt AS-lt Laverna. AS Laverna on oma sotsiaalmaksuvõlga tunnistanud. Seega on EHS § 4 lg 2 1. jaanuarist 2001 kuni 1. oktoobrini 2002 kehtinud redaktsioonis asjassepuutuv.
17. AS Laverna väidab, et EHS § 4 lg 2 riivas tema omandiõigust, kuna seadus ei lubanud sotsiaalmaksuvõlglaselt ravikulude sissenõudmisel arvesse võtta sotsiaalmaksu tasumise kohustuse säilimist.
18. Omandiõigus põhiõigusena on sätestatud põhiseaduse §-s 32. Selle paragrahvi lõike 1 järgi on igaühe omand puutumatu ja võrdselt kaitstud. Põhiseaduse § 32 lg 2 kehtestab igaühe õiguse enda omandit vabalt vallata, kasutada ja käsutada. Kitsendused nimetatud põhiõigusele sätestab seadus.
Tegemist on üldise varalisi õigusi kaitsva normiga, mille kaitse ulatub kinnis- ja vallasasjade kõrval ka rahaliselt hinnatavatele õigustele ja nõuetele. Riigikohtu tsiviilkolleegium on 23. oktoobri 1997. a lahendis asjas nr 3-2-1-116-97 (RT III 1997, 31/32, 332) leidnud, et PS §-s 32 kasutatud mõiste «omand» hõlmab muuhulgas ka raha.
Põhiseaduse § 9 lg 2 järgi laienevad õigused, vabadused ja kohustused juriidilistele isikutele niivõrd, kui see on kooskõlas juriidiliste isikute üldiste eesmärkide ja selliste õiguste, vabaduste ja kohustuste olemusega. Kooskõlas juriidiliste isikute eesmärkidega ning omandiõiguse kaitse mõttega laieneb PS §-s 32 sätestatu ka juriidilistele isikutele.
19. Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg 2 järgi nõudis haigekassa sotsiaalmaksuvõlglaselt sisse kulud, mida haigekassa oli kandnud kindlustatu ravikindlustushüvitiste tasumisel. Samas ei olnud maksuvõlglane vabastatud sotsiaalmaksuvõla maksmisest. Sisuliselt sätestas EHS § 4 lg 2 maksumaksjale täiendava rahalise kohustuse, mis määras isiku tulude kasutamise otstarbe ning piiras isiku vabadust otsustada temale kuuluva tulu kasutamisviiside üle. Riigikohtu üldkogu leiab, et kõnealune regulatsioon kitsendas isiku põhiseaduslikku õigust omandit vabalt vallata, kasutada ja käsutada.
20. Riigikohtu üldkogu on 11. oktoobri 2001. a otsuses asjas nr 3-4-1-7-01 (RT III 2001, 26, 280) asunud seisukohale, et põhiseaduse paragrahv 11 on kõiki põhiõigusi hõlmav norm, mis seab põhiõiguse kitsendustele piirid. Esiteks tohib õigusi ja vabadusi piirata ainult kooskõlas põhiseadusega, teiseks peavad piirangud olema demokraatlikus ühiskonnas vajalikud ja kolmandaks ei tohi piirangud moonutada õiguste ja vabaduste olemust.
Põhiõiguse piirang on proportsionaalne, kui abinõu on eesmärgi saavutamiseks sobiv, vajalik ning mõõdukas (vt Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 6. märtsi 2002. a otsust asjas nr 3-4-1-1-02 – RT III 2002, 8, 74). Ilmselgelt ebasobiva või mittevajaliku abinõu korral on proportsionaalsuse kontrollimine järgmistel astmetel tarbetu.
21. Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg 2 üks eesmärk oli haigekassale seadusega pandud ülesannete täitmiseks piisava raha tagamine. Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg 2 pidas silmas olukorda, kus haigekassa oli kohustatud EHS § 3 p 5 alusel tasuma ravikindlustushüvitised isiku, kelle eest oli sotsiaalmaksu maksja jätnud sotsiaalmaksu maksmata, eest.
22. Sobiv on abinõu, mis soodustab eesmärgi saavutamist. Vaieldamatult ebaproportsionaalne on abinõu, mis ühelgi juhul ei soodusta eesmärgi saavutamist.
Eesti Vabariigi ravikindlustusseaduse (RT I 1999, 7, 113 … 2001, 47, 260) § 1 (1. aprillist 1994 kuni 1. oktoobrini 2002 kehtinud redaktsioon) järgi oli ravikindlustus Eesti Vabariigi elanike tervise säilitamise, haigusest või vigastusest tingitud ajutise töövõimetuse kulude ja ravikulude tasumise ning raseduse ja sünnituse korral hüvitise maksmise riiklikult tagatud süsteem. Ravikindlustusseaduse § 3 järgi korraldas kohustuslikku ravikindlustust haigekassa.
Eesti Haigekassa seaduse § 5 järgi on haigekassa avalik-õiguslik juriidiline isik, kes vastutab oma kohustuste täitmise eest kogu oma varaga, kui seaduses ei ole ette nähtud teisiti. Sama paragrahvi lõike 4 järgi vastutab riik haigekassa kohustuste täitmata jätmise eest seaduses ettenähtud juhtudel ja tingimustel: haigekassa reservkapitali ebapiisavuse või selle kasutamise võimaluste või aluste puudumise korral, samuti kui haigekassa ei saa täita oma lepingulisi kohustusi või maksta ravikindlustushüvitisi raha vähemlaekumise tõttu, võrreldes riigieelarves ravikindlustuseks ettenähtud summadega.
Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg-s 2 sisalduv abinõu oli suunatud haigekassa ülesannete täitmiseks vajaliku raha tagamisele. Regulatsiooni eesmärk oli vältida haigekassa finantsraskustesse sattumist. Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg-s 2 sätestatu oli üks võimalikest abinõudest, mis võis tagada haigekassa ülesannete täitmiseks vajaliku raha ja oli seega sobiv abinõu.
23. Abinõu on vajalik, kui eesmärki ei ole võimalik saavutada mõne teise isikut vähem koormava abinõuga, mis on vähemalt sama efektiivne kui esimene (vt Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 6. märtsi 2002. a otsust asjas nr 3-4-1-1-02 – RT III 2002, 8, 74).
Ravikindlustusõigusega reguleeritud suhted on avalik-õiguslikud. Põhiseaduse §-st 28 tulenev ravikindlustuse korraldamise kohustus on delegeeritud haigekassale. Ravikindlustussüsteemi toimimise peab tagama riik.
Sotsiaalmaksuseadusega (SMS, RT I 2000, 102, 675 … 2002, 44, 284) oli sätestatud sotsiaalmaksu maksmise kohustus. Sotsiaalmaksuseaduse § 1 järgi oli sotsiaalmaks kehtestatud riiklikuks pensioni- ja ravikindlustuseks vajaliku tulu saamiseks.
Eesti Haigekassa seaduse § 35 järgi moodustus haigekassa vara muuhulgas riigieelarves ravikindlustuseks ettenähtud summast. Seadustega haigekassale pandud ülesannete täitmine oli seetõttu otseses sõltuvuses sotsiaalmaksu korrapärasest ja pidevast laekumisest.
24. Sotsiaalmaksu laekumist riigikassasse tagasid haigekassa poolt nõude esitamise hetkel mitmed seadused. Maksukorralduse seaduse (RT I 1994, 1, 5 … 2001, 65, 378) § 15 sätestas maksukohuslasele ettekirjutuse tegemise võimaluse. Jõustunud ettekirjutuse täitmata jätmise korral võis maksuhaldur pöörduda maksuvõla sissenõudmiseks täitemenetluse seadustiku (RT I 1997, 43/44, 723 ... 2001, 43, 238) § 24 alusel maa- või linnakohtu täitevosakonna poole ilma kohtumenetluseta. Maksukorralduse seadus sisaldas §-s 28 intressi arvutamise ja §-s 30 rahatrahvi määramise regulatsiooni. Haldusõiguserikkumiste seadustiku (RT 1992, 29, 396 … 2001, 65, 378) § 141 lg 6 kehtestas aga sanktsiooni maksukohustuse täitmata jätmise eest. Kriminaalkoodeksi (RT I 1992, 20, 287 … 2001, 65, 378) § 1481 lg 5 sätestas maksukuriteo eest rahatrahvi või aresti kohaldamise.
Riigi maksuregulatsioon sisaldas seega piisaval hulgal meetmeid, millega sundida sotsiaalmaksuvõlglast oma kohustusi täitma.
25. Lisaks eespool toodud meetmetele oli haigekassal teisigi võimalusi tagada ravikindlustusega seotud ülesannete täitmine. Eesti Haigekassa seaduse § 37 järgi oli ette nähtud kassatagavara moodustamine, mis pidi garanteerima tegevuse finantseerimise ajutiste kassalünkade korral.
Haigekassa ülesanneteks vajalike vahendite tagamismeetmed olid 2002. aasta 25. juuni seisuga piisavad ilma Eesti Haigekassa seaduse kõnealuse sätteta.
26. Tuginedes eeltoodule, leiab Riigikohtu üldkogu, et EHS § 4 lg-s 2 sätestatud abinõu polnud vajalik eesmärgi saavutamiseks, sest eesmärk oli saavutatav sotsiaalmaksumaksjat vähem koormavalt. Sotsiaalmaksu maksmisega viivituses oleva isiku kohustus tasuda lisaks sotsiaalmaksule ka haigekassa poolt makstud ravikindlustushüvitise summad, mille suurust pole võimalik ette näha, on ebaproportsionaalne omandiõiguse piirang. Seega oli Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg 2 vastuolus põhiseaduse §-ga 32 koostoimes §-ga 11.
27. Haigekassa nõue põhines EHS § 4 lg-l 2, mis oli vastuolus põhiseaduse §-ga 32 koostoimes §-ga 11. Kuivõrd uute asjaolude tuvastamine ei ole vajalik, tühistab Riigikohtu üldkogu Lääne Maakohtu 14. oktoobri 2002. a ja Tallinna Ringkonnakohtu tsiviilkolleegiumi 26. augusti 2003. a otsused ja teeb asjas uue otsuse.
Haigekassa hagi AS Laverna vastu tuleb jätta rahuldamata.
28. Kuivõrd üldkogu tuvastas Eesti Haigekassa seaduse § 4 lg 2 vastuolu põhiseaduse §-ga 32 koostoimes §-ga 11 ning jättis rahuldamata haigekassa hagi AS Laverna vastu, ei ole vajalik käsitleda otsuse punktis 7 märgitud AS Laverna kassatsioonkaebuse väiteid ebavõrdse kohtlemise ja protsessiõiguse normi rikkumise kohta.
Tõnu ANTON Jüri ILVEST Ott JÄRVESAAR
Eerik KERGANDBERG Hannes KIRIS Lea KIVI
Indrek KOOLMEISTER Ants KULL Villu KÕVE
Lea LAARMAA Julia LAFFRANQUE Jaak LUIK
Jüri PÕLD Harri SALMANN Tambet TAMPUU

matches:
§ 4
§ 3
§ 4
Kohus
Kohus
§ 4
§ 3
§ 4
§ 4
§ 4
§ 4
§ 4
§ 4
§ 141
§ 4
§ 4
§ 4
§ 4
§ 4
§ 4
§ 4
§ 32
§ 3
§ 4
§ 11
§ 4
§ 4
§ 4
§ 4
§ 4
§ 4
§ 12
§ 4
§ 4
§ 4
§ 4
§ 4
§ 3
kohus
§ 4
§ 4
§ 4
§ 4
§ 32
§ 9
§ 4
§ 4
§ 4
§ 4
§ 3
§ 1
§ 3
§ 5
§ 4
§ 4
§ 1
§ 35
§ 15
§ 24
§ 141
§ 1481
§ 37
§ 4
§ 4
§ 4
§ 4