text:
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi lahendid - september - detsember 2016 - Riigi Teataja
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi lahendid - september - detsember 2016
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 21.09.2016 a. määrus nr 3-1-1-57-16
Prokuratuur saatis maakohtule üldmenetluses lahendamiseks isikute X ja Y (isikud, süüdistatavad) süüdistusakti. Maakohus tegi määruse, millega andis isikud süüdistatavatena kohtu alla, jättis nende suhtes vahistamisena kohaldatud tõkendid muutmata ning otsustas kannatanute tsiviilhagid menetlusse võtta.
Maakohus tunnistas isikud süüdi. Kaitsjad esitasid apellatsioonid. Ringkonnakohus tühistas maakohtu otsuse ja kriminaalasja materjal saadeti samale maakohtule alates eelmenetluse staadiumist. Maakohus andis süüdistatavad kohtu alla eelistungit korraldamata ja ajal, mil kaitseakte ei olnud veel kohtule esitatud. Prokuratuur esitas ringkonnakohtu määruse peale määruskaebuse Riigikohtule.
1. Seega kui süüdistatava kohtu alla andmisel võetakse seisukoht vaid kohtu alla andmise eelduste täidetust puudutavates küsimustes, peab maakohus edasi korraldama eelistungi(d), et lahendada kriminaalasja kohtuliku arutamise planeerimine ja muud KrMS § 258 lg-s 1 ning §-s 263 loetletud küsimused.
2. Kohtu eelmenetluses tehtud otsustused ei pea olema vormistatud ühe menetlusdokumendina (määrusena), s.t võimalik on kohtu alla andmise määrusena pealkirjastatud dokumentide paljusus. Maakohus toimis seaduslikult, kui andis süüdistatavad esmalt kohtu alla ja korraldas alles seejärel menetlusosaliste taotluste lahendamiseks ning edasise kohtuliku arutamise planeerimiseks eelistungi.
Ebaõige laiendmääramatus kiirusmõõturi kasutamise protokollis
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 26.09.2016 a. otsus nr 3-1-1-56-16
Isikut X karistati rahatrahviga sõidukiiruse ületamise eest. Maakohus rahuldas isiku X kaitsja kaebuse ning kohtuvälise menetleja väärteootsus tühistati ja väärteomenetlus lõpetati. Kohtuväline menetleja esitas kassatsiooni.
1. Ebaõige laiendmääramatus kiirusmõõturi kasutamise protokollis ei sea mingilgi moel kahtluse alla kiirusmõõturi näidul fikseeritud mõõtetulemust ega ka mitte määruses „Nõuded kiirusmõõturi ja kiirusmõõtesüsteemi mõõteprotseduurile ning mõõtetulemuste töötlemisele“ lisas 1 kindlaksmääratud usaldatavuse vahemikku.
2. Ebaõiget laiendmääramatust kiirusmõõturi kasutamise protokollis ei ole põhjust pidada eksimuseks, mis mõjutaks protokolli tõendusväärtust ja tekitaks kõrvaldamata kahtlusi mõõtetulemuse õigsuses, seda enam, kui vale laiendmääramatuse märkimisest ei sõltu menetlusalusele isikule omistatava väärteo kvalifikatsioon.
3. Maakohus on käsitlenud kiirusmõõturi kasutamise protokolli ühekülgselt ja meelevaldselt ning tuginenud kohtuotsuse tegemisel ekslikele seisukohtadele. Neid vigu tuleb käsitada väärteomenetlusõiguse olulise rikkumisena.
Riigikohus rahuldas kassatsiooni osaliselt ning tühistas maakohtu otsuse ja saatis asja uueks arutamiseks samale maakohtule teises kohtukoosseisus.
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 26.09.2016 a. otsus nr 3-1-2-1-16
Isik X tunnistati lühimenetluses süüdi selles, et ta kasutas ära 7-aastase arusaamisvõimetust ja hõõrus käega kannatanu suguelundeid. Maakohtu otsus jõustus.
Isiku X kaitsja esitas teistmisavalduse.
Kuna KarS § 141 lg 2 sanktsioon tunnistati põhiseadusega vastuolus olevaks ja kehtetuks osas, milles see nägi noorema kui kümneaastase lapse suhtes sugulise iseloomuga teo vägivallata toimepanemise eest karistuse alammäärana ette kuueaastase vangistuse, tuleb kriminaalmenetlus uuendada. Isikule X esitatud süüdistusest ei nähtu, et ta kasutas kannatanu suhtes vägivalda.
Riigikohus rahuldas teistmisavalduse ja saatis asja tühistatud osas uueks arutamiseks maakohtule.
Kehalise väärkohtlemise eest mõistetud karistus enne ja pärast 1. jaanuarit 2015
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 29.09.2016 a. otsus nr 3-1-1-72-16
Isik X tunnistati süüdi KarS § 121 lg 2 p 3 järgi. Lisaks tunnistas kohus isiku X süüdi ka KarS § 215 lg 2 p-de 1 ja 2 ning § 424 järgi. Isiku X kaitsja esitas apellatsiooni. Ringkonnakohus tühistas maakohtu otsuse osaliselt, s.o KarS § 121 lg 2 p 3 järgi mõistetud karistuse ja liitkaristuse osas. Isiku X kaitsja esitas kassatsiooni.
1. Kuriteo toimepanemine kannatanu provotseerimise tõttu, ilma et see kutsuks süüdistatavas esile tugeva hingelise erutuse seisundit, ei ole tõepoolest expressis verbis karistust kergendav asjaolu KarS § 57 lg 1 järgi, aga võib olla lg 2 järgi. Kannatanu provotseeriva käitumise hindamata jätmisega ei kaasnenud maa- ega ka ringkonnakohtus põhjendamatut kohtuotsust.
2. Ringkonnakohus kohaldas ebaõigesti materiaalõigust, mõistes isiku X süüdi ja karistades teda enne 1. jaanuarit 2015 kehtinud KarS § 121 ja 1. jaanuaril 2015 jõustunud KarS § 121 lg 2 p 3 järgi. 1. jaanuaril 2015 jõustunud KarS § 121 lg 2 p 3 sisaldab kehalise väärkohtlemise kvalifitseeriva tunnusena korduvust, mille omistamiseks peab isik olema vähemalt kahel korral toime pannud selle kuriteo. Korduvus ehk retsidiiv võib olla nii faktiline kui ka juriidiline.
3. Seega ei ole oluline, kas isik on kehalise väärkohtlemise eest süüdi mõistetud ja seejärel uue kuriteo toime pannud (juriidiline retsidiiv) või on isik pannud toime vähemalt kaks kehalist väärkohtlemist, mille eest ei ole teda varem karistatud, ning need tuvastatakse ühes kriminaalmenetluses (faktiline retsidiiv).
4. Selleks et isikule inkrimineerida kehalise väärkohtlemise toimepanemine korduvalt KarS § 121 lg 2 p 3 järgi, ei ole nõutav, et kõik kehalised väärkohtlemised oleksid toime pandud pärast KarS § 121 lg 2 p 3 kehtestamist ehk siis pärast 1. jaanuarit 2015.
5. Kui süüdistatav on erinevad kehalised väärkohtlemised pannud toime enne 1. jaanuari 2015 ja pärast seda ning need kuriteod tuvastatakse ühes kriminaalmenetluses, tuleb tema tegu kvalifitseerida üksnes KarS § 121 lg 2 p 3 järgi ning enne 1. jaanuari 2015 kehtinud KarS § 121 neeldub selles.
Riigikohus rahuldas kassatsiooni osaliselt.
Tsiviilhagi rahuldamine kriminaalmenetluses. Lühimenetlus
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 03.10.2016 a. otsus nr 3-1-1-67-16
Maakohtu otsusega tunnistati isik X lühimenetluses süüdi KarS § 209 lg 1 järgi ning kohus rahuldas osaliselt kannatanu tsiviilhagi ja isikult X mõisteti OÜ X (kannatanu) kasuks välja 14 016 eurot 34 senti. Isiku X kaitsja esitas apellatsiooni, mille ringkonnakohus rahuldamata jättis. Isiku X kaitsja esitas kassatsiooni. Kassatsiooniastmes vaieldi selle üle, kas kannatanu tsiviilhagi osaline rahuldamine oli põhjendatud ja seaduslik.
1. Kui süüdistuse ja tsiviilhagi aluseks olevad faktilised asjaolud omavahel kattuvad, ei ole tsiviilhagis vältimatult vaja korrata neid süüdistusaktis loetletud kuriteo toimepanemist kinnitavaid tõendeid, mis kuuluvad samal ajal nii süüdistuse kui ka tsiviilhagi aluse hulka. Praeguses kohtuasjas ei võimalda kohtuotsustes nimetatud ja süüdistuse aluseks olevad tõendid kuriteoga välja petetud rapsi kogust tuvastada.
2. Süüdistatava neid ütlusi, milles ta tsiviilhagi suuruse ja kannatanu esindaja faktiväidetega tingimusteta ning selgesõnaliselt ei nõustunud, ei ole alust käsitada asjaolu õigeksvõtuna TsMS § 231 lg 2 mõttes.
3. Olukorras, kus ringkonnakohtu hinnangul tuvastas maakohus kahju suuruse õigesti, jääb VÕS § 127 lg-le 6 osutamine arusaamatuks. Kuivõrd prokuratuuri esitatud tõendid kannatanult välja petetud rapsi kogust ei kinnita, rikkusid kohtud tsiviilhagi rahuldades oluliselt kriminaalmenetlusõigust.
4. KrMS § 233 lg 1 järgi saab kohus kriminaalasja lühimenetluses lahendada kriminaaltoimiku materjali põhjal. See tähendab, et kriminaalasja arutamisel lühimenetluse vormis ei saa kohtumenetluses enam lisatõendeid esitada, välja arvatud KrMS § 63 lg-s 2 nimetatud tõendeid kriminaalmenetluse asjaolude tuvastamiseks.
5. Kui lühimenetluses kohtuistungil ilmneb, et tsiviilhagi lahendamiseks on vaja koguda lisatõendeid, peab kohus tegema KrMS § 238 lg 1 p-s 2 nimetatud lahendi, s.t tagastama kriminaaltoimiku prokuratuurile põhjusel, et kriminaaltoimiku materjal ei ole piisav kriminaalasja lahendamiseks lühimenetluses.
Määruskaebuse esitamise õigus menetlustoiminguks loa andmise määruse peale
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 03.10.2016 a. määrus nr 3-1-1-63-16
Prokuratuur esitas kohtueelses menetluses maakohtule taotluse anda luba toimetada läbiotsimine ASi X ruumides. Maakohus jättis taotluse rahuldamata ning märkis, et kohtumääruse peale saab esitada määruskaebuse ringkonnakohtule. Prokuratuur esitas määruskaebuse, mille ringkonnakohus jättis läbi vaatamata. Prokuratuur pöördus Riigikohtusse. Kassatsiooniastmes vaieldi selle üle, kas KrMS § 91 lg-s 2 ette nähtud korras tehtud maakohtu (eeluurimiskohtuniku) määruse peale, millega jäetakse prokuratuuri läbiotsimistaotlus rahuldamata, saab esitada määruskaebuse.
1. Menetlustoiminguks loa andmise määrusena KrMS § 385 p 5 mõttes on käsitatav määrus, millega kohus (eeluurimiskohtunik) lahendab menetlustoiminguks loa andmise küsimuse ehk vaatab läbi kohtueelse menetleja taotluse menetlustoimingu määramiseks, mh nt KrMS § 91 lg-s 2 nimetatud prokuratuuri läbiotsimistaotluse.
2. KrMS § 385 p 5, keelates üldreeglina määruskaebuse esitamise menetlustoiminguks loa andmise määruse peale, näeb ette loetelu eranditest, mil määruskaebuse esitamine on siiski lubatud. Kõik selles erandite loetelus nimetatud määrused on käsitatavad menetlustoiminguks loa andmise määrustena KrMS § 385 p 5 mõttes, millele osutab üheselt loetelule eelnev formulatsioon "menetlustoiminguks loa andmise määrus, välja arvatud...".
3. Erandite kataloogis nimetatakse menetlustoiminguks loa andmise määrusena vahistamismääruse kõrval otsesõnu ka vahistamisest keeldumise määrust ja vahistamistähtaja pikendamise määruse kõrval vahistamistähtaja pikendamisest keeldumise määrust. Järelikult ei ole seadusandja käsitanud KrMS § 385 p-s 5 menetlustoiminguks loa andmise määrustena mitte üksnes määrusi, millega kohus annab menetlustoiminguks (nt läbiotsimiseks) loa, vaid ka määrusi, millega loa andmisest keeldutakse.
4. Nõue, mille kohaselt saab teatud kohtueelse menetluse toiminguid teha üksnes kohtu (eeluurimiskohtuniku) loal, teenib eesmärki tagada menetlustoimingule allutatud isiku põhiõiguste kaitse. Ühtlasi on menetlustoimingule allutatud isiku põhiõiguste riive intensiivsus peamine põhjus, miks mõne menetlustoiminguks loa andmise määruse puhul on erandina ette nähtud võimalus eeluurimiskohtuniku määruse peale edasi kaevata.
5. KrMS § 91 lg-s 2 sätestatud korras tehtud määrus, millega kohus (eeluurimiskohtunik) jätab kohtueelses menetluses esitatud prokuratuuri läbiotsimistaotluse rahuldamata, on käsitatav menetlustoiminguks loa andmise määrusena KrMS § 385 p 5 mõttes ja selle peale ei saa esitada määruskaebust. Menetlustoiminguks loa andmise määrused peab olema kaalukamalt põhistatud ja erandlikum just siis, kui määrusega lubatakse teha põhiõigusi riivav menetlustoiming.
Ravimi väljakirjutamise ja müügi mõjutamine kingitustega. Kassatsioonimenetluses tekkinud kulud
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 05.10.2016 a. otsus nr 3-1-1-77-16
Ravimiamet (amet) koostas AS-i X kohta väärteoprotokolli. AS-i X on humaanravimite ja veterinaarravimite hulgimüügi tegevusluba. AS X kasutas ravimite müümisel lojaalsusprogrammi. AS X tegi lojaalsusprogrammi raames rahalisi väljamakseid veterinaararstidele või nende kasuks, millega rikkus ravimiseaduse (RavS) § 86 lg 1 nõudeid. Amet karistas AS-i X rahatrahviga.
AS-i X esindaja esitas kaebuse maakohtule, kes tühistas ameti otsuse osaliselt. AS-i X kaitsjad esitasid kassatsiooni maakohtu otsuse peale.
1. Maakohtus tuvastatu kohaselt ei ole sõlmitud kirjalikke lepinguid, toetust ei kajastatud ravimireklaami aruandes ning toetusi ei jagatud avalikustatud tingimustel. Tehtud väljamakseid ei saa käsitada toetustena RavS § 86 lg 2 alusel. Toetuse maksmisele ei olnud kehtestatud avalikke tingimusi, saajaga ei sõlmitud lepingut raha kasutamise kohta ning hüvitati kõike, mida lojaalsusprogrammis osalenu soovis.
2. AS X kandis raha isiku pangakontole, mille puhul ei saa tõsikindlalt rääkida erialasel üritusel käimise toetamisest, kuna sisuliselt võis isik raha kasutada nii, kuidas ise soovis. Seega ei ole maakohus AS-i X etteheidetavaid tegusid valesti subsumeerinud ning AS X on rikkunud RavS § 86 lõikes 1 kirjeldatud keeldu.
3. RavS § 86 lõikes 1 kirjeldatud ja RavS § 107 alusel karistatav väärteokoosseis ei eelda, et tegevus toimuks ravimite väljakirjutamise ja müügi mõjutamise eesmärgil ning et selline tegevus oleks edukas. Tegu on teodeliktiga, mille objektiivsed tunnused seisnevad ravimireklaami nõudeid või RavS §-s 86 sätestatud ravimi väljakirjutamise või müügi mõjutamise keeldu rikkuvates tegudes, ning tagajärje saabumine ei ole koosseisus ette nähtud.
4. RavS § 107 järgi karistatav ebaõigus ilmneb juba ravimi väljakirjutamist või müüki mõjutavates tegudes endis, mis kahjustavad juba iseenesest väärteokoosseisuga kaitstavat õigushüve – rahvatervise kaitset.
5. Riigil tuleb VTMS § 23 alusel hüvitada üksnes need AS-i X kassatsioonimenetluses tekkinud kulud, mis on seotud väärteomenetluse osalise lõpetamisega aegumise tõttu. Arutatav väärteoasi ei ole materiaalõiguslikult ülemäära keeruline ega ka keskmisest mahukam. Kassatsioonimenetluses valitud kaitsjale makstud tasu mõistlikkust hinnates tuleb muu hulgas võtta arvesse, millises ulatuses on kassatsiooni argumendid põhjendatud. Praeguses asjas on valdav osa kassatsiooniväidetest jäänud rahuldamata.
6. VTMS § 23 alusel menetlusalusele isikule tema taotlusel valitud kaitsjale makstud mõistliku suurusega tasu hüvitamise eelduseks on taotluse ja kuludokumentide esitamine enne kohtu siirdumist nõupidamistuppa.
7. KrMS § 175 lg 2 järgi ei saa sama kaitseülesande täitmise eest mitmele kaitsjale makstud tasu menetluskulude hulka arvata suuremas ulatuses kui see, mida oleks võimalik pidada ühele kaitsjale või esindajale sama ülesande täitmise eest makstavaks mõistlikuks tasuks. Kaitsjatasu hüvitamise taotluses toodud mõlema kaitsja tehtud kahe õigusabitoimingu puhul tuleb pidada põhjendatuks arvata tekkinud kulude hulka vaid ühele kaitsjale makstav tasu.
Elatusraha maksmisest kõrvalehoidumine. Ülalpidamiskohustus
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 06.10.2016 a. otsus nr 3-1-1-58-16
Isik X anti kohtu alla süüdistatuna karistusseadustiku (KarS) § 169 järgi oma lapse ülalpidamise kohustusest kuritahtlikus (teadvas) kõrvalehoidumises. Maakohtu otsusega tunnistati isik X süüdi ja teda karistati vangistusega kuueks kuuks. Ringkonnakohus tunnistas isiku X õigeks. Prokuratuur esitas kassatsiooni.
1. Ainuüksi osade sundmüügi ebaõnnestumise faktist ei saa järeldada, et tegemist on väärtusetu varaga, mida isikul X pole olnud võimalik ülalpidamiskohustuse täitmiseks kasutada. Siinkohal tuleb arvestada, et börsil noteerimata väärtpaberite käibevõimelisus ja hind võib suuresti sõltuda tehingu asjaoludest.
2. Kui sularahasissemakse tegemisega seotud asjaolud iseenesest ei viita, et sissemakse tegija maksis pangakontole võõrast raha, pole alust rääkida kõrvaldamata kahtlusest, et sularaha ei kuulunud mitte sissemakse tegijale, vaid kellelegi teisele. Olukorras, kus süüdistatav vaatamata sellele väidab, et tema poolt pangakontole makstud sularaha kuulus mõnele muule isikule, peab ta oma väite õigsust tõendama või vähemalt looma menetlejale reaalse võimaluse selle kontrollimiseks.
3. Praegusel juhul ei ole tuvastatud selliseid sularahasissemaksetega seotud asjaolusid, mis annaksid esmapilgul alust arvata, et OÜ X pangakontole sisse makstud sularaha ei kuulunud sissemakse tegemiseni isikule X, vaid hoopis OÜ-le X või mõnele muule isikule.
4. Ei saa nõustuda ringkonnakohtuga, et prokuratuur pidanuks täiendavalt tõendama, et isiku X poolt OÜ X pangakontole sisse makstud sularaha oli sissemakse tegemiseni süüdistatava isiklik vara. Sellisele seisukohale asudes tõlgendas ringkonnakohus vääralt KrMS § 7 lg-t 3 ja eksis sellest tulenevalt tõendamiskoormise jaotamisel.
5. TMS § 132 lg 1.1 mõtte kohaselt peab miinimumpalka saav isik kulutama ülalpidamiskohustuse täitmiseks üldjuhul vähemalt poole oma igakuisest sissetulekust. Samuti järeldub PKS §-st 102, et olukorras, kus vanem ei ole võimeline andma lapsele ülalpidamist, kahjustamata enese tavalist ülalpidamist, peab ta kasutama tema käsutada olevaid vahendeid enda ja lapse ülalpidamiseks ühetaoliselt.
6. Mitte prokuratuur ei pea tõendama, et KarS § 169 järgi polnud süüdistataval ühtegi töötamist piiravat terviseriket, vaid süüdistatav ja kaitsja peavad tõendama töötamist häiriva haiguse olemasolu. Niisamuti lasub süüdistataval ja kaitsjal kohustus tõendada neid jõupingutusi, mis puuduliku maksevõime tõttu ülalpidamiskohustust rikkunud süüdistatav oma varalise seisundi parandamiseks tegi, nt et ta otsis tõemeeli, ehkki edutult, (tasuvamat) tööd.
7. Elatusraha maksmisest kõrvalehoidumisena saab käsitada ka seda, kui tööl käiv, kuid sellele vaatamata puuduliku maksevõimega isik jätab elatise osaliselt või täielikult maksmata olukorras, kus ta pole astunud usutavaid samme tasuvama töö leidmiseks, ehkki viimane oleks arvestatava tõenäosusega võimalik.
Elatusraha maksmisest kõrvalehoidumine KarS § 169 tähenduses
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 06.10.2016 a. otsus nr 3-1-1-59-16
Maakohtu otsusega tunnistati isik X KarS § 169 (lapse ülalpidamise kohustuse rikkumine) järgi süüdi. Ringkonnakohus mõistis isiku X KarS § 169 järgi õigeks. Prokuratuur esitas kassatsiooni.
1. KarS § 169, mille järgi isik X aastatel 2012–2015 toime pandud teos süüdistatakse, näeb ette karistuse vanema teadva kõrvalehoidumise eest oma lapsele kohtu poolt väljamõistetud igakuise elatusraha maksmisest. KarS § 169 koosseisutegu ei ole (ega olnud ka enne 1. jaanuari 2015) mitte elatusraha ehk perekonnaseaduse (PKS) §-s 100 nimetatud elatise maksmata jätmine iseenesest, vaid selle maksmisest "kõrvalehoidumine".
2. KarS § 169 subjektiivne koosseis alates 1. jaanuarist 2015 eeldab toimepanijalt elatusraha maksmisest kõrvalehoidumise suhtes vähemalt otsest tahtlust, kusjuures KarS § 5 lg 2 kohaselt on sellel seadusemuudatusel tagasiulatuv jõud ka isikute suhtes, kes panid teo toime enne 1. jaanuari 2015.
3. Elatusraha maksmisest kõrvalehoidumisena KarS § 169 tähenduses on vaadeldav see, kui kohustatud isik rikub lapse ülalpidamise kohustust olukorras, kus tal on – või võiks temalt mõistlikult eeldatava käitumise korral olla – võimalik ülalpidamiskohustus täita või vähemalt teha seda suuremas ulatuses. KarS § 169 omistab elatise maksmise võimatusele teo koosseisupärasust, mitte õigusvastasust välistava toime.
4. Elatusraha maksmisest kõrvalehoidumisega KarS § 169 mõttes on tegemist eeskätt järgmistel juhtudel:
- kohustatud isik ei maksa lapsele tähtaegselt elatist vaatamata sellele, et tal on selleks piisavalt vara ja ei ole mõjuvaid põhjuseid, mis takistaksid soorituse (nt pangaülekande) tegemist (nt kohustatud isiku raske haigus); - kohustatud isik maksab kohtuotsusega välja mõistetud elatist väiksemas ulatuses kui tema varaline seisund seda võimaldaks; - või kohustatud isik, kellel ei ole elatise nõutavas summas maksmiseks piisavalt vara, jätab elatise täielikult või osaliselt maksmata olukorras, kus ta ei ole teinud mõistlikke jõupingutusi oma varalise seisundi parandamiseks määrani, mis võimaldaks tal ülalpidamiskohustust võimalikult suures ulatuses täita; - elatise maksmata jätmise kvalifitseerimine selle maksmisest kõrvalehoidumiseks kõigil juhtudel eeldab ka seda, et kohustatud isik rikuks elatise maksmise kohustust süstemaatiliselt või pikema aja vältel.
5. Asumaks seisukohale, et isik on elatusraha maksmisest KarS § 169 mõttes kõrvale hoidunud, ei piisa üksnes selle tuvastamisest, et isik ei ole temalt kohtuotsusega välja mõistetud elatist mingil perioodil maksnud või on teinud seda ettenähtust väiksemas ulatuses. Tuleb kindlaks teha ka faktilised asjaolud, millest järeldub, et isikul oli – või võinuks temalt mõistlikult eeldatava käitumise korral olla – võimalik ülalpidamiskohustus täita või vähemalt teha seda suuremas ulatuses.
6. Süüdistuse sisu peab kajastama faktiliste (eluliste) asjaolude kirjeldust, mitte seaduses sätestatud süüteokoosseisu tunnuste ümberkirjutust. Kuna fakte, mis võimaldaksid hinnata, kas isiku X poolt elatise maksmata jätmine on käsitatav elatusraha maksmisest kõrvalehoidumisena, ei ole süüdistuses välja toodud, ei saa neid asjaolusid ka kohtumenetluses tuvastada.
Riigikohus jättis kassatsiooni rahuldamata.
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 06.10.2016 a. otsus nr 3-1-1-60-16
Isik X tunnistati maakohtu otsusega süüdi selles, et ta lõi labidaga kannatanut ning tekitas kannatanule füüsilist valu ja tervisekahjustusi. Sama otsusega rahuldati osaliselt kannatanu tsiviilhagi ja isikult X mõisteti kannatanu kasuks välja 147 eurot ja 34 senti varalise kahju katteks ning 1300 eurot mittevaralise kahju katteks.
Ringkonnakohus jättis isiku X kaitsja apellatsiooni rahuldamata. Isiku X kaitsja esitas kassatsiooni.
1. Kohtud on jätnud tähelepanuta, et hädakaitse pole ainus õigusvastasust välistav asjaolu ning looma ründest õigushüvele lähtuva ohu kõrvaldamisele suunatud teo puhul saab õigustava asjaoluna tulla kõne alla hädaseisund KarS § 29 tingimustel.
2. Kuna kannatanu koerad tekitasid ründe käigus isiku X koerale erinevaid vigastusi, on ilmne, et isiku X koera elu ja tervis oli akuutses ohus ning objektiivselt oli ka põhjust karta vara edasist kahjustumist. Seega viibis isik X tõrjeliigutusi tehes ning kannatanut tabades kannatanu koertest lähtunud ohu tõttu hädaolukorras, s.t ta oli õigustatud päästmistoiminguks.
3. Labidaga tõrjeliigutuste tegemine oli isiku X jaoks konkreetses olukorras ainus võimalus oma vara päästa. Isiku X valitud päästmistoiming oli ohu kõrvaldamiseks sobiv. Võrdlemisel olevate õigushüvede väärtus ja neid ähvardava ohu suurus on kõigest üks aspekt, mida tuleb huvide kaalumisel arvesse võtta. Huvide kaalumine peab hõlmama tervikhinnangut konkreetsele olukorrale ning seejuures tuleb ühe aspektina pöörata tähelepanu ka päästmistoimingus kannatada saanud isiku käitumisele, sh tema võimalikule seotusele hädaseisundi tekkimisega.
4. Praegusel juhul oli isiku X huvi oma koera elu päästmise vastu KarS § 29 mõttes ilmselt olulisem kui kannatanu huvi oma kehalise puutumatuse vastu. Kokkuvõtlikult tabas isik X kannatanut labidaga koerte suunas tõrjeliigutuste tegemisel hädaseisundis ja see välistab KarS § 29 alusel tema teo õigusvastasuse. Hädaseisundi süüline põhjustamine ei anna alust süüliselt käitunud isiku ründamiseks, s.o see ei legitimeeri kättemaksu vale käitumise eest.
Väärteoasi ühistranspordiseaduse § 86 lg 1 järgi
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 12.10.2016 a. otsus nr 3-1-1-66-16
Munitsipaalpolitsei Amet (amet) koostas taksojuhi (menetlusalune isik) kohta väärteoprotokolli, mille kohaselt ei olnud menetlusalune isik sõidukile paigaldanud ette nähtud vormile vastavaid hinnakirju, pannes sellega toime ühistranspordiseaduse (ÜTS) § 86 lg 1 järgi kvalifitseeritava väärteo. Menetlusalust isikut karistati rahatrahviga.
Menetlusaluse isiku kaitsja esitas maakohtule kaebuse. Maakohus tühistas ameti otsuse. Tallinna Linnavalitsus ameti kaudu esitas kassatsiooni, samuti esitas kassatsiooni menetlusaluse isiku kaitsja seoses kaitsjale makstud tasu menetlusaluse isiku kanda jätmise osas.
1. Nõustuda tuleb maakohtuga, et menetlusaluse isiku süü oli väike ja avalik menetlushuvi ei tinginud isiku karistamise vajadust.
2. Menetluskulud jäävad selle isiku kanda, kelle huvides on kassatsioon esitatud.
Riigikohus jättis kassatsioonid rahuldamata.
Kutsetegevusena taksoveoteenust osutav isik
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 12.10.2016 a. otsus nr 3-1-1-65-16
Munitsipaalpolitsei Amet (amet, kohtuväline menetleja) koostas taksojuhi (menetlusalune isik) kohta väärteoprotokolli, mille kohaselt ei täitnud menetlusalune isik oma kohustust panna sõiduki armatuurlaua paremale poolele ja kõrvalistujapoolse tagumise ukseakna siseküljele nõuetele ja vormile vastav hinnakiri. Menetlusalust isikut karistati rahatrahviga. Menetlusaluse isiku kaitsja esitas maakohtule kaebuse.
Maakohus tühistas ameti otsuse. Tallinna Linnavalitsus ameti kaudu esitas kassatsiooni. Samuti esitas kassatsiooni menetlusaluse isiku kaitsja seoses kaitsjale makstud tasu menetlusaluse isiku kanda jätmise osas.
1. Etteheidetava väärteo objektiivse koosseisu moodustab ÜTS § 86 lg 1 alusel koostoimes määruse nr 20 „Tallinna taksoveonõuded“ (määrus) § 3 lõigetega 4 ja 5 taksoveoteenuse osutamine sõidukiga, millel ei ole määruses ette nähtud nõuetele vastavat hinnakirja.
2. Olukorras, kus seadusandja on ÜTS § 66 lg 3 p-ga 1 volitanud kohaliku omavalitsuse valla- või linnavolikogu taksoveoteenuste hinnakirja vormi kehtestama, ei ole määruse § 3 lõiget 5 võimalik tõlgendada nii, et vormikohane hinnakiri peab olema enam-vähem selline, nagu määruse lisas toodud vorm ette näeb.
3. Kriminaalkolleegium on varem selgitanud, et määratletuspõhimõtet ei riku iseenesest isiku karistamine vähese tähtsusega rikkumise eest, kui tegemist on sellise rikkumisega, mida norm on mõeldud ära hoidma. Seega on menetlusaluse isiku teos väärteo objektiivne koosseis täidetud.
4. Tahtluse aspektist ei ole tähtsust sellel, kas isik oli teadlik koosseisu asjaolude õiguslikust tähendusest. Nii ei ole olukorras, kus isik on teadlik süüteokoosseisu moodustavatest faktilistest asjaoludest, subjektiivse koosseisu tasandil tähtsust asjaolul, kas ta oli tegu toime pannes teadlik kehtivast õiguslikust regulatsioonist.
5. See, et teo toimepanija ei ole teadlik õigusnormidest, ei muuda tema käitumist ettevaatamatuks, vaid viitab sellele, et isik oli keelueksimuses KarS § 39 tähenduses. Sellisel juhul tuleb hinnata, kas eksimus teo keelatuses oli isiku jaoks välditav.
6. Vacatio legis’e piisavust ehk mõistlikkust saab hinnata, arvestades vaatluse all oleva õigussuhte iseloomu, õigussuhte muutmise ulatust ning sellest tulenevat vajadust ümberkorraldusteks normiadressaatide tegevuses, samuti hinnates, kas muudatus õiguslikus olustikus oli ettenähtav või ootamatu. Praegusel juhul ei ole kolmepäevane jõustumistähtaeg nii ebamõistlikult lühike, et pidada seda põhiseadusvastaseks.
7. Kutsetegevusena taksoveoteenust osutav isik peab olema kursis valdkonda reguleerivate õigusnormidega ning pöörama tavapärast enam tähelepanu teenuse osutamisele kehtestatud nõuetele. Teisisõnu saab kutsetegevuses teenust osutavalt isikult oodata suuremat valmidust reageerida võimalikele valdkonda puudutavatele muudatustele.
8. Alates 29. märtsist 2015 ei pea kohtuväline menetleja VTMS § 3.1 lg 2 järgi vähetähtsa väärteo puhul väärteomenetlust alustama ja võib piirduda väärteo tunnustega teo toimepannud isiku suulise hoiatamisega. Nii on menetlejale antud õigus otsustada, kas väärteomenetluse alustamine on teo asjaolusid arvestades põhjendatud, vajalik ja mõistlik.
9. Nõustuda ei saa kohtuvälise menetleja väitega, mille järgi tuleb väärteomenetlus läbi viia erandeid tegemata ja et menetlusaluse isiku karistamine oli vajalik võrdse kohtlemise tagamiseks (võrreldes nõuetekohast hinnakirja omavate taksojuhtidega). Konkreetses asjas tehtav otsustus isiku karistamise vajalikkuse kohta sõltub muu hulgas teo tehioludest, isiku süüst, teda iseloomustavatest andmetest ja muudest tema vastutust mõjutavatest asjaoludest.
Väärteoasja lahendamine. Keelatud kauba toimetamine Eesti
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 19.10.2016 a. otsus nr 3-1-1-73-16
Maksu- ja Tolliameti (MTA) otsusega karistati isikut X tolliseaduse (TS) § 74 lg 1 alusel rahatrahviga selle eest, et ta toimetas väljaspool Euroopa Liidu tolliterritooriumi asuvast riigist Eestisse keelatud kaupa (huuletubakas). Kohtuvälise menetleja väärteootsuse peale esitas kaebuse isiku X kaitsja. Maakohus jättis kohtuvälise menetleja karistusotsuse muutmata ja selle peale esitatud kaebuse rahuldamata. Isiku X kaitsja esitas kassatsiooni.
1. VTMS § 123 lg 2 kohaselt peab maakohus lahendama väärteoasja täies ulatuses, sõltumata esitatud kaebuse piiridest, kontrollides kohtuvälise menetleja otsuse tegemise aluseks olnud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid. Muu hulgas tähendab see seda, et maakohtu kohustust vastata VTMS § -s 133 loetletud küsimustele ja kajastada VTMS § 110 alusel kohtuotsuse põhiosas nii tõendite analüüsi kui ka seda, millised asjaolud on loetud tõendatuks ning millistele tõenditele on otsuse tegemisel tuginetud.
2. See, et maakohus peab tulenevalt VTMS § 123 lg-st 2 arutama väärteoasja täies ulatuses, sõltumata esitatud kaebuse piiridest, ei tähenda aga, et kohtuvälise menetleja otsuse peale esitatud kaebuse väited võib jätta tähelepanuta. VTMS § 123 lg 2 kohaselt peab maakohus lisaks kaebuse etteheidetele kontrollima ka teisi kohtuvälise menetleja otsuse tegemise aluseks olnud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid.
3. TS § 74 lg 1 sätestab karistatava teona muu hulgas keelatud kauba liiduvälisest riigist Eestisse toimetamise. Otsustamaks, kas selle koosseisualternatiivi täitmiseks peab kaup olema liikunud üle tollipiiri või piisab väärteo lõpuleviimiseks kauba toimetamisest üle riigipiiri, tuleb silmas pidada, et keelatud kauba riiki toimetamise piirangute eesmärk (kaitstav õigushüve) pole riigi maksulaekumiste kaitse, vaid Eesti Vabariigis keelatud kauba käitlemise välistamine. Kuna selle eesmärgi seisukohalt on oluline välistada (juba) keelatud kauba jõudmine Eesti Vabariigi territooriumile, tuleb Eestisse toimetamisena TS § 74 lg 1 mõttes mõista kauba toimetamist üle riigipiiri.
4. Kuid juhul, kui menetlusalune isik otsustab end kaitsta aktiivselt, peab ta kas ise esitama tõendid oma väidete õigsuse kinnitamiseks või looma süüdistusfunktsiooni kandjale vähemalt reaalse võimaluse nende väidete kontrollimiseks.
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 19.10.2016 a. määrus nr 3-1-1-71-16
Maakohtu määrusega anti isik X (süüdistatav) kohtu alla süüdistatuna KarS § 113 lg 1 – § 25 lg 2 järgi, määrati kindlaks kohtuistungi toimumise aeg ja istungile kutsutavad isikud ning võeti menetlusse kannatanu tsiviilhagi. Isiku X kaitsja esitas kohtule kaitseakti, milles leidis, et süüdistatavale ette heidetav kuritegu on tõendatud, kuid see tuleb kvalifitseerida KarS § 118 lg 1 p 1 järgi. Maakohtu otsusega tunnistati isik X süüdi KarS § 118 lg 1 p 1 järgi. Apellatsioonid esitasid isiku X kaitsja ja ringkonnaprokurör. Ringkonnakohtu määrusega maakohtu otsus tühistati ja kriminaalasja materjal saadeti samale maakohtule uueks arutamiseks teises kohtukoosseisus alates kohtu alla andmise staadiumist. Ringkonnaprokurör esitas määruskaebuse Riigikohtule.
1. Kohtu eelmenetluses tehtud otsustused ei pea olema vormistatud ühe menetlusdokumendina (määrusena), vaid võimalik on kohtu alla andmise määrusena pealkirjastatud dokumentide paljusus. Kokkuvõtlikult öelduna ei tähista süüdistatava kohtu alla andmine alates 1. septembrist 2011 enam kohtuliku eelmenetluse lõppu, vaid eelmenetluslike küsimuste lahendamine võib jätkuda pärast süüdistatava kohtu alla andmise määruse koostamist.
2. Maakohus ei ole süüdistatava kohtu alla andmise otsustamisel tuvastanud ebaõiget kohtualluvust, süüdistusakti mittevastavust KrMS § 154 nõuetele ega ka ühtegi KrMS § 199 lg 1 p-des 2–6 nimetatud kriminaalmenetlust välistavat asjaolu. Samas tuleb nõustuda prokuröri seisukohaga, et ka edasise kohtuliku eelmenetluse käigu puhul ei ole menetlusõiguse rikkumine tuvastatav.
3. Protokollilise kohtu alla andmise määruse koostamine ei tähenda veel iseenesest, et kohus oleks rikkunud oluliselt kriminaalmenetlusõigust. Maakohus oli praegusel juhul eelistungi toimumise ajaks süüdistatava kohtu alla andnud ja seetõttu teadis süüdistatav ka seda, millised otsustused kohtu alla andmise raames tehti.
Riigikohus rahuldas määruskaebuse ja saatis kriminaalasja uueks arutamiseks samale ringkonnakohtule teises kohtukoosseisus.
Varasemad karistused. Katsestaadium
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 20.10.2016 a. otsus nr 3-1-1-70-16
Maakohtu otsusega tunnistati isik X (süüdistatav) süüdi karistusseadustiku (KarS) § 414 lg 1 järgi. Kohtumenetluse käigus leidis tõendamist, et isik X valmistas plahvatuse tekitamise eesmärgil eeluurimisel täpselt tuvastamata ajal, improviseeritud lõhkeseadeldise. Apellatsioonid esitasid süüdistatav ja tema kaitsja. Ringkonnakohus jättis apellatsioonid rahuldamata. Kassatsiooni esitas süüdistatava kaitsja.
1. Varasemaid karistatusi saab uue karistuse mõistmisel arvestada üksnes tingimusel, et need ei ole karistusregistrist kustutatud ja et need varasemad õigusrikkumised on seotud uue kuriteoga. Nimetatud keeld laieneb ka juhtudele, kui arutluse all on karistuse mõistmise eripreventiivne aspekt KarS § 56 lg 1 ls 2 alt 3 tähenduses.
2. Registrist kustutatud karistusandmed ei saa olla aluseks isikule mõistetava karistuse individualiseerimisel eripreventiivses tähenduses, kuna see ei arvesta süüdistatava vahepealset õiguskuulekat käitumist ja kaugeneb KarS § 56 lg 1 aluseks olevast teosüü põhimõttest. Iseäranis ilmne peaks see olema praegusel juhul, kus isiku X viimased kuriteokaristused pärinevad Eesti Vabariigi taasiseseisvumise eelsest ajast.
3. Arusaam isiku süüst KarS § 56 lg 1 ls 1 tähenduses tekib eeskätt vahetult suulise kohtumenetluse käigus, kus kohtul kujuneb veendumus nii toimepanija isikust kui ka tema sooritatud teost. Kehtiva õiguspraktika kohaselt ei ole kohus seejuures karistuse küsimuse otsustamisel seotud prokuröri ega kaitsja vastavate taotlustega, olles pädev lahendama selle küsimuse seadusele ning enda siseveendumusele tuginevalt, lähtudes teosüüle vastava karistuse mõistmisel mh teo tehioludest, isikut iseloomustavatest andmetest ja muudest tema vastutust mõjutavatest asjaoludest, mille hulka kuuluvad ka karistust kergendavad ja raskendavad asjaolud.
4. Süüteo jäämine katsestaadiumisse ei too kaasa KarS § 25 lg 6 ega ka mitte § 26 lg 2 kohaselt automaatselt karistuse kergendamist võrreldes lõpuleviidud süüteoga. Nimelt tunneb seadus obligatoorseid karistust kergendavaid asjaolusid, mis on sätestatud KarS § 57 lg-s 1 ning mida kohus peab nende esinemise korral võtma arvesse karistust vähendavana. Juhul, kui kuritegu jääb katsestaadiumisse, tuleb karistuse vähendamist küll kaaluda, kuid seda ei saa käsitada absoluutse nõudena.
5. Katsestaadiumisse jäänud süüteo korral on karistuse mõistmise jaoks tähtis eeskätt isiku tahtluse intensiivsus, millega on seotud nt ka kuriteo toimepanemise põhjalik planeerimine ja ettevalmistamine. Teiseks on oluline see, kas ja millises ulatuses rünnatud õigushüve kahjustatud sai ehk teisisõnu toimepanija poolt silmas peetud ja soovitud tagajärje saavutamise lähedus.
6. Nii näiteks võib katsestaadiumiga õiguslikus mõttes tegemist olla juba lõhkeseadeldise paigaldamisel isiku eluruumi, samas kui katsestaadiumist tuleb rääkida ka siis, kui isiku elu õnnestub pärast plahvatuses kannatada saamist siiski päästa. Arutatavat kriminaalasja silmas pidades ei tingi asjaolu, et isiku X tegu jäi katsestaadiumisse, karistuse kergendamist.
Avalikul kohtuistungil kõlanud menetlusandmete avaldamine
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 24.10.2016 a. määrus nr 3-1-1-74-16
Maakohus kohaldas prokuröri taotlusel menetlusvälise isiku X suhtes kriminaalmenetluse seadustiku (KrMS) § 267 lg 5 alusel 600 euro suurust rahatrahvi. Kriminaalasja menetlev kohtunik selgitas kohtuistungi lõpus kohtusaalis viibinud ajakirjanikele, kelle hulgas oli ka isik X, et praegu on keelatud üle kuulatud kannatanu ja tunnistajate ütluste avaldamine ning refereerimine, kuna on vaja tagada KrMS § 287 lg 2 nõuete täitmine. Isiku X esindaja esitas määruskaebuse. Ringkonnakohus rahuldas määruskaebuse. Prokuratuur esitas määruskaebuse Riigikohtule.
1. Arvestades, et kriminaalmenetluse seadustiku kohaselt ei saa kohus keelata avalikul kohtuistungil kõlanud menetlusandmete avaldamist, ei kuulu maakohtu praeguses asjas antud korraldus KrMS § 267 reguleerimisalasse. Kohtuistungi avalikkuse ja selle piiramisega seonduvat reguleerivad eeskätt KrMS §-d 11 ning 12. KrMS § 11 lg-s 1 sisalduva üldpõhimõtte kohaselt on igal isikul võimalik jälgida ja talletada kohtuistungit KrMS §-s 13 sätestatud korras. Kohtuistungi avalikkust saab kohus piirata üksnes menetlusseaduses ette nähtud alustel, s.o KrMS §-des 11 ja 12 sätestatud tingimusi järgides.
2. Võrreldes teiste kohtumenetluse liikidega on kriminaalasja arutava kohtu volitused menetlusandmete avaldamise keelamise osas piiratumad. Tsiviilkohtumenetluses võib kohus menetlusosalisi ja teisi istungisaalis viibijaid määrusega kohustada asja menetlemisel teatavaks saanud asjaolu saladuses hoidma ka juhul, kui menetlus ei ole kinniseks kuulutatud, kuid saladuse hoidmine on ilmselt vajalik tsiviilkohtumenetluse seadustiku (TsMS) §-s 38 nimetatud õiguse või huvi kaitseks (TsMS § 41 lg 3).
3. Kuivõrd isiku kriminaalasja arutati avalikul kohtuistungil ja kriminaalmenetluse seadustik ei võimalda keelata avalikul kohtuistungil kõlanud menetlusandmete avaldamist, puudus isiku X suhtes rahatrahvi kohaldamiseks seadusest tulenev alus. Ehkki KrMS § 12 lg 1 p 4 jätab kohtule kohtuistungi kinniseks kuulutamisel esmapilgul ulatusliku otsustusruumi, peavad kohtuistungi kinniseks kuulutamise tinginud põhjused olema kaalukad.
4. Seisukoht, mille järgi võiks üle kuulamata tunnistajate mõjutamise vältimiseks kohtuistungi KrMS § 12 lg 1 p 4 alusel osaliselt või täielikult kinniseks kuulutada, tähendaks ühtlasi, et suuremat avalikku huvi tekitavate ja isikuliste tõendite vahetut uurimist eeldavate kriminaalasjade arutamine hakkaks valdavalt toimuma kinnistel kohtuistungitel.
5. Kasvõi juba käesoleva kohtuasja näitel ei saa iseenesest välistada olukordi, kus mõni saalis viibiv isik suudab isikulistest tõendiallikatest pärineva teabe talletada maksimaalse täpsusega ka kirjalike märkmete kujul. Ometi ei luba kehtiv kriminaalmenetluse seadustik selliselt saadud teabe avaldamist avaliku kohtuistungi puhul piirata. Vastavasisulise keelu sätestamiseks peaks seadusandja kaaluma menetlusseadustiku muutmist tsiviilkohtumenetluse seadustiku eeskuju aluseks võttes, mida aga praegu ei ole tehtud.
Liiklusnõuete rikkumine. Kohtukulud
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 26.10.2016 a. otsus nr 3-1-1-83-16
Isikule X esitati süüdistus selles, et ta tekitas liiklusnõuete rikkumisega ettevaatamatusest raske tervisekahjustuse ning lühiajalised tervisekahjustused. Maakohtu otsusega mõisteti talle esitatud süüdistuses õigeks ning tsiviilhagid jäeti läbi vaatamata. Ringkonnakohus jättis prokuratuuri apellatsiooni rahuldamata. Kassatsioonid esitasid prokuratuur ja kannatajad. Riigikohus tühistas ringkonnakohtu otsuse täies ulatuses ja kriminaalasi saadeti uueks arutamiseks samale ringkonnakohtule teises kohtukoosseisus. Ringkonnakohus tühistas maakohtu otsuse täies ulatuses, tunnistas isiku X süüdi ning osaliselt rahuldas kannatanute tsiviilhagid. Isiku X kaitsja esitas kassatsiooni.
1. Isegi kui süüdistuses ei ole nõuetekohaselt kirjeldatud blanketset koosseisutunnust sisustavaid sätteid, ei saa automaatselt järgneda süüdistatava õigeksmõistmist. Sellisel juhul lasub kriminaalasja lahendaval kohtul kohustus kontrollida teokirjeldust sisustava blanketse normi olemasolu. Isikule X esitatud süüdistuses kirjeldati piisava konkreetsusega liiklusõnnetuse põhjustamise tehiolusid, mistõttu oleks ringkonnakohus saanud enda hinnangul õiget blanketset koosseisutunnust sisustavat sätet ise kohaldada.
2. Arvestades, et LS § 33 lg 2 p 8 kohaselt peab juht enne manöövri alustamist veenduma, et see on ohutu ega takista või ohusta teisi liiklejaid, on ringkonnakohtu otsuses vastatud ka kaitsja küsimusele selle kohta, millal tohib vastassuunavööndis viibiv juht oma suunavööndisse naasta. Nagu iga manöövri puhul, tuleb ka enne oma suunavööndisse tagasiliikumist veenduda, et see on ohutu ega takista või ohusta teisi liiklejaid. Praegusel juhul jättis isik X kõnealuse kohustuse täitmata.
3. KrMS § 191 lg-st 3 tulenev pädevus hõlmab ka ringkonnakohtu ja Riigikohtu õigust teha kriminaalmenetluse kulude hüvitamise kohta ise uus otsustus ka juhul, kui madalama astme kohtu vaidlustatud otsuses on see küsimus jäetud täielikult või osaliselt lahendamata.
4. Valitud kaitsjale kaebuse koostamise eest makstud tasu mõistlikkust hinnates tuleb võtta arvesse ka seda, millises ulatuses on kaebuse argumendid põhjendatud ja millises mitte, ühe tööühiku hinda ning õigusteenuse vajalikkust. Süüdistataval on õigus eeldada, et tema kriminaalasi lahendatakse kõigis küsimustes lõplikult õigesti esimese astme kohtus ja ta on kohustatud hüvitama üksnes põhjendamatust kaebusest tingitud menetluskulud.
Väärteo aegumine. Mõistlik menetlusaeg
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 27.10.2016 a. otsus nr 3-1-1-50-16
Maksu- ja Tolliameti (MTA) kontrolliosakond esitas sama ameti uurimisosakonnale kuriteoteate, milles osutati muu hulgas kahtlusele, et OÜ X, kelle juhatuse liige on isik X, deklareeris maksustamisperioodidel OÜ Y arvete alusel põhjendamatult sisendkäibemaksu kokku summas 40 000 eurot. Muu hulgas selle kuriteokahtluse kontrollimiseks koostas prokuratuur läbiotsimismääruse, alustades kriminaalmenetlust. Osutatud määruse alusel toimetati läbiotsimine isiku X elukohas, mis oli ühtlasi ka OÜ X asukoht. Maakohus tunnistas isiku X süüdi. Ringkonnakohus muutis selle teo kvalifikatsiooni. Riigikohus tühistas ringkonnakohtu otsus muu hulgas osas, millega isik X ja OÜ X olid süüdi tunnistatud valeandmete esitamises OÜ X käibedeklaratsioonides. Riigikohus lõpetas selle süüdistuse osas kriminaalmenetluse. MTA karistas isikut X ja OÜ-d X rahatrahviga. Isiku X ja OÜ X kaitsja esitas kaebuse maakohtule. Maakohus tühistas MTA otsuse ja lõpetas väärteomenetluse. MTA esitas kassatsiooni.
1. Kuni 1. jaanuarini 2015, sh mõlema teo väidetava toimepanemise ajal kehtinud KarS § 81 lg 3 redaktsiooni (edaspidi KarS § 81 v.r) teise lause mõttes olid mõlemad menetletavad väärteod käsitatavad maksualaste väärtegudena. Seega hakkas kõnealuste väärtegude kolmeaastane aegumistähtaeg kulgema ühel juhul 25. septembril 2012 ja teisel juhul 22. oktoobril 2012.
2. Süüteo aegumise peatumine tähendab, et kriminaalmenetluse toimetamise aega ei võeta KarS § 81 lg-st 3 tuleneva väärteo aegumise tähtaja arvutamisel arvesse. Väär on maakohtu seisukoht, et KarS § 81 lg 7 p 2 alusel peatub aegumine üksnes juhul, kui enne kriminaalmenetluse alustamist on sama teo kohta alustatud väärteomenetlust. KarS § 81 lg 7 p 2 kohaldamise eeldus on üksnes see, et teo kohta alustatakse kriminaalmenetlust, kusjuures pole oluline, kas varem on sama teo osas väärteomenetlust toimetatud või mitte.
3. KarS § 81 lg 8 v.r nägi ette, et sama paragrahvi lõike 7 punktis 2 sätestatud juhul aegumine ei uuene, kui väärteo toimepanemisest on möödunud kolm aastat. Kolleegium on varem seda sätet selgitades märkinud, et kui kriminaalmenetluse lõpetamise ajaks on väärteo toimepanemisest möödunud kolm aastat, ei tohi väärteomenetlust alustada ega jätkata.
4. KarS § 81 lg-s 8 sätestatud tähtaeg ei mõjuta väärteo aegumise tähtaega, kui väärteomenetluse alustamine või jätkamine oli aegumise peatumise aluse äralangemisel lubatav. Sellisel juhul rakendub jätkuvalt KarS § 81 lg-s 3 sätestatud tähtaeg ja aegumise peatumise aeg jäetakse KarS § 81 lg 7 p 1 või p 2 alusel aegumise tähtajast välja.
5. KarS § 81 lg-s 8 sätestatud tähtaeg ei mõjuta väärteo aegumise tähtaega, kui väärteomenetluse alustamine või jätkamine oli aegumise peatumise aluse äralangemisel lubatav. Väidetav valeandmete esitamine OÜ X 2012. a septembrikuu käibedeklaratsioonis, mis leidis aset 22. oktoobril 2012, aegub aga väärteona 28. aprillil 2018. Seega ei ole menetletavad väärteod nende toimepanemise ajal kehtinud seaduse järgi aegunud.
6. Alates 1. jaanuarist 2015 on maksuhaldurile valeandmete esitamine, kui sellega ei vähendata maksu- ega kinnipidamiskohustust ega suurendata tagastusnõuet, karistatav KarS § 280 järgi. KarS § 81 lg 7 p 2, mille kohaselt peatub süüteo aegumine väärteo tunnustega teo kohta kriminaalmenetluse alustamisel kuni kriminaalmenetluse lõpetamiseni, pole muutunud. Seega ka kehtiva õiguse kohaselt oli menetletavate väärtegude aegumine 11. detsembrist 2012 kuni 17. juunini 2015 KarS § 81 lg 7 p 2 alusel peatunud.
7. Sõltumata kohtuvälise menetleja otsuse peale esitatud kaebuse piiridest, ei saa kohtuvälise menetleja otsus jääda kaebemenetluse tulemusena jõusse, ilma et kohus oleks enne kontrollinud väärteo koosseisupärasuse, õigusvastasuse ja süülisusega seotud asjaolusid.
8. Karistusõigusliku hinnangu andmine menetlusaluste isikute tegudele võinuks olla siiski oluliselt kiirem, kui kriminaalmenetluse seadustik oleks võimaldanud kriminaalasja lahendaval kohtul hinnata, kas menetletav tegu, mis ei vasta kuriteokoosseisule, täidab väärteokoosseisu tunnused, ja jaatava vastuse korral väärteokaristust kohaldada. Väärteoasja maakohtule uueks arutamiseks saatmine rikuks isiku X ja OÜ X õigust menetlusele mõistliku aja jooksul.
9. VTMS §-st 2 tulenevalt on väärteomenetluses kohaldatavad kõik kriminaalmenetluses ette nähtud õiguskaitsevahendid, millega asja arutav kohus saab reageerida mõistliku menetlusaja möödumisele. SKHS § 5 lg 4 sõnastus viitab kaudselt ka võimalusele, et ebamõistliku menetlusaja ületamise tõttu võidakse kergendada menetlusaluse isiku karistust. Kuna väärteomenetluse seadustik sellist karistuse kergendamise alust ette ei näe, pidi seadusandja SKHS § 5 lg-t 4 formuleerides lähtuma eeldusest, et kriminaalmenetluslikke ebamõistliku menetlusaja vältimise või heastamise abinõusid saab VTMS § 2 alusel kohaldada ka väärteomenetluses.
Väärteo eest mõistetava lisakaristuse alammäär. Liiklusväärtegu
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 28.10.2016 a. otsus nr 3-1-1-75-16
Politsei- ja Piirivalveameti (PPA) otsusega karistati isikut X rahatrahvi ja juhtimisõiguse äravõtmisega viieks kuuks, kuna ta ületas sõidukiirust ning tema väljahingatav õhk sisaldas alkoholi. Isik X esitas kaebuse maakohtule, kes tühistas PPA otsuse mõistetud karistuse osas, vähendades nii rahatrahvi suurust kui ka juhtimisõiguse äravõtmise kestust. PPA esitas kassatsiooni. Kassatsiooniastmes vaieldi isikule X maakohtu otsusega määratud karistuse üle.
1. KarS § 61 sätestab võimaluse kohaldada karistust alla alammäära. See on iseseisev karistuse kergendamise alus ja selle kohaldamine annab kohtule lisavõimaluse karistuse individualiseerimiseks selle kergendamise kaudu juhtudel, mida ei ole võimalik karistusseadustiku üldosas otseselt ette näha.
2. Ükski maakohtu otsuses toodud asjaoludest ei ole erandlik KarS § 61 lg 1 tähenduses. Muu hulgas ei ole asjakohased maakohtu põhistused, mis puudutavad väärteo eest mõistetava lisakaristuse alammäära võrdlust kuriteo eest mõistetava juhtimisõiguse äravõtmise alammääraga. Seega on maakohus karistuse mõistmisel kohaldanud ebaõigesti materiaalõigust.
3. LS § 224 lg-tega 2 ja 3 on väärteokaristuse kohaldajale antud lai kaalutlusruum isiku süüle vastava ning üld- ja eripreventsiooni arvesse võtva karistuse, sh lisakaristuse leidmiseks. Menetlusalusele isikule on võimalik kohaldada põhikaristusena nii rahatrahvi (kuni 300 trahviühikut), aresti kui ka sõiduki juhtimise õiguse äravõtmist (kuni 12 kuuni).
4. Jõudes järeldusele, et isikule X mõistetud põhikaristus ja lisakaristus kokku ei vasta tema süüle, oleks maakohus saanud vähendada põhikaristusena mõistetud rahatrahvi või mõista juhtimisõiguse äravõtmise põhikaristusena. Kohtupraktikas omaksvõetud seisukoht, et isiku karistamisel korduvalt alkoholijoobes mootorsõiduki juhtimise eest tuleb temalt üldjuhul juhtimisõigus ära võtta ja ainult erandlikel asjaoludel võib kohus jätta lisakaristuse kohaldamata, ei välista liiklusväärtegude eest juhtimisõiguse äravõtmist põhikaristusena.
Riigikohus rahuldas kassatsiooni osaliselt ning saatis asja maakohtule uue karistuse mõistmiseks.
Loovutamismäärus. Loovutamisvahistuses viibimise seaduslikkus
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 02.11.2016 a. määrus nr 3-1-1-81-16
Maakohtu a määrusega loovutati isikut X süüdimõistva kohtuotsuse täitmiseks Prantsuse Vabariigile ja tema suhtes kohaldati loovutamisvahistust kuni üleandmiseni. Loovutamismäärus jõustus, mil ringkonnakohus jättis maakohtu määruse muutmata ja selle peale esitatud kaebuse rahuldamata. Isiku X kaitsja esitas maakohtule taotluse kontrollida loovutamisvahistuse põhjendatust ja vabastada viivitamatult isik X vahi alt. Maakohus jättis taotluse läbi vaatamata. Ringkonnakohus jättis kaitsja määruskaebuse rahuldamata. Kaitsja pöördus Riigikohtusse.
1. Praeguses asjas tõusetunud vaidluse lahendamiseks tuleb kõigepealt otsustada, kas maa- ja ringkonnakohtu määruste tegemise ajal olid vahistuse põhjendatuse kontrollimist puudutavad sätted (KrMS § 137 kuni 31. augustini 2016 kehtinud redaktsioonis, v.r.) loovutamisvahistusele analoogia korras kohaldatavad.
2. Ringkonnakohus märkis põhjendatult, et KrMS § 137 lg 1 p 1 nägi ette vahistuse põhjendatuse kontrollimise kriminaalasja kohtueelses menetluses enne lõpliku lahendi tegemist. Kuna isiku X loovutamisküsimus lahendati lõplikult maakohtu 12. veebruari 2016. a määrusega, mis jõustus 7. märtsil 2016, ei saanud praeguses asjas KrMS § 137 lg 1 p 1 (v.r.) kohaldamine kõne alla tulla.
3. Loovutamismääruse täitmise kriminaalmenetluse seadustiku nõuetele vastavust puudutavad vaidlused tuleb lahendada KrMS § 431 alusel lahendi teinud kohtu või kohtulahendit täitmisele pöörava maakohtu täitmiskohtuniku määrusega. Kohtud keeldusid alusetult isiku X loovutamisvahistuses viibimise seaduslikkuse kontrollimisest ja tema vahi alt vabastamise taotluse läbivaatamisest ning rikkusid selliselt toimides oluliselt kriminaalmenetlusõigust KrMS § 339 lg 2 mõttes.
Vaidluse all olevate kohtueelse menetluse andmete avalikustamine kohtuliku arutamise ajal
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 02.11.2016 a. määrus nr 3-1-1-80-16
Maakohus kohaldas prokuröri taotlusel kannatanu OÜ X seaduslikule esindajale, isikule X 1000 euro suurust rahatrahvi selle eest, et ta avaldas uudisteportaalile antud kommentaarides kriminaalasja kohtueelse menetluse andmeid. OÜ X esindaja, isik Y, esitas määruskaebuse. Ringkonnakohus jättis maakohtu lõppjäreldused muutmata. OÜ X esindaja, isik Y, pöördus Riigikohtusse.
1. Peab otsustama, kas KrMS § 214 lg-st 3 tulenev trahvi määramise õigus laieneb ka kohtumenetluse ajale ja kriminaalasja lahendavale kohtule. Olukorras, kus eeluurimiskohtuniku volitused on kriminaalasja kohtusse saatmise ajaks lõppenud, kuid kriminaalasja arutama asuval kohtul pole veel tekkinud võimalust menetlusandmete avaldamist piirata, on tegemist menetlusseaduse lüngaga.
2. KrMS § 214 üks eesmärk on eelduste loomine kriminaalasjade tulemuslikumaks menetlemiseks. Ajaks, mil süüdistusakt on saadetud kohtusse, on aga vähemalt prokuratuuri eeldatava hinnangu kohaselt kõik tõe tuvastamiseks vajalikud tõendid kogutud ja loodud ühtlasi nõutavad eeldused kriminaalasja kohtulikuks arutamiseks. Seetõttu ei saa menetluse selles staadiumis ainult KrMS § 214 eesmärkidega isiku trahvimise vajadust õigustada.
3. Kohtumenetluse tingimustes ei saa kohtueelse menetluse andmete avaldamine enam sõltuda prokuratuuri loast, sest tõendeid esitatakse, avaldatakse ja uuritakse KrMS 10. peatüki 4. jaos sätestatud korras. Öeldu tähendab, et kõneks olevas menetlusetapis ei ole võimalik KrMS § 214 alusel menetlusandmete avaldamist piirata ja trahvi määramise õigus on kriminaalasja arutaval kohtul üksnes alusel. Seda aga juhul, kui avaldatakse kinnise kohtuistungi, mitte kohtueelse uurimise andmeid.
4. Kuigi KrMS § 214 lg 3 teises lauses nimetatakse kahtlustatava kõrval menetlusosalisena ka süüdistatavat, ei saa sellest siiski järeldada, et vaadeldava sätte toime võiks laieneda kohtumenetluse ajale ja anda trahvi määramise õiguse kriminaalasja menetlevale kohtule. Isik saab olla süüdistatava staatuses seega ka ajal, mil kriminaalasja pole veel kohtusse saadetud.
5. Kuivõrd kannatanu esindaja avaldas vaidluse all olevaid kohtueelse menetluse andmeid kohtuliku arutamise ajal, ei saanud maakohus trahvi määramisel tugineda KrMS § 214 lg-le 3.
Kuriteokahtlus
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 03.11.2016 a. määrus nr 3-1-1-78-16
Maakohus rahuldas prokuratuuri taotluse ja arestis kolmandale isikule kuuluv sõiduauto laiendatud konfiskeerimise tagamiseks. Kolmas isik esitas määruskaebuse, mille ringkonnakohus rahuldamata jättis. Kolmanda isiku esindaja pöördus Riigikohtusse.
1. Ehkki vara arestimise üheks eelduseks oleva kuriteokahtluse kindlakstegemisel kehtib lihtsustatud tõendamisstandard, peab vara arestimise määrusest siiski alati nähtuma üheselt ja selgelt põhjendatud kahtluse olemasolu selle kohta, et isik on toime pannud kuriteo tunnustega teo.
2. Määruses tuleb esitada selged põhjendused, millistest asjaoludest ja tõenditest tulenevalt on kohtu arvates olemas põhjendatud kuriteokahtlus arestitava vara omaniku või kuritegeliku tulu eeldatava saaja suhtes, kes on vara päritolu varjamiseks selle kolmandale isikule andnud.
3. Kohtud on tõendite sisu avamata ja kuriteokahtlusega seostamata jätmist põhjendanud kohtueelse uurimise eesmärkide kaitsmisega. Samas pole võimalik vara arestimise vaidlustamisel kaitseõigust efektiivselt teostada, kui kuriteokahtlust kinnitavaid tõendeid sisuliselt ei avaldata või tehakse seda üksnes sellisel määral, mis ei seo isiku käitumist jälgitavalt kahtlustuse esemeks oleva kuriteoga.
4. Kohtud on peamiselt loetlenud prokuratuurile ja kohtule teadaolevaid tõendeid. Üksnes viide isiku X elukohast leitud võtmehoidjale on ka lihtsustatud tõendamisstandardi korral ebapiisav, kuna ei võimalda kahtlustataval ega kolmandal isikul reaalselt enda kaitseõigust teostada. Kohtulahendi põhjendamise kohustust on oluliselt rikutud KrMS § 339 lg 2 mõttes.
Riigikohus rahuldas määruskaebuse osaliselt ning saatis määruskaebuse uueks läbivaatamiseks ringkonnakohtule.
Isiku võime kanda karistust
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 07.11.2016 a. määrus nr 3-1-1-87-16
Maakohtu otsusega tunnistati isik X kokkuleppemenetluses süüdi karistusseadustiku (KarS) § 184 lg 1 järgi. Kohus määras, et mõistetud karistust ei pöörata täitmisele, kui isik X ei pane üheaastase katseaja jooksul toime uut kuritegu ja täidab kontrollnõudeid ning kohustust mitte tarvitada narkootilisi ja psühhotroopseid aineid. Kriminaalhooldusametnik esitas maakohtule erakorralise ettekande, taotledes isikule X mõistetud karistuse täitmisele pööramist. Ettekande kohaselt oli kriminaalhooldusalune rikkunud korduvalt registreerimiskohustust. Maakohus pööras isikule X mõistetud karistuse täitmisele. Ringkonnakohus jättis isiku X kaitsja määruskaebuse rahuldamata. Isiku X kaitsjad pöördusid Riigikohtusse. Riigikohtus vaieldi selle üle, et isik X ei pruukinud oma vaimse seisundi tõttu olla võimeline kohtuotsusega mõistetud ja täitmisele pööramata jäetud vangistust kandma.
1. Võttes arvesse, et isikul X 2011. aastal diagnoositud psüühikahäire on välja kujunenud pikaajalise narko- ja alkoholisõltuvuse tagajärjel, võib isiku X vaimne seisund olla praeguseks alkoholi, aga ka varasema narkootikumide tarvitamise jätkamise tõttu muutunud ning tema püsikujuline psühhootiline seisund süvenenud. Seetõttu määruskaebustes tõstatatud kahtlused isiku X võimes kanda karistust on põhjendatud.
2. Olukorras, kus täitmiskohtunik tuvastab, et süüdimõistetu ei ole võimeline vaimuhaiguse, nõdrameelsuse või muu raske psüühikahäire tõttu talle mõistetud karistust kandma, ei saa seda KrMS § 425 lõikest 2 tulenevalt täitmisele pöörata. Seepärast on ka karistuse täitmisele pööramise menetluses vaja kahtluse korral möödapääsmatult tuvastada süüdimõistetu psüühiline seisund ja teha kindlaks, kas tema puhul tuleb karistuse täitmisele pööramine kõne alla.
3. Maa- ja ringkonnakohus on jätnud arutatavas kohtuasjas põhjendamatult välja selgitamata, milline on isiku X vaimne seisund karistuse täitmisele pööramise menetluse ajal, ega ole sellest lähtuvalt kontrollinud, kas ta on võimeline karistust kandma või mitte. Nimetatud vead on käsitatavad kriminaalmenetlusõiguse olulise rikkumisena KrMS § 339 lg 2 mõttes.
Riigikohus rahuldas määruskaebused osaliselt ning saatis asja uueks arutamiseks maakohtule teises kohtukoosseisus.
Kujutiseekspertiis. Kujutiseeksperdi pädevus
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 07.11.2016 a. otsus nr 3-1-1-82-16
Maakohtu otsusega tunnistati isik X süüdi karistusseadustiku (KarS) § 114 p-de 1 ja 3 järgi ja talle mõisteti karistuseks 18 aastat vangistust. Isiku X kaitsja esitas apellatsiooni, mille ringkonnakohus rahuldamata jättis. Isiku X kaitsja esitas kassatsiooni.
1. Nõustuda ei saa kaitsjaga, et vaidlusalune ekspertiisiakt on lubamatu, kuna selle põhjal ei saa tuvastada, kui suures mahus kujutiseekspert temale esitatud videofaile töötles. Ekspertiisi käigu ja eksperdiarvamuse kujunemise jälgitavuse ja kontrollitavuse tagavad KrMS § 107 lg 3 punktides 1 ja 2 sätestatud nõuded, mille kohaselt tuleb ekspertiisiaktis obligatoorselt esitada uuringute kirjeldus, uuringutulemuste hindamise andmed ja eksperdiarvamuse põhjendus.
2. Kohtupraktikas on sedastatud, et kriminaalmenetluse seadustik ei näe ette asjaolusid, mille tõendamine oleks aprioorselt võimalik üksnes eksperdiarvamuse alusel. Ekspertiisi määramine on vajalik juhul, kui tõendamiseseme asjaolu tuvastamiseks on vaja vastata küsimusele, mille lahendamine on usaldusväärselt võimalik üksnes mitteõiguslike eriteadmiste alusel.
3. Kujutiseekspertiisi sisuks on kujutise tehniline uuring. See hõlmab eeskätt kujutava materjali digitaalset töötlust (nt videosalvestise kvaliteedi parandamine, selle kaadrite eraldamine ja liitmine), aga ka kujutise analüüsi, sh erinevate kujutiste töötlemisjärgset võrdlevat uurimist jms. Kujutiste võrdlemise täielikkus ja tulemuslikkus sõltub paljuski kujutava materjali töötlemise mahust ja spetsiifikast. Seepärast ei ole kujutiseeksperdi pädevuses mitte üksnes kujutiste digitaalne töötlus, vaid ka nende võrdlemine ja seeläbi võrdlemist võimaldavate tunnuste väljatoomine.
4. Kui kohtule on kohtulikul uurimisel esitatud tõendina kujutiseekspertiisi kohta koostatud ekspertiisiakt, tuleb tal hinnata selle tõendi lubatavust ja usaldusväärsust ning põhistada ekspertiisiaktile, sh eksperdiarvamusele, tuginemist. Kaitsjal oli kujutiseeksperdi pädevuse ja eksperdiarvamuse vaidlustamisel võimalus taotleda kohtuistungitel eksperdi küsitlemist kujutiseekspertiisi tegemise ja esitatud eksperdijärelduste kohta. Seda õigust aga kaitsja maa- ega ringkonnakohtus ei kasutanud.
Kinnisasja arestimise akti tagantjärele täiendamine
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 09.11.2016 a. otsus nr 3-1-1-64-16
Maakohtu otsusega tunnistati isik X (süüdistatav) süüdi karistusseadustiku (KarS) § 308 järgi ja karistati teda rahalise karistusega, suurusjärgus 960 eurot. Rahaline karistus jäeti tingimisi kohaldamata, kui isik X ei pane 1 aasta pikkuse katseaja jooksul toime uut tahtlikku kuritegu. Lisaks mõisteti isikult X välja tsiviilhagi summas 440 eurot isiku Y kasuks. Süüdistatav ja tema kaitsja esitasid apellatsioonid. Ringkonnakohus tühistas maakohtu otsuse täielikult. Prokurör esitas kassatsiooni.
1. Nõustuda tuleb ringkonnakohtuga selles, et enamik käsikirjaliselt lisatud tekstist puudutab asjaolusid, mis olid täiturile teada juba enne kinnisasja arestima (üles kirjutama) asumist ning mis võinuks seega olla olemas juba arvutikirjas. Siiski ei muuda see fakti, et käsikirjaliste märkuste tegemine ei ole kohtutäiturimäärustiku (määrustiku) kohaselt välistatud ning ei kahanda seetõttu ka arestimisakti usaldusväärsust.
2. Parandusele kuupäeva ja allkirja lisamise nõue sõltub sellest, kas käsikirjaline märkus on tehtud arestimisakti koostamise ajal või alles pärast seda. Esmalt tuleneb selline arusaam juba määrustikust endast, mille § 20 lg 6 ls 1 kasutab sõna „hilisem“. Peamise tähendusega on siinkohal aga TMS § 75 lg 3 ls-s 2 ja lg 4 ls-s 1 sätestatu. Ringkonnakohus on kehtestanud vaatlusaluse dokumendi suhtes põhjendamatult range ning materiaalõiguslikust regulatsioonist irduva usaldusväärsuse standardi.
3. Ringkonnakohus on oma otsuses sedastanud, et kuna isik X ei esitanud kohtule talle edastatud arestimisakti ärakirja, on nende käsikirjaliste juurdekirjutuste tõesust puudutavas osas tegemist nn sõna-sõna-vastu-olukorraga, kus kahtlused tuleb KrMS § 7 lg-st 3 juhindudes tõlgendada süüdistatava kasuks. Sellisele seisukohale asudes on ringkonnakohus muutnud praktiliselt sisutühjaks juba viidatud TMS § 75 lg-tes 3 ja 4 sisalduva regulatsiooni.
4. Nn põhjendatud kahtluse tekkeks KrMS § 7 lg 3 tähenduses peab kriminaalasjas esinema tõsiselt võetav tõenduslik alus. Põhjendatud või siis ka kõrvaldamata kahtluse nõue ei tähenda kindlasti seda, et kohtul tuleks isiku süüküsimuse käsitlemise aluseks võtta süüdistatava jaoks soodsaim versioon olukorras, kus puuduvad igasugusedki kaitseversiooni kinnitavad toetuspunktid.
5. Iseenesest ei ole välistatud, et selline arestimisakti ühepoolselt hilisemate täienduste lisamine võib aset leida, kuid kindlasti ei saa sellekohast järeldust rajada pelgalt faktile, et võlgnik ei võimalda akti autentsust kontrollida, jättes oma väidete kinnitamiseks esitamata talle antud või kätte toimetatud arestimisakti ärakirja. Ringkonnakohtu otsuses puudub igasugune isiku X ütluste ja nende usaldusväärsuse analüüs, sh haakuvus ülejäänud tõendikogumiga jne. Ka neid minetusi tuleb lugeda kriminaalmenetlusõiguse oluliseks rikkumiseks KrMS § 339 lg 2 mõttes.
6. Materiaalõiguslikult on väär arusaam, et kinnisvara arestimise akti puudused toovad kaasa vara arestimise tühisuse tervikuna. Seega isegi juhul, kui arestimise akt on ebaõigesti vormistatud, ei tulene sellest veel automaatselt arestimise tühisust ning välistatud ei ole täitemenetluse tagamiseks üleskirjutatud vara loata käsutamise või kasutamise karistusõiguslik omistamine süüdistatavale, s.o vastutus KarS § 308 lg 1 järgi.
7. TMS § 75 lg 5 kohaselt ei või võlgnik või sissenõudja, kes viibis vara arestimise juures ja ei teinud arestitava vara kohta avaldusi ega märkusi, kaevata akti ebaõige koostamise peale ega tugineda hiljem akti ebaõigsusele.
Väärteomenetluse lõpetamine. Väärteomenetlusõiguse rikkumine
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 09.11.2016 a. otsus nr 3-1-1-85-16
Keskkonnainspektsioon (KKI) koostas väärteoasjas kiirmenetluse otsuse, millega karistas isikut X-i jahiseaduse (JahiS) § 57 järgi rahatrahviga, suurusjärgus 300 eurot, selle eest, et ta pidas jahiseltsi jahimaadel jahti, rikkudes keskkonnaministri määrusega nr 32 kehtestatud „Jahieeskirja“ § 3 lg 4 nõudeid. Maakohus tühistas KKI otsuse, rahuldas kaebuse ja lõpetas väärteomenetluse. KKI esitas kassatsiooni.
1. Väärteomenetluse lõpetamine on VTMS § 29 lg 1 p 1 järgi vältimatu siis, kui väärteoprotokoll või kiirmenetluse otsus on koostatud nii puudulikult, et see ei võimalda menetlusalusel isikul enda kaitseõigust teostada ja kohtul tegu talle omistada, Nõustuda tuleb kassaatoriga, et arutatavas väärteoasjas tuleb nimetatud väärteomenetluse lõpetamist tingivate asjaolude esinemist eitada.
2. Võimalikku tagajärge, s.o uluki surmamist, tuleb küll arvesse võtta väärteo eest karistuse mõistmisel, kuid selle tuvastamatus ei välista väärteokoosseisu objektiivse koosseisu täitmist ega anna alust väärteomenetluse lõpetamiseks. Jälgimatud on aga maakohtu otsuse põhistused, mille kohaselt on kiirmenetluse otsuses olev väärteo kirjeldus ebapiisav isiku X karistamiseks JahiS § 57 järgi. Need puudused on käsitatavad väärteomenetlusõiguse olulise rikkumisena VTMS § 150 lg 2 mõttes.
3. Kriminaalkolleegium on enda senises praktikas kestvalt toonitanud, et lähtudes VTMS § 123 lg-s 2 sätestatud uurimispõhimõttest peab maakohus olukorras, kus kahtluse alla on seatud tõendiallika usaldusväärsus, vajadusel astuma omal algatusel asjakohaseid samme selle tõendiallika usaldusväärsuse kontrollimiseks.
4. Seega, lisaks sellele, et kohus kontrollib kohtuistungil kõiki tõendeid, mis olid aluseks kohtuvälise menetleja otsuse tegemisel, tuleb kohtul vajaduse korral omal algatusel koguda ja kontrollida kohtumenetluse käigus veel lisatõendeid. Ka seda põhimõtet ei ole maakohus praegusel juhul järginud, mida kriminaalkolleegium loeb samuti väärteomenetlusõiguse oluliseks rikkumiseks VTMS § 150 lg 2 tähenduses.
Riigikohus rahuldas kassatsiooni ja saatis asja maakohtule uueks arutamiseks teises kohtukoosseisus.
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 15.11.2016 a. otsus nr 3-1-1-90-16
Isik X tunnistati maakohtu otsusega süüdi. Sama otsusega tunnistati süüdi ka isikud Y ja Z, kuid nende suhtes kassatsioonimenetlust ei toimu. Isiku X kaitsja esitas apellatsiooni, mille ringkonnakohus rahuldamata jättis. Isiku X kaitsja esitas kassatsiooni. Riigikohus tühistas maa- ja ringkonnakohtu otsuse osaliselt ning tühistatud osas saatis asja uueks arutamiseks maakohtule. Maakohus mõistis isiku X õigeks ja hüvitas talle 8280 eurot õigusabikulusid. Prokuratuur esitas apellatsiooni. Ringkonnakohus tühistas maakohtu otsuse. Isiku X kaitsja esitas kassatsiooni.
1. KrMS § 180 lg 3 kohaldamist puutuvalt on Riigikohus selgitanud, et süüdimõistva kohtuotsuse korral hüvitab menetluskulud reeglina süüdimõistetu. Olukorras, kus süüdistatav taotleb menetluskulude tasumisest osalist vabastamist varatuse tõttu, lasub tal kohustus esitada sellekohaseid tõendeid või vähemalt taotleda kohtult vastava teabe väljanõudmist. Praeguses asjas pole isik X ega tema kaitsja esitanud kohtule süüdistatava varatuse kohta ühtki tõendit ega taotlenud kohtult ka vastava teabe väljanõudmist.
2. Riigikohus on korduvalt selgitanud, et menetluskulude hüvitamine on võimalik üksnes tähtajaks esitatud nõuetekohase taotluse alusel. Menetluskulude hüvitamise taotlus tuleb esmalt esitada kohtule, kelle menetluses kulud on tekkinud ja seda enne kohtu siirdumist nõupidamistuppa. Praegusel juhul ei taotletud kaitsjatasu hüvitamist kriminaalasja esmakordsel arutamisel õigeaegselt.
3. KrMS § 191 lg-st 3 tulenev pädevus hõlmab ka ringkonnakohtu ja Riigikohtu õigust teha kriminaalmenetluse kulude hüvitamise kohta ise uus otsustus juhul, kui madalama astme kohtu vaidlustatud otsuses on see küsimus jäetud täielikult või osaliselt lahendamata.
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 17.11.2016 a. otsus nr 3-1-1-93-16
Liikluspolitseinik koostas isikule X väärteoprotokolli. Selle kohaselt juhtis menetlusalune isik samal päeval mootorsõidukit, mille mass ja teljekoormused ületasid sõiduki registreerimisel määratud ning majandus- ja kommunikatsiooniministri 13. juuni 2011. a määrusega nr 42 (määrus) kehtestatud väärtusi. Isikut X karistati rahatrahviga. Isik X esitas kaebuse maakohtule, mille kohus rahuldas osaliselt. Politsei- ja Piirivalveamet (PPA) pöördus Riigikohtusse.
1. LS § 130 lg 12 p-s 8 sätestatud erandi kohaselt ei rakendata EÜ määruse nr 561/2006 nõudeid, sh kohustust kasutada sõidumeerikut, juhtide suhtes riigisisesel maanteeveol mh siis, kui sõidukit kasutatakse seoses kanalisatsioonitöödega. Kuna Eesti Vabariik on võtnud EÜ määruse art 13 lg 1 p-s h sisalduva erandi üle sisuliselt üks ühele, tuleb ka liiklusseaduses sisalduvate mõistete avamisel arvestada Euroopa õiguse kohaldamise reegleid.
2. Näiteks mõiste “seoses gaasihooldusteenustega” all on peetud silmas üksnes sõidukeid, mida kasutatakse olulises ulatuses üksnes seoses gaasi tootmise, transportimise ja jagamisega või seoses nendeks tegevusteks vajalike rajatiste hooldamisega. Lisaks eeldab sõidumeeriku kasutamise erand avalikes huvides osutatavaid gaasihooldusteenuseid.
3. Mõiste "seoses olmejäätmete kogumise ja kõrvaldamisega" hõlmab aga olmejäätmete kogumist kohast, kus jäätmed on ladustatud. Masinad, mida selliseks kogumiseks kasutatakse, läbivad piiratud vahemaid lühikese ajavahemiku jooksul ja jäätmete transportimisel on võrreldes jäätmete kogumisega üksnes abistav tähendus. Olmejäätmete kogumine, mis ei vasta nimetatud kriteeriumitele, ei lange sõidumeeriku kasutamise kohustuse erandi alla.
4. Maakohus pidi arutataval juhul LS § 130 lg 12 p 8 kohaldamise eeldusena kindlaks tegema, et isiku X tehtud vedu oli seotud konkreetse kanalisatsioonitööga ja veosega liikluses osalemine oli selle töö tegemises kõrvalise, s.o abistava tähendusega. Kontrolli käigus esitatud veoselehel puuduvad mis tahes andmed, mille alusel saaks seostada tehtud veo konkreetse kanalisatsioonitööga.
5. Kohtuotsuse põhjendustes ilmnenud tõendite hindamist puudutavad lüngad ja tõenditevaheliste vastuolude kõrvaldamata jätmine on toonud kaasa AutoVS § 31.3 ning LS § 217 lg 1 järgi kvalifitseeritud väärtegude osas väärteomenetluse alusetu lõpetamise, mis on käsitatav väärteomenetlusõiguse olulise rikkumisena VTMS § 150 lg 2 mõttes.
Riigikohus rahuldas kassatsiooni ning saatis asja tühistatud osas uueks arutamiseks maakohtule teises kohtukoosseisus.
Menetluskulud, riigi õigusabi
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 18.11.2016 a. otsus nr 3-1-1-89-16
Maakohtu otsusega tunnistati isikud X ja Y süüdi karistusseadustiku (KarS) § 200 lg 2 p-de 5, 7, 8 ning 9 järgi ja neid karistati vangistusega 15 aastaks. Sama kohtuotsusega mõisteti süüdistatavatelt riigi kasuks välja menetluskulud. Isikute kaitsjad esitasid apellatsioonid. Isiku X kaitsja apellatsioon rahuldati osaliselt, isiku Y kaitsja apellatsioon jäeti rahuldamata. Isikute kaitsjad pöördusid Riigikohtusse.
1. Ajavahemikul, kui isikute kaitsjad tegid käesolevas asjas riigi õigusabi osutamisega seotud sõidud, ei kehtinud RÕS § 22 lg-s 6 viidatud kord, mille alusel määrata kindlaks riigi õigusabi osutamisega seoses kantud sõidukulu hüvitamise ulatus. Riigikohtu üldkogu leidis, et sellises olukorras tuleb (tuli) kuni põhiseaduse nõuetele vastava regulatsiooni kehtestamiseni riigi õigusabi kulud, mis oleks tulnud hüvitada tasude ja kulude korra punktide 51–54 järgi, kindlaks määrata riigi õigusabi seaduse alusel, kohaldades vajadusel analoogiat või muid õiguslünga ületamise viise.
2. Praeguses asjas tuleb määratud kaitsjate sõidukulu KrMS § 175 lg 1 p-s 4 nimetatud menetluskulu hulka arvamisel aluseks võtta üldkogu otsusest tulenev sõiduauto kasutamise tegelik kulu (0,08 €/km). RÕS §-st 38.1 tulenevalt on tasude ja kulude uue korra § 17, sh selle lõige 2 tagasiulatuvalt kohaldatav ka isikute kaitsjate sõidukulude hüvitamise ulatuse kindlaksmääramisel. Kuna kriminaalmenetlus ei ole veel lõppenud, pole riigi õigusabi kulude hüvitamise suurust lõplikult kindlaks määratud ja seega on RÕS § 38.1 kohaldatav.
3. Tasude ja kulude uue korra § 17 tagasiulatuvat kohaldamist riigi õigusabi teenuse osutajate suhtes õigustab praegusel juhul see, et sättes ette nähtud sõidukulu hüvitise määr (0,3 €/km) on kõrgem kui üldkogu otsusest tulenev sõiduauto kasutamise eelduslik tegelik kulu (0,08 €/km), millest tuleks riigi õigusabi osutamisega seotud sõidukulude hüvitamisel lähtuda siis, kui tasude ja kulude uue korra tagasiulatuv kohaldamine võimalik ei oleks.
4. Ajal, kui süüdistatavate kaitsjad tegid riigi õigusabi osutamisega seotud sõite, puudus õiguslik alus hüvitada advokaadile (advokaadibüroo pidajale) sõidukulu üldkogu eeldatud sõiduauto kasutamise tegelikust kulust (0,08 €/km) suuremas määras. Järelikult ei saanud riigi õigusabi osutamisega seotud sõidukulu hüvitist sellest määrast suuremas ulatuses ka KrMS § 175 lg 1 p-s 4 nimetatud menetluskulu hulka arvata ega menetlusosaliselt välja mõista.
5. Kolleegium on korduvalt leidnud, et valitud kaitsjale makstav tasu on käsitatav menetluskuluna üksnes osas, milles see tasu on mõistliku suurusega. Mõistlikku suurust ületavat kaitsjatasu menetluskulu hulka ei arvata ja järelikult ei saa kriminaalasja menetleja otsustada ka selle hüvitamist. Põhjendamatut riigi õigusabi tasu ei arvata ka KrMS § 175 lg 1 p-s 4 nimetatud menetluskulu hulka.
Riigikohus rahuldas kassatsioonid osaliselt.
Karistusaeg. Riigi õigusabi
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 18.11.2016 a. otsus nr 3-1-1-91-16
Maakohtu otsusega tunnistati isik X süüdi karistusseadustiku (KarS) § 200 lg 2 p 4 järgi ja talle mõisteti karistuseks 4 aastat vangistust. Ringkonnakohus jättis apellatsiooni rahuldamata. Isiku X kaitsja esitas kassatsiooni.
1. Kriminaalasja menetlevaks ametnikuks saab olla uurimisasutuse ametnik, kes teeb kriminaalmenetluse läbiviimiseks kriminaalmenetluse seadustiku alusel uurimis- või muid menetlustoiminguid. Sellest tulenevalt ei saa menetlejarolli omistada uurimisasutuse ametnikule, kes ei ole kriminaalmenetluses menetlustoiminguid teinud.
2. KarS § 68 lg 1 järgi arvatakse eelvangistus, kaasa arvatud väljaandmis- ja loovutamisvahistuses viibitud aeg, karistusaja hulka. Kohus jättis kindlaks tegemata, millal isik X loovutamisvahistuses viibis ega järginud KarS § 68 lg-st 1 tulenevat nõuet arvata loovutamisvahistuses viibitud aeg karistusaja hulka. Selle jättis tähelepanuta ka ringkonnakohus. Kohtud kohaldasid ebaõigesti materiaalõigust ja rikkusid oluliselt kriminaalmenetlusõigust KrMS § 339 lg 2 mõttes.
3. Sõidukulude hüvitamisel ei ole tähtsust sellel, kas advokaat peab riigi õigusabi osutamiseks sõitma kohale asulast, kus asub advokaadibüroo, mille kaudu ta õigusabiteenust pakub, või mitte. Advokaadid tegutsevad riigi õigusabi osutamise valdkonnas vaba konkurentsi tingimustes ning võivad osutada riigi õigusabi mistahes Eesti piirkonnas.
4. Otsuses nr 3-1-1-89-16 asus kriminaalkolleegium seisukohale, et Riigikohtu üldkogu otsusega tunnistati tasude ja kulude korra punktid 51–54 (koos volitusnormiga) kehtetuks algusest peale (tagasiulatuvalt) ning kõikide isikute suhtes. Ajavahemikul märtsist 2015 kuni aprillini 2016, mil isiku X kaitsja kandis riigi õigusabi osutamisega seoses sõidukulu, ei kehtinud seega RÕS § 22 lg-s 6 viidatud kord, mille alusel määrata kindlaks riigi õigusabi osutamisega seoses kantud sõidukulu hüvitamise ulatus.
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 23.11.2016 a. otsus nr 3-1-1-76-16
Isik X anti kohtu alla süüdistatuna selles, et ta tekitas võimlemise käigus enda elukaaslase 10‑kuusele lapsele vigastusi, tekitades nende vigastustega lapsele füüsilist valu. Maakohus mõistis isiku X talle esitatud süüdistuses õigeks. Prokuratuur esitas apellatsiooni. Ringkonnakohus tegi uue otsuse, millega mõistis isiku X-i süüdi. Isiku X kaitsja esitas kassatsiooni.
1. KarS § 121 lg 1 kohaselt on kriminaalkorras karistatav nii teise isiku tervise kahjustamine kui ka tema kehaline väärkohtlemine valu põhjustaval viisil. Praegusel juhul on isikule X arvatud süüks mõlema koosseisualternatiivi realiseerimine, s.o nii tervisekahjustuse kui ka valu samaaegne põhjustamine lapsele võimlemise käigus. Seega saab ka tahtlusest nende koosseisualternatiivide suhtes rääkida eraldi.
2. Arvestades rääkimisvõimetu lapse piiratud võimekust välismaailmaga suhtlemisel, saab ja ka tuleb vastavasisulised järeldused rajada eeskätt lapse häälelisele väljendusele, milleks praegusel juhul oli vali nutt. Seda ei tule aga mõista selliselt, nagu oleks iga valutunde tekitamine, millega kaasneb lapse nutt, kriminaalkorras karistatav.
3. Ei ole kahtlust, et isik X sai lapsega võimlemisharjutusi tehes aru ning leppis asjaoluga, et tema sooritatud harjutused põhjustasid lapsele märkimisväärset valu KarS § 121 lg 1 alt 2 tähenduses. Isik X aga ignoreeris neid üheselt valu põhjustamisena tõlgendatavaid märke, mis on aga käsitatav tagajärje saabumisega soostumisena KarS § 16 lg 4 tähenduses.
4. Tahtluse nn teadmise ja tahtmise külge ei saa käsitleda teineteisest isoleeritult, vaid tegemist on tunnustega, mis on omavahel nn sõltuvussuhtes. Kui isik loob teadlikult sellise kausaalahela kulgemise, mille käiku ja tagajärgi ta ei suuda, oska ega ka taha kontrollida, kiidab ta need tagajärjed kaudse tahtluse tähenduses samal ajal ka heaks.
5. Tahtluse küsimus lahendatakse sellistel puhkudel seega peamiselt just intellektuaalse külje alusel. Kirjeldatu tähendab sisuliselt seda, et isiku käitumises võimalikku tagajärge puutuva tahtluse tuvastamine pannakse suuresti sõltuvusse konkreetse teo väliselt avalduvast ohtlikkuse astmest, mida senises praktikas on nimetatud teo objektiivseks avaldumiseks.
Soodustuskelmus. Võltsitud dokument
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 25.11.2016 a. otsus nr 3-1-1-96-16
Maakohus mõistis isiku X (süüdistatav) süüdi KarS § 210 lg-te 1 ja 2 järgi selles, et hinnapakkumistega lõi ta PRIA-le tegelikust ehitustööde maksumusest ebaõige ettekujutuse. Samuti tunnistas maakohus isiku X-i süüdi ametialases võltsimises. Süüdistatav võltsis ametiisikuna hinnapakkumisi materiaalselt, muutes nendes sisalduvaid andmeid ehitustööde maksumuse kohta. Ringkonnakohus jättis isiku X kaitsja apellatsiooni rahuldamata. Isiku X kaitsja pöördus Riigikohtusse.
1. Arutatavas kriminaalasjas omab tähendust KarS § 210 lg-s 2 sätestatud koosseisualternatiividest esimene, s.o pettuse teel soodustuse saamine. Selle kuriteokoosseisu objektiivseteks tunnusteks on pettus, mille tulemusena satub teine isik eksimusse ja teeb varakäsutuse, ning seeläbi soodustuse saamine. Soodustuskelmuse koosseis kaitseb üksnes spetsiifilist liiki vara, s.o avalikke rahalisi ja muid majanduslikke vahendeid.
2. Kõnealuse kuriteokoosseisu subjektiks saab KarS § 210 lg-st 2 lähtuvalt olla üksnes soodustuse saaja. Seega selleks, et isikut käsitada soodustuse saajana, peab väljamakse olema avalikest vahenditest eraldatud majandustegevuses osalevale isikule ja edendama tema majandustegevust.
3. Sarnaselt maa- ja ringkonnakohtuga, on soodustus KarS § 210 lg-st 1 lähtuvalt ka selline isikule tasuta või osaliselt tasuta väljamakse avalikest vahenditest, millel võib olla mitu eesmärki. Seejuures ei pea soodustuse peamine eesmärk olema majanduslikku laadi, vaid võib sõltuvalt teo toimepanemise asjaoludest olla ka mittemajanduslik, näiteks tervishoiu-, kultuuri- või haridusalase tegevuse soodustamisel.
4. Isiku X ebaõigena esitatud andmed projektitoetuse taotluses olid soodustusrelevantsed, s.t neist sõltus soodustuse (projektitoetuse) saamine ja selle suurus investeerimisobjekti rahastamiseks. Isik X kahjustas majanduskäibe ausust ja PRIA tegevust avalikest vahenditest toetuste andmisel.
5. KarS § 299 on KarS § 345 suhtes erinorm ja dokumendi võltsimist sisustatakse nende koosseisude puhul samadel alustel, v.a erisubjekti (ametiisik) ja eesmärgi (õiguste omandamine ja kohustustest vabanemine) osas. Dokumendi väljaandja ei pea olema tuvastatav ainuüksi tema allkirja kaudu. Maa- ja ringkonnakohus lugesid õigesti isiku X võltsitud hinnapakkumised dokumentideks KarS § 299 lg 1 ja § 345 lg 1 tähenduses.
6. Dokumendi kasutamist ei saa võrdsustada selle väljaandmisega ja see ei hõlma seega võltsitud dokumendi väljaandmist KarS § 299 lg 1 järgi. Seepärast tuleb võltsitud dokumendi kasutamine kvalifitseerida üksnes KarS § 345 järgi. Isikule X võltsitud dokumendi väljaandmist KarS § 299 lg 1 järgi omistada ei saa.
Riigikohus jättis kassatsiooni rahuldamata ning tühistas maakohtu ja ringkonnakohtu otsuse isiku X süüditunnistamises ja karistamises KarS § 299 lg 1 järgi võltsitud dokumendi väljaandmises ning mõistis ta selles osas õigeks. Muus osas, sh isiku X süüditunnistamises ja karistamises KarS § 299 lg 1 järgi dokumendi võltsimises, jättis Riigikohus vaidlustatud kohtuotsused muutmata.
Menetluskulud väärteomenetluses
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 25.11.2016 a. otsus nr 3-1-1-98-16
Politsei- ja Piirivalveameti (PPA, kohtuväline menetleja) otsusega karistati isikut X (kaebaja) rahatrahviga. Isik X esitas kohtuvälise menetleja karistusotsuse peale kaebuse. Maakohus tühistas kohtuvälise menetleja karistusotsuse, sama otsusega mõisteti Eesti Vabariigilt isiku X kasuks välja 480 eurot valitud kaitsjale makstud tasu katteks. Isik X esitas maakohtu määruse peale kaebuse, milles taotles valitud kaitsjale makstud tasu hüvitamist täies ulatuses. Maakohus edastas määruskaebuse ringkonnakohtule. Ringkonnakohus edastas määruskaebuse lahendamiseks Riigikohtule. Riigikohus jättis isiku X määruskaebuse käiguta. Isiku X kaitsja pöördus Riigikohtusse, kus ta taotles maakohtu otsuse tühistamist osas, millega mõisteti Eesti Vabariigilt isiku X kasuks välja 480 eurot.
1. Menetluskulude hüvitamist on võimalik eraldada muudest kohtuotsusega lahendatavatest küsimustest nii otsuse tegemisel kui ka kaebemenetluse käigus. Seetõttu tuleb kohtumenetluse poolele tagada võimalus teavitada kohut resolutiivotsuse kuulutamisel ka üksnes KrMS § 189 lg-s 3 sätestatud õiguse kasutamise soovist ja KrMS § 315 lg-t 8 tuleb seega tõlgendada viisil, et sellisel juhul võib kohus esitada põhjendused ka üksnes menetluskulude hüvitamise osas.
2. Väärteoasja kohtumenetluses menetluskulude arvestamisel järgitakse küll kriminaalmenetluse sätteid, kuid selliselt saab toimida üksnes väärteomenetluse erisusi arvestades. Üheks selliseks väärteomenetluse erisuseks on kohtuvälise menetleja otsuse peale esitatud kaebuse läbivaatamisel tehtava maakohtu otsuse ja maakohtu määruste erinev vaidlustamiskord.
3. KrMS § 189 lg-t 3 pole võimalik kohaldada ega menetluskulude hüvitamist muudest kohtuotsusega lahendatavatest küsimustest kaebemenetluse käigus eraldada, kui maakohus teeb väärteomenetluses lahendi kohtuvälise menetleja otsuse peale esitatud kaebuse lahendamisel.
4. Kaitsjatasu suuruse mõistlikkuse üle otsustamisel tuleb silmas pidada nii kaitsja ühe tööühiku hinda (nt õigusabi tunnihind) kui ka osutatud õigusteenuse vajalikkust. Valitud kaitsjale makstud tasu ühikuhinna mõistlikku suurust hinnates tuleb üldise juhisena lähtuda advokaatidele riigi õigusabi eest makstava tasu määradest.
5. Kuna maakohus lõpetas isiku X suhtes VTMS § 29 lg 1 p 1 alusel väärteomenetluse, tuleb kaitsjale makstud tasu VTMS § 23 kohaselt isikule X hüvitada. Asudes vastupidisele seisukohale, rikkus maakohus oluliselt väärteomenetlusõigust VTMS § 150 lg 2 mõttes.
Riigikohus rahuldas kassatsiooni, tühistas maakohtu otsuse ning tegi uue otsuse, millega mõistis isiku X kasuks välja 720 eurot.
Narkojoobe tekitamine. Tõendite uurimine
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 25.11.2016 a. otsus nr 3-1-1-95-16
Maakohtu otsusega mõisteti isik X (süüdistatav) süüdistuses KarS § 184 lg 1 järgi õigeks 59 narkootilist ainet sisaldava margi edasiandmises ja 86 narkootilist ainet sisaldava margi omandamises. Süüdi tunnistati ta KarS § 184 lg 1 järgi 27 narkootilist ainet sisaldava margi hoidmises. Isiku X kaitsja esitas apellatsiooni, kes vaidlustas süüdistatava süüditunnistamise ja karistamise KarS § 184 lg 1 järgi ning taotles tema õigeksmõistmist. Ringkonnakohus jättis apellatsiooni rahuldamata. Isiku X kaitsja pöördus Riigikohtusse.
1. Kohtupraktikas omaksvõetud seisukoha järgi tuleb KrMS § 268 lg 1 ja KrMS § 268 lg 5 põhjal süüdistuses asjakohaselt välja tuua isikule süüksarvatava kuriteokoosseisu igale objektiivsele ja subjektiivsele tunnusele vastavad faktilised asjaolud. Kui süüdistus on koostatud puudulikult, ei ole kohtul võimalik süüdistuses nimetamata vastutuse eeldusi isikule omistada. Praeguses kriminaalasjas ei ole süüdimõistva otsuse tegemisel neid nõudeid rikutud.
2. Praeguses kriminaalasjas kohtumenetluse pooled süüdistatava ülekuulamise aja kohta kokkulepet ei saavutanud. Seetõttu juhindus maakohus tõendite uurimise järjekorra kindlaksmääramisel KrMS § 286 lg-st 1, käsitades süüdistatava ütlusi prokuröri tõendina. Kuna kaitseakt esitatakse KrMS § 227 lg 1 järgi kohtule pärast süüdistusakti koopia saamist, saaksid süüdistatava ütlused olla kaitsja tõendiks vaid juhul, kui prokurör ei ole neid süüdistusaktis toodud tõendite loetelus nimetanud.
3. Olukorras, kus süüdistatava ütlusi on soovinud enda tõendina kasutada rohkem kui üks kohtumenetluse pool, peab ka selle tõendi uurimise aeg olema läbirääkimiste esemeks. Kui kohtumenetluse pooled kokkulepet ei saavuta, peab süüdistatava ülekuulamise aja kindlaks määrama kohus kõiki asjaolusid arvestavalt. Kui süüdistatav keeldub ütluste andmisest, kuid väljendab samas, et ta nõustub andma ütlusi alles pärast tunnistajate ristküsitlust, puudub tema varem antud ütluste avaldamiseks KrMS § 294 p 1 kohaselt alus.
4. NPALS § 3.1 lg 3 mõttes tuleb suure koguse tuvastamiseks võtta esmalt seisukoht, missugune on konkreetse aine kogus, millest piisab narkojoobe tekitamiseks ühele keskmisele isikule. Seejuures peab aluseks võtma puhta, mitte segatud aine koguse. NPALS § 3.1 lg-st 3 ei hälbi ega ka senisest kohtupraktikast võimalus mõnel erandjuhul tuvastada narkootilise või psühhotroopse aine suur kogus puhta aine kogust kindlaks määramata.
5. KarS §-s 184 sätestatud süüteokoosseisu tunnuste tuvastamist ei ole piiratud kindlat liiki tõendite olemasoluga. Juhtudel, kui narkootilise või psühhotroopse aine koostis on kindlaks tehtud, ei eelda narkojoobe võimalikkuse sedastamine vältimatult aine mõju uurimist ekspertiisi vormis.
6. Kui süüdistatava või kaitsja hinnangul ei piisanud käideldud narkootilisest või psühhotroopsest ainest narkojoobe tekitamiseks kümnele inimesele, kuna selle aine mõju või kontsentratsioon ei olnud selline, nagu leitakse süüdistuses, saavad nad prokuröri väidete kummutamiseks esitada oma tõendeid. Märgitu tähendab samas, et süüdistusversiooni ümberlükkamiseks ei piisa paljasõnaliste süüdistusversiooni kritiseerivate argumentide esitamisest, vaid enda kaitseversiooni tuleb ka aktiivselt tõendada.
Tähtaja kulgemine maakohtu lahendi kuulutamisest. Resolutiivosa
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 30.11.2016 a. määrus nr 3-1-1-100-16
Maakohus andis isiku X kohtu alla. Kriminaalasja arutati kohtuistungitel. Maakohus kuulutas kohtuotsuse resolutiivosa, millega mõistis isiku X õigeks. Samal päeval teatas prokurör apellatsiooniõiguse kasutamise soovist. Maakohus avaldas tervikotsuse. Kohtuotsuse peale apellatsiooni ei esitatud ja see jõustus. Isiku X esindaja esitas ringkonnakohtule taotluse, milles palus hüvitada õigeksmõistetule (isik X) kriminaalmenetlusega tekitatud kahju, s.o saamata jäänud keskmise töötasu. Ringkonnakohus jättis taotluse läbi vaatamata. Isiku X esindaja esitas määruskaebuse Riigikohtule.
1. SKHS § 21 lg 3 kohaselt hakkab kahju hüvitamise taotluse esitamise tähtaeg kulgema maakohtu lahendi kuulutamisest. Kohtuotsuse kuulutamist kriminaalmenetluses reguleerib KrMS § 315. KrMS § 315 lg-te 4 ja 8 järgi on aga võimalik olukord, kus kohtuotsuse kuulutamisel tehakse teatavaks üksnes selle resolutiivosa ning põhjendusi sisaldav tervikotsus koostatakse ja tehakse kättesaadavaks hiljem.
2. SKHS § 21 lg 3 sõnastamisel ei ole lähtutud KrMS § 315 lg-tes 4 ja 8 kirjeldatud kriminaalmenetlusele omasest eripärast, mil otsuse resolutiivosa kuulutatakse lahutatult tervikotsusest. SKHS § 21 lg-s 3 märgitud tähtaja kulgemist tuleb arvestada kuupäevast, mil kohus pärast otsuse resolutiivosa kuulutamist teeb kättesaadavaks põhjendustega tervikotsuse. Resolutiivosa kuulutamise kuupäevast saab tähtaja kulgemist arvestada vaid juhul, kui maakohus ei ole tervikotsust koostanud.
3. Kuna taotluse esitamisel on KrMS § 171 lg 4 kohaselt järgitud SKHS § 21 lg-s 3 ette nähtud 6-kuulist tähtaega, jättis ringkonnakohus taotluse seega alusetult läbi vaatamata. Tegemist on kriminaalmenetlusõiguse olulise rikkumisega KrMS § 339 lg 2 mõttes.
Riigikohus rahuldas määruskaebuse ning saatis asja uueks arutamiseks alates eelmenetluse staadiumist samale ringkonnakohtule.
Vahistamismäärus. Edasikaebetähtaeg
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 01.12.2016 a. määrus nr 3-1-1-99-16
Prokuratuuri taotlusel vahistati kahtlustatav X. Maakohus asus seisukohale, et kahtlustatav võib vabaduses toime panna uusi kuritegusid. Vahistamismäärusele esitas kaebuse kahtlustatava kaitsja. Ringkonnakohus jättis määruskaebuse rahuldamata. Kaitsja pöördus Riigikohtusse.
1. KrMS § 145 lg 1 p 1 kohaselt on määrus menetleja kirjalikult vormistatud ja põhistatud menetlusotsustus. Õiguslik jõud on vaid kohtuniku kehtival digitaalallkirjal ja seda vaatamata asjaolule, et vahistamistaotluse vaatas eeluurimiskohtunik läbi ainuisikuliselt ja et kohtunik väljendas menetluses tahet kahtlustatav vahistada. Vahistamismääruse resolutsiooni kuulutamisega enne selle kirjalikku koostamist ja allkirjastamist tegutses maakohus ennatlikult.
2. Kriminaalmenetlusõiguse rikkumisest on alust rääkida alles siis, kui kohus võtab vahistamisküsimuses seisukoha prokuratuuri vahistamistaotluse alusel, tutvumata kriminaaltoimikuga ning kaalumata kaitsja ja kahtlustatava vastuväiteid. Eeluurimiskohtunikule ei saa ette heita, et kohtu siseveendumus ei oleks kujunenud kohtuliku uurimise tulemusena.
3. Ringkonnakohtu määruse puhul, millega jäetakse muutmata maakohtu vahistamismäärus, ei ole tegemist vahistamismäärusega KrMS § 387 lg 2 tähenduses, mille vaidlustamiseks tuleb määruskaebus esitada kümne päeva jooksul. Selliseks järelduseks annab aluse asjasse puutuvate sätete grammatiline tõlgendamine: vahistamismäärus on määrus, millega otsustatakse isiku vahi alla võtmine, st kohaldatakse tema suhtes tõkendit, mis seisneb temalt vabaduse võtmises.
4. Juhul, kui esitatakse kaebus ringkonnakohtu määrusele, millega jäeti maakohtu määrus muutmata, ei ole lühema edasikaebetähtaja kohaldamine põhjendatud ja lähtuda tuleb KrMS § 387 lg-s 1 sätestatud edasikaebekorrast. Seega tuleb määruskaebused esitada ringkonnakohtule, kes on jätnud maakohtu määruse muutmata, millele järgneb kaebuse läbivaatamine kohtumääruse koostanud kohtus KrMS § 389 järgi nn enesekontrollimenetluses.
Jälitustoiminguks antud loa seaduslikkus. Kriminaalmenetluse lõpetamine mõistliku aja möödudes
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 05.12.2016 a. otsus nr 3‑1‑1‑79‑16
Mitu isikut (ettevõtjad), omavahelise kokkuleppega, jagasid ära kindlate hangete osas Narva linna munitsipaaltellimustega seotud ehitusturu ja otsustasid iga kord ka vastava hankekonkursi võitja, kellega linn sõlmib hankelepingu. Ettevõtjatevahelisel kokkuleppel oli konkurentsi kahjustav eesmärk. Maakohus tunnistas isikud süüdi, ringkonnakohus tühistas maakohtu otsuse osaliselt. Riigikohus saatis kriminaalasja ringkonnakohtule eeluurimiskohtuniku loa alusel tehtud jälitustoimingute seaduslikkuse kontrollimiseks ja uue kohtuotsuse tegemiseks. Ringkonnakohus tühistas maakohtu otsuse osaliselt. Prokurör esitas kassatsiooni.
1. Ettevalmistatava kuriteo kohta teabe kogumisega on tegemist siis, kui jälitustoiminguks taotletakse luba seoses kahtlusega, et tulevikus pannakse toime kuritegu ja selle, s.o tulevikus toimepandava kuriteo ennetamiseks või avastamiseks on vajalik teha jälitustoiming. Seega tuleb jälitustoiminguks antud loa seaduslikkuse kontrollimisel hinnata, kas loa andmisel ja selle aluseks oleva taotluse esitamisel oli olemas põhjendatud kahtlus, et toime on pandud KrMS § 110 lg‑s 1 sätestatud tingimustele vastav kuritegu.
2. Jälitustoiminguks antud loa ebaseaduslikkust ei saa tingida asjaolu, et selle aluseks olev kuriteokahtlus hilisemas menetluses kinnitust ei leia. Samuti on kohtul kohustus kontrollida jälitustoimingu loa seaduslikkust ja põhjendatust kriminaalasja lahendades.
3. Kriminaalasja lahendades on kohus vaatamata eeluurimiskohtuniku määruses märgitule pädev tuvastama, kas konkreetse jälitustoimingu puhul olid KrMS §‑s 110 sätestatud materiaalsed eeldused täidetud. Seega ei vabasta kohtu konstateering, et jälitustoiminguks antud luba jäeti nõuetekohaselt põhistamata, kohut käesolevas asjas järelkontrolli raames KrMS §‑s 110 sätestatud eelduste ja prokuratuuri taotluses esile toodud kuriteokahtluse olemasolu kontrollimisest.
4. Olukorras, kus jälitustoimingu taotluses ja selleks antud loas on toodud kuriteokoosseisudele vastavad faktilised asjaolud, ei too kõigi asjakohaste õiguslike kvalifikatsioonide märkimata jätmine kaasa loa alusel tehtud jälitustoimingute ebaseaduslikkust. Ringkonnakohus on aga rikkunud jälitustoimingute seaduslikkuse hindamisel oluliselt kriminaalmenetlusõigust KrMS § 339 lg 2 tähenduses.
5. Kuigi käesolevas kriminaalasjas saab küsimus süüdistatavatele etteheidetavate kuritegude tõendatuse kohta tõusta alles pärast jälitustoimingutega kogutud tõendite seaduslikkuse hindamist, ei saa jätta tähelepanuta KonkS § 2 lg‑t 1, mille kohaselt loetakse ettevõtjaks ka ettevõtja huvides tegutsev isik. Asjaolu, et juriidilisele isikule mingil põhjusel süüdistust ei esitata, ei välista füüsilise isiku karistusõiguslikku vastutust.
6. Kriminaalmenetluse lõpetamisel KrMS § 274.2 lg 1 alusel tuleb arvestada sama seadustiku §‑s 205.2 sätestatud asjaolusid: kuriteo raskust, kriminaalasja keerukust ja mahukust, kriminaalmenetluse senist käiku ning muid asjaolusid. Menetlusaja mõistlikkust konkreetse kohtuasja asjaolude põhjal hinnatakse, lähtudes eeskätt kohtuasja keerukusest, kaebaja ja asjaomaste asutuste (riigivõimu) käitumisest ning selle olulisusest, mis on kaebaja jaoks konkreetses menetluses kaalul. Menetluse mõistlik aeg ei ole veel möödunud, mistõttu ei ole põhjendatud ka kriminaalmenetluse lõpetamine menetluse mõistliku aja möödumise tõttu.
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 07.12.2016 a. määrus nr 3-1-1-69-16
Maakohtu määrusega tunnistati lubatavaks OÜ X kahel pangakontol oleva ja sinna edaspidi laekuva raha arestimine 60 päevaks. Sama kohtu määrusega arestiti OÜ X pangakontol X olev raha 60 810 eurot 53 senti. Maakohtu määrusega kuulutati OÜ Y avalduse alusel välja OÜ X pankrot. Prokuratuur esitas maakohtule taotluse arestida OÜ X (pankrotis) pangakontol olev raha 60 810 eurot 53 senti. Maakohtu määrusega arestiti laiendatud konfiskeerimise tagamiseks OÜ X (pankrotis) pangakontol olev raha 60 810 eurot 53 senti. Maakohtu määruse peale esitas määruskaebuse OÜ X pankrotihaldur. Ringkonnakohus tühistas maakohtu määruse. Prokuratuur esitas määruskaebuse Riigikohtule.
Käesolev kriminaalasi sarnaneb määravas osas Riigikohtu 7. detsembri 2016. a määruses käsitletava kriminaalasjaga nr 3-1-1-68-16 ning võttes aluseks viidatud määruses väljendatud seisukohad, jätab Riigikohus prokuratuuri määruskaebuse läbi vaatamata.
Riigikohus jättis prokuratuuri määruskaebuse läbi vaatamata.
Määruskaebeõigus, vara arestimine. Pankrotivõlgniku varale kohaldatud arest
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 07.12.2016 a. määrus nr 3-1-1-68-16
Maakohtu määrusega arestiti prokuratuuri taotlusel kolmanda isiku OÜ X pangakontol olev raha 44 298 eurot 50 senti. Maakohtu määrusega kuulutati OÜ Y avalduse alusel välja OÜ X pankrot. Prokuratuur esitas maakohtule taotluse arestida OÜ X (pankrotis) pangakontol olev raha 42 735 eurot 3 senti. Maakohtu määrusega OÜ X pangakontole laiendatud konfiskeerimise tagamiseks seatud arest lõppes, kuna maakohtu tehtud määrusega kuulutati välja OÜ X pankrot. Pankrotiavalduse OÜ X vastu esitas OÜ Y, kes omandas OÜ-lt Z OÜ X vastu nõude suurusega 65 185 eurot koos kõrvalkohustustest tulenevate õigustega. Maakohtu määrusega arestiti laiendatud konfiskeerimise tagamiseks OÜ X(pankrotis) pangakontol olev raha 42 735 eurot 3 senti. OÜ X pankrotihaldur esitas määruskaebuse. Ringkonnakohus tühistas maakohtu määruse. Prokuratuur esitas määruskaebuse Riigikohtule.
1. Menetlustoiminguks loa andmise määrusena KrMS § 385 p 5 mõttes on käsitatav määrus, millega kohus lahendab menetlustoiminguks loa andmise küsimuse ehk vaatab läbi prokuratuuri taotluse menetlustoimingu määramiseks, mh nt KrMS § 142 lg-s 2 nimetatud vara arestimise taotluse. KrMS § 385 p-s 5 ette nähtud üldreegel välistab määruskaebuse esitamise nii menetlustoimingut lubava kui ka sellest keelduva kohtumääruse peale.
2. Samas on KrMS § 385 p-s 5 toodud loetelu menetlustoiminguks loa andmise määrustest, mida erandina saab määruskaebe korras vaidlustada. Seda erandite loetelu sõnastades on seadusandja aga selgelt eristanud ühelt poolt menetlustoimingut lubavaid (nt vahistamine, vahistamistähtaja pikendamine, isiku raviasutusse sundpaigutamine) ja teisalt menetlustoimingut keelavaid (vahistamisest keeldumine, vahistamistähtaja pikendamisest keeldumine) määruseid.
3. Vara arestimise puhul on KrMS § 385 p-s 5 vaidlustatava määrusena välja toodud üksnes vara arestimise, mitte aga arestimisest keeldumise määrus. Seega hõlmab vara arestimise määrus KrMS § 385 p 5 mõttes üksnes määrust, millega kohus lubab vara arestida. Määrus, millega kohus keeldub vara arestimiseks luba andmast, jättes prokuratuuri arestimistaotluse rahuldamata, ei ole vara arestimise määrus KrMS § 385 p 5 tähenduses.
4. Peamine põhjus, miks mõne menetlustoiminguks loa andmise määruse puhul on erandina ette nähtud võimalus eeluurimiskohtuniku määruse peale edasi kaevata, on menetlustoimingule allutatud isiku põhiõiguste riive intensiivsus. KrMS § 385 p-s 5 menetlusökonoomilistel kaalutlustel sätestatud keeld vaidlustada menetlustoiminguks loa andmise määruseid peab olema kaalukamalt põhistatud ja erandlikum just siis, kui määrusega lubatakse teha põhiõigusi riivav menetlustoiming.
5. Olukorras, kus määruskaebe korras ei ole vaidlustatav maakohtu otsustus vara arestimisest keeldumise kohta, poleks KrMS § 385 p 5 eesmärgiga kooskõlas ringkonnakohtu samasisulise otsustuse edasikaevatavus. KrMS § 385 p 5 kohaselt ei saa määruskaebust esitada vara arestimisest keeldumise määruse peale, sh sellise määruse peale, millega ringkonnakohus on tühistanud vara arestimist lubava maakohtu (eeluurimiskohtuniku) määruse ja jätnud prokuratuuri arestimistaotluse rahuldamata.
6. PankrS § 45 räägib võlgniku varale kohaldatud aresti lõppemisest üldiselt, tegemata erandeid lähtuvalt sellest, millises menetluses ja millisel eesmärgil võlgniku vara on arestitud. Seega lõpeb pankroti väljakuulutamisega PankrS § 45 alusel ka selline arest, mida on pankrotivõlgniku varale kohaldatud KrMS § 141. 4 lg 1 ja § 142 alusel konfiskeerimise, selle asendamise, tsiviilhagi või varalise karistuse tagamiseks. Vastupidine tõlgendus võiks muu hulgas tekitada küsimuse PankrS § 45 vastavusest õigusselguse põhimõttele.
7. Vara, mis on PankrS § 45 kohaselt aresti alt vabanenud ja kuulub pankrotivara hulka, ei saa vähemalt üldjuhul kriminaalmenetluses uuesti arestida. PankrS § 45 kaotaks mõtte, kui selle sätte alusel aresti alt vabanenud vara oleks võimalik enne pankrotimenetluse lõppu samal alusel uuesti arestida. Järelikult tuleneb PankrS §-st 45 lisaks vara aresti lõppemise alusele ka pankrotivara arestimise keeld.
8. N-ö kunstlikult tekitatud pankrotimenetlusega on võimalik muuta konfiskeerimine suhteliselt lihtsal moel võimatuks. See vähendab oluliselt KarS §-des 83–83.2 ette nähtud mõjutusvahendite tõhusust ja on vaevalt kooskõlas seadusandja eesmärkidega konfiskeerimise regulatsiooni kehtestamisel.
9. Seejuures oleks väär lähtuda PankrS § 45 tõlgendamisel eeldusest, et juhul, kui võlgniku vara on arestitud kriminaalmenetluses näiteks konfiskeerimise tagamiseks, on võlausaldaja pankrotiavalduses esitatud nõue näilik ja pankrotiavaldus ise suunatud konfiskeerimise nurjamisele. Seadusandja võiks kaaluda pankrotivõlgniku vara konfiskeerimise tagamise korra, sh PankrS § 45 muutmist.
10. Seega enne pankroti väljakuulutamist võlgniku varale kohaldatud kohtulik hüpoteek pankroti väljakuulutamisel ei lõpe, vaid annab hüpoteegipidajale ka pankrotimenetluses põhimõtteliselt samasugused õigused nagu tavaline hüpoteek. Seega pankrotimenetluse raugemise vältimise ja ülejäänud võlausaldajate võrdse kohtlemise – s.t PankrS § 45 kehtestamisel deklareeritud eesmärgi saavutamise – seisukohalt pole üldjuhul sisulist erinevust, kas võlgniku vara on enne pankroti väljakuulutamist koormatud aresti või kohtuliku hüpoteegiga.
11. Pärast pankrotivõlgnikult mingi eseme konfiskeerimist ei kuulu see ese enam võlgniku pankrotivara hulka, vaid riigile. Viimane saab konfiskeerimisega omandatud eseme PankrS § 123 lg 1 alusel vara välistamise hagiga võlgniku pankrotivarast välja nõuda. KrMS § 141.4 lg 1 ja § 142 alusel konfiskeerimise tagamiseks seatud vara arest tagab sisuliselt tingimuslikku vara pankrotivarast välistamise nõuet.
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 08.12.2016 a. otsus nr 3-1-1-102-16
Maakohtu otsusega mõisteti isik X (süüdistatav) süüdi KarS § 114 lg 1 p 1 ja § 121 lg 2 p 2 järgi ning karistati teda vastavalt 12 ja ühe aasta pikkuse vangistusega. Kohtu hinnangul on tõendatud, et vigastused põhjustas kannatanule just süüdistatav ning mitte keegi teine. Et kannatanu peksmine ja tema peal hüppamine toob kaasa viimasel tuvastatud vigastused, on ka eluliselt usutav. Ringkonnakohus tühistas maakohtu otsuse isiku X süüdimõistmises ja karistamises KarS § 114 lg 1 p 1 ja § 121 lg 2 p 2 järgi. Prokurör esitas kassatsiooni.
1. Tuleb esitada küsimus, kas üldise elukogemuse põhjal on alust pidada võimalikuks või tõenäoliseks, et isiku käitumine vallandab just sellise kausaalahela kulgemise, mis päädib ühe või teise koosseisupärase tagajärje saabumisega. Sellise lisanõude esitamise mõtteks on piirata ekvivalentsusteooria äärmiselt laia toimeala ning eitada juba objektiivse koosseisu realiseeritust nt ebatavaliste kausaalahelate või õiguslikult aktsepteeritud ohuolukordade juhtumitel.
2. Nn isikliku vastutuse põhimõtte järgi vabaneb kausaalahela vallandaja (esmapõhjustaja) vastutusest juhul, kui ta oma õigusvastase käitumisega küll loob vahetu ohu õigushüvele, kuid sündmuste käiku sekkub teine põhjustaja sel moel, et vastutus tagajärje saabumise eest läheb viimasele üle. Kui isik otsustab teadlikult ja vabatahtlikult näiteks enda surma saabumise üle (nt enda olukorra ohtlikkust mõistes keeldub võimalikust arstiabist), pole tõepoolest põhjust viia karistusõiguslikku vastutust nn esmapõhjustaja käitumiseni, olgu selleks siis viimase tahtlik või ettevaatamatu tegu.
3. Praegusel juhul on ringkonnakohus isiku X käitumises objektiivse teokoosseisu olemasolu eitades seega rikkunud KrMS § 305.1 lg-s 1 sisalduvat kohtuotsuse põhjendamise kohustust, mis kujutab endast ühtlasi kriminaalmenetlusõiguse olulist rikkumist KrMS § 339 lg 2 tähenduses.
4. Süüdistatavapoolne vägivald ei olnud sedavõrd intensiivne, et seda tuleks vältimatult käsitada elu ohustava teona KarS § 113 mõttes. Ainuüksi välise teopildi alusel saab vahetust inimelu ohustamisest tapmiskoosseisu mõttes rääkida eeskätt olukorras, kus isikule on tekitatud selline tervisekahjustus, mis võib kausaalahela katkematu kulgemise korral suure tõenäosusega vahetult kaasa tuua inimese surma.
5. Välise teopildi alusel saab kaudse tahtluse olemasolu jaatada ennekõike juhul, kus süüteokoosseisu kirjeldatud tagajärg (kannatanu surm) on ajalises ja ruumilises lähiseoses eluohtlikuks hinnatava teo toimepanemisega. See ajalis-ruumiline lähiseos kinnitab, et kannatanu peksmine oli sedavõrd intensiivne ja ulatuslik, et selles võib näha üheaegselt nii surma saabumise võimalikuks pidamist kui ka möönmist KarS § 16 lg 4 mõttes.
Riigikohus rahuldas kassatsiooni osaliselt ning saatis asja ringkonnakohtule uueks arutamiseks teises kohtukoosseisus.
Pankrotihalduri õigus välja nõuda pankrotivarasse kuuluv vara
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 08.12.2016 a. määrus nr 3-1-1-103-16
Politsei- ja Piirivalveamet menetleb kriminaalasja, milles isikule X kahtlustus kupeldamises. Selle kriminaalmenetluse raames on maakohtu määrusega arestitud kuritegeliku tulu konfiskeerimise asendamise tagamiseks isiku Y nimele registreeritud, kuid kohtumääruse kohaselt tegelikkuses isikule X kuuluv sõiduauto. Maakohtu määrusega kuulutati välja isiku X pankrot. Kohtumäärusega nimetati pankrotihaldur, kes esitas ringkonnaprokuratuurile taotluse arestitud sõiduki omanikukande muutmiseks ja sõiduki pankrotihaldurile üleandmiseks, kuna sõiduk kuulub isiku X pankrotivarasse. Pankrotihalduri taotlus jäeti rahuldamata. Riigiprokuratuur jättis pankrotihalduri kaebuse rahuldamata. Halduri esindaja esitas kaebuse maakohtule, kes jättis kaebuse läbi vaatamata. Ringkonnakohus jättis esindaja määruskaebuse läbi vaatamata. Esindaja pöördus Riigikohtusse.
1. Pankrotihalduri esindaja määruskaebuse läbi vaatamata jätmine ringkonnakohtu poolt oli eeluurimiskohtuniku määruses tehtud otsustust silmas pidades ekslik. Ringkonnakohus ei pööranud tähelepanu sellele, et pankrotihalduri esindaja vaidlustas ringkonnakohtus sisuliselt eeluurimiskohtuniku otsustuse jätta Riigiprokuratuuri määrusele esitatud kaebus läbi vaatamata.
2. Eeluurimiskohtunikul on KrMS § 231 lg 3 kohaselt pädevus kas 1) jätta kaebus rahuldamata; 2) rahuldada kaebus täielikult või osaliselt ja kui õiguste rikkumist ei saa enam kõrvaldada, tunnistada õiguste rikkumist; või 3) tühistada vaidlustatud määrus või peatada vaidlustatud menetlustoiming täielikult või osaliselt, kõrvaldades õiguste rikkumise. Käesolevas asjas ei koostanud aga eeluurimiskohtunik viidatud sättes nimetatud määrust ega vaaginud pankrotihalduri esindaja kaebust sisuliselt. Arutatavas kohtuasjas oli määruskaebuse esitajal õigus vaidlustada maakohtu eeluurimiskohtuniku koostatud lahend KrMS § 383 lg 1 ja § 384 lg 1 alusel määruskaebe korras.
3. Pankrotivõlgniku vara valitsemise ja käsutamise õiguse üleminek ei sõltu pankrotihaldurile prokuratuuri toimingust või määrusest ning halduril ei ole põhjust taotleda prokuratuuri kaudu kriminaalmenetluses kohaldatud vara aresti lõpetamist.
4. Pankroti väljakuulutamisest alates peab pankrotihaldur võtma viivitamata üle võlgniku vara valduse ja asuma pankrotivara valitsema (PankrS § 124 lg 1 esimene lause). Muu hulgas tähendab see pankrotivarasse sellise vara väljanõudmist, mis ei ole võlgniku valduses. Sellest lähtuvalt võib haldur nõuda valduse ülevõtmiseks pankrotivarasse ka enne pankroti väljakuulutamist kriminaalmenetluses arestitud võlgniku vara.
5. Pankrotihaldur on isiku X vara valitsejana puudutatud isik. Sellest tulenevalt võib prokuratuuri tegevuse peale esitatud pankrotihalduri kaebuse rahuldamisel Riigiprokuratuur või eeluurimiskohtunik kohustada prokuratuuri andma pankrotihaldurile üle uurimisasutuse või prokuratuuri valduses oleva pankrotivõlgniku vara.
6. Kohtupraktikas valitseb arusaam, et vara arestimise menetlus ei ole sobiv omandivaidluste lahendamiseks ega võimalda tõhusalt tõendada arestimisobjekti kuuluvust. Seepärast ei saa enne asjas lõpplahendi tegemist kohus kriminaalmenetluses lõplikult otsustada, kellele arestitud ese kuulub. Maakohtu arestimismääruse põhjal ei või seetõttu teha ka lõplikku järeldust sõiduauto omandiõiguse suhtes.
7. Olukorras, kus on tekkinud põhjendatud kahtlus, et kriminaalmenetluses arestitud sõiduk ei kuulu registrijärgsele omanikule, vaid pankrotivõlgnikule, võib haldur taotleda pankroti väljakuulutamisest alates sellise sõiduki valduse üleandmist. Praktikas on valitsemas arusaam, et kuigi riik on kehtestanud kohustuse registreerida sõidukid liiklusregistris, ei ole selle registri kannete põhjal võimalik teha eraõiguslikult lõplikku järeldust sõiduki omandiõiguse kohta. Sõiduki nagu muudegi vallasasjade omandi üleminekuks on vaja kokkulepet selle kohta ja valduse üleandmist, mitte liiklusregistri kannet.
8. Kuna halduri oli õigustatud uurimiskaebe korras nõudma prokuratuurilt sõiduauto üleandmist, järeldub sellest, et tema kaebust lahendav eeluurimiskohtunik oli pädev seda ka sisuliselt läbi vaatama ja ühtlasi otsustama sõiduki üleandmise üle. Seega jättis maakohus nimetatud osas põhjendamatult kaebuse läbi vaatamata, mille kolleegium loeb kriminaalmenetlusõiguse oluliseks rikkumiseks KrMS § 339 lg 2 mõttes.
Riigikohus rahuldas määruskaebuse osaliselt ning saatis asja maakohtule läbivaatamiseks.
Psühhiaatrilise sundravi kohaldamise lõpetamine. Kohtusse pöördumise õigus
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 19.12.2016 a. määrus nr 3-1-1-62-16
Maakohtu otsusega mõisteti isik X süüdi karistusseadustiku (KarS) § 114 p 4 järgi ja teda karistati vangistusega 20 aastat. Maakohtu määrusega vabastati isik X vangistusest ja tema suhtes kohaldati psühhiaatrilist sundravi. Isik X esitas maakohtule taotluse sõltumatu psühhiaatriaekspertiisi määramiseks, et otsustada psühhiaatrilise sundravi kohaldamise lõpetamine. Saades maakohtult kirja teel vastuse, et tal ei ole õigust taotleda psühhiaatrilise sundravi kohaldamise lõpetamist, saatis isik X maakohtusse taotluse sõltumatu psühhiaatriaekspertiisi ja riigi õigusabi määramiseks. Isikule X anti riigi õigusabi. Maakohus jättis rahuldamata isiku X taotluse sõltumatu psühhiaatriaekspertiisi määramiseks ja psühhiaatrilise sundravi kohaldamise lõpetamiseks. Ringkonnakohus jättis isiku X esindaja määruskaebuse rahuldamata ja isiku X taotluse läbi vaatamata. Isiku X esindaja esitas määruskaebuse Riigikohtule.
1. KrMS § 403 lg 4 kohaselt võib kohus lõpetada mõjutusvahendi kohaldamise ravil viibiva isiku läbi vaadanud psühhiaatri arvamust arvestades, kui seda on taotlenud ravil viibiva isiku lähedane KrMS § 71 lg 1 tähenduses, seadusjärgne esindaja või kaitsja. Psühhiaatrilisele sundravile allutatud isik ei saa ise taotleda kohtult psühhiaatrilise sundravi kohaldamise lõpetamist.
2. Saades ravil viibiva isiku taotluse psühhiaatrilise sundravi kohaldamise lõpetamiseks, tuleb maakohtul see KrMS § 403 lg 4 alusel jätta läbi vaatamata. Seega riivab nimetatud säte sundravile allutatud isiku põhiseaduse (PS) § 15 lg-s 1 sätestatud kohtusse pöördumise õigust. PS § 15 lg 1 esimene lause annab igaühele õiguse pöörduda oma õiguste ja vabaduste rikkumise korral kohtusse. See põhiõigus peab tagama õiguste lünkadeta kohtuliku kaitse. Koostoimes PS §-ga 14, tuleneb PS § 15 lg 1 esimesest lausest üldine põhiõigus kohtulikule kaitsele.
3. Statsionaarne psühhiaatriline sundravi on mõjutusvahend, mis seisneb raviasutuse poolt isiku ööpäevaringses kinnipidamises ja tema tahtest olenematus psühhiaatrilises ravis. See mõjutusvahend riivab oluliselt sundravile allutatud isiku mitmeid põhiõigusi, eeskätt vabaduspõhiõigust (PS § 20), aga ka põhiõigust inimväärikale kohtlemisele (PS §-d 10 ja 18). PS § 20 lg 2 p-st 5 tulenevalt võib vaimuhaigelt võtta vabaduse ainult seaduses sätestatud juhtudel ja korras, kui ta on endale või teistele ohtlik.
4. Psühhiaatrilise sundravi määrab ja selle kohaldamise lõpetab KarS § 86 lg-test 1 ja 3 tulenevalt kohus. See tähendab, et üksnes kohtu pädevuses on anda hinnang isiku ohtlikkusele ja sellest tulenevale psühhiaatrilise sundravi kohaldamise vajadusele, vaatamata sellele, et mitmete sundravi kohaldamiseks vajalike asjaolude kindlakstegemiseks on tarvis rakendada mitteõiguslikke eriteadmisi.
5. De lege lata hinnatakse statsionaarsele psühhiaatrilisele sundravile allutatud isiku sundravi jätkamist sotsiaalministri määruse „Psühhiaatrilise sundravi osutajale esitatavad nõuded, psühhiaatrilise sundravi nõuded ja tervishoiuteenuse osutaja töökorraldus kohtu poolt määratud psühhiaatrilise sundravi kohaldamisel“ (edaspidi: määrus) alusel. Määruse § 3 lg 7 kohaselt kuuluvad arstlikku komisjoni kaks psühhiaatrit, kes otsustavad, kas asendada statsionaarne sundravi ambulatoorsega, asendada ambulatoorne sundravi statsionaarsega või kas ravialune oma psüühilise seisundi ja ohtlikkuse poolest vajab sundravi jätkamist. Psühhiaatrilise sundravi jätkamise üle otsustavad psühhiaatrid ilma sundravi põhjendatuse kohtuliku kontrollita. Järelikult sõltub sundravi jätkamine paljuski tervishoiuteenuse osutaja arstliku komisjoni otsusest.
6. Vaatamata sellele, kui kaua on isik juba olnud allutatud sundravile, ei ole talle tagatud enda kinnipidamise ega sundravi jätkamise automaatset kohtulikku kontrolli, samuti ei ole tal õigust seda omal algatusel taotleda. TsMS § 539.1 lg 1 ja TsMS § 533 lg 1 p 1 koostoimes võib isiku kinnisesse asutusse paigutamise tähtaja pikendamiseks anda loa üksnes kohus.
7. Kehtiva õiguse järgi ei pea arstlikku komisjoni kuuluma psühhiaatrilisele sundravile allutatud isikule raviteenust osutava raviasutuse väline psühhiaater. Selline regulatsioon ei pruugi aga tagada arstliku komisjoni sõltumatust. KrMS § 403 lg 5 kolmandast lausest tulenevalt võib kohus määrata omal algatusel kohtupsühhiaatriaekspertiisi sundravile allutatud isiku ohtlikkuse ja ravivajaduse väljaselgitamiseks. Oluline on aga märkida, et kõnealuse ekspertiisi saab kohus määrata alles pärast seda, kui ta on käivitanud psühhiaatrilise sundravi lõpetamise menetluse.
8. Kuna kehtiva õiguse kohaselt ei ole psühhiaatrilisele sundravile allutatud isikul õigust taotleda sundravi lõpetamist, ei saa kohus tema taotluse alusel algatada nimetatud menetlust. Puudub ka selge ja ravialuse isiku õiguste tõhusat kaitset tagav regulatsioon sellises olukorras riigi õigusabi andmise kohta, sh küsimuses, kas riigi õigusabi tuleb isikule anda juba menetluse alustamiseks või üksnes tema õiguste kaitseks juba käivitunud menetluses.
9. KrMS § 403 lg-s 4 sisalduv kohtusse pöördumise piirang võib olla põhiseadusega vastuolus, arvestades ravil viibiva isiku põhiõiguste olulist riivet sundravi kohaldamisel ja vähest kaitstust ravi jätkamise vajalikkuse hindamisel. Lisaks tuleb arvestada senist EIK praktikat, milles peetakse vajalikuks võimaldada psühhiaatrilisele sundravile allutatud isikul taotleda ise tema jätkuva kinnipidamise ja sundravi kohaldamise kohtulikku kontrolli.
10. Kolleegiumil on tekkinud kahtlus, kas KrMS § 403 lg 4 on põhiseaduspärane osas, milles see ei võimalda psühhiaatrilisele sundravile allutatud isikul esitada taotlust psühhiaatrilise sundravi kohaldamise lõpetamiseks. Seetõttu ja juhindudes KrMS § 356 p-st 3, annab Riigikohtu kriminaalkolleegiumi kogu koosseis kohtuasja lahendada Riigikohtu üldkogule.
Alaealise ütluste usaldusväärsus tõendina. Kohtueelses menetluses antud ütlused
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 21.12.2016 a. otsus nr 3-1-1-104-16
Isik X anti kohtu alla süüdistatuna selles, et astus alla 10‑aastase (isik Y, kannatanu) arusaamisvõimetust ära kasutades temaga suguühendusse. Samuti süüdistati isikut X-i selles, et ta kaasas isikut Y korduvalt sugulise kire rahuldamisele suguühendusest erineval viisil ning isikut X-i süüdistati ka selles, et isik X paljastas oma elukohas 5-aastase (isik Z, kannatanu) ees oma suguelundi paljastamises ning selle demonstreerimises lapsele. Maakohus mõistis isiku X-i süüdi, kuid osade tegude osas vähendas maakohus süüdistuse mahtu. Apellatsioonid esitasid isiku X kaitsja ja prokurör, ringkonnakohus jättis apellatsioonid rahuldamata. Isiku X kaitsja esitas kassatsiooni.
1. Võistlevas kohtumenetluses on tõendite vahetu ja suulise uurimise põhimõttel oluline roll kaitseõiguse ja ausa kohtumenetluse tagamisel. Muu hulgas tähendab see tunnistaja ja kannatanu vahetut ülekuulamist kohtuistungil ja nende kohtueelses menetluses antud ütluste avaldamise erandlikkust. Seega juhul, kui tunnistajat ennast on võimalik tõendamiseseme asjaolude kohta ristküsitleda kohtuistungil, tuleb tunnistaja kohtueelses menetluses antud ja ülekuulamise protokollis talletatud ütlused jätta tõendina kõrvale.
2. KrMS § 289.1 lg 2 lubab kasutada tõendina tõendamiseseme asjaolude tuvastamiseks KrMS § 289 alusel avaldatud kohtueelses menetluses antud ütluseid, kui need on deponeeritud. Kohtupraktikas ei ole välistatud süüdimõistva kohtuotsuse tegemine ka vaid ühele tõendile toetuvalt. Kuid neil juhtudel peab kohus eriti põhjalikult vaagima kõiki selle ühe süüstava tõendi uurimisel tõstatatud kahtlusi ja need veenvalt kummutama.
3. Maakohtu otsuses sedastatu, et KrMS § 290 lg-st 1 tulenevalt ei kasutata alla neljateistaastase tunnistaja ülekuulamisel ristküsitlust, on iseenesest õige. Samas ei välista see kannatanu kohtueelses menetluses antud ütluste avaldamist kohtus antud ütluste usaldusväärsuse kontrollimiseks osas, milles need kohtus antud ütlustest lahknevad.
4. KrMS § 290 lg 1 sätestab kannatanu ülekuulamise vormi, mille eesmärk on kaitsta alla neljateistaastast kannatanut vaimse pinge ja negatiivsete emotsioonide eest, mida ristküsitlus võib endaga kaasa tuua. Selle sätte eesmärk ei ole välistada kannatanu ütluste usaldusväärsuse kontrollimise võimalusi. Põhiliseks erinevuseks alla neljateistaastase tunnistaja ülekuulamisel on seega küsimuste esitamise viis. Sellest johtuvalt ei näe veenvaid põhjuseid tõlgendamaks alaealise tunnistaja ülekuulamist reguleerivaid sätteid selliselt, et KrMS §‑s 289 sätestatud ütluste usaldusväärsuse kontrollimise võimalus tunnistaja kohtueelses menetluses antud ütluste kaudu ei oleks võimalik.
5. Seega juhul, kui alaealise tõendiallika kohtuliku küsitluse käigus ilmneb, et tema ütlused on vastuolus kohtueelses menetluses antud ütlustega, on kohtumenetluse pooltel KrMS §‑s 289 sätestatu alusel võimalik taotleda ka tema kohtueelses menetluses antud ütluste avaldamist vastuolus olevas osas, hindamaks kohtus antud ütluste usaldusväärsust.
6. Kohtupraktikas on kinnistunud arusaam, et tõendite kogumist reguleerivate menetlusõiguslike sätete rikkumise tuvastamine ei tingi alati ja automaatselt selle tõendi lubamatust ning tuleb hinnata ka rikutud normi eesmärki. Taunida tuleb seda, kui muu hulgas ka süüdistatava õiguseid kaitsva menetlusnormi rikkumine muutub takistuseks kaitseõiguse teostamisel.
7. Kannatanu kohtueelse menetluse ülekuulamise protokolli avaldamist ei tingi mitte igasugune taotlus menetluslike asjaolude tõendamiseks, vaid tuleb lähtuda KrMS § 286.1 lg-st 1, mille kohaselt võtab kohus vastu ainult sellise tõendi, millel on kriminaalasjas tähtsust. Arvestades kriminaalasja asjaolusid, sh seda, et süüdistus põhineb valdavalt kannatanu ütlustel, on kohtuasja keskmes küsimus tema ütluste usaldusväärsusest.
8. Maakohus, kes jättis rahuldamata isiku X kaitsja taotluse isiku Y kohtueelses menetluses antud ja ülekuulamise protokollis talletatud ütluste avaldamiseks, rikkunud oluliselt kriminaalmenetlusõigust KrMS § 339 lg 2 tähenduses.
Riigikohus rahuldas kassatsiooni osaliselt ning saatis asja uueks arutamiseks maakohtule teises kohtukoosseisus.
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 21.12.2016 a. otsus nr 3-1-1-94-16
Keskkonnainspektsiooni kui kohtuvälise menetleja otsusega heideti isikule X ja OÜ-le X ette jäätmeseaduse (JäätS) § 73 lg 2 p-s 4, § 106 lg-s 1 ja §‑s 107 sätestatud nõuete rikkumist. Otsusest nähtuvalt ostis isik X, olles OÜ X juhatuse liige, jäätmeloata kokku 2 rulli rohekatkollast värvi isolatsiooniga vaskkaablijäätmeid koguses 36,9 kg, jättes vormistamata kokkuostu dokumendi ja makstes kokkuostetud kaablijäätmete eest sularahas 20 eurot. Maakohus rahuldas isiku X ja OÜ X kaebused ning inspektsiooni otsus tühistati. Inspektsioon esitas kassatsiooni.
1. Jäätmete mõiste sisustamisel on olulised valdajast lähtuvad objektiivsed ja subjektiivsed asjaolud. Lugemaks vallasasja jäätmeks, on oluline arvestada nii seda, mida valdaja vallasasjaga teeb, kui ka seda, mida ta kavatseb vallasasjaga teha. Samuti on jäätmetega tegemist vallasasja puhul, mida valdaja kavatseb ära visata. JäätS § 2 lg-s 1 sätestatud kolmandat alternatiivi (on kohustatud vallasasja ära viskama) on võimalik sisustada kehtivas õiguses sisalduvate kohustus- ja keelunormide kaudu.
2. Vale on maakohtu seisukoht, et eesmärgipäraselt kasutatava ja väärtusliku vallasasja puhul ei saa tegemist olla jäätmega. Jäätmete mõiste sisustamisel ei ole vallasasja kasutuskõlblikkusel määravat tähtsust. sätestatud äraviskamise mõistet tuleb tõlgendada selliselt, et asja kasutuselevõtmise tehnilist võimatust, majanduslikku ning keskkonnakaitselist ebamõistlikkust (ehk kokkuvõtvalt kasutamisperspektiivi) on vallasasja käsitamisel jäätmetena oluline hinnata üksnes siis, kui valdaja hoiab seda kasutuseta (kolmas alternatiiv).
3. OÜ-le X ostmiseks pakutud kaabli käsitamist jäätmena ei välista maakohtu poolt tuvastatud asjaolud, et kaabel oli puhas, kahjustusteta, kaabli eesmärgipärane kasutamine oli võimalik ning sellel oli turuväärtus. Maakohus on seega eksinud JäätS §-s 2 sätestatud jäätmete mõiste sisustamisel.
4. Vaatamata JäätS § 119.2 lg-s 5 sisalduvale jälitustoimingu keelule kontrolltehingu puhul, mis viitaks justkui nende kahe olemuslikule erinevusele, ei saa eitada kontrolltehingu ja kuriteo matkimise kui jälitustoimingu olulist sarnasust. Ei ole võimalik jätta arvestamata, et varasemas kohtupraktikas on seoses kuriteo matkimisega asutud seisukohale, et kuriteo matkimisele allutatud süüteod jäävad olemuslikult peaaegu alati katsestaadiumisse ning seda sõltumata sellest, kas tegu on juriidiliselt lõpule viidud. Seejuures on põhiline argument olnud selline, et kuriteo matkimise korral on toimuv jälitusametkondade kontrolli all, isik paneb toime täielikult ühepoolse teo, millel ei ole võimalust realiseeruda kahjuliku tagajärjena.
5. Ilma igasuguste kahtlusteta on ka kontrolltehing nii nagu kuriteo matkiminegi üheselt ja selgelt seda tegeva ametiisiku kontrolli all. Seetõttu ka kontrolltehingu tegemisel jäävad süüteod üldjuhul katsestaadiumisse. Seda kinnitab ka JäätS § 119.2 lg-s 8 sätestatu, mille kohaselt on kontrolltehingu käigus teostatud tehing tühine. Seega ei saa käesoleva väärteomenetluse asjaoludel isikule ette heita JäätS §-s 120.1 ja §‑s 126.5 sätestatud väärtegude toimepanemist ja seda vaatamata sellele, et tegemist on formaalsete süüteokoosseisudega.
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi 22.12.2016 a. määrus nr 3-1-1-106-16
Ringkonnaprokuratuur esitas maakohtule taotluse arestida kolmandale isikule OÜ-le X kuuluv sõiduk karistusseadustiku (KarS) § 831 lg 2 p 2 ja § 84 alusel kuriteoga saadud vara konfiskeerimise asendamise tagamiseks. Maakohus arestis OÜ-le X kuuluva sõiduki. OÜ X juhatuse liige esitas määruskaebuse, mille ringkonnakohus rahuldamata jättis. OÜ X esindaja pöördus Riigikohtusse.
1. KrMS § 142 lg 1 esimene lause sätestab, et vara arestimise eesmärk on tsiviilhagi, konfiskeerimise või selle asendamise ja varalise karistuse tagamine. Seega on võimalik arestida üksnes isiku sellist vara, mis võidakse temalt tsiviilhagi rahuldamise, konfiskeerimise või selle asendamise või varalise karistuse mõistmise kohta tehtud kohtulahendi sundtäitmise käigus võõrandada.
2. Kui kolmas isik on KarS § 83.1 lg-s 2 nimetatud vara otsuse või määruse tegemise ajaks võõrandanud, ära tarvitanud või selle temalt äravõtmine pole muul põhjusel võimalik või otstarbekas, võib kohus KarS § 84 alusel kolmandalt isikult välja mõista summa, mis vastab konfiskeeritava vara väärtusele. Samas ei ole kolmandalt isikult võimalik KarS § 83.1 lg 2 alusel konfiskeerida talle kuriteo toimepanija poolt võõrandatud vara, mida kuriteo toimepanija ei saanud kuriteoga, kuid mis kuriteo toimepanijale kuuludes võimaldaks riigil selle arvel sisse nõuda kuriteo toimepanijalt KarS § 84 alusel väljamõistetava rahasumma.
3. Kuid selleks, et eeluurimiskohtunik saaks üldse hinnata vara arestimise põhjendatust, peab prokuratuuri arestimistaotluses olema esitatud vähemalt hüpotees vara arestimise aluse kohta ja selle püstitamise aluseks olevad asjaolud. Praeguses asjas ei nähtu prokuratuuri taotlusest, et sõiduk võib olla kahtlustuses nimetatud kuritegudega saadud vara KarS § 83.1 mõttes. Prokuratuuri taotluse põhjal ei ole võimalik hinnata sõiduki arestimise lubatavust, mis on aga möödapääsmatu vara arestimise aluse tuvastamiseks KarS § 83.1 lg 2 ja § 84 alusel.
4. Puudujääki vara arestimise taotluses ei saa eeluurimiskohtunik kõrvaldada. Ehkki kohus võib arestimistaotlust lahendades muuta vara arestimise materiaalõiguslikku alust, ei või ta tugineda faktilistele asjaoludele, mis oluliselt erinevad prokuratuuri taotluse aluseks olevatest asjaoludest. Vastasel korral väljub kohus vara arestimise aluse kindlakstegemisel lubamatult arestimistaotluse piiridest. Maa- ja ringkonnakohtul ei olnud alust prokuratuuri arestimistaotlust rahuldada ja vara arestida. Seda tehes rikkusid kohtud oluliselt kriminaalmenetlusõigust KrMS § 339 lg 2 mõttes.

matches:
§ 258
Riigikohus
§ 141
Riigikohus
§ 121
kohus
§ 215
§ 424
§ 121
§ 57
§ 121
§ 121
§ 121
§ 121
§ 121
§ 121
§ 121
Riigikohus
§ 209
kohus
§ 231
§ 127
§ 233
kohus
§ 63
kohus
§ 238
§ 91
§ 385
kohus
§ 91
§ 385
§ 385
§ 385
kohus
§ 91
kohus
§ 385
§ 86
§ 86
§ 86
§ 86
§ 107
§ 107
§ 23
§ 23
§ 175
§ 169
§ 7
§ 132
§ 169
§ 169
§ 169
§ 169
§ 169
§ 169
§ 169
§ 5
§ 169
§ 169
§ 169
§ 169
Riigikohus
§ 29
§ 29
§ 29
§ 86
§ 86
Riigikohus
§ 86
§ 3
§ 66
§ 3
§ 39
§ 3
§ 74
§ 123
§ 110
§ 123
§ 123
§ 74
§ 74
§ 113
§ 25
§ 118
§ 118
§ 154
§ 199
kohus
Riigikohus
§ 414
§ 56
§ 56
§ 56
kohus
§ 25
§ 26
§ 57
kohus
§ 267
§ 287
kohus
§ 267
§ 11
kohus
kohus
§ 41
§ 12
§ 12
Riigikohus
§ 33
§ 191
Riigikohus
Riigikohus
§ 81
§ 81
§ 81
§ 81
§ 81
§ 81
§ 81
§ 81
§ 81
§ 81
§ 280
§ 81
§ 81
kohus
kohus
§ 5
§ 5
§ 2
§ 61
§ 61
§ 224
kohus
Riigikohus
§ 137
§ 137
§ 137
§ 431
§ 339
§ 214
§ 214
§ 214
§ 214
§ 214
§ 214
§ 339
Riigikohus
§ 184
Kohus
§ 425
§ 339
Riigikohus
§ 114
§ 107
§ 308
§ 20
§ 75
§ 7
§ 75
§ 7
§ 339
§ 308
§ 75
§ 57
§ 3
§ 29
§ 57
§ 150
§ 123
kohus
§ 150
Riigikohus
Riigikohus
§ 180
Riigikohus
Riigikohus
§ 191
kohus
§ 130
§ 130
§ 31
§ 217
§ 150
Riigikohus
§ 200
§ 22
§ 175
§ 17
§ 38
§ 17
§ 175
§ 175
Riigikohus
§ 200
§ 68
Kohus
§ 68
§ 339
§ 22
§ 121
§ 121
§ 16
§ 210
§ 210
§ 210
§ 210
§ 299
§ 345
§ 299
§ 345
§ 299
§ 345
§ 299
Riigikohus
§ 299
§ 299
Riigikohus
Riigikohus
§ 189
§ 315
kohus
§ 189
§ 29
§ 23
§ 150
Riigikohus
§ 184
§ 184
§ 184
§ 268
§ 268
§ 286
§ 227
kohus
§ 294
§ 3
§ 3
§ 21
§ 315
§ 315
§ 21
§ 315
§ 21
kohus
§ 171
§ 21
§ 339
Riigikohus
§ 145
kohus
§ 387
§ 387
§ 389
Riigikohus
§ 110
kohus
§ 339
§ 2
§ 274
Riigikohus
Riigikohus
§ 385
kohus
§ 142
§ 385
§ 385
§ 385
§ 385
kohus
kohus
§ 385
§ 385
§ 385
§ 385
§ 45
§ 45
§ 141
§ 142
§ 45
§ 45
§ 45
§ 45
§ 45
§ 45
§ 123
§ 141
§ 142
§ 114
§ 121
§ 114
§ 121
§ 305
§ 339
§ 113
§ 16
Riigikohus
§ 231
§ 383
§ 384
§ 124
kohus
§ 339
Riigikohus
§ 114
§ 403
kohus
§ 71
§ 403
§ 15
§ 15
§ 15
§ 20
§ 20
§ 86
De lege lata
§ 3
§ 539
§ 533
§ 403
kohus
kohus
kohus
§ 403
§ 403
§ 356
§ 289
§ 289
kohus
§ 290
§ 290
§ 286
kohus
§ 339
Riigikohus
§ 73
§ 106
§ 2
§ 119
§ 119
§ 831
§ 84
§ 142
§ 83
kohus
§ 84
§ 83
§ 84
§ 83
§ 83
§ 84
kohus
kohus
§ 339