1.1 Otepää Vallavalitsus (edaspidi vallavalitsus) kui ametiasutus täidab avaliku võimu ülesandeid. Vallavalitsus töötleb isikuandmeid seaduse ja nende alusel antud õigusaktidega kohalikule omavalitsusele ja tema asutusele pandud ülesannete täitmisel ja täitmiseks. Isikuandmete töötlemisel lähtutakse Euroopa Parlamendi ja Nõukogu Määrusest (EL) 2016/679, isikuandmete kaitse seadusest, muudest andmekaitset reguleerivatest õigusaktidest ning Andmekaitse Inspektsiooni juhistest.
1.3 Andmete töötlemine vallavalitsuses toimub eelkõige isikute enda algatusel. Isikuandmeid töödeldakse:
1.3.3 vabade ametikohtade täitmiseks korraldatavatel konkurssidel osalemisel;
1.3.4 muudel juhtudel.
1.6 Juhul kui isiku hinnangul on ametisutus kogunud või kasutanud tema andmeid ebaseaduslikult või ei väljasta isikule tema kohta käivaid andmeid, siis on tal õigus pöörduda vastavasisulise kaebusega Andmekaitse Inspektsiooni või kohtu poole.
2.1 Tulenevalt seadusest on vallavalitsusel kui ametiasutusel kohustus teatud osa dokumentidest ja teabest internetis avaldada või muul viisil igaühele kättesaadavaks teha. Oma tegevuse käigus kogub ja töötleb ametiasutus isikuandmeid ja isikute eraelu puudutavat teavet.
2.3 Eraisikute kirjad (nii asutusse saabunud kui ka asutusest välja saadetud) registreeritakse elektroonilises dokumendiregistris Amphora. Dokumendiregistrile on kõikidel juurdepääs Otepää valla veebilehelt www.otepaa.ee.
2.4 Avaliku teabe seadusest (§ 12 lg 3) lähtuvalt märgitakse dokumendiregistrisse kirja saatja ja saaja kohta nimi, aadress ja muud kontaktandmed. Dokumendiregistri avalikust vaatest on võimalik näha ainult eraisikust saatja või saaja nime initsiaalid.
Kui kiri ei sisalda isikuandmeid või teavet, mis annab aluse dokumendile juurdepääsupiirang kehtestada, on kiri avaliku teabe seaduse § 12 lõike 4¹ alusel dokumendiregistrist kõikidele kättesaadav. Kirja saatja võib kirjas avaldada, et ei soovi kirja dokumendiregistri kaudu avalikustamist.
2.5 Vastavalt kohaliku omavalitsuse korralduse seadusele (§ 23 lg 5, § 31 lg 1, § 51 lg 6 ja 7) peavad kohaliku omavalitsuse volikogu ja vallavalitsuse õigusaktid (määrused, otsused ja korraldused) ning komisjonide koosolekute protokollid olema igaühele kättesaadavad. Õigusaktid ja protokollid tehakse kättesaadavaks dokumendiregistri kaudu. Õigusakti või protokolli ei avalikustata, kui selle sisu on valdavalt asutusesiseseks kasutamiseks mõeldud teave (kohaliku omavalitsuse korralduse seadus § 31 lg 2 ja § 51 lg 8).
2.6.2 puuduvad andmed menetlusosalise aadressi või e-posti aadressi kohta või kui menetlusosaline ei ela teadaoleval aadressil ja tema tegelik viibimiskoht ei ole teada või kui füüsiline isik ei kinnita elektrooniliselt edastatud dokumendi kättesaamist ning dokumenti ei ole muul viisil võimalik kätte toimetada;
2.7 Internetipõhises väljaandes „Ametlikud Teadaanded" avalikustab ametiasutus isikuandmeid ka juhul, kui seda näeb ette eriseadus või selle alusel antud õigusakt (vt Riigi Teataja seadus § 13, Ametlike Teadaannete põhimäärus).
2.8 Vastavalt avaliku teabe seadusele (§ 438) andmekogudes, mille pidaja on ametiasutus, isikuandmeid ei avalikustata, v.a juhul, kui isikuandmete avaldamise kohustus ei tulene seadusest.
3.3 Vastavalt isikuandmete kaitse seadusele (§ 26), avaliku teenistuse seadusele (§ 55) on volikogu ja vallavalitsuse komisjonide liikmed nii volituste ajal kui ka pärast volituste lõppemist ning ametiasutuse teenistujad nii teenistussuhte ajal kui pärast selle lõppemist kohustatud hoidma salajas teiste inimeste perekonna- ja eraellu puutuvaid andmeid ning muud konfidentsiaalsena saadud informatsiooni.
3.5 Väärteoteate esitaja andmed avaldab ametiasutus teistele menetlusosalistele ulatuses, mis on menetlusseadustikes ette nähtud ning asja lahendamiseks vajalik. Väärteomenetluses ei tagata tunnistaja anonüümsust (v.a lastekaitsega seotud ülesannete täitmisel).
4.2 Lähtuvalt isikuandmete kaitse seadusest (§ 19) on igal isikul õigus saada teada, milliseid isikuandmeid tema kohta ametiasutuses kogutakse ja on kogutud, millisel eesmärgil ning millisele seadusele või muule õigusaktile tuginedes tema andmeid töödeldakse ning millistele isikutele või asutustele on tema isikuandmeid edastatud.
Vajadusel õigus esitada vastav avaldus vallavalitsuse kantseleisse Lipuväljak 13, Otepää linn, või e-posti aadressile vald@otepaa.ee või otse konkreetset teavet omava ametniku poole.
4.3 Isikuandmete väljastamiseks peab andmete väljastaja olema veendunud, et tegemist on just selle isikuga, kellel on õigus vastavaid andmeid saada. Seetõttu peab andmete taotleja vajadusel oma isikusamasust või andmete taotlemise õigust tõendama. Kui telefoni teel tehtud päringu puhul ei ole ametnikul võimalik veenduda, et andmeid küsib õigustatud isik, on ametnikul õigus paluda taotluse esitamist kirjalikult koos vajalike tõenditega.
4.4 Lähtuvalt isikuandmete kaitse seadusest (§ 19 lg 3) väljastab ametiasutus nõutavad isikuandmed või põhjendab andmete väljastamisest või teabe andmisest keeldumist taotluse saamise päevale järgneva viie tööpäeva jooksul. Olenevalt taotletavatest andmetest võib eriseadus isikuandmete kohta teabe ja isikuandmete väljastamise korra suhtes näha ette erandi.
4.5 Ametiasutus keeldub dokumentidega koha peal tutvumise võimaldamisest ja dokumentide või teabe väljastamisest juhul, kui see võib
4.5.1 kahjustada teiste isikute õigusi ja vabadusi, eraelu puutumatust või isikuandmete kaitset;
4.5.2 takistada kuriteo tõkestamist või kurjategija tabamist või raskendada tõe väljaselgitamist kriminaalmenetluses;
4.5.3 ohustada lapse põlvnemise saladuse kaitsmist.
4.6 Riiklikest registritest, millesse andmeandja on ametiasutus (Eesti rahvastikuregister, sotsiaalteenuste- ja toetuste andmeregister; majandustegevuse register, riiklik ehitisregister, riigi maakataster, kinnistusraamat, Eesti Hariduse Infosüsteem, Haigekassa, kohustusliku kogumispensioni register, e-toimiku infosüsteem) saab enda kohta käivaid andmeid kontrollida ka riigiportaali www.eesti.ee e-teenuse kaudu.


Projektist „Puuetega inimeste eluaseme füüsilise kohandamine“ toetuse taotlemise ning saamise täiendavad tingimused – Riigi Teataja
Projektist „Puuetega inimeste eluaseme füüsilise kohandamine“ toetuse taotlemise ning saamise täiendavad tingimused
Projektist „Puuetega inimeste eluaseme füüsilise kohandamine“ toetuse taotlemise ning saamise täiendavad tingimused - sisukord
§ 2 Projekti rahastamise aluspõhimõtted
§ 3 Projektist toetust saama õigustatud isik
§ 6 Taotluste lahendamine ja toetuse saajate nimekirja koostamine
§ 10 Dokumentide registreerimine ja säilitamine
RT IV, 23.05.2019, 1
Vastu võetud 21.05.2019 nr 1
Määrus on antud kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 30 lõike 1 punkti 4 alusel, lähtudes sotsiaalkaitseministri 26. veebruari 2018 määruse nr 4 „Puuetega inimeste eluaseme füüsiline kohandamine“ § 24 lõike 1 punktist 1 ning Türi Vallavolikogu 28. juuni 2018 otsuse nr 37 “Õigusaktiga kohaliku omavalitsuse pädevusse antud ülesannete delegeerimine“ punktist 1.
(1) Määrus on sotsiaalkaitseministri 26. veebruari 2018 määruse nr 4 „Puuetega inimeste eluaseme füüsiline kohandamine" § 24 lõike 1 punktis 1 nimetatud õigusakt, millega sätestatakse „Ühtekuuluvuspoliitika fondide rakenduskava 2014–2020“ prioriteetse suuna 2 „Sotsiaalse kaasatuse suurendamine“ meetme 2.5 „Hoolekande taristu arendamine, keskkonna kohandamine puuetega inimeste vajadustele vastavaks“ tegevuse 2.5.2 „Puuetega inimeste eluaseme füüsiline kohandamine“ (edaspidi nimetatud ka projekt) toetuse andmise ja kasutamise tingimuste täitmiseks täiendavad nõuded Türi vallas.
1) projekti „Puuetega inimeste eluaseme füüsiline kohandamine“ (edaspidi projekt) rahastamise põhimõtted ning toetust saama õigustatud isikud;
2) puudest tuleneva erivajaduse tõttu eluruumi kohandamist saavate inimeste (kohanduse saajate) projekti abil rahastamisvõimalustest teavitamine;
3) projekti kaudu rahastatavate toetuste taotluste vastuvõtmine ja menetlemise kord;
4) projekti kaudu rahastatavate toetuste saajate nimekirja koostamise alused;
5) projekti abil rahastatavate eluruumi kohanduste tegemiseks vajalike kokkulepete, lepingute sõlmimise, kohanduse saajale või tegijale lepingu kohaselt tööde eest tasumise kord;
6) projekti kaudu rahastatavate toetuste andmise ja kasutamisega seotud dokumentide säilitamine;
7) eluruumide kohandamiseks projekti kaudu rahastatud ümberehituste järelkontrolli ja kohanduse mõju hindamise põhimõtted.
(3) Määrus on täienddokument sotsiaalkaitseministri 26. veebruari 2018 määrusele nr 4 „Puuetega inimeste eluaseme füüsiline kohandamine" ning määruses kasutatakse mõisteid (termineid) sotsiaalkatiseministri määruse tähenduses.
§ 2. Projekti rahastamise aluspõhimõtted
(1) Projektist saadud raha kasutatakse puudega inimestele paremate elamis-, õppimis- ja töötamistingimuste loomiseks ning sel eesmärgil erivajadustega inimeste eluruumide nende puudest tulenevatest vajadustest lähtuvalt kohandamiseks.
(2) Määruse alusel rahastatakse eluruumide kohandamise abikõlblikud kulud Türi vallaeelarvest, eeldusel, et riik hüvitab Euroopa Regionaalarengu Fondist Türi vallale 85% eluruumide kohandamise abikõlblikest kuludest.
(3) Kui eluruumi kohandusele on sotsiaalkaitseministri määrusega määratud standardiseeritud ühikuhind, siis määratav toetus üldjuhul ei ületa ühikuhinda. Kui eluruumi kohandusele ei ole määratud standardiseeritud ühikuhinda, siis makstakse toetust vastavalt tegelikele kuludele.
§ 3. Projektist toetust saama õigustatud isik
(1) Projektist on eluruumi kohandamise toetust õigus saada isikul, kelle suhtes on üheaegselt täidetud kõik kolm alljärgnevat tingimust:
1) isikule on määratud puuetega inimeste sotsiaaltoetuste seaduse tähenduses puue;
2) isiku liikuvusega seotud toiminguid, köögi- või hügieenitoiminguid on võimalik parandada eluruumi kohandamisega;
3) isiku Eesti rahvastikuregistrisse kantud õigusliku tähendusega elukoha-aadress langeb kokku tegeliku elukoha-aadressiga ning isiku tegelik elukoht on Türi vallas asuv aastaringseks elamiseks ette nähtud eluruum.
(2) Toetust saama õigustatud isikul on käesoleva määruse alusel õigus eluruumi kohandamiseks saada toetust ühel korral.
(1) Kui sotsiaalkaitseministri määruses märgitud rakendusüksus on määruse kohaselt kuulutanud välja puuetega inimeste eluaseme füüsilise kohandamise kohalike omavalitsuste taotlusvooru ning on määranud kindlaks kohanduste arvu, mis kompenseeritakse Türi vallale, teavitab Türi Vallavalitsus kui ametiasutus (edaspidi a metiasutus) toetuste taotluste esitamise võimalusest Türi valla veebilehel ja ajalehes Türi Rahvaleht või Järva Teataja.
(2) Viie tööpäeva jooksul taotlusvooru väljakuulutamisest avaldab ametiasutus järgmise teabe:
(1) Eluruumi kohandamise toetust taotlev isik (edaspidi taotleja) esitab ametiasutusele kirjaliku taotluse, milles märgitakse:
1) taotleja nimi, isikukood ja taotleja valikul kontaktandmed (aadress, telefon, e-posti aadress);
2) taotleja esindaja nimi, isikukood ja valikul kontaktandmed (aadress, telefon, e-posti aadress) ja esindusõiguse alus juhul, kui taotluse esitab taotleja esindaja;
4) eluruumi kohandamise eesmärk ja selgitus vajalike kohandustööde kohta;
5) planeeritava kohanduse kirjeldus ja maksumus;
6) juhul, kui planeeritavate tööde maksumus ilma käibemaksuta on väiksem kui 5000 eurot, esitatakse üks hinnapakkumine. Planeeritavate tööde maksumuse 5000 euro maksumuse ületamisel ja juhul, kui teenusele, asjale või ehitustööle ei ole kehtestatud standardiseeritud ühikuhinda, tuleb taotlejal esitada kaks hinnapakkumist;
7) kohanduse liik arvestades sotsiaalkaitseministri määruse lisas 1 esitatud kohanduste liigitust;
8) otsuse ja lepingu kättesaamise viis (e-post, lihtkiri või tähtkiri taotlusel märgitud kohandamist vajava eluruumi aadressil).
2) kohustub tasuma õigusaktidega sätestatud omafinantseeringu.
1) kohandatava eluruumi omaniku, kõigi kaas- või ühisomanike või korteriühistu kirjalik nõusolek eluruumi kohandamiseks, kui taotleja ei ole kohandatava eluruumi ainuomanik või kui kohandatakse kaas- või ühisomanike ühiskasutuses olevaid ruume;
3) esindaja esindusõigust tõendav dokument (volikiri või kohtumääruse vms dokumendi koopia).
§ 6. Taotluste lahendamine ja toetuse saajate nimekirja koostamine
(1) Taotluse alusel kontrollib ja hindab vallavalitsuse sotsiaaltööspetsialist taotluse vastavust toetuse andmise eesmärkidele ja taotluse põhjendatust. Vajadusel hindab sotsiaaltööspetsialist taotluses märgitud eluruumi kohandamise võimalikkust koostöös ametiasutuse ehitusspetsialistiga.
(2) Sotsiaaltööspetsialistil on õigus nõuda taotlejalt lisadokumente, külastada kokkuleppel taotlejaga kohandamist vajavat eluruumi ning teha ettepanekuid säästlikumate lahenduste kasutamiseks. Eluruumi kontrollimise kohta koostatakse kodukülastusakt.
(3) Kui taotlusele ei ole lisatud käesoleva korra §-s 5 nimetatud dokumente, määratakse taotluse esitajale tähtaeg puuduste kõrvaldamiseks.
(4) Andmete esitamisest keeldumisel, ettenähtud tähtajaks esitamata jätmisel või valeandmete esitamisel jäetakse taotlus läbi vaatamata.
(5) Sotsiaaltööspetsialist teeb taotluse sotsiaalteenuste ja -toetuste andmeregistris (STAR) registreerimist ja käesoleva paragrahvi lõigetes 1 ja 2 nimetatud toimingute tegemist hiljemalt 45 tööpäeva jooksul taotluse registreerimisest arvates otsuse (haldusakti) taotluse rahuldamise või mitterahuldamise kohta. Otsusest teavitatakse taotlejat taotleja märgitud viisil.
(6) Taotluse rahuldamise otsuses märgitakse vähemalt:
4) toetuse suurus.
(7) Sotsiaaltööspetsialist võib jätta taotluse rahuldamata, kui esineb vähemalt üks järgmistest asjaoludest:
1) taotluses nimetatud tegevusi on finantseeritud muudest allikatest;
6) esinevad muud asjaolud, mille tõttu eluruumi kohandamine ei ole taotleja vajadusi arvestades põhjendatud.
(8) Hiljemalt kolmekümne (30) tööpäeva jooksul pärast taotluste esitamise tähtaja lõpptähtpäeva või taotluses puuduste kõrvaldamata jätmiseks antud lõpptähtpäeva koostab sotsiaaltööspetsialist menetlusse võetud taotlustest registreerimise järjekorra alusel taotlejate nimekirja, arvestades rakendusüksuse määratud kohanduste arvu, ja esitab selle koos koondtaotlusega sotsiaalkaitseministri määruses sätestatud rakendusüksusele. Koondtaotluse allkirjastab vallavanem.
(9) Kui taotlusi on esitatud rohkem, kui on määratud kohanduste arv, jäetakse need järjekorda ja menetletakse järgmisel kohanduste tegemise perioodil. Taotleja peab kinnitama eelnevalt eelmisel perioodil esitatud kirjaliku taotluse kohasust.
(10) Kui sotsiaalkaitseministri määruses sätestatud rakendusüksuse peab koondtaotluses ametiasutuse esitatud taotlust eluruumi kohandamise eesmärkidele mittevastavaks või muul põhjusel sobimatuks ning rahuldab koondtaotluse osaliselt, on sotsiaaltööspetsialistil õigus asendada koondtaotluses sobimatu taotlus ametiasutusele kronoloogilises järjekorras esitatud ning STARis registreeritud järgmise taotlusega.
(1) Pärast riigilt puuetega inimeste eluaseme füüsilise kohandamise hüvituse saamiseks positiivse vastuse saamist sõlmitakse 30 tööpäeva jooksul toetuse saaja või tema seadusliku esindaja, Türi valla ja kohandamistööde teostaja vahel haldusleping eluaseme kohandamise teostamiseks. Lepingus märgitakse:
(2) Kui tulenevalt kohanduse saaja tegevusest või tegevusetusest käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud aja jooksul lepingut ei sõlmita, loetakse kohanduse saaja toetusest loobunuks ja sotsiaaltööspetsialist tunnistab taotluse rahuldamise otsuse kehtetuks.
(3) Eluaseme kohandamise tööd võib alustada pärast lepingu sõlmimist. Enne lepingu allkirjastamist alustatud või lõpetatud eluaseme kohandamise tööde kulusid vallavalitsus ei kata.
(4) Kui eluaseme kohandamise tööde käigus ilmneb, et eluaset ei ole võimalik kohandada soovitud viisil või toetuse saaja soovib loobuda mõnest kohandamise töö osast, tuleb sellest koheselt teavitada vallavalitsust ning kooskõlastada uus lahendus enne tööde jätkamist. Sellest lähtuvalt võib muuta eluaseme kohandamise tööde maksumust ja sotsiaalkaitseministri määruse alusel eraldatud toetusest rahastatava töö osa.
(5) Eluaseme kohandamise valmides teostab kohapealse ülevaatuse sotsiaaltööspetsialist koos ehitusspetsialistiga ning puuduste puudumisel koostatakse tööde üleandmise-vastuvõtmise akt, mis allkirjastatakse kohanduse saaja, tööde tegija ja sotsiaaltööspetsialisti poolt. Puuduste ilmnemisel tuleb kohandamise teostajal puudused kõrvaldada ning töö üleandmise-vastuvõtmise akt vormistatakse pärast puuduste kõrvaldamist.
(1) Pärast tööde üleandmise-vastuvõtmise akti allkirjastamist tekib tööde tegijal õigus esitada tehtud tööde rahastamiseks arve. Toetuse maksab ametiasutus töö tegija pangakontole esitatud arve alusel 14 tööpäeva jooksul pärast arve esitamist.
(2) Türi vallal on õigus jätta toetus välja maksmata või hüvitada tööd osaliselt, kui:
2) muudel lepingus sätestatud juhtudel.
Poole aasta jooksul pärast eluruumi kohandamist kogub ja analüüsib sotsiaaltööspetsialist haldusmenetluse seadusega haldusmenetlusele sätestatud õigusi kasutades teavet eluruumi kohandamise tulemuslikkuse ja kohandamise eesmärgipärasuse kohta. Järelkontrolli kohta koostab sotsiaaltööspetsialist kirjaliku aruande ning registreerib selle STARis toetuse taotlemise ja kasutamise dokumentide juurde.
§ 10. Dokumentide registreerimine ja säilitamine
(1) Projektist raha taotlemise avaldused (koos lisadokumentidega, nt kodukülastusaktid, hinnapakkumised jms) ning toetuse maksmisega seotud järelevalve dokumendid registreeritakse ja säilitatakse STARis vastavalt sotsiaalteenuste ja -toetuste andmeregistri põhimäärusega sätestatud registrisse kantud alusandmete säilitustähtajale.
(2) Toetuse elluviimiseks ja rahastamiseks antud haldusaktid ja sõlmitud lepingud registreeritakse ametiasutuse dokumendiregistris ning võimalusel ka STARis ning neid säilitatakse käesoleva paragrahvi lõikes 1 sätestatust lähtuvalt.
(3) Rakendusüksusele esitatav koondtaotlus registreeritakse sotsiaalkaitseministri määruses sätestatud struktuuritoetuse registris ning säilitatakse vastava andmekogu aluseks olevale õigusaktile.
Määrus kehtib 31. augustini 2023.


Eesti Vabariigi põhiseadus / paragrahv 24
Kommenteeritava paragrahvi esemelise kaitseala piiritlemisel tuleb kõigepealt arvestada sellega, et käsitletavad põhimõtted puudutavad üksnes riiklikku kohtusüsteemi ega laiene näiteks menetlustele vahekohtus.
Kohtualluvuse muutmatus
Paragrahvi esimeses lõikes sätestatakse kohtualluvuse muutmise keeld. Ka KS § 4 näeb ette, et kohtualluvus sätestatakse seadusega ning kohtuasja võib anda ühe kohtu alluvusest üle teisele kohtule üksnes seaduses sätestatud alustel ja korras. Kohtuasja alluvus on küsimus sellest, milline konkreetne kohus on pädev vastavat kohtuasja lahendama. TsMS § 69 lg 1 defineerib kohtualluvust kui isiku õigust ja kohustust kasutada oma menetlusõigusi kindlas kohtus. Põhiõigus seadusega määratud kohtualluvusele peab kindlustama kohtuasjade jaotamise kohtute vahel ette kindlaks määratud objektiivsete kriteeriumide alusel, hoides seeläbi ära asjade kohtutevahelist meelevaldset jagamist. Vältides kohtuasjade ad hoc jagamist kohtute vahel, peab kohtualluvuse regulatsioon kindlustama õigusemõistmise sõltumatuse ja muu hulgas garanteerima, et asja arutava kohtu kindlaksmääramine ei oleks kantud soovist saada konkreetne kohtulahend. Kohtualluvuse määramine seaduslikul teel peab justiitshaldustasandil tagama kohtu suurust arvestava kohtunikevahelise tööjaotuse ja seeläbi kohtusüsteemi tõhusa toimimise ning teiselt poolt isikute optimaalse juurdepääsu õigusemõistmisele (RKPJKo 10.05.2016, 3-4-1-31-15, p 40).
Seadusega määratud kohtualluvuse põhimõte on käsitatav PS § 15 esimeses lauses sätestatud kohtusse pöördumise põhiõiguse loogilise jätkuna. Seotus PS § 148 lg-s 2 sätestatuga seisneb aga selles, et see põhimõte kehtib ka loodavates erikohtutes. Õigust kohtualluvuse muutmatusele tagab täiendavalt PS § 148 lg-st 3 tulenev keeld moodustada erakorralisi kohtuid. Samas on seadusega määratud kohtualluvus käsitatav EIÕK art 6 lg-s 1 sätestatud ausa kohtumenetluse põhimõtte edasiarendusena, sest seadusega määratud kohtualluvusega tagatakse kohtuvõimusiseselt kohtuliku arutamise sõltumatus ja erapooletus.
Seadusega määratud kohtualluvuse puhul on tegemist kõigi ja igaühe õigusega, mis laieneb kõigile füüsilistele ja juriidilistele isikutele, kelle suhtes leiab aset kohtumenetlus.
Seadusega määratud kohtualluvuse kui põhiõiguse puhul on rõhk seadusega määratud kohtualluvuse muutmise keelul ilma isiku nõusolekuta. Samas mingi kohtuasja tegeliku kohtualluvuse kindlaksmääramine on pigem kohtukorralduse kui põhiõiguste kaitse valdkonda kuuluv küsimus: kohtualluvuse õigusliku regulatsiooniga riiklikul tasandil peaks ühelt poolt tagama kohtute võimalikult võrdse töökoormuse ja teiselt poolt isikute optimaalse juurdepääsu õigusemõistmisele.
Seadustes on eri liiki kohtuasjadega seoses sätestatud üsna mitmeid kohtualluvuse kindlaksmääramise kriteeriume. Need sisalduvad esmajoones kohtumenetluse seadustikes, kuid välistatud ei ole ka nende paiknemine muudes seadustes. Kuivõrd tegemist on aga PS § 104 lg 2 p 14 tähenduses kohtumenetlust reguleerivate sätetega (RKPJKo 29.09.1999, 3-4-1-3-99, p 16), saab neid kehtestada siiski üksnes Riigikogu koosseisu häälteenamusega vastu võetud seadusega (RKÜKo 09.04.2013, 3-3-1-82-12, p 29). Kohtualluvuse määramisel ja kohtute paiknemise üle otsustamisel on seadusandjal lai otsustusruum. Kohtualluvus on tihedalt seotud kohtute paiknemise ja tööjaotuse küsimustega, mille lahendamine on suuresti seadusandja õiguspoliitiline otsustus. Kohtute paiknemine ja omavaheline tööjaotus on omakorda seotud kohtusüsteemi rahastamise ja riigieelarvega. Nii üldreegli kehtestamisel kui ka erandite ettenägemisel on seadusandja õigustatud arvesse võtma erinevaid aspekte – lisaks kohtute kaugusele menetlusosalistest kohtute töö tõhusust lähtuvalt kohtute suurusest, elanike arvu kohtu piirkonnas, õigusabi kättesaadavust kohtu lähedal, kohtunike värbamise võimalusi ja muid asjakohaseid kaalutlusi (RKPJKo 10.05.2016, 3-4-1-31-15, p 58). Piiriülestes vaidlustes võivad kohtualluvuse määramise kriteeriumid tuleneda ka rahvusvahelistest lepingutest ja EL õigusest (nt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12.12.2012 määrus (EÜ) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades ehk nn Brüsseli I uuesti sõnastatud määrus). Kohtualluvus PS § 24 lg 1 kontekstis hõlmab ka küsimuse üld- ja erikohtute pädevuse jaotusest. Asja lahendamiseks pädeva kohtu leidmiseks tuleb esmalt selgitada välja, millist liiki kohtuasjaga on tegemist, ning seejärel tuvastada, millisele konkreetsele kohtuasutusele asi allub.
Kohtualluvuse määramise reeglid on menetlusliigiti küllaltki erinevad ning menetlusseadustikud (KrMS §-d 24–28, VTMS § 14, HKMS §-d 7–9, TsMS §-d 69–1211) sisaldavad üldiste põhimõtete kõrval hulgaliselt erandeid ja mitmeid valikuvõimalusi. Tsiviilasjades võib teatud tingimustel kohtualluvus olla määratud ka poolte kokkuleppel (TsMS §-d 71, 104–106). Üldjuhul piirdub valikuvabadus siiski vaid esialgse võimalusega määrata, millisesse kohtusse pöörduda, ning hilisemas menetluses asja alluvust enam muuta ei saa, olenemata menetlusosaliste soovist või asjaolude muutumisest. Erandina annab TsMS § 107 pooltele võimaluse taotleda esimese astme kohtult asja üleandmist teisele esimese astme kohtule, kuid seda üksnes enne asja sisulist läbivaatamist. Kohtupädevust ja kohtualluvust kontrollitakse enne asja menetlusse võtmist ning kui kohus teeb kindlaks, et asi ei ole tema pädevuses või ei allu temale, siis annab ta asja määrusega üle pädevale kohtule. Kohtutevahelised pädevusvaidlused lahendatakse Riigikohtu erikogus (TsMS § 711), kuid konkreetse menetlusliigi raames ei ole alluvusvaidlused kohtute vahel üldjuhul lubatud, vaid ühest kohtust teise antud asja peab lahendama kohus, kellele asi üle anti (TsMS § 76, HKMS § 10). Erandiks on kriminaalasjad, mille puhul määrab vaidluse korral alluvuse Riigikohtu esimees (KrMS § 28 lg 3).
Ehkki menetlusseadustike kohtualluvust käsitlevad sätted annavad kriteeriumid üksnes pädeva kohtuasutuse väljaselgitamiseks ja PS § 24 lg 1 sõnastusest ei tulene samuti nõuet kaugemale ulatuva regulatsiooni sisseseadmiseks, on PS § 24 lg 1 kontekstis võimalik kohtuna käsitada ka konkreetset asja lahendavat kohtukoosseisu, sest vastasel korral oleks võimalik piirangu eesmärkidest teatud kohtukorralduslike muudatustega (nt kohtute ühendamisega) mööda hiilida. PS § 24 lg-s 1 sätestatud põhiõigust aitab täiendavalt tagada KS § 37 lg 2 p-st 2 tulenev kohtuasjade juhusliku jagamise printsiip. KS § 37 kohaselt nähakse kohtunike tööjaotus esimese ja teise astme kohtutes ette kohtu üldkogu poolt igaks kalendriaastaks kinnitatavas tööjaotusplaanis ning seadusest tulenevad muu hulgas tingimused, et tööjaotusplaani järgi tuleb kohtunike vahel jaotada kõik kohtusse läbivaatamiseks saabuvad asjad ja asjad tuleb jaotada tööjaotusplaanis määratud alustel, lähtudes juhuslikkuse põhimõttest. Tööjaotusplaanis tuleb lisaks reguleerida kohtu koosseisude moodustamise ja kohtunike asendamise kord ning üldkogu võib tööaasta kestel tööjaotusplaani muuta üksnes mõjuval põhjusel. Tööjaotusplaani koostamisel tuleb täiendavalt arvestada kohtute haldamise nõukoja kinnitatud põhimõtetega, kuid kohtuasjade jagamise kriteeriumid peavad siiski olema paindlikud, arvestamaks menetlusliigi ja kohtu eripäradega (sh kohtumajade paiknemine). Väga oluline on ka KS § 37 lg-s 5 sisalduv tingimus, et tööjaotusplaaniga võib igaüks tutvuda kohtu kantseleis. Kohtuasjade juhuslik jagamine välistab justiitsametnike võimaluse anda mingi kindel kohtuasi arutamiseks konkreetsele kohtunikule või kohtukoosseisule. Praktikas toimub kohtuasjade jagamine üldjuhul kohtute infosüsteemi sisestatud reeglite abil automatiseeritult. Riigikohtu menetlusele ei ole seadusandja samas mingil põhjusel kohtuasjade juhusliku jagamise põhimõtet laiendanud.
Seadusega määratud kohtualluvuse esemeline kaitseala hõlmab kahtlemata eeskätt kohtuliku arutamise ning kohtukaebe staadiume. Kuid PS § 24 lg-s 1 sätestatu eesmärki arvestades tuleb seda kaitseala laiendada ka kriminaalasjade kohtueelses menetluses eeluurimiskohtuniku lubade andmisele menetlustoiminguteks, eriti aga jälitustoiminguteks (vt KrMS § 24 lg 4), samuti kriminaalmenetlusalase rahvusvahelise koostöö raames tehtavatele kohtutoimingutele (vt KrMS § 24 lg 5 ning §-d 446, 481, 48925, 498, 5082, 50826, 50842, 50860 ja 50872) ning kohtu toimingutele kohtulahendi täitmisel (KrMS § 22, TMS § 11).
Seadusega määratud kohtualluvuse riivega ei ole tegemist siis, kui seaduses sätestatud alustel kohtunik kas taandub ise kohtuasja lahendamisest või kui ta samal alusel taandatakse. Taandamise (taandumise) vahendusel ei toimu mitte seadusega määratud kohtualluvuse muutmine, vaid seaduses nõutava erapooletu kohtuniku tagamine. Küll aga tuleks ka uus kohtunik või kohtukoosseis määrata eelnevalt tööjaotusplaanis kokkulepitud objektiivsete kriteeriumide alusel ehk juhuslikkuse põhimõtet järgides.
Juuresoleku õigus
PS § 24 lg-s 2 sätestatud põhiõigus olla oma kohtuasja arutamise juures ehk juuresoleku õigus on PS § 15 lg-s 1 sätestatu loogilise jätkuna ausa õigusemõistmise oluline põhimõte. Juuresoleku õiguse ajaloolisi juuri on nähtud Rooma õigusele, aga ka kanoonilisele menetlusõigusele omases põhimõttes, et kohtus tuleb ära kuulata mõlemad vaidlevad pooled (audiatur et altera pars). Selle õigusega tagatakse, et isik, kelle kohtuasja menetletakse (st kelle suhtes peaks asjas tehtav kohtuotsus olema siduv), ei ole mitte õigusemõistmise objekt, vaid subjekt koos kõigi sellest tulenevate õigustega. Selleks et isik poleks mitte õigusemõistmise objekt, vaid subjekt, peab tal olema võimalus tutvuda kohtutoimikuga, vastaspoole seisukohtade ja tõenditega ning esitada omapoolseid tõendeid ja argumente (RKHKm 22.09.2015, 3-3-1-40-15, p 14; RKKKo 23.05.2008, 3-1-1-18-08, p 14.1). See hõlmab ka õigust, et kohus peab isiku seisukohta asja lahendamisel arvestama ja sellega mittenõustumist põhistama. Seega tuleneb PS § 24 lg-st 2 ka ärakuulamisõigus (RKPJKo 18.06.2010, 3-4-1-5-10, p 24). Juuresoleku õigust käsitleb ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu 09.03.2016 direktiiv (EL) nr 2016/343, millega tugevdatakse süütuse presumptsiooni teatavaid aspekte ja õigust viibida kriminaalmenetluses kohtulikul arutelul. Direktiivi art 8 näeb ette juhud, mil kohtulik arutamine ilma süüdistatava osavõtuta (in absentia) on lubatav.
PS § 24 lg-s 2 ette nähtud põhiõigus olla oma kohtuasja arutamise juures on seadusereservatsioonita põhiõigus (RKPJKo 10.05.2016, 3-4-1-31-15, p 39), mis tähendab, et selle riive saab olla õigustatud üksnes teiste põhiõiguste või muude põhiseaduslikku järku väärtuste kaitseks (nt RKÜKo 12.04.2016, 3-3-1-35-15, p 30). Riigil on sättest tulenev kohustus tagada igaühele tegelik (st mitte pelgalt illusoorne) võimalus osaleda oma kohtuasja arutamisel, kuid sellest ei tulene, et asja arutamine ilma isiku osavõtuta poleks üldse võimalik (nt RKKKo 06.03.2013, 3-1-1-17-13). Lisaks on kohtupraktikas rõhutatud, et õigus osaleda oma asja arutamisel ei ole absoluutne ja seda on võimalik piirata seaduses ettenähtud juhtudel ja alustel, eeskätt juhul, kus isik on ise põhjustanud olukorra, kus ta ei saa või ei soovi osaleda asja arutamisel (menetlusest kõrvalehoidumine või kohtuistungi korra rikkumine). Piiramise üheks legitiimseks eesmärgiks võib olla näiteks vajadus tagada kohtumenetluse normaalne funktsioneerimine, kindlustamaks asja arutamine mõistliku aja jooksul (RKKKm 30.03.2016, 3-1-1-24-16, p 6).
PS § 24 lg-s 2 sätestatud põhiõigust riivavad kõik normid, millega õiguslikult või faktiliselt raskendatakse isiku võimalust olla oma kohtuasja arutamise juures (RKPJKo 10.05.2016, 3-4-1-31-15, p 37). Sellisteks õiguslikeks piiranguteks võivad olla näiteks isiku nõusolekuta läbiviidav kirjalik menetlus või lihtmenetlus, isiku eemaldamine menetlustoimingult või toimikuga tutvumise õiguse piiramine (RKPJKo 10.05.2016, 3-4-1-31-15, p 48), üksnes advokaadi vahendusel menetlustoimingute tegemise võimaldamine. Faktilised piirangud võivad omakorda seisneda näiteks kohtuistungi pidamises kaugemal kui isikule lähimas kohtumajas (RKPJKo 10.05.2016, 3-4-1-31-15, p 37) või kohtuistungist osavõtmise võimaldamine üksnes videokonverentsi vahendusel.
Asja arutamisena PS § 24 lg 2 tähenduses tuleb mõista eelkõige suulises, kuid ka kirjalikus vormis toimuvat osalemist kohtumenetluses. Juuresoleku õiguse üheks olulisemaks aspektiks on õigus olla kohtu poolt ära kuulatud ning tavapäraselt eeldab selle õiguse tagamine asja arutamist suulises menetluses (nt RKKKm 21.04.2011, 3-1-1-17-11, p 6.2). Seega on praktikas üha levinum kirjalik menetlus olemuslikult siiski PS § 24 lg-s 2 sätestatud põhiõiguse riive, kuid menetlusökonoomia kui põhiseaduslikku järku õigusväärtuse (nt RKÜKo 12.04.2016, 3-3-1-35-15, p 33) tagamiseks on see sageli siiski õigustatud piirang, pidades silmas ka seaduses sätestatud menetluslikke garantiisid (sh edasikaebamise võimalus). Kui menetlusosaline soovib kohtuistungi korraldamist, kuid kohus ei pea seda vajalikuks ja määrab asja läbivaatamiseks kirjalikus menetluses, tuleb kohtul sellist otsustust põhjalikult motiveerida ning kaaluda samas võimalusi tagada isiku õigus suulisele ärakuulamisele näiteks mõne tehnilise lahenduse abil (EIKo 08.11.2016, Pönkä vs.Eesti, 64160/11, p-d 37, 39). EIK on leidnud, et kohtumenetlusest osavõtu võimaldamine videosilla vahendusel ei ole iseenesest vastuolus õiglase ja avaliku arutelu põhimõttega, kuid menetlusosalisele peab olema seejuures tagatud võimalus jälgida kohtuistungi käiku ning olla ära kuulatud ilma tehniliste takistusteta, samuti peab olema ette nähtud tõhus ja konfidentsiaalne suhtlemisvõimalus advokaadiga (nt EIKo 02.11.2010, Sakhnovskiy vs.Venemaa, 21272/03, p-d 98, 104).
Riigikohus on varasemas praktikas leidnud, et PS § 24 lg 2 esemeline kaitseala ei laiene kassatsioonimenetlusele (RKKKo 24.09.2001, 3-1-3-11-01, p 8.8). Apellatsioonimenetluse puhul on samuti märgitud, et kuigi see kuulub ilmselgelt PS § 24 lg 2 kaitsealasse, ei ole isiku vahetu osavõtt enda kriminaalasja arutamisest apellatsioonimenetluses siiski sama oluline kui esimese astme kohtumenetluses ning ausa ja õiglase kohtumenetluse tagamiseks on piisav, kui poolel on apellatsioonimenetluses võimalik taotleda kohtuistungi pidamist ja sellest soovi korral vahetult osa võtta, kusjuures taotlus asja suulises menetluses läbivaatamiseks on kohtule siduv (RKKKo 06.06.2016, 3-1-1-44-16, p-d 12–13; EIKo 26.04.2016, Kashlev vs.Eesti, 22574/08, p-d 43–51).
Riigikohtu varasemas praktikas on PS § 24 lg 2 kaitsealast välistatud ka erinevate kohtulubade andmine, kus ei toimu süüküsimuse sisulist otsustamist või vaidluse lahendamist (nt vara arestimine – RKKKm 09.01.2002, 3-1-1-121-01, p 6.8). Vahistatu õigust olla kohtu poolt ära kuulatud on käsitletud vabadusõiguse kaitsealale kohaldatavate nõuete raamistikus, seostamata seda PS § 24 lg-st 2 tuleneva õigusega (RKKKm 19.01.2006, 3-1-1-150-05, p-d 8–9). Hilisemates seisukohtades on Riigikohus asja arutamist sisustanud siiski oluliselt avaramalt (nt konfiskeerimine või arestimine – RKPJKm 18.12.2015, 3-4-1-27-15, p 36; RKÜKm 30.04.2013, 3-1-2-3-12, p-d 58–60; RKKKo 22.05.2012, 3-1-1-53-12, p 13). Tuleb siiski osutada, et viimati nimetatud lahendites on olnud vaidluse all menetlusse kaasamine ehk juuresolek laiemas mõttes, mitte kitsalt küsimus asja suulisest arutamisest ja isiku vahetust osavõtust.
Juuresoleku õiguse isikuline kaitseala hõlmab kõiki isikuid (sealhulgas juriidilisi isikuid), keda kohtulik arutamine puudutab: seega mitte üksnes kohtumenetluse pooli, vaid ka kolmandaid isikuid. Juriidilise isiku õigust olla oma asja arutamise juures saab realiseerida üksnes tema seaduslik esindaja, osaledes ise kohtumenetluses või leides juriidilisele isikule lepingulise esindaja (RKTKm 06.01.2005, 3-2-1-155-04, p 12). Füüsilise isiku puhul eeldab juuresoleku õiguse isiklik realiseerimine isikul kohtumenetlusteovõime olemasolu (TsMS §-d 202–204, HKMS §-d 25–26), selle puudumisel osaleb ta menetluses seadusliku esindaja kaudu. KrMS sama selgelt kohtumenetlusteovõimega seonduvat ei reguleeri. Füüsilisest isikust kannatanu, tsiviilkostja ja kolmas isik võivad kriminaalmenetluses osaleda isiklikult või esindaja kaudu (KrMS § 41 lg 1). Arvestades, et süüteomenetlus eeldab üldjuhul isiku süüvõimelisust, osaleb ka kahtlustatav, süüdistatav või (VTMS kohaselt) menetlusalune isik menetluses isiklikult. Erandiks on psühhiaatrilise sundravi kohaldamise menetlus (KrMS 16. ptk). Nii näeb KrMS § 400 lg 4 ette, et kohus võib jätta isiku, kelle suhtes psühhiaatrilise meetme kohaldamist kaalutakse, kohtuistungile kutsumata, kui isiku vaimne seisund ei võimalda tal kohtuistungil osaleda. Ehkki kohtumenetluse keerukust arvestades eeldab juuresoleku õiguse tõhus kasutamine sageli ka lepingulise või volitatud esindaja (nt advokaadi) osavõttu, ei ole siiski alust lugeda PS § 24 lg-s 2 sätestatuga hõlmatuks õigust osaleda kohtuistungil või kohtumenetluses koos advokaadiga.
Juuresoleku õigus ei tähenda riigi kohustust tagada iga hinna eest isiku isiklik osavõtt tema kohtuasja arutamisest siis, kui ta ise on mingil viisil muutnud enese osavõtu tagamise kas võimatuks või kohtuvõimu normaalset funktsioneerimist takistavaks. Sellistel juhtudel ei saa kohtulikku arutamist ilma isiku osavõtuta pidada juuresoleku õiguse riiveks. Juhtumid, mil kriminaalasja võidakse arutada ilma süüdistatava osavõtuta esimese astme kohtus ja ringkonnakohtus, on sätestatud vastavalt KrMS § 269 lg-s 2 ja § 334 lg-s 1 (vt lisaks § 691 lg 4). Süüdistatava isiklikku osavõttu ei pea tagama ka korraldava sisuga istungite puhul (KrMS §-d 259 ja 2761). Neil juhtudel peab PS § 24 lg-s 2 nimetatud õiguse riive mõõdukuse tagama kaitsja kohustuslik osalus. Ka TsMS § 407 annab teatud tingimustel võimaluse tagaseljaotsuse tegemiseks. Kui aga puuduvad seaduses ettenähtud alused, mis võimaldavad arutada asja kohtuistungil ilma mõne menetlusosalise osavõtuta, siis on asja arutamine isiku osavõtuta kõigis menetlusliikides loetud menetlusõiguse normi oluliseks rikkumiseks, mille puhul tuleb madalama astme kohtu otsus igal juhul tühistada ja saata asi samale kohtule uueks läbivaatamiseks (vt KrMS § 339 lg 1 p 2 ja § 341 lg 1, TsMS § 656 lg 1 p 2 ja § 669 lg 1 p 2, HKMS § 199 lg 1 p 2 ja § 230 lg 2).
PS § 24 lg-tes 3 ja 4 sätestatud kohtumenetluse avalikkuse ja kohtulahendi kuulutamise avalikkuse põhimõtted on käsitatavad kohtumenetluse organisatsiooniliste põhimõtetena, mille põhieesmärk on tagada kohtumenetluste läbipaistvus ja selle kaudu aidata kaasa kohtuvõimu legitimeerimisele. Kuna kohtulahendi kuulutamine on tegelikult kohtumenetluse üks osa, siis ei oleks iseenesest raske kohtulahendite kuulutamise avalikkust lihtsalt tuletada kohtumenetluse avalikkusest ja seetõttu võiks nende kahe põhimõtte eristamine näida küsitav. Eristamine on siiski vajalik seetõttu, et kummagi põhimõttega seostatava põhiõiguse tarbeks on PS-s sätestatud erinevad põhiõiguse lubatava piirangu (riive) tingimused. EIÕK art 6 lg-s 1 nii selget eristust ei tehta. Konventsioon näeb ette igaühe õiguse oma tsiviilõiguste ja -kohustuste või temale esitatud kriminaalsüüdistuse üle otsustamise korral avalikule asja arutamisele ning kohtuotsuse avalikule kuulutamisele, lisades, et ajakirjanikke ja üldsust võidakse siiski demokraatlikus ühiskonnas eemaldada kas kogu või osast protsessist kõlbluse, avaliku korra või riigi julgeoleku huvides või kui seda nõuavad alaealise huvid või osapoolte eraelu kaitse, või erilistel asjaoludel, kus avalikkus võib kahjustada õigusemõistmise huve, ulatuses, mis on kohtu arvates vältimatult vajalik.
Kohtumenetluse avalikkuse põhimõte on seatud teenima kohtumenetlustesse kaasatud isikute (eeskätt menetlusosaliste) huvisid. Selle esmane eesmärk (subjektiivne kaitse-eesmärk) on menetlusosaliste kaitsmine nii üldisemalt igasuguste alusetute menetluslike sunnivahendite ja muude põhiõiguste riivete eest kui ka konkreetsemalt omavoliliste, meelevaldsete ja ebaseaduslike kohtulahendite eest. Kuid kohtumenetluse avalikkuse põhimõttes tuleb näha ka objektiivset kaitse-eesmärki, mis võib olla menetlusosaliste huvidest lahutatav (nt kindlustada usaldust õigusemõistmise suhtes) või neile suisa vastanduv, vältides mõnele menetlusosalisele õigusvastaste privileegide andmist ja tagades õiguse ühetaolise kohaldamise kõigi isikute suhtes. Seega lähtub põhiõigusest kohtumenetluse avalikkusele muu hulgas menetlusosaliste (ja ehk ka teiste menetlusse kaasatud isikute) subjektiivne õigus nõuda, et avalikkuse esindajad saaksid jälgida istungisaalis kohtuistungit ja võiksid seda ka talletada. Avalikkuse esindajaile annab see küll võimaluse vahetult jälgida kohtuistungit, kuid neil ei teki sellest veel subjektiivset kohtukaebeõigust vaidlustada kohtumenetluse avalikkuse mittekohast tagamist või sootuks tagamata jätmist. Seda põhjusel, et PS § 15 lg-st 1 tulenev kohtutee garantii ei laiene üldjuhul populaarkaebustele.
Enim levinud arusaama kohaselt tähendab kohtumenetluse avalikkuse nõue nn saaliavalikkust ehk vahetut avalikkust. KrMS § 266 lg 4 ja TsMS § 44 kohaselt on kohtul õigus piirata istungisaalis viibijate hulka, kui istungisaal on ületäitunud. PS § 24 lg-le 3 tuginevalt ei saa taotleda, et publiku või meedia huvist tingitult tuleks kohtuistung viia üle spordihalli või kanda seda üle televisioonis. Samas ei saa kohtuistungi avalikkuse põhimõtet lugeda järgituks siis, kui kohtusaalist on just pealtvaatajate arvu vähendamiseks osa toole välja viidud või kui kohtusaali uks istungi ajaks lukustatakse. Kõnealuse põhimõtte rikkumiseks on erialakirjanduses loetud sedagi, kui kohtuistungi toimumise ajast või kohast teavitatakse vaid teatud väljavalitud isikuid ning kui istungile ei lubata hilinejaid või istungisaalist mõneks ajaks lahkunuid (kui nad ei häiri kohtuistungit). Üldjuhul – kui kohtuistung leiab aset selleks ettenähtud majas (kohtumajas) – on kohtuistungi avalikkuse põhimõtte tagatuseks nõutav (ja samas piisav), kui kohtusaali uksele või selle vahetusse lähedusse paigutatud teadetahvlilt on võimalik leida vastavaks päevaks kavandatud kohtuistungite ajakava. Arvestades nüüdisaegse ühiskonna digitaalseid arenguid ja inimeste tavapäraseid infotarbimise viise, on Eesti seadusandja pidanud piisavaks kohustust avaldada andmed kohtuistungi aja kohta kohtu veebilehel (KrMS § 1691, TsMS § 343 lg 3 ning HKMS § 127 lg 7).
Menetluslikult on võimalik eristada esiteks kohtuasjas terviklahendi saavutamisele suunatud kohtuistungit ja teiseks sellist kohtuistungist, mille raames lahendatakse kas menetluslikku üksikküsimust (nt määruskaebust) või korraldusliku iseloomuga küsimust (nt kohtu alla andmine). Avalikkuse põhimõtte esemeline kaitseala hõlmab esimest liiki kohtuistungeid. Ilmselt oleks teoreetiliselt keerukas põhjendada avalikkuse esindajate osavõtu keeldu teist liiki kohtuistungitest, kui nad seda ilmtingimata taotlevad. Kuid samas ei oleks ilmselt põhjust avalikkuse teavitamata jätmist neist teist liiki kohtuistungitest lugeda avalikkuse põhimõtte rikkumiseks seetõttu, et nendel istungitel ei lahendata kohtuasja sisuliselt, ei tegelda probleemidega, mis PS § 24 lg 3 mõtte kohaselt nõuaks avalikku kohtuistungit.
Eesti seadusandja on kohtumenetluste kujundamisel mõistnud PS § 24 lg-s 3 sätestatut mõnevõrra teistmoodi, kui seda võimaldaks vaid puhtalt grammatiline tõlgendamine, ja on sätestanud kohtulikuks arutamiseks rohkelt kirjaliku menetluse võimalusi. Kui kohtuasja ei lahendatagi kohtuistungil suuliselt ja vahetult, vaid hoopis kirjalikus menetluses, ei saa kohtuistungi avalikkust mõistetavalt tagada. EIK praktikas on leitud, et kuigi suuline ja avalik kohtuistung on üks ausa õigusemõistmise aluseid ning eriti oluline kriminaalasjades, ei ole see siiski absoluutne (st ka mitte kriminaalasjades) ning avalikust kohtuistungist võib ka loobuda, kui arutatavate küsimuste iseloom seda ei nõua (menetlusosalisel peaks siiski olema võimalus kohtuistungi pidamist taotleda). Muu hulgas on EIK pidanud teatud asjades võimalikuks põhjendada suulisest menetlusest loobumist nii majanduslike kui ka õigusemõistmise tõhususe tagamise argumentidega, eelkõige vajadusega tagada kohtuasjade menetlemine mõistliku aja jooksul (nt EIKo 23.11.2006, Jussila vs.Soome, 73053/01, p-d 40–43). Arvestades küll, et ka lühi- ja kokkuleppemenetluses on kohtumenetluse avalikkus olulisel määral piiratud, on Eestis kriminaalasjades esimese astme kohtus puhtakujuline kirjalik menetlus ette nähtud üksnes käskmenetluses. Kõigi menetlusliikide puhul on apellatsiooniastmes ette nähtud, et ringkonnakohus võib vaadata asja läbi kirjalikus menetluses, kui mõni menetlusosaline ei ole taotlenud kohtuistungi korraldamist ja seda ei pea vajalikuks ka ringkonnakohus ise (KrMS § 331 lg 12, TsMS § 647, HKMS § 182 lg 1 p 9 ja § 189 lg 1 p 5). Kassatsiooniastmes omakorda ei ole Riigikohus enam seotud ka menetlusosaliste taotlustega ning määrab asja läbivaatamiseks kohtuistungi üksnes juhul, kui peab seda ise vajalikuks (KrMS § 352 lg-d 2 ja 3, TsMS § 685, HKMS § 223 lg 1).
Kohtuistungi avalikkuse põhimõtte tähtsust kinnitab asjaolu, et PS tekstis on peetud vajalikuks loetleda otseselt need väärtused, mille kaitsmiseks võib kohus kuulutada kohtuistungi või selle osa kinniseks: riigi- või ärisaladuse kaitseks, kõlbluse või inimeste perekonna- ja eraelu kaitseks, alaealise või kannatanu huvides ning õigusemõistmise huvides. Peale selle on peetud vajalikuks PS § 24 lg-sse 3 lisada ka seadusereservatsioon: ülalloetletud väärtuste kaitseks lubatakse kohtul kuulutada kohtuistungit kinniseks vaid “seaduses sätestatud juhtudel ja korras”. See tähendab, et tegemist on kvalifitseeritud seadusereservatsiooniga põhiõigustega. Tegelikult on võrdlemisi raske ette kujutada, kuidas võiks nende “seaduses sätestatud” juhtude loetelu välja näha ja kuidas peaks see suhestuma PS-s toodud väärtuste loeteluga, mille kaitsmiseks lubatakse kohtuistungi avalikkust piirata. Ilmselt selle tõttu kattuvadki seadustes toodud menetluse avalikkuse piiramise aluste loetelud suurel määral PS § 24 lg-s 3 sisalduva väärtuste loeteluga, olles vaid mõnevõrra rohkem lahti kirjutatud (KrMS § 12 lg 2, TsMS § 38 lg 1). Oluline on rõhutada, et kõigil PS-s nimetatud juhtudel kohus üksnes võib kuulutada kohtuistungi kinniseks, kuid iseenesest ei pea ta seda tegema, ning alati tuleks kohtuistungi avalikkust piirata üksnes minimaalselt vajalikus ulatuses. Tegemist on kohtu kaalutlusotsustusega, mis vormistatakse üldjuhul avalikult teatavaks tehtava määrusega (võib ka kohtuistungi protokolli kantava määrusega), mis ei ole määruskaebe korras vaidlustatav. Menetluse avalikkuse piiramist on siiski võimalik vaidlustada apellatsioon- või kassatsioonkaebuses, kusjuures kohtuistungi põhjendamatu kinniseks kuulutamine on kahtlemata käsitatav ausa kohtumenetluse põhimõtte rikkumisena KrMS § 339 lg 1 p 12 ning TsMS § 656 lg 1 p 1 ja § 669 lg 1 p 1 mõttes. Menetluse avalikkuse põhimõtte rikkumine on asja uueks läbivaatamiseks saatmise imperatiivseks aluseks siiski vaid kriminaal- ja tsiviilasjades (vt KrMS § 339 lg 1 p 12 ja § 341 lg 3, TsMS § 656 lg 1 p 1 ja § 669 lg 1 p 1). Haldusasjades tuleks seda lugeda küll menetlusõiguse normide oluliseks rikkumiseks, kuid mitte selliseks, mida ei oleks vähemalt apellatsioonimenetluses ringkonnakohtul endal võimalik kõrvaldada (vt HKMS § 199 lg 3 ja § 230 lg 3). Kohtu kaalutlusruum kohtuistungi avalikkuse piiramise aluste puhul võib ilmselt küll olla erinev, kuid samas loodetavasti siiski puhtast suvaotsusest lähtuvat kohtuistungi avalikkuse piiramist välistav.
Riigi- või ärisaladuse kaitsmise vajaduse kõrval nimetab KrMS § 12 lg 1 kohtuistungi kinniseks kuulutamise alusena ka salastatud välisteabe kaitsmise vajadust. Esmapilgul võib see tunduda PS § 24 lg 3 tekstist lähtuvalt küsitav. Siiski on seegi (ka EIÕK art 6 lg-s 1 nimetatud) kaitsevajadus seostatav riigi julgeoleku kui põhiseaduslikku järku õigusväärtusega, mis võib anda legitiimse aluse PS § 24 lg-s 3 sätestatud üldpõhimõttest irdumiseks. Selgemini väljendub see TsMS § 38 lg 1 p-s 1, mis näebki analoogse alusena ette riigi julgeoleku või avaliku korra tagamise, “eelkõige riigisaladuse või salastatud välisteabe hoidmiseks või asutusesiseseks kasutamiseks tunnistatud teabe kaitseks“. Arvestades kohtumenetluse võistlevuse põhimõtet ja sellega seotud nn kahe toimiku süsteemi (alates 1. septembrist 2011 tuleb kriminaalmenetluses eristada kohtueelse uurimise tulemina kujunevat kriminaaltoimikut ja kohtumenetluste tulemina tekkivat kohtutoimikut), võib kriminaalmenetluses eeldada, et riigisaladuse ja salastatud välisteabe kaitseks kohtuistungi kinniseks kuulutamisel lähtub kohus eeskätt prokuröri või menetlusosalise taotlusest. Riigisaladust või salastatud välisteavet kaitsta sooviv kohtuistungi kinniseks muutmise taotlus peab täpselt tuginema RSVS-s sätestatule. Samas tuleb arvestada, et ka kohtunik on riigisaladusele juurdepääsu õigusega isik ja võib seetõttu vastutada RSVS 4. peatükis sätestatud alustel ja korras riigisaladuse kaitse nõuete rikkumise eest. Välistamaks sellist vastutust, peaks kohtunik vastava kahtluse tekkimisel ka ise tõstatama küsimuse sellest, kas kohtuistungit ei tuleks mitte riigisaladuse kaitsmise huvides kuulutada kinniseks.
Veelgi vähem aktiivselt kui riigisaladuse puhul peaks kohus ise ja ilma vastava taotluseta kuulutama istungi kinniseks ärisaladuse kaitsmiseks (KrMS § 12 lg 1 p 1, TsMS § 38 lg 1 p-d 6 ja 7). Nii ÄS kui ka VÕS kohustavad küll juhatuse liiget hoidma äriühingu ärisaladust, kuid ärisaladuse mõiste sisu ei ole üldkehtivalt ega ammendavalt avatud üheski seaduses. Definitsioonile lähim kirjeldus on leitav KonkS § 63 lg-st 1. Kohtupraktikas on ärisaladuseks peetud asjaolusid, mis on seotud ettevõtlusega, mida teab piiratud ring isikuid ja mille saladuses hoidmise tahe peab ettevõtja poolt olema kas dokumenteeritud või vähemalt selgelt äratuntav (vt RKTKo 09.12.2008, 3-2-1-103-08, p 20; RKKKo 08.06.2009, 3-1-1-46-09, p 10.2). Seega juhtudel, mil on taotletud kohtuistungi kinniseks kuulutamist, peaks kohus tundma huvi vastava dokumendi või selgelt äratuntava tahteavalduse vastu. Kinnine kohtuistung võiks ärisaladuse kaitseks olla näidustatud näiteks siis, kui menetletava kuriteoga on ärisaladust kahjustatud ja menetluse avalikkus võiks seda kahju veelgi suurendada, samuti juhtudel, mil näiteks intellektuaalse omandi õiguse väga spetsiifilise rikkumise asjaolude detailne analüüs avalikul kohtuistungil võiks tekitada sedalaadi kuritegude jäljendamise ohu. TsMS § 38 lg 1 p 6 näeb lisaks ärisaladusele ette ka võimaluse kuulutada kohtuistung kinniseks või “muu sellesarnase saladuse hoidmiseks, kui huvi asja avaliku arutelu vastu ei ole saladuse kaitse huvist suurem“. Viidatud lisaklauslit saab mõista üksnes nii, et mainitud “muu saladus” peab olema seotud mõne muu põhiõiguse või muu põhiseaduslikku järku õigusväärtusega. Vastasel korral ei ole sel võimalik osutuda PS § 24 lg-s 3 nimetatud väärtuse suhtes ülekaalukaks. Lisaks toob TsMS § 38 lg 1 p 8 eraldi esile sõnumisaladuse kui iseseisva (kuigi PS §-s 24 nimetamata) põhiõiguse, mis samuti võib kohtuistungi avalikkuse üles kaaluda.
Kohtuistungi avalikkuse piiramisel kõlbluse või perekonna- või eraelu kaitseks või lapse või kannatanu huvides (KrMS § 12 lg 1 p-d 2 ja 3, TsMS § 38 lg 1 p-d 3–5) võib kohtu aktiivsus olla vägagi põhjendatud. Kohtu initsiatiivi kohtuistungi kinniseks kuulutamisel perekonna- või eraelu kaitseks ei saa aga õigeks pidada juhul, mil konkreetne isik, kelle õigusi sel viisil püütakse kaitsta, soovib kohtuistungi avalikkust. Kõlbluse kaitsesse puutuvalt oleks vist raske eitada, et tänapäeva liberaalsetes tingimustes on siiski keeruline endale ette kujutada kriminaalasja, millest avalikul kohtuistungil rääkimine võiks ühiskonna kõlblust kahjustada. Kõlblusekaitselisel eesmärgil võib kohtuistungite kinnisust pidada põhjendatuks näiteks siis, kui kohtuistungil on vajadus avaldada laste seksuaalse väärkohtlemise või nekrofiilse käitumise üksikasju.
Ilmselt põhjendatult kuulutatakse kohtupraktikas kohtuistung kõige sagedamini kinniseks just alaealise huvides (TsMS § 38 lg 1 p 4 nimetab eraldi lapsendamissaladuse kaitset). Kriminaalasjades, kus alaealist süüdistatakse kuriteo toimepanemises koos täisealisega, võib mõistlikku tasakaalu kohtuliku arutamise avalikkuse ja alaealise huvide kaitsmise vahel muu hulgas aidata saavutada ka KrMS § 216 lg-st 5 lähtuv võimalus eraldada alaealise kriminaalasi eraldi menetluseks ja siis kaaluda vaid selle asja arutamist kinnisel kohtuistungil. Arvestada tuleb ka lapse õiguste konventsiooni art 40 lg 2 alapunktiga (b)(vii), mille kohaselt tuleb austada iga kriminaalseaduse rikkumises kahtlustatava või süüdistatava lapse privaatsust kogu menetluse vältel, ja lapse õiguste komitee 10. üldkommentaari p-ga 65, mille kohaselt tuleks näha ette, et alaealisi puudutavad kohtuistungid on üldjuhul kinnised ning erandid sellest peavad olema sõnaselgelt sätestatud.
Nii TsMS kui KrMS nimetavad kohtuistungi avalikkuse piiramise alusena sõnaselgelt ka õigusemõistmise huve. TsMS § 38 lg 2 kitsendab alust mõnevõrra, nähes ette, et kohtuistungi võib kuulutada kinniseks kas siis, kui on tegu “objektiivse õigusemõistmise ilmse ohustamisega” või kui kinnises menetluses on oluliselt suurem võimalus veenda pooli lõpetama menetlus kompromissiga või neid muul viisil lepitada. KrMS § 12 lg 1 p 4 põhiseaduslikku alust küll ei kitsenda, kuid täpsustab, et õigusemõistmise huvi kohtuistungi kinniseks kuulutamisel võib seisneda ka kohtu, kohtumenetluse poole ja tunnistaja julgeoleku tagamise vajaduses. Tuleb möönda, et kinnise kohtuistungi taotlustesse õigusemõistmise väidetavates huvides kõigil muudel julgeoleku tagamisega mitteseotud kaalutlustel tulekski suhtuda kriitiliselt põhjusel, et üldiselt on ja peaks olema õigusemõistmise huvides just nimelt avalik kohtuistung.
Õigus avalikule kohtumenetlusele peaks tagama ka avalikkusele võimaluse kohtuprotsessi jälgida. Seetõttu kerkib PS § 24 lg 3 kontekstis kohtuistungi kinniseks kuulutamise kõrval ka küsimus istungil toimuva reprodutseerimisest. Avalikul kohtuistungil on istungisaalis viibijal lubatud teha kirjalikke märkmeid, kuid kohtu loal võib kohtuistungi talletamisel kasutada ka muid vahendeid (KrMS § 13, TsMS § 42). Seega on võimalik kohtuistungit selle toimumise ajal näiteks videosalvestada. See ei anna aga automaatselt vastust küsimusele, kas sama vaba peab olema juurdepääs arutatud kohtuasja toimikumaterjalidele ka pärast istungit. Tänane kohtupraktika ei kinnita, et kohtumenetluse avalikkuse printsiip laieneks kohtusaalist samaväärselt väljapoole ning avalikul kohtuistungil arutatud asja andmed oleks sama vabalt käideldavad ka edaspidi. Riigikohus arutas 2012. aastal juhtumit, mil ametkondlikus ajalehes avaldati isikuandmeid, mis pärinesid avalikult arutatud kriminaalasja menetlusest. Kohus jõudis järeldusele, et ka isikuandmete korduvaks avalikustamiseks peab olema seaduslik alus. Proportsionaalne eraelu riive ei oleks see, kui hädavajaliku ja mõõduka piiratud avalikustamisega käiks alati kaasas piiramatu võimalus andmeid korduvalt töödelda (RKHKo 12.06.2012, 3-3-1-3-12, p-d 20–32).
Vajadusele arvestada edasisel andmete töötlemisel (sh pärast avalikku kohtuistungit) muude kaalukate väärtuste ja põhiõigustega viitab ka KrMS § 12612 lg 7. Nimetatud säte näeb ette, et kriminaaltoimiku avalikustamisel vastavalt AvTS-le (s.o ka arhiveerimisel pärast kohtulikku arutamist) eemaldatakse neist või kaetakse jälitustoimingutega kogutud materjalides kinni andmed isikute kohta, kes ei olnud selles kriminaalmenetluses süüdistatavad ning kelle perekonna- või eraelu puutumatust jälitustoiminguga oluliselt riivati ning kelle õigusi või vabadusi võidakse avalikustamisega oluliselt kahjustada. Samasuguse mõõdukusega tuleks suhtuda ka mis tahes muude kohtuasja materjalide avalikustamisse kriminaalasjas, milles menetlust küll kinniseks ei kuulutatud, kuid milles (kõiki) tõendeid avalikul kohtuistungil üksikasjalikult ei uuritud (eelkõige lihtmenetlused, aga ka nt tõendite kokkuleppeline avaldamata jätmine KrMS § 296 lg 3 kohaselt). Keerukam on olukord siis, kui andmete taasavaldamine ei toimu riigi poolt. Kui TsMS § 41 lg 3 (koostoimes HKMS § 77 lg-ga 2) lubab kohtul tsiviil- ja haldusasja menetlusosalisi ja teisi istungisaalis viibijaid määrusega kohustada asja menetlemisel teatavaks saanud asjaolu saladuses hoidma teatud juhtudel ka siis, kui menetlust ei ole kinniseks kuulutatud, siis kriminaalmenetluses ei ole selline keeld ega ka järelikult trahvimine selle rikkumise eest kehtiva õiguse kohaselt võimalik (vt ka RKKKm 02.11.2016, 3-1-1-80-16; 24.10.2016, 3-1-1-74-16). EIK on kriminaalmenetluse andmete avaldamisega seonduvat arutades leidnud, et kohtumenetluse saladuse eriline kaitstus võib olla õigustatud, arvestades seda, mis on kriminaalkohtumenetluses kaalul nii õigusemõistmise korraldamise kui süütuse presumptsiooni aspektist; uurimissaladus on muu hulgas seatud kaitseks tõendite hävitamise ja moondamise eest (nt EIKo 29.03.2016, Bédat vs.Šveits, 56925/08, p-d 51, 55, 68; vt täpsemalt PS § 22 komm-d 14–17).
Kohtuotsuse avalik kuulutamine
Vastavalt PS § 24 lg-s 4 sätestatule tuleb kohtuotsus kuulutada avalikult, välja arvatud juhud, kui alaealise, abielupoole või kannatanu huvid nõuavad teisiti. Kohtuotsuse kuulutamise all mõistetakse klassikalise arusaama kohaselt selle suulist ettelugemist kohtuniku poolt. Siinjuures tuleb siiski arvestada, et PS tasemel kaitsmist vääriv avalikkuse oletatav huvi ühelt poolt kohtumenetluse ja teiselt poolt selle tulemi – kohtuotsuse – vastu on põhimõtteliselt täiesti erinevad. Kohtumenetluse seaduslikkust ja selle kaudu ka hilisema kohtuotsuse legitiimsust saab tagada juba ainuüksi avalikkuse osavõtu võimalikkusega kohtuistungist. Kuid ei avalikkuse osavõtt kohtuotsuse kuulutamisest ega ka sellise osavõtu võimalikkus ei saa enam kohtuotsust mõjutada, sest kuulutatakse valmis kohtuotsus. Ehk teiste sõnadega: kohtuotsuse kuulutamise läbipaistvus ei suurenda ega vähenda kohtuotsuse kvaliteeti. Seetõttu võibki väita, et kohtuotsuse kuulutamise avalikkuse võiks sisuliselt taandada kohtuotsuse avalikkusele teatavaks tegemiseks, ilma et sellise tõlgendusega moonutataks PS kõnealuse sätte olemust. EIK on kohtuotsuste avaliku kuulutamise osas möönnud, et kuigi konventsiooni tekstist võiks järeldada avaliku ettelugemise kohustust, võivad kooskõla EIÕK art 6 lg-ga 1 tagada ka muud avaldamise viisid. Õigust avalikule kohtuotsusele tuleb vaadata terve artikli kaitseala kontekstis, mistõttu määravaks on see, et aus kohtupidamine oleks tagatud protsessis tervikuna. Nii on EIK leidnud, et EIÕK art 6 lg 1 garantiidele vastab ka see, kui kohtuotsus loetakse suuliselt ette in camera ning avalikustatakse vaid selle olulisemaid detaile sisaldav väljavõte (nt EIKo 01.03.2011, Welke ja Białek vs.Poola, 15924/05, p-d 83–84). Eelkirjeldatud arusaamast lähtuvalt on Eesti seadusandja lugenud PS § 24 lg-s 4 sätestatuga kooskõlas olevaks nii klassikalisi kohtuotsuse kuulutamise võimalusi (nt KrMS § 315) kui ka seda, et kohtuotsus võidakse teatavaks teha kohtukantselei kaudu (nt TsMS §-d 452 ja 453, HKMS § 173 lg 1).
Kuigi kohtuistungi avalikkuse ja kohtuotsuse kuulutamise avalikkuse puhul on tegemist mõnevõrra erinevate kaitsealadega, ei oleks õige kõnealuseid põhimõtteid ka teineteisele vastandada. Pigem tuleks nende kahe põhimõtte seotust käsitleda selliselt, et kui kohtuistungi avalikkust võib piirata PS § 24 lg-s 3 loetletud väärtuste kaitsmise huvides, siis kohtuotsuse kuulutamise avalikkust vastavalt PS § 24 lg-s 4 sisalduvale loetelule tunduvalt piiratuma hulga väärtuste kaitseks. See tähendab, et kinnisele kohtuistungile võib põhimõtteliselt järgneda kohtuotsuse avalik teatavaks tegemine. Samas oleks tõenäoliselt raske põhjendada seda, kui avalik kohtuistung lõpeks nii, et sellele ei järgneks kohtuotsuse avalikku kuulutamist.
Kohtute haldamise nõukoda (vt KS §-d 40 ja 41) on kinnitanud soovitused kohtutele meediasuhtluseks, mille p 7.3.1 sätestab, et jõustumata kohtuotsus on avalik. Ajakirjaniku päringu alusel edastatakse otsus ajakirjanikule e-posti, kirja või faksi teel, tuues rõhutatult välja viite, et tegemist on jõustumata otsusega ning märkides ära edasikaebamise tähtaja. Soovituste p 7.3.3 kohaselt kustutatakse jõustumata kohtuotsuste originaalteksti edastamisel meediale sealt eelnevalt menetlusosaliste isikukoodid, elukohad ja sünniajad ning vajadusel muu informatsioon, mis võib kahjustada menetlusosaliste huve. Vaatamata nimetatud soovitusele ei tulene menetlusseadustikest üheselt, et jõustumata kohtuotsuse tervikteksti võiks menetlusosaliste nõusolekuta edastada menetlusvälistele isikutele. HKMS annab siinkohal kohtule õiguse kaaluda, kas huvi kohtuotsuse saamiseks on kaalukam kui poole või kolmanda isiku huvi teabe kaitsmiseks (HKMS § 78 ja § 175 lg 2). Halduskohus lahendab küsimuse määrusega, mille saab mh edasi kaevata ka menetlusväline isik (HKMS § 88 lg 5, § 89 lg 5).
Kuna kohtuotsuse avalik kuulutamine on sisuliselt võrdsustatud kohtuotsuse kättesaadavusega avalikkusele, siis peaks PS § 24 lg-s 4 loetletud kohtuotsuse avaliku kuulutamise piirangud tähendama võimalust, et kohtuotsuste avalikkusele kättesaadavust võidakse piirata alaealise, abielupoole või kannatanu huvides ka pärast seda, kui kohtuotsus on juba kuulutatud. Seejuures ei pruugi alaealise, abielupoole või kannatanu huvi olla tagatud ainuüksi nime asendamisel nimetähtedega, kui kohtuotsuse kontekst võimaldab jätkuvalt isiku identifitseerimist. PS § 24 lg 4 tekstile tuginedes ei tohiks välistada, et teatud juhtudel peaks kohtul olema õigus piirata kohtuotsuse kättesaadavust ka selliselt, et see oleks kättesaadav üksnes menetlusosalistele. Seadusandja on andmete osalist katmist kohtulahendites üritanud reguleerida viisil, mis arvestaks erinevaid kaitstavaid väärtusi. Nii näeb KrMS § 4081 ette, et üldjuhul asendatakse alaealise süüdistatava nimi ja isikukood või sünniaeg initsiaalide või tähemärgiga, isikute elukohti ei avalikustata ning teiste isikute (peale süüdistatava) nimed ja muud isikuandmed asendatakse samuti initsiaalide või tähemärgiga. Kui kohtulahendi põhiosa või põhjendav osa sisaldab delikaatseid isikuandmeid või isikuandmeid, mille suhtes kehtib seadusega ettenähtud muu juurdepääsupiirang ning kohtulahend võimaldab isiku tuvastamist ka vaatamata sellele, et nimed ja muud isikuandmed on asendatud initsiaalide või tähemärgiga, avalikustab kohus ainult kohtulahendi sissejuhatuse ja resolutiiv- või lõpposa. Selline regulatsioon sisaldub ka TsMS §-s 462 ja HKMS §-s 175. Tuleb möönda, et PS § 24 lg-s 4 sätestatud reegli ahendamiseks võib erandjuhul anda legitiimse aluse ka mõni selles sättes otseselt nimetamata põhiseaduslikku järku väärtus. Nii võib vajadus kaitsta riigi julgeolekut tingida olukorra, kus riigisaladusena käsitatavat teavet sisaldav kohtulahend kannab ka ise samaväärset juurdepääsupiirangut ning on seetõttu avalikustatav vaid piiratud ulatuses. Sellisel juhul kohaldatakse RSVS, kehtivad kohtumenetluse seadused niisugust olukorda eraldi ei reguleeri.
PS § 24 lg 5 sätestab igaühe õiguse tema kohta tehtud otsuse peale edasi kaevata kõrgemalseisvale kohtule. Üldtunnustatud arusaama kohaselt saab nüüdisaegset demokraatlikku kohtusüsteemi üles ehitada vaid astmelisena, tagades selle kaudu kõrgema astme kohtu kontrolli madalama astme kohtu lahendite üle. Kohtukaebeinstantside ja -menetluste vajalikkus on tingitud eeskätt sellest, et kohtunik nii nagu iga teinegi inimene võib eksida (vt RKÜKo 14.04.2011, 3-2-1-60-10, p 45). Kuna demokraatlikus ja kohtuvõimu sõltumatust väärtustavas riigis on just kohtu ja ainult kohtu funktsiooniks õigusvaidluste siduvalt lõplik lahendamine, siis peab eeskätt kohtusüsteem ise tagama kohtulahendi õigsuse kontrolli. Seetõttu võib edasikaebeõigust käsitada ka PS § 15 lg-s 1 ja § 24 lg-s 5 sisalduva kompleksse põhiõiguse – õigusliku konflikti kohtuliku lahendamise õiguse – allsüsteemina.
EIÕK ei sisalda PS § 24 lg-s 5 sätestatuga analoogilist üldist edasikaebeõigust. Küll aga on EIÕK 7. lisaprotokolli art 2 lg-s 1 sätestatud edasikaebeõigus kriminaalasjades. Sama artikli teises lõikes aga nähakse ette, et riigisiseselt võidakse kriminaalasjades edasikaebeõigus jätta tagamata esiteks vähem tähtsate õiguserikkumiste puhul, teiseks siis, kui riigi kõrgeim kohtuinstants oli toiminud esimese astme kohtuna, ning lõpuks siis, kui isik oli tunnistatud süüdi tema õigeksmõistmist vaidlustanud kaebuse alusel. Kokkuvõtvalt võib tõdeda, et PS § 24 lg-s 5 sätestatu kohaselt on edasikaebeõiguse esemeline kaitseala tunduvalt laiem võrreldes EIÕK 7. lisaprotokolli art-s 2 sätestatuga.
PS § 24 lg-s 5 sätestatud edasikaebeõigus on lihtsa seadusereservatsiooniga põhiõigus. Riigikohus märkis, et PS § 24 lg 5 annab seadusandjale võimaluse seada edasikaebeõigusele seadusega sätestatud korras nii menetluslikke piiranguid (nt riigilõivu tasumise kohustus, menetlustähtajad ja kaebuse esitamise kord) kui ka materiaalseid piiranguid (nt välistades mingit liiki, eelkõige korralduslike lahendite edasikaevatavuse PS-ga kooskõlas oleval põhjusel). Sättes väljendatud “seaduses sätestatud korda” ei ole edasikaebeõiguse puhul võimalik eristada seaduses sätestatud “juhtumist“, “alusest” vms. PS § 24 lg-st 5 ei tulene isikute õigust vaidlustada eranditult kõiki kohtulahendeid ning seadusandja on pädev kohtulahendi olemusest lähtuvalt ja mõistlikele põhjendustele tuginevalt edasikaebeõigust diferentseerima (vt RKÜKm 21.04.2015, 3-2-1-75-14, p 63; RKÜKo 12.04.2011, 3-2-1-62-10, p 38; RKPJKm 03.07.2008, 3-4-1-10-08, p 10).
Edasikaebeõiguse esemelise kaitseala piiritlemise üks metodoloogiline probleem seondub küsimusega, mida tuleks mõista kohtuotsuse all PS § 24 lg 5 mõttes. Ühelt poolt tuleks siinjuures terminiga “kohtuotsus” lugeda hõlmatuks kõiki kohtulahendeid, nii kohtuotsuseid kitsamas mõttes kui ka kohtumenetluse üksikküsimuste lahendamisel tehtavaid kohtumäärusi: edasikaebeõiguse kaitsealast ei saa põhimõtteliselt a priori jätta välja kõiki kohtumäärusi (vt ka RKÜKm 21.04.2015, 3-2-1-75-14, p-d 61–62). Kuid samas, arvestades kohtumääruste hulka, tähendaks nende edasikaebamise võimaluse tagamine kohtuotsuste edasikaebamisega samas mahus tõenäoliselt olulist takistust õigusemõistmise normaalsele funktsioneerimisele. Seetõttu tuleb lugeda täiesti põhjendatuks kohtumääruste oluliselt piiratumat edasikaebekorda võrreldes kohtuotsuste edasikaebega.
Eelnev ei tähenda aga, et ka kõiki mõeldavaid kohtuotsuseid kitsamas mõttes tuleks edasikaebeõiguse esemelise kaitseala piiritlemisel lugeda võrdseks. Esimese astme kohtu otsus ja selle otsuse peale esitatud kaebust lahendanud teise astme kohtu otsus ei ole käsitletava põhiõiguse esemelise kaitseala piiritlemisel võrdsed suurused. Ka erialakirjanduses leitakse, et igal juhul peab isikule olema tagatud edasikaebeõigus tema kohta tehtud esimese kohtuotsuse peale. Edasikaebeõigus kõrgema astme kohtute otsuste peale on aga suuresti riigisisese menetlusõiguse küsimus. PS § 24 lg-s 5 sätestatud võimalus “kaevata kõrgemalseisvale kohtule” tähendab seda, et selle kõrgema kohtu otsus ise ei ole edasikaebeõiguse aspektist teiste kohtuotsustega juba selle poolest võrreldav, et tema suhtes ei ole enam “kõrgemat kohut”.
PS § 24 lg-s 5 sätestatu kohaselt peaks kohtuotsuste edasikaebamine toimuma seadusega sätestatud korras. Puuduvad kindlad rahvusvahelised standardid selle kohta, milline täpselt peaks see edasikaebamise kord olema. PS § 24 lg-s 5 sätestatud edasikaebeõiguse esemeline kaitseala hõlmab kõigepealt kahtlemata kõiki esimese astme kohtu poolt tehtud kohtuotsuseid. Apellatsioonkaebus Eesti kohtumenetlustes on korraline (jõustumata kohtuotsuse peale); täielik (vaidlustada võidakse nii faktiliste asjaolude tuvastatust, teo või suhete materiaalõiguslikku kvalifikatsiooni kui ka menetlusnormide järgimist); devolutiivne (kaebus esitatakse vaidlustatud lahendi teinud kohtuga võrreldes kõrgemasse kohtuastmesse); suspensiivne (apellatsioonkaebuse esitamine peatab esimese astme kohtu otsuse jõustumise) ja reformaatorlik (kaebust lahendav kohus ei pea kaebuse rahuldamisel kohtuasja alati obligatoorselt alamastme kohtule tagasi saatma, vaid võib ise teha uue lahendi) kohtukaebus. Apellatsioonkaebeõigus pole siiski piiramatu ning näiteks kriminaalmenetluslikus kokkuleppe- või lühimenetluses on edasikaebevõimalused üldmenetlusega võrreldes kitsamad. Taolised edasikaebeõiguse keelud on seletatavad sellega, et neid menetlusi on võimalik rakendada vaid kohtumenetluste poolte vastastikusel nõusolekul. Apellatsiooniõiguse piiranguid tuleb sel juhul vaadelda osana selle kohaldamiseks antud nõusoleku õiguslikest tagajärgedest, mille tulemusena ei muutu mitte ainult kohtuliku arutamise kord esimese astme kohtus, vaid kitsendatakse ka kohtukaebeõigust (vt RKKKo 12.10.2012, 3-1-1-81-12, p-d 12–15).
Edasikaebeõiguse esemeline kaitseala hõlmab põhimõtteliselt ka ringkonnakohtu otsuseid, kuid seda üksnes koostoimes PS § 149 lg 1 kolmandas lauses sätestatuga, et Riigikohus vaatab ringkonnakohtu otsuste peale esitatud kaebusi läbi kassatsiooni korras. Menetlusteoorias üldtunnustatud arusaama kohaselt saab kassatsiooni korras vaidlustada üksnes kohtulahendi õiguslikku külge ja Eesti kohtumenetluste seadustikes ongi kooskõlas PS § 149 lg-ga 2 sätestatud, et kassatsioonimenetluse esemeks saab olla üksnes õiguslike küsimuste lahendamine. Oma nimele vaatamata ei ole Eesti kassatsioonimenetlus olemuselt mitte kassatoorne (nagu seda on nt vastav menetlus Prantsusmaa kõrgeimas kohtus), vaid reformaatorlik: kassatsioonimenetluse tulemina on Riigikohus pädev ka ise uut otsust tegema. Saksamaal nimetatakse meie kassatsioonimenetlusega sarnast kohtukaebemenetlust pigem revisjonimenetluseks. Kuna kassatsioonkaebuse mittetäielikkus tähendab mitteõigusliku kaebuse lahendamise keeldu, siis on Riigikohtus vältimatult vajalik selektsioonimehhanism. KS § 26 lg-st 2 lähtuvalt otsustab Riigikohus tema pädevusse kuuluvate asjade menetlusse võtmise kohtumenetluse seadustes sätestatud alusel vähemalt kolmeliikmelises koosseisus, kusjuures asi võetakse menetlusse, kui selle menetlemist nõuab vähemalt üks riigikohtunik (vt ka KrMS § 349, TsMS § 679, HKMS § 219).
Eesti kohtumenetluse seadustega sätestatu (ja erialakirjanduses võrdlemisi üldtunnustatult aktsepteeritu) kohaselt tuleb edasikaebeõigusega lugeda hõlmatuks ka teistmismenetlust (ehk uuendamismenetlust). Teistmine on kohtuotsuse jõustumise ja kassatsioonitähtaja möödumise järgselt Riigikohtusse esitatud avalduse alusel küsimuse lahendamine, kas on ilmnenud selline menetlusseaduses loetletud uus asjaolu, mis ei olnud kohtul teada mingi kohtuasja (teistetava kohtuasja) lahendamisel. Jaatava vastuse korral sellele küsimusele tühistab Riigikohus kõik selles asjas tehtud kohtulahendid ja uuendab kohtumenetluse. Teistmismenetluse olemuse kohta tuleks eraldi rõhutada kahte momenti. Esiteks seda, et mingi asjaolu saab tunnistada uueks ja seega teistmisaluseks siis, kui ta ei olnud asja lahendanud kohtule teada. Seega see, kas teadis keegi menetlusosalistest, pole relevantne. Teiseks ei analüüsita teistmismenetluse raames mitte niivõrd seda, kas ja kuidas täpselt on teistetava asja menetlemisel vääralt toimitud, vaid kas kohtuotsuse jõustumise järgselt on ilmnenud mingi selline uus ja oluline asjaolu, mis mõjustab ühiskonna õiglustunnet sedavõrd häirivalt, et sunnib kohtuotsuse seadusjõu (ja õigusrahu) põhimõtte taanduma. Põhiõiguste tagamise aspektist tuleb olulisimaks teistmise aluseks pidada seda, kui Riigikohus on põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse korras tunnistanud põhiseadusvastaseks selle õigustloova akti või sätte, millele tugines kohtuotsus või -määrus teistetavas kohtuasjas. PSJKS § 58 lg-st 3 tulenevalt ei pruugi siiski kõik põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluses tehtud kohtuotsused olla automaatselt tagasiulatuva toimega ja järelikult ka mitte kõnealust teistmisalust kujundavad (vt RKÜKo 10.03.2008, 3-3-2-1-07, p 20). Teistmismenetluse erakorralisusest tulenevalt tavatsetakse erialakirjanduses lähtuda teistmisaluste ammendatusest ja vältida igati analoogiat kohtuotsuse seadusjõu murdmiseks. Riigikohtu varasemas praktikas on peetud siiski võimalikuks rääkida teistmisaluse olemasolust ka analoogia korras (nt RKÜKo 24.04.2000, 3-1-2-1-00; RKKKo 19.10.2009, 3-1-2-4-09). Riigikohtu värskemas praktikas on olukorras, kus teistmisvõimaluse puudumine on hinnatud õiguskindluse põhimõtet rikkuvaks, mindud seaduse selles osas põhiseadusvastaseks tunnistamise teed, luues sellega omakorda uue teistmise aluse (vt RKÜKo 10.04.2012, 3-1-2-2-11).
Nagu märgitud, ei saa edasikaebeõiguse kaitsealast päriselt välja jätta ka kohtumenetluse üksikküsimuste lahendamisel tehtavaid kohtumäärusi. Üldtunnustatud seisukoha järgi ei ole edasikaebeõiguse olemusest tulenevalt vajalik ja kohtumääruste hulka arvestades ka mitte võimalik tagada riigis absoluutset määruskaebe võimalust (s.o kohtumääruste edasikaebe võimalust). Põhimõtteliselt on võimalik määruskaebesüsteemi üles ehitada kahte moodi. Esimene võimalus on see, et seaduses loetletakse kohtumäärused, mis on erandkorras iseseisvalt (st lahus kohtuasjast kui tervikust) määruskaebekorras vaidlustatavad. Kõiki ülejäänud kohtumäärusi aga ei võimaldata vaidlustada mitte iseseisvalt, vaid kohtuasja kui terviku suhtes tehtud kohtuotsuse vaidlustamisel näiteks apellatsiooni või kassatsiooni korras. Põhimõtteliselt selline määruskaebesüsteem kehtib tsiviil- ja halduskohtumenetluses (vt TsMS §-d 660 ja 696, HKMS § 203 lg 1 ja § 235 lg 1). Kriminaalmenetluses on aga lähtutud kõigi kohtumääruste edasikaebamise põhimõttelisest võimalikkusest ja seaduses (KrMS § 385) on loetletud need kohtumäärused, mida määruskaebe korras vaidlustada ei saa.
Edasikaebeõiguse piirang on menetlusökonoomia saavutamiseks sobiv ja vajalik abinõu, kui pole alternatiive, millega soovitud eesmärki saavutada sama tõhusalt, kuid mis riivaksid menetlusosaliste põhiõigusi vähem intensiivselt. Mõõdukuse hindamisel on oluline eristada võimalust kaevata edasi kõrvalmenetluse tulemus ja võimalust vaidlustada lõplikku lahendit. Esimesel juhul soovitakse vaidlustada menetlusliku abi- või sekundaarnõude kohta tehtud otsust. Teisel juhul on tegu menetlust lõpetava määruse ehk konkreetse kohtuasja lõpplahendi peale edasikaebeõiguse piiramisega. Nende KrMS §-s 385 loetletud kohtumääruste puhul, mis kujutavad endast kriminaalasjas tehtavat lõplikku lahendit, on kaebeõiguse puudumises proportsionaalsuse hindamisel silmas peetud konkreetse lahendi tegemise konteksti ja kohtukaebeõiguse piiramise eesmärki (vt ka RKKKm 15.03.2006, 3-1-1-18-06, p 7; 04.12.2008, 3-1-1-69-08, p 8; 23.12.2008, 3-1-1-41-08, p 14; 18.02.2010, 3-1-1-117-09, p 10; 10.02.2011, 3-1-1-113-10, p 12). Edasikaebevõimalused on erinevad, sõltuvalt riivete intensiivsusest. Nõnda tagab KrMS § 385 p 5 näiteks täieliku edasikaebejada juhtudel, kui vaidluse all on vahistamise ja vahistamisest keeldumise või kohtu poolt jälitustoiminguks loa andmise määrus. Edasikaebeõiguse põhiseadusliku tagatuse problemaatikat kohtumääruste vaidlustamisel on korduvalt vaetud ka põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse raames (RKPJKo 09.04.2008, 3-4-1-20-07, p 18 jj; RKPJKm 03.07.2008, 3-4-1-10-08, p 10; RKPJKo 22.11.2011, 3-4-1-18-11, p 40 jj; RKÜKo 01.02.2016, 3-2-1-146-15, p 74).
Kooskõlas PS § 3 lg 1 teise lausega tuleb PS § 24 lg-s 5 sätestatud edasikaebeõiguse esemelise kaitsealaga lugeda hõlmatuks ilmselt ka EIK poole pöördumise võimalust. Eripära on siin aga selles, et ei vaidlustata enam mitte niivõrd ja mitte esmajoones konkreetset kohtulahendit, vaid EIK hindab EIÕK nõuete täitmist Eesti Vabariigi kui konventsiooni osalisriigi poolt tervikuna.


text:
§ 2 EAM-i asukoht
§ 3 EAM-i põhiülesanne
§ 4 EAM-i kogu
§ 8 EAM-i struktuur
§ 9 EAM-i nõukoda
RT I, 06.04.2011, 11
Vastu võetud 31.03.2011 nr 6
(1) Eesti Arhitektuurimuuseum (edaspidi EAM) on Kultuuriministeeriumi valitsemisalas tegutsev riigimuuseum ja ministeeriumi hallatav riigiasutus.
(2) EAM juhindub oma tegevuses Eesti Vabariigi seadustest, Vabariigi Valitsuse määrustest ja korraldustest, kultuuriministri määrustest ja käskkirjadest, muudest õigusaktidest ning käesolevast põhimäärusest.
(3) EAM-il on 35 mm läbimõõduga pitsat, millel on kolme erikujulise kaare kujutis ja seda ümbritsevad sõnad „Eesti Vabariigi Kultuuriministeerium, Eesti Arhitektuurimuuseum”, oma eelarve ning õigusaktidega kooskõlas olev sümboolika.
§ 2. EAM-i asukoht
EAM asub Tallinnas. EAM-i postiaadress on Ahtri 2, 10151 Tallinn.
§ 3. EAM-i põhiülesanne
(1) EAM-i põhiülesanne on Eesti arhitektuuriga seotud materjalide kogumine, säilitamine, uurimine, vahendamine ning eksponeerimine hariduslikel, teaduslikel ja meelelahutuslikel eesmärkidel.
(2) EAM:
1) kogub süstemaatiliselt ja koostöös teiste asutuste, organisatsioonide ja isikutega Eesti arhitektuuri arengut kajastavaid materjale ekspeditsioonide, ostude, annetuste ja kaastöö kaudu;
3) esitab ja vahendab kultuuripärandit avalikkusele näituste, trükiste, loengute, meedia, avalike ürituste, muuseumipedagoogika jms kaudu;
5) teeb oma põhiülesandest lähtuvat uurimistööd, korraldab konverentse, koostab ja kirjastab monograafiaid, muuseumijuhte, katalooge, õppematerjale ning muid muuseumi profiilile vastavaid väljaandeid;
8) juhendab keskmuuseumina metoodiliselt teisi muuseume oma ainevaldkonnas;
(3) EAM koostab oma arengukava koos iga-aastase tegevuskavaga, teadus-, kogumis-, säilitus- ja näitusepoliitika ja muu tegevuse plaanid lähtuvalt muuseumi põhiülesandest. Plaanid kinnitab direktor ning esitab need Kultuuriministeeriumile teadmiseks.
(4) EAM-il on õigus osutada muuseumi põhitegevusega seotud tasulisi teenuseid vastavalt kultuuriministri määrusega kehtestatud loetelule.
§ 4. EAM-i kogu
(1) EAM komplekteerib oma kogu iseseisvalt. Kultuuriväärtusega asjade museaalina arvelevõtmine ja säilitamine toimub kultuuriministri kehtestatud korras.
(3) Muuseumikogu täiendamise ja museaalide säilitamisega seotud küsimused otsustab peavarahoidja koos teadurite ning kinnitab direktor. Muuseumikogu täiendamine lähtub kogumispoliitikast.
EAM-i juhib direktor, kes valitakse ametisse avalikul konkursil kuni viieks aastaks. Töölepingu direktoriga sõlmib kultuuriminister.
1) juhib EAM-i tegevust kooskõlas käesoleva põhimäärusega ning vastutab EAM-ile pandud ülesannete ning EAM-i tegevust korraldavate õigusaktide täitmise eest;
3) sõlmib, muudab ja lõpetab töölepingud EAM-i töötajatega. Ametikohtade täitmiseks võib direktor välja kuulutada konkursi;
5) esindab EAM-i, sealhulgas sõlmib lepinguid ja teostab muid tehinguid ning volitab selleks vajadusel teisi isikuid;
6) käsutab kooskõlas õigusaktidega EAM-i valduses olevat riigivara ja rahalisi vahendeid ning tagab nende sihipärase kasutamise;
8) kinnitab seadustega kehtestatud korras EAM-i töökorralduse reeglid, valitsusasutuste asjaajamiskorra alustest lähtudes asjaajamiskorra ning muud EAM-i sisesed eeskirjad;
9) kinnitab piletite ning muude EAM-i poolt osutatavate teenuste hinnad;
10) hoiab EAM-i pitsatit ja määrab kindlaks selle kasutamise korra;
1) korraldab kultuuriväärtusega asjade museaalina arvelevõtmist ja säilitamist;
2) vastutab muuseumikogu seisundi eest;
3) viib muuseumikogus läbi regulaarseid inventuure;
5) tagab EAM-is vastavalt võimalustele nõuetekohased säilitamistingimused.
§ 8. EAM-i struktuur
EAM on osakondadeta ja allüksusteta terviklik organisatsioon.
§ 9. EAM-i nõukoda
EAM-i põhisuundade kavandamiseks ning töö hindamiseks moodustatakse EAM-i nõukoda. Nõukoja koosseisu ja pädevuse kinnitab direktor.
(1) EAM-i valduses oleva vara valdamine, kasutamine ja käsutamine toimub „Riigivaraseaduses” või selle alusel kehtestatud korras.
(2) EAM-i tegevust finantseeritakse riigieelarvest, oma tegevusest saadud sissetulekutest, toetustest, annetustest ning muudest laekumistest.
(3) EAM-i eelarve kinnitamine ja raha kasutamine toimub õigusaktidega kehtestatud korras.
(1) EAM peab raamatupidamisarvestust ja esitab aruandeid seadusega kehtestatud korras.
(2) EAM-i finantsmajanduslikku, tulemus- ja vastavusauditeid viivad läbi Riigikontroll ja teised selleks volitatud asutused.
EAM-i ümberkorraldamine või tegevuse lõpetamine toimub Vabariigi Valitsuse kehtestatud korras.
Kultuuriministri 27. juuli 1998. a määrus nr 21 „Eesti Arhitektuurimuuseumi põhimääruse kinnitamine” (RTL 1998, 261, 1066) tunnistatakse kehtetuks.

matches:
§ 3
§ 4
§ 8
§ 9
§ 2
§ 3
§ 4
§ 8
§ 9


2 MAJANDUSLIKE HUVIDE DEKLAREERIMINE
§ 23 Altkäemaksust teatamise kohustus
§ 261 Avalikustamisele kuuluva majanduslike huvide deklaratsiooni tähtajaks esitamata jätmine või selles mittetäielike või valeandmete esitamine
§ 264 Korruptsiooniohtlikust suhtest teatamata jätmine
§ 265 Avalikustamisele mittekuuluva majanduslike huvide deklaratsiooni esitamata jätmine või selles valeandmete esitamine
Tunnistada korruptsioonivastase seaduse § 14 lg 7 kehtetuks osas, millega nähakse ette riigi vähemusotsustusõigusega äriühingu nõukogu liikmete, kes ei ole riigi esindajad, ja juhatuse liikmete majanduslike huvide deklaratsioonide esitamine.
1) ametiisikute ja käesoleva seaduse paragrahvis 4 loetletud isikute majanduslike huvide deklareerimine ning seaduses ettenähtud juhtudel majanduslike huvide deklaratsiooni avalikustamine;
(1) Käesoleva seaduse järgi on ametiisik paragrahv 3 lõikes 2 sätestatud ametiseisundit omav riigi- või kohaliku omavalitsuse ametnik, samuti tema ülesandeid täitev koosseisuväline teenistuja.
2. peatükk MAJANDUSLIKE HUVIDE DEKLAREERIMINE
(1) Käesoleva seaduse paragrahvis 9 loetletud kaasomandis või ühisomandis (abikaasade ühisvara ja muu seaduses sätestatud ühisomand) olevad asjad, õigused ja kohustused deklareeritakse, näidates ära ametiisiku osa kaasomandist ja eeldatava osa ühisomandist, lisades vastava märke selles osas, mis puudutab ametiisiku abikaasale kuuluvat vara.
(2) Riigikogu liikme, Vabariigi Presidendi, Vabariigi Valitsuse liikme, Eesti Panga Nõukogu esimehe ja liikme, Eesti Panga presidendi, kaitseväe juhataja ja ülemjuhataja, riigikontrolöri, õiguskantsleri, suursaadiku, riigi peaprokuröri, Riigikohtu esimehe ja liikme, riigisekretäri, ringkonnakohtu esimehe ja liikme, haldus-, linna- ja maakohtu esimehe ja kohtuniku ministeeriumi kantsleri, maavanema ning linna- või vallavolikogu esimehe ja linna- või vallavalitsuse juhi deklaratsiooni andmed avaldatakse Riigi Teataja Lisas.
§ 17. [Kehtetu]
(1) Käesoleva seaduse paragrahv 4 lõike 2 punktides 1-16 nimetatud ametiisikute töökoha- ja tegevuspiiranguid ei reguleerita käesoleva seaduse paragrahvis 19, vaid need on sätestatud Eesti Vabariigi põhiseaduse paragrahvides 63 ja 84 ning Riigikogu, Vabariigi Valitsuse, õiguskantsleri, Riigikontrolli, Eesti Panga, prokuratuuri, kaitseväe ja piirivalve, kohtunike, politsei, notariaadi, kohtutäiturite ning kohaliku omavalitsuse tegevust käsitlevates seadustes, samuti muudes õigusaktides, mis eraldi käsitlevad nende kategooriate ametiisikute ametiseisundit, õigusi ja kohustusi.
(2) Vabariigi Valitsus võib teatud ametikohtade eripära arvestades kehtestada ametikohtade loetelu, millel töötamiseks, arvestamata käesoleva seaduse paragrahv 19 lõike 2 punktides 4 ja 5 sätestatud piiranguid, võib anda loa minister, kelle valitsemisalas töökoht asub, kui sellega ei kaasne korruptsiooniohtu. Minister peab loa andmist iga kord põhjendama. Erandite kehtestamisel peab nende kehtestaja teostama regulaarset kontrolli nende põhjendatuse üle ja esitama vastava aruande koos Riigikontrolli seisukohaga käesoleva seaduse paragrahv 14 lõikes 2 nimetatud Riigikogu komisjonile.
(3) Kohaliku omavalitsuse volikogu võib ametikohtade eripära arvestades kehtestada ametikohtade loetelu, millel töötamiseks, arvestamata käesoleva seaduse paragrahv 19 lõike 2 punktides 4 ja 5 sätestatud piiranguid, võib anda loa kohaliku omavalitsuse täitevorgan, kui sellega ei kaasne korruptsiooniohtu. Kohaliku omavalitsuse täitevorgan peab loa andmist iga kord põhjendama. Erandite kehtestamisel peab nende kehtestaja teostama regulaarset kontrolli nende põhjendatuse üle ja esitama vastava aruande koos maavanema seisukohaga käesoleva seaduse paragrahv 14 lõikes 4 nimetatud volikogu komisjonile või liikmele.
4) riigi või kohaliku omavalitsuse esindajana varaliste tehingute tegemist käesoleva seaduse paragrahv 25 lõikes 1 nimetatud juriidiliste isikutega;
[Paragrahv 261 jõustub 1. 09. 2002 - RT I 2002, 63, 387]
§ 261. Avalikustamisele kuuluva majanduslike huvide deklaratsiooni tähtajaks esitamata jätmine või selles mittetäielike või valeandmete esitamine
[Paragrahv 262jõustub 1. 09. 2002 - RT I 2002, 63, 387 ]
[Paragrahv 263jõustub 1. 09. 2002 - RT I 2002, 63, 387 ]
[Paragrahv 264jõustub 1. 09. 2002 - RT I 2002, 63, 387 ]
§ 264. Korruptsiooniohtlikust suhtest teatamata jätmine
Korruptsiooniohtlikust suhtest teatamata jätmise eest – karistatakse rahatrahviga kuni 300 trahviühikut.
[Paragrahv 265jõustub 1. 09. 2002 - RT I 2002, 63, 387 ]
§ 265. Avalikustamisele mittekuuluva majanduslike huvide deklaratsiooni esitamata jätmine või selles valeandmete esitamine
Avalikustamisele mittekuuluva majanduslike huvide deklaratsiooni tähtajaks mõjuva põhjuseta esitamata jätmise või selles teadvalt mittetäielike või valeandmete esitamise eest – karistatakse rahatrahviga kuni 200 trahviühikut.
[Paragrahv 266 jõustub 1. 09. 2002 - RT I 2002, 63, 387 ]
[Paragrahv 267 jõustub 1. 09. 2002 - RT I 2002, 63, 387 ]
[Paragrahv 268 jõustub 1. 09. 2002 - RT I 2002, 63, 387 ]
Käesoleva seaduse paragrahv 24 lõike 2 punkte 1, 4 ja 7 rikkudes alates 1988. aasta 16. novembrist sooritatud tehingud on tühised.
(õ) 6.11.2008 11:00