text:
Juhend 2016 by iuridicum - issuu
ÜLIÕPILASTÖÖ KIRJUTAMINE JA
Juhend õigusteaduskonna üliõpilastele
2., täiendatud ja parandatud väljaanne
Koostanud Jaan Sootak
Autorid: Ene Andresen, Talis Bachmann, Hesi Siimets-Gross,
Mari Ann Simovart, Jaan Sootak, Maarja Torga, Age Värv
Kinnitatud TÜ õigusteaduskonna nõukogus 29.4.2011,
muudetud TÜ õigusteaduskonna nõukogu otsusega 20.1.2016.
Kehtib alates 1.9.2011. Muudatustega redaktsioon kehtib alates avaldamisest.
www.juura.com
ISBN 978-9985-75-442-9
Keegi ei kahtle, et kirjalik töö peab vastama kindlatele sisu- ja vorminõuetele. Ometi on tööd sisu poolest erineva tasemega ning peavad vastama ka erinevatele vorminõuetele, olenedes nii kirjutatava töö autori teadmistest ja maitsest, kirjastajast
või toimetusest, üliõpilastöö korral ka juhendajast jne. Konkreetse töö sisu ja vorm
võib mõistagi tuleneda juba töö iseloomust – näiteks kas kirjutatakse õigusteoreetilisest või kriminaalpoliitilisest probleemist, milles valitseb tõeline kirjanduse uputus,
või on tegemist hoopis üksikjuhtumit analüüsiva kriminaalantropoloogilise käsitlusega. Siinjuures tuleb aga alati arvestada, et kord kasutusele võetud vormistust ja
viitesüsteemi tuleb rakendada kogu töö ulatuses. Ühes töös ei tohi kasutada mitut
süsteemi läbisegi.
Juhendi eesmärk on teha üliõpilasele teatavaks kirjaliku töö koostamise ja vormistamise põhinõuded, mis kehtivad eelkõige uurimis- ja magistritöö, osaliselt essee
ja referaadi kohta. Essee ja referaadi, samuti kodukaasuse kirjaliku lahenduse korral kehtivad lihtsustatud nõuded, vastavad juhendid annab õppejõud või sisalduvad need juba ainekavas. Allikakirje ja viite nõudeid tuleb arvestada ka doktoritöö
puhul, mis aga võib koosneda varem avaldatud artikleid siduvast referaadist või TÜ
kirjastuses välja antavast monograafiast, kus töö vormistamisele kehtivad täiendavad nõuded.
Kui käesolevas juhendis puudub vastav eeskiri, tuleb küsimus lahendada kokkuleppel juhendaja või aine õppejõuga. Mõistagi tuleb arvestada vastava kirjastuse
või toimetuse vormistusnõudeid, kui töö on mõeldud seal avaldamiseks – võõrasse
kloostrisse ei minda oma ikooniga. Võimalik on, et töö kirjutatakse interdistsiplinaarsel teemal, nt õiguspsühholoogias, õigussotsioloogias, geneetika õiguslikes
küsimustes jms. Nendes teadustes on rahvusvaheliselt valdavalt kasutusel oma
eripärane viite- ja kirjesüsteem – nn APA süsteem, mis erineb oluliselt käesolevas
juhendis toodust. Selle kasutamine on erandkorras lubatud, seda sissejuhatuses
ka põhjendades.
Eelmise väljaandega võrreldes on tekstis tehtud vaid hädapäraseid muudatusi, nt
on uuendatud viited õigusteaduskonna vastavatele õigusaktidele jms. Juhend on
tõlgitud ka inglise keelde.
I. ÜLIÕPILASTÖÖDE LIIGID............................................................................... 9
II. SISU PÕHINÕUDED...................................................................................... 11
III. TÖÖ KOOSTAMISE ETAPID.......................................................................... 16
1. Teema valik................................................................................................. 16
2. Töö alustamine, kirjanduse ja muu allikmaterjali otsimine.......................... 17
3. Probleemi püstitamine................................................................................ 23
4. Uurimismetoodika ja -tehnika .................................................................... 24
IV. TÖÖ STRUKTUUR......................................................................................... 27
V. VORMISTAMISE ÜLDNÕUDED..................................................................... 33
VI. VIITAMINE, TSITEERIMINE JA REFEREERIMINE ...................................... 35
VII. VIITESÜSTEEMID......................................................................................... 38
VIII. PÕHI- JA JOONEALUNE TEKST................................................................. 39
1. Üldnõuded.................................................................................................. 39
2. Allikaviite jagunemine põhiteksti ja joone alla............................................. 39
IX. ALLIKAKIRJE ÜLDNÕUDED.......................................................................... 41
X. JOONEALUNE VIIDE..................................................................................... 53
KIRJANDUS......................................................................................................... 58
ÕIGUSAKTID....................................................................................................... 59
LISA 1. Tiitellehe näidis........................................................................................ 60
LISA 2. Töö struktuuri näidiseid............................................................................ 61
LISA 3. Õigusaktide ja kohtulahendite lühendeid................................................. 62
I. ÜLIÕPILASTÖÖDE LIIGID
Essee (pr essai – katse, püüe) on kirjalik lühike üliõpilastöö, mis kujutab endast 1
üksikprobleemi vabas vormis esitatud subjektiivset isikupärast mõttearendust. Essees ei nõuta oma seisukohtade teaduslikku tõestamist; ka kirjanduse kasutamine,
sellele viitamine ja kirjanduse loetelu ei ole kohustuslik (sõltub aine õppejõu ja
ainekava nõuetest). Essees on määrav autori loov mõtlemine ja oma seisukohtade
esitamine. Võib olla arvestuse või eksami sooritamise eeltingimus. Maht sõltub
ainekava nõuetest või kokkuleppest õppejõuga, enamasti 5–10 lk põhiteksti. Sisukorda ei vaja. Esitatakse ühes eksemplaris klammerdatuna või kiirköitjas. Hindab
aine õppejõud; ei kuulu retsenseerimisele (v.a konkreetsest ainekavast tulenevatel
juhtudel).
Referaat (ld referre – ette kandma, teatama) on lühike ülevaade mingi probleemi 2
(veerenumber 36 jj) sisust või uurimistulemustest. Selle koostamisel toetutakse
peamiselt kirjalikele allikatele (koos kõigi siit tulenevate vormistamisnõuetega).
Ülevaatereferaat kirjeldab probleemi ning vahendab kirjanduses toodud seisukohti
autori arvamusi lisamata. Uurimisreferaadis esitab töö kirjutaja omapoolse arvamuse käsitletud probleemi kohta või kirjanduses esitatud seisukohtade omapoolse
analüüsi ja hinnangu. Eesmärk on anda üliõpilasele erialase kirjandusega töötamise kogemusi ja arendada kirjutaja väljendusoskust. Maht on vastavalt ainekava
nõuetele või kokkuleppel aine õppejõuga enamasti 10–12 lk põhiteksti (sissejuhatusest kokkuvõtteni), erandina 5–6 lk, kui keskendutakse ühe konkreetse algallika
analüüsile muud kirjandust kasutamata. Referaadile lisatakse nii sisukord kui ka
kasutatud materjali loetelu. Referaat esitatakse ühes eksemplaris kiirköitjas või
spiraalköites, õppejõu loal või aineprogrammist tulenevalt ka klammerdatuna või
elektrooniliselt. Hindab aine õppejõud; ei kuulu retsenseerimisele ega kaitsmisele
(küll võib ainekavast tuleneda nt nõue referaat seminaris ette kanda või kaasüliõpilase tööd oponeerida).
Uurimistöö sisaldab 3 EAP ulatuses iseseisvat tööd ning see on üliõpilase poolt 3
valitud teemal ja õppejõu juhendamisel valminud kirjalik uurimus, milles üliõpilane
esitab oma empiirilise või teoreetilise uurimise tulemused teadustööle esitatavate
nõuete kohaselt. Autor peab omandama teadusliku lähenemisviisi, kriitilise allikakäsitluse ja teadustöö vormistamise põhinõuded. Uurimistöö peab andma üliõpilasele oskused ja kogemused teadustööks ning selle korrektseks vormistamiseks. Töö
baseerub peamiselt kirjanduses toodud seisukohtade või empiirilise materjali (nt
kuritegevuse statistika või kohtupraktika) analüüsil ning probleemi argumenteeritud
I . Üliõpilas t ööde liigid
lahendamisvõimaluste leidmisel ja analüüsil. Maht on 20–25 lk põhiteksti, kaasa
arvatud sissejuhatus ja kokkuvõte. Uurimistöö esitatakse kiirköitjas või spiraalköites ühes eksemplaris. Bakalaureuseõppes on ette nähtud kaks uurimistööd (I ja
II) ning need kirjutatakse vastavalt teisel ja kolmandal aastal. Uurimistöö kuulub
kaitsmisele ja seda hindab osakonnas moodustatud kaitsmiskomisjon.
Magistritöö on autori iseseisev uurimus, milles on esitatud probleemi teaduslik
lahendus. Magistritöö kirjutatakse õppejõu juhendamisel ning töö peab näitama
magistrandi võimet teadustöö metoodika iseseisvaks rakendamiseks konkreetse
valdkonna probleemide lahendamisel. Töös toodud seisukohad peavad olema argumenteeritud usaldusväärsete tulemustega ja teoreetiliselt põhistatud, sest ainult
nii on võimalik probleemi lahendada ja saada uuritavas valdkonnas uusi teaduslikke teadmisi. Magistritöö peab oma sisult vastama 30 EAP ulatuses tehtud iseseisvale tööle ja olema kirjutatud mahus 60–70 lk põhiteksti (sissejuhatus ja kokkuvõte
kaasa arvatud). Töö esitatakse ühes eksemplaris kõvaköites koos elektroonilise
lõppversiooniga. Osakond lisab tööle juhendaja arvamuse (vorm internetis) ning
kindlustab töö retsenseerimise. Kuulub kaitsmisele, hindab osakonna kaitsmiskomisjon.1
Doktoritöö (doktoriväitekiri ehk dissertatsioon) on autori iseseisev teaduslik uurimus, milles on esitatud konkreetse teadusliku probleemi argumenteeritud originaalne lahendus ning mille tulemused on leidnud piisavat avalikustamist rahvusvahelises erialakirjanduses. Doktoritöö teema valikut, selles hargnevat sisulist tööd,
probleemide lahendamist ning tulemuste esitamist ja vormistamist suunab töö teaduslik juhendaja. Töö võib esitada monograafiana (maht mitte alla 150 ning üldjuhul mitte üle 250 lk) või vähemalt kolme rahvusvaheliselt tunnustatud väljaandes
avaldatud artiklina koos neid siduva kokkuvõttega. Doktorimonograafia esitatakse
teaduskonna nõukogule elektrooniliselt (PDF-failina), selle annab välja TÜ kirjastus. Teaduskond lisab tööle juhendaja arvamuse ning teaduskonna nõukogu korraldab töö eelretsenseerimise ja oponeerimise. Kuulub kaitsmisele teaduskonna
nõukogus.
Retsenseerimisest ja kaitsmisest vt ka S. Roomets (2000), lk 10–11.
II. SISU PÕHINÕUDED
Töö kirjutatakse üldjuhul eesti keeles, programmijuhi ja osakonnajuhataja loal 6
ning juhendaja nõusolekul ka võõrkeeles.
Uurimis-, magistri- ja doktoritöö peab olema uudne loometöö ega tohi olla üksnes 7
teiste autorite varem öeldu kokkukirjutamine või seaduse teksti ümberjutustamine.
Töö teaduslikkuse tagab järgnevate nõuete täitmine.2
Originaalsus. Töö peab sisaldama midagi uut ja algupärast küsimuse püstitamise, 8
uurimismeetodi või tulemuste osas. NB! Ka negatiivne tulemus – kui nenditakse
millegi puudumist või muutmata jätmise vajadust (nt et kehtiv õiguslik regulatsioon
on piisav ega vaja muutmist) – on teaduslik tulemus.3 Olenevalt töö liigist võib
uudsus olla kas lokaalne (nt magistritöös tegeldakse probleemiga, mida ei ole Eestis varem uuritud) või globaalne (doktoritöö). Uudsus võib seisneda ka probleemi
sellises käsitlemises, kus lahendus on küll kirjanduses olemas, kuid autor kõrvutab
seda Eesti õiguse või kohtupraktikaga. Uudsus võib ilmneda ka vaatenurga originaalsuses või seoste märkamise uues viisis. Mida konkreetsem on probleem ja
mida täpsemalt on püstitatud hüpoteesid, seda suurem on võimalus öelda midagi
uut. Tuleb arvestada, et mida kõrgem on õppeaste, seda enam eeldatakse autorilt
oma seisukohti ja uudseid tulemusi. Mõistagi võib nt uurimistöö olla käsitluslaadilt
pigem reprodutseeriv (probleeme esitav ehk kaardistav) kui uut loov; ka magistritöö võib olla probleeme diagnoosiv (neid analüüsiv), mitte alati neid lahendav. Kuigi
uudsust ei pruugi olla palju, ei vasta töö selle täieliku puudumise korral nõuetele.
Alati peab selguma üliõpilase kui antud teadustöö autori isiklik panus probleemi lahendamisse. Vähese kirjanduse ja pealiskaudse käsitluse tagajärjel võib üliõpilasel
kergesti jääda petlik mulje, et tema järeldused ongi originaalsed. Selle vältimiseks
tuleb kirjandusega palju tööd teha – uut on palju kergem välja mõelda, kui kontrollida, kas see on tõepoolest uus.4
Objektiivsus ehk tõelevastavus. Teadustöö eesmärk on analüüsida ja avasta- 9
da uuritava objektiga seotud tõelisi omadusi ja seaduspärasust olenemata sellest,
kes, kus, millal, kelle ülesandel ja mis eesmärgil uurib. Analüüs peab tuginema
usaldusväärsetele andmetele ning tulemused peavad nähtuma analüüsi sisust;
S. Roomets (2000), lk 11–13; E. Kalle, A. Aarma, lk 67–88.
Negatiivse tulemuse lubatavuse reeglist seoses nn kurjade konstantidega: J. Saar, lk 1158.
E. Kalle, A. Aarma, lk 70.
I I . Sis u põhinõuded
autor ei tohi lasta end mõjutada üldlevinud arvamusest, “rahva õiglustundest”,
autoriteetse õppejõu seisukohtadest jms, kui need ei ole kooskõlas tema töö tulemustega. Selgelt tuleb eristada analüüsitavaid seisukohti ja autori enda arvamust,
seaduse regulatsiooni ja selle tõlgendust. Äärmiselt oluline on eristada arvamust
faktidest. Tõelevastavuse kriteerium ei ole terve mõistus, sest teaduslikult on üldse
mõtet hakata asja uurima alles siis, kui on lootust leida midagi enamat kui tervele
mõistusele niigi kättesaadav teadmine – teadus kasvab terve mõistuse pinnalt,
kuid vabaneb selle mõjust sedamööda, kuidas see läheneb täiuslikkusele.5
Tõestatavus ja kontrollitavus. Töö peab tuginema kontrollitavatele andmetele
või meetoditele ning nende põhjal loogiliselt ja metodoloogiliselt õigesti tehtud järeldustele ja üldistustele. Kõik seisukohad peavad olema põhistatud ning tuginema
kirjandusest võetud ja empiirilise töö puhul ka oma uurimistegevusega kogutud
usaldusväärsetele andmetele. Tööst peab ilmnema süstemaatiline ülevaade uuritava probleemi kohta kirjutatud teoreetilisest kirjandusest. Uurimistöö puhul piisab
ka asjakohasest ning olulisemaid allikaid hõlmavast ülevaatest, mis ei pea olema
kogu võimalikku kirjandust ammendav (kirjanduse kohta vt ka vnr 21). Kasutatavasse kirjandusse ja teistesse uurimise käigus saadud materjalidesse tuleb suhtuda objektiivselt ja kriitiliselt, seega anda neile teaduspõhine hinnang. Eriti ettevaatlik peab olema internetist jm meediaväljaannetest hangitud materjali osas, mis
võib sageli osutuda pealiskaudseks ja teadustöös kasutamiseks kõlbmatuks (see
ei puuduta siiski teaduslikes andmebaasides sisalduvaid materjale). Empiiriliste
andmete korral peavad nende kogumise meetodid olema valiidsed (teaduslikult
tunnustatud, sisult sobivad) ja reliaabsed (statistiliselt usaldusväärsed, juhuslikkusest sõltumatud), kogutud andmete hulk piisav ning andmete põhjal tehtavad
järeldused usaldusväärsed. Tõestatavust ei tohi segi ajada veenmisega, mis põhineb uskumisel, mitte aga põhistatud teadmisel. Ideaalis veenab autor lugejat oma
teadusliku argumentatsiooniga, mida toetavad usaldusväärselt kontrollitud faktid.
Veenmine ebateaduse tähenduses on aga ühesuguste argumentide korrutamine
läbi kogu töö (nn propagandistlik väsitamine), mis võib küll kergeusklikku lugejat
veenda, kuid ei loo mingit uut teadmist. Kontrollitavus ehk verifitseeritavus tähendab võimalust sama materjali või sama meetodi alusel uurimise käiku korrata ning
veenduda, et saadakse sama tulemus. Ilmselgelt ei ole see võimalik korrektse viitamiseta ning kasutatud meetodi piisava kirjelduseta.
E. Kalle, A. Aarma, lk 75.
Süsteemsus. Ülesehitus ja käsitlus peab olema plaanipärane ja süsteemikindel. 11
Töö väärtus oleneb suuresti just sellest, kui palju autor suudab süstematiseerida
materjali ning esitada käsitletava probleemi kohta oma põhistatud seisukohti. Töö
peab kujutama endast probleemi uurimise vastuoludeta tervikut. Mõistagi ei tähenda see kriteerium kirjanduses või õiguslikus regulatsioonis esineda võivatest
vastuoludest möödavaatamist – sageli ongi töö üks põhiülesandeid nende analüüs
ning vastuolude ületamiseks lahenduste pakkumine. Küll ei tohi aga autori enda
seisukohad ja järeldused olla vastuolulised.
Täpsus ja selgus. Töö tuleb kirja panna nii, et autori seisukohad oleksid üheselt 12
mõistetavad. Kasutatakse konkreetseid mõisteid ja termineid ning tänapäevast täpset ja selget teaduskeelt, mis muidugi ei välista töö kirjutamist korrektses üldkeeles
ega tähenda ka autori isikupärase stiili mahasurumist – teadustekst ei pea tingimata olema tuim ja igav.6 Tuleb jälgida, et tekst ei sisaldaks eksimusi eesti keele
lauseehituse põhireeglite vastu – eriti (aga mitte ainult) juhul, kui on kasutatud rohket võõrkeelset kirjandust. Kui võõrkeelne kirjandus on lohakalt ja ebakvaliteetselt
tõlgitud või töö on lihtsalt kirjutatud keeleliselt niivõrd vigaselt, et sisu on raskesti
mõistetav, või kui ilmnevad rasked eksimused grammatikareeglite vastu, võib juhendaja nõuda puuduste kõrvaldamist ja soovitada tööd kaitsmisele mitte esitada,
väheoluliste, kuid sagedaste keeleliste eksimuste korral võib töö hindamisel hinnet
alandada (vt ka vnr 62). Teaduskeel ei tähenda sugugi keerulisi, pikki ja segaseid
lauseid, mille sisus ei orienteeru õieti kirjutaja isegi. Teisalt tuleb teadustöös vältida madalat stiili, slängi, argikeele vulgarisme, poeetilisi fraase ja emotsionaalseid
epiteete. Iga hinna eest ei pea vältima mina-vormi (“meie ei ole selle seisukohaga
nõus”), kuid liigne mina-vormi kasutamine muudab käsitluse väga enesekeskseks.
Sageli kasutatakse teadustöödes umbisikulist tegumoodi (“järgnevalt käsitletakse”,
“see seisukoht väärib põhjalikumat käsitlust” jms). Tingivale kõneviisile (“selle seisukohaga võiks nõustuda”) tuleb eelistada kindlat (“see seisukoht on hästi põhjendatud ning ma võtan selle edasise analüüsi aluseks”).
Võõrkeelsed terminid ja vähetuntud võõrsõnad, mis kirjutatakse ja hääldatakse 13
võõrkeelsetena, tuleb kirjutada kursiivis. Vajadusel tuuakse võõrkeelne originaal
eestikeelse termini järel sulgudes, ent seda üksnes siis, kui eestikeelne termin ei
ole piisavalt selge. Võõrkeelse kirjanduse või õigusaktide kasutamise korral tuleb
tähele panna, et autor ei leiutaks otsetõlkes Eesti õiguses, dogmaatikas või õiguskeeles tundmatuid termineid, mille sisu jääb ka talle endale arusaamatuks või mida
Vt nt K. Sand-Jensen.
tuleks igale lugejale eraldi seletada. Kui autor leiab, et senine termin ei ole sobiv,
võib ta põhjendatult pakkuda välja omapoolse variandi. Muidugi on ka võimalik,
et eesti keeles vastav termin puudub. Siis tuleb selle esmamainimisel sulgudes
või joone all ära tuua ka võõrkeelne originaaltermin või -tekst ja vajadusel seda
selgitada. Võõrtähtede kohta vt ka vnr 87. Võõrkeelset terminit võiks seletada nt
Põhitekstis: Süüdlane kui ühiskonna liige on kahjustanud kannatanu kui sama ühiskonna liikme võõrandamatut ja ühiskonna poolt tunnustatud dominiooni.
Joone all: Ld dominium, ingl dominion. Saksa keelde on see tõlgitud Besitz ja Besitzrecht (K-L. Kunz, lk 896). Eesti keelde ei saa seda tõlkida lihtsalt kui valdus
või omand, mis on kindlad õiguslikud mõisted. Sisuliselt saaks rääkida sotsiaalsest
omandist, õigusest omada ühte osa sotsiaalsest keskkonnast, kuhu samal ajal ise
kuulutakse.
Kriitilisus. Eristatakse väljapoole ja sissepoole suunatud kriitilisust. Esimesel juhul
ei tohi autor hakata algusest peale eelistama või pimesi uskuma ühte seisukohta,
eirates teisi. Vältida tuleb ka lauskriitikat, nt näha ühe autori seisukohtades või
konkreetses õiguslikus regulatsioonis ainult negatiivset ning kirjutada kogu töö halvustavas võtmes. Mõne autori seisukohtadega, õigusliku regulatsiooni või kohtupraktikaga nõustudes ei tohi aga hakata neid ka kriitikavabalt ülistama. Ei ole ka
õige püüda kõiki erinevaid või lausa vastandlikke seisukohti ühitada, jättes need
kriitiliselt analüüsimata ning saades nii tulemuseks sisult vastuolulise konglomeraadi. Sissepoole suunatud kriitilisus tähendab enesekriitikat. Nii töö kirjutamise
käigus ja eriti valminud tööd üle lugedes tuleb püüda asetada end objektiivse kõrvalseisja rolli, kes orienteerub küll üldiselt õiguses ja õigusteaduses (nt on keskmine bakalaureuse- või magistriastme üliõpilane), kuid ei tarvitse olla kursis antud
töö problemaatikaga. Kui käsitlused on arusaadavad ainult autorile ning vajaksid
kõrvalseisjale eraldi seletamist, tuleb need kriitiliselt üle vaadata ja täiendavalt või
selgemalt lahti kirjutada.
Tolerantsus ehk sallivus on uurija võime suhtuda eelarvamusteta teiste autorite
seisukohtadesse. Teaduslikult on ebakorrektne jätta oma seisukohtadega vastuolus olevad tööd kõrvale ning sorteerida kirjandusest välja ainult need, mis sobivad autori järeldustega. Kui nt kohtupraktika on ebajärjekindel või vastuoluline,
tuleb seda ka nentida, mitte aga otsida ainult autori arvates õigeid lahendeid ning
eirata teisi. Kui mingi seisukoht on kirjanduses või kohtupraktikas valitsev, tuleb
seda tunnistada ka siis, kui autor ise eelistab ühinemist vähemusarvamusega.
Tolerantsuse vastand on konformsus, kui piirdutakse ainult valitseva arvamuse
peavoolus ujumise või juhendaja seisukohtade tagantkiitmisega, tundmata huvi
teistsuguse lähenemise võimaluse vastu.
Teaduslik ausus. Töös ei tohi olla plagieerimist. Plagiaat (ld plagiatus – röövitud) 16
ehk loomevargus on teiste autorite teoste, nende osade (teksti, piltide, tabelite,
diagrammide, kogutud andmete jms) või neis sisalduvate põhiideede esitamine
enda omana, st selliselt, et teiste autorite loometöö on omistatud töö esitajale.
Teise autori töö esitamine oma nime all või selle osade kasutamine nõuetekohase
akadeemilise viitamiseta on akadeemiline petturlus (vt ÕKE p 203.4), mille eest on
ette nähtud akadeemilised karistused. Loomevarguse mõiste ei ole seotud selle
ulatusega (nt protsendiga teadustöö mahust) ega akadeemiliste reeglite rikkumise
põhjusega (unustamine, tahtmatus vms). Loomevarguse keeld ei piirdu üksnes uurimis- või magistritöödega, vaid laieneb kõikidele kirjalikele üliõpilastöödele, nt ka
ainekursuse raames kirjutatavale referaadile, rühmatööle jne.
Loomevargust on võimalik ära hoida, järgides akadeemilise viitamise reegleid
(vnr 64 jj). See tähendab, et kõikidele kasutatud allikatele tuleb viidata ning viited peavad olema nõuetekohaselt vormistatud. Samuti aitab loomevargust vältida
uurimistöö protsessi hoolikas planeerimine ja läbiviimine: tööga alustada aegsasti
ning allikate läbitöötamisel tehtavatesse märkmetesse kohe algusest peale märkida korrektsed viited.
Plagieerimise kõrval on taunitav ka kompileerimine. Töö ei tohi olla kompilatsioon – teiste autorite seisukohtade või muu materjali kokkupõimimine ilma neid
sisuliselt analüüsimata ja oma seisukohti esitamata. Kompileerimist tuleb eristada
refereerimisest või kirjeldamisest. Loomulikult võib mõni töö olla referatiivsem, andes põhjalikuma ülevaate kirjanduses käibivatest seisukohtadest, neid ühtlasi küll
analüüsides ja kokku võttes, kuid sellele peab järgnema ka oma seisukoha esitamine. Üliõpilastöö teaduslik ausus tähendab ka seda, et tööd ei tohi lasta tasu eest
või tasuta kirjutada kellelgi teisel. See ei tähenda küll igasuguse abi kasutamise
keeldu; nt on valminud töö keeleline korrigeerimine, resümee tõlkimine, abi arvutigraafika küsimustes jms lubatud. Kõrvalist abi võib kasutada töö selles osas, mis ei
moodusta hindamise objekti. Nii ei sõltu töö hinne sellest, kas joonised ja graafikud
on värvilised või mitte; ka ei kuulu õigusteaduskonnas eraldi hindamisele võõrkeele
oskus ega stiilitaju. Töö keeleline külg näitab aga üliõpilase vastutustunnet ja pühendumust (keelekasutuse kohta vt ka vnr 12 ja 62).
III. TÖÖ KOOSTAMISE ETAPID
Uurimis- ja magistritöö teema (kr thema – asetatu, paigutatu; uuritavate või kujutatavate nähtuste määrang, mis piiritleb valdkonna ja probleemistiku) valib üliõpilane
ise või on need osakonnas välja pakutud. Seejuures arvestatakse probleemi uudsust, vajalikkust, praktilist väärtust, juhendaja soovitust, erialakirjanduse ja muu
materjali kättesaadavust; soovi ja võimalust arendada teemat edasi järgmistes
töödes. Teema valikul peab üliõpilane tingimata arvestama ka oma üldisi intellektuaalseid ja erialaseid võimeid, seniseid teadmisi ja praktilisi kogemusi. Oluline on
seegi, et üliõpilane valdaks probleemi uurimiseks vajalikke võõrkeeli. Teema valikut ei saa põhjendada ainult teema päevakajalisuse või meediakäraga; ka teema
meeldivus üliõpilasele või pelgalt isiklik kogemus antud valdkonnas ei tarvitse
iseenesest olla veel piisav põhjus asjaga tegelema hakata. Küll peaks üliõpilane
olema teemat valides kindel, et see pakub talle huvi ning tal on soov probleemi
lahendamisel oma sõna kaasa öelda. Kui osakonnas välja pakutud teemad üliõpilast tõepoolest ei huvita, ei tasu karta minna potentsiaalse juhendaja juurde
ning seda ausalt tunnistades pakkuda välja oma teema või paludes temalt abi
üliõpilast huvitava teema formuleerimiseks.7 Teema valikul tuleb arvestada varem
samal või sarnasel teemal kirjutatud üliõpilastöödega. Nende olemasolu iseenesest ei välista antud teemal kirjutamist, kui uues töös uuritakse probleemi teise
vaatenurga alt või kui suudetakse muul moel luua uut teadmist. Teavet TÜ õigusteaduskonnas varem kaitstud tööde kohta saab raamatukogu kataloogi ESTER
vahendusel, kasutades märksõna- või sõnaotsingut. Töödega on võimalik tutvuda
õigusteaduskonna Tartu või Tallinna teabekeskustes (rippmenüüst Kataloogi osa
valida Üliõpilastööd).
Õigusteaduskonnas kirjutab teadustöö reeglina üliõpilane ainuautorina. Üksnes
erandkorras on mõeldav töö kirjutamine kaasautorluses – see peab tulenema töö
eripärast, nt kui on tegemist rohke empiirilise materjali läbitöötamisega, kus iga
kaasautor tegeleb teatud osaga, kuid analüüs kokku moodustab sisulise terviku.
Kaasautorite osad peavad sealjuures olema piiritletud – sissejuhatuses ära näidatud või sisukorras ja peatükkide pealkirjades autoriseeritud.
Vt ka S. Hirsjärvi, P. Remes, P. Sajavaara, lk 60–79.
I I I . Töö k oos t am is e et api d
Uurimis- ja magistritöö teema valitakse ja registreeritakse osakonnas teadus- 19
konna akadeemilises kalendris ettenähtud tähtaegadel. Enne registreerimist tuleb
juhendamiseks saada õppejõu nõusolek. Töö eelkaitsmise, esitamise ja kaitsmise
aeg on ette nähtud teaduskonna akadeemilises kalendris.
2. Töö alustamine, kirjanduse ja muu allikmaterjali otsimine
Esimesed õiged sammud teemakohase materjali leidmisel võivad aidata tublisti 20
aega kokku hoida. Uurimistööle asudes on mõistlik alustada tutvumist eestikeelse
kirjanduse ning olenevalt teemast Eesti seadusandluse ja kohtupraktikaga. Ebaõige on alustada kohe võrguallikate otsimisest, tundmata huvi, mida on antud küsimuses kirjutanud Eesti autorid või milline on Eesti õiguslik regulatsioon selles
valdkonnas. Kindlasti tasub materjali leidmiseks pidada nõu juhendajaga. Algusest
peale tuleb selgeks teha, kas töö põhineb eelkõige kirjandusel (on seega rohkem
teoreetilist ja dogmaatilist laadi) või tuleb läbi töötada ka empiirilist materjali, kohtupraktikat, arhiivimaterjali jne. Oluline on tööga alustada piisavalt varakult, vältimaks ajanappusest tingitud puudusi töö sisu või vormistuse osas, sh puudujääke
seoses viitamisega. Nõuetekohaste viidete puudumine võib aga endast kujutada
tõsist probleemi (vnr 16).
Kirjandusega tutvudes tuleks probleemideringist ja uurimisseisust ülevaate saa- 21
miseks kõigepealt läbi vaadata seaduste kommentaarid ja õpikud ning viimaste
aastate ajakiri Juridica. Seejärel tuleb tutvuda uuritava teema käsitlusega võõrkeelsetes teaduslikes väljaannetes (erialaajakirjad, monograafiad, kogumikud jms).
Kirjandust otsides on soovitatav leida mõni uuem teos (käsiraamat, monograafia,
ülevaateartikkel), kus uuritavat probleemi on ulatuslikumalt käsitletud ja tõstatatud
diskuteeritavad küsimused. Sageli juhatab üliõpilastele sellise teose kätte juhendaja. Sellest tööst võib leida veel lisaks viiteid paljudele uuritavat probleemi käsitlevatele teostele, milles omakorda leidub kasulikke uusi viiteid vajaliku algmaterjali
edasiseks otsimiseks. Edasises töös tuleb aga silmas pidada, et töö ei kujuneks
selle teose refereerimiseks, kuhu näpuotsaga on puistatud mõned viited teistele
allikatele. Kui sellisele teosele on praktiliselt igal leheküljel viidatud, tuleb tõsiselt
järele mõelda, kas tegemist ei ole mitte selle teose refereerimisega, kus sisuliselt
puudub autori enda lähenemisnurk ja kus ei saagi olla originaalset tulemust. Ka ei
ole õige võtta töö aluseks ainult või valdavalt ühe autori tööd (vt ka vnr 14–15 ja
26). Põhjalikuma töö (magistritöö või doktoriväitekiri) puhul näitab kirjanduse otsimisel tehtud head tööd tõsiasi, et leitud allikad hakkavad korduma.
I I I . Töö k oos t am is e et a p i d
Paberkandjal kirjanduse järel tuleb edasi liikuda andmekogude juurde. Esmalt
tuleks läbi töötada ajakirjade Juridica International ja Juridica andmebaasid. Seejärel tasuks suunduda Tartu Ülikooli raamatukogu ja Rahvusraamatukogu kataloogide juurde, alustades Rahvusraamatukogu koostatud andmebaasist Eesti
Õigusbibliograafia, mis on kättesaadav andmebaasi ISE (http://ise.elnet.ee/) kaudu, valides teemabaasi RR → Eesti õigusbibliograafia. Sealt leiab õigusalaseid
raamatuid, ajakirjaartikleid, üliõpilastöid jm. Kui valida ISE andmebaasist teemabaas ISE → ühiskonnateadused, kuvatakse ainult õigusalased artiklid, sh ajaleheartiklid, mida teemabaas RR → Eesti õigusbibliograafia ei sisalda. Õigusalast
kirjandust võib otsida ka e-kataloogist ESTER, mis sisaldab muu hulgas Iuridicumi teabekeskuses, Riigikohtu raamatukogus ning TÜ õigusteaduskonna Tallinna
teabekeskuses leiduvaid allikaid. Laenutamine Riigikohtu raamatukogust toimub
koostöös TÜ raamatukoguga. Riigikohtu raamatukogust saab raamatuid tellida
TÜ raamatukogu õiguskirjanduse lugemissaali kohapeal kasutamiseks. Edasi on
soovitatav tutvuda TÜ raamatukogu veebilehel socialia valdkonna andmebaasidega https://utlib.ut.ee/andmebaasid?valdkond=119. Õigusalast kirjandust on
võimalik leida e-ajakirjade portaalist A-Z ning õiguse andmekogudest ISI Web of
Knowledge, EBSCO, HeinOnline ja Westlaw International. Saksakeelset kirjandust sisaldavad nt Beck-Online, Springer Link jt. Ligipääs paljudele andmekogudele on tasuline, kuid Tartu Ülikoolis registreeritud kasutaja jaoks tasuta. Seetõttu
tuleb andmekogudesse siseneda TÜ arvutivõrgu kasutajatunnusega. Vastavad
juhised on antud TÜ raamatukogu veebilehel ja õigusteaduskonna erialaportaali
avalehel. Samal veebilehel on kirjas ka andmekogudes otsingute tegemise juhised ja soovitused (Andmekogud → Kuidas andmekogudes otsida). Andmekogusid ja otsinguid puudutavates küsimustes lubab raamatukogu veebileht erialareferentide abi (Õppejõule ja üliõpilasele).
Siin on pakutud kolm varianti koduarvutist andmekogudesse sisenemiseks:
1) klõpsa http://ezproxy.utlib.ee. Sisesta ülikooli arvutivõrgu kasutajatunnus
(sama, mis on ÕIS-s ja e-postil ut.ee);
2) kasuta TÜ VPN ühendust. Juhend arvuti seadistamiseks:
http://www.ut.ee/129774;
3) seadista veebilehitseja proxy käsitsi.
Alljärgnevalt veel mõningaid katalooge, mis peaksid abistama vajalike allikate ot- 24
singul:
–	CISG andmebaas (kaubandusõigus): http://www.cisg.law.pace.edu;
–	Datenbank-Infosystem (DBIS; põhjalik õigusalaste andmebaaside loetelu):
http://rzblx10.uni-regensburg.de/dbinfo/fachliste.php?bib_id=alle&colors=
3&ocolors=40&lett=l;
–	Freiburgi Max-Plancki Instituut (karistusõigus):
https://www.mpicc.de/de/bibliothek/recherche.html;
–	Google Scholar ® teaduslikud publikatsioonid (sh õigusalased). Advanced
Search rakendus võimaldab autorite, terminite, aastate, väljaannete märksõnade abil üsna selektiivselt suunitletud otsingut;
–	Karlsruher Virtueller Katalog (KVK; paljude riikide raamatukogude andmebaas): www.ubka.uni-karlsruhe.de/kvk.html;
–	Oxfordi ülikooli õigusteaduskond: http://library.ox.ac.uk;
–	Rahvusraamatukogu teemavärav Õigus: http://www.nlib.ee/oigus/;
–	Rahvusvahelise Kohtu raamatukogu (rahvusvaheline eraõigus):
http://www.peacepalacelibrary.nl/;
–	SSRN (sotsiaalteadused): www.ssrn.com.
Raamatukogudevahelise laenutuse kaudu on võimalik tellida kirjandust, mis Tartus või Tallinnas puudub (tasuline teenus): www.utlib.ee → Teenused → RVL. Otsi- 25
tav artikkel võib olla ligipääsetav ka elektroonilisel kujul. Selle kontrollimiseks tuleb
kasutada TÜ raamatukogu veebilehel koostatud Tartu Ülikoolile avatud e-ajakirjade
portaali A-Z: http://atoz.ebsco.com/Titles/1249.
Üliõpilastöös ei ole soliidne toetuda madalama akadeemilise tasemega allikatele,
nt keskkooliõpikutele. Tõsiteaduslik uurimistöö ei tohi põhineda valdavalt ajalehe- 26
artiklitel ja populaarteaduslikel väljaannetel, ehkki nende kasutamine iseenesest ei
ole muidugi välistatud. Ka ei piisa toetumisest üksnes õppekirjandusele ja seaduse
kommentaaridele, kuigi nende läbitöötamine töö algfaasis (vnr 20–21) on hädavajalik. Samuti ei sobi üldjuhul toetuda teistele samatasemelistele referaatidele või
uurimistöödele, ehkki nendegi kasutamine (loomulikult koos korrektse viitamisega)
ei ole iseenesest välistatud. Ka ei ole loengukonspekt, seminari või konverentsi
jaotusmaterjal vms teadustöös kasutatav allikas (vt ka vnr 111).
Õigusteaduskonnas ei kehti üldisi kirjandusallikate arvu norme – nt vähemalt
50 allikat magistritöö, 15 allikat uurimistöö puhul jms.8 Kirjandusallikate arv sõltub
eelkõige töö iseloomust, nt teoreetilisele käsitlusele kulub rohkem kirjandust ning
empiirilisele uurimusele palju vähem. Allikaid peab siiski olema antud probleemi
uurimiseks piisavalt. See ei välista mõistagi töö eripärast tingitud erandeid, nt võib
kirjanduse väike maht näidata, et antud probleemi ei ole seni põhjalikumalt uuritud –
see asjaolu muudab töö eriti atraktiivseks. Siiski on raske ette kujutada ainult mõnel
kirjandusallikal põhinevat uurimistööd (rääkimata magistritööst); ka empiiriline (nt
kohtustatistika või -praktika) analüüs peab sisaldama teoreetilisi probleeme, mis
seonduvad uuritava empiirilise materjaliga ning nõuavad kirjanduse läbitöötamist.
Ebapiisav materjalikasutus – nt puuduvad antud teema käsitlemisel möödapääsmatud kirjandusallikad, kohtulahendid või arhiivimaterjalid – võib anda aluse töö
kaitsmisele mittesoovitamiseks või kaitstava töö hinde alandamiseks. Osakond või
juhendaja võib siiski seada kasutatavate allikate arvu alammäära. Allikate arvust
on aga hoopis olulisem kriteerium see, et kasutamata ja viitamata ei jääks antud
probleemi kallal töötavate juhtivate ja mõjukamate teadlaste tööd; eriti veel siis, kui
kasutatakse nende poolt avaldatud, arendatud või üldtuntuks tehtud meetodit või
teooriat.
Eesti õigusaktide autentsed tekstid (vnr 93) on kättesaadavad Riigi Teataja veebilehe (www.riigiteataja.ee) kaudu. Riigi Teataja veebilehelt on võimalik hankida lisaks kehtivatele redaktsioonidele nii tulevikus jõustuvaid kui ka kehtivuse kaotanud
õigusakte, samuti Eesti riikluse rajamist kajastavaid dokumente ja varasemaid põhiseadusi (Viited → Riikluse rajamist kajastavad dokumendid). Samuti pakub Riigi
Teataja võimalust redaktsioonide võrdlemiseks ja illustreeritult kahe redaktsiooni
erinevuste väljatoomiseks. Lisaks on Riigi Teatajas kättesaadav paljude õigusaktide menetluskäik, seosed Euroopa Liidu õigusega, seaduse teksti mitteametlikud
tõlked inglise ja vene keelde. Eesti õigusaktide tekstid on paralleelselt kättesaadavad ka õigusinfo andmekogust ESTLEX (www.estlex.com). Baasfunktsionaalsus
on tasuta, kuid kompleksotsinguteks ning Eesti õigusaktide venekeelsetele tõlgetele juurdepääsuks tuleb end Tartu Ülikooli raamatukogu veebilehe õigusteaduskonna erialaportaali kaudu TÜ kasutajana sisse logida (vnr 22) või kasutada TÜ
raamatukogu proxyt (vnr 23).
Õigusaktide eelnõude kohta leiab infot eelnõude infosüsteemist (http://eelnoud.
valitsus.ee), mahukamate eelnõude korral leiab infot kohati ka eelnõu välja töötava
Nt E. Kalle, lk 8–9.
ministeeriumi veebilehelt. Riigikogu menetluses olevad seaduseelnõud ja nende
seletuskirjad on kättesaadavad Riigikogu veebilehe kaudu (www.riigikogu.ee →
RTegevus → Eelnõud). Euroopa Liidu õigusaktidele pakub juurdepääsu andmebaas Eur-Lex (http://eur-lex.europa.eu/et/index.htm).
Riigikohtu praktika aastast 1993 on kättesaadav Riigikohtu veebilehe vahendusel 30
(www.riigikohus.ee → Lahendid). Lisaks lahendite otsingumootorile on Riigikohtu
veebilehel kättesaadav ka lahendite märksõnastik, mille kaudu on süstemaatiliselt
leitavad lahendite olulisemad seisukohad. Riigikohtu praktika on kättesaadav ka
Riigi Teataja kohtulahendite otsingu kaudu (www.riigiteataja.ee → Kohtuteave →
Kohtulahendite otsing). Kuna Riigikohtu ja Riigi Teataja veebilehtede otsingumootorid on tehniliselt erinevad, võib Riigikohtu praktika leidmiseks lisaks Riigikohtu
otsingumootorile proovida ka Riigi Teataja oma. Lisaks pakub Riigi Teataja ka alternatiivset märksõnastikku ja Riigikohtu lahendite kokkuvõtteid (tegemist ei ole
lahendi, vaid selle kokkuvõttega, seega tuleb neile viitamist käsitada kirjandusallikana). Esimese ja teise astme kohtute lahendid on samuti kättesaadavad Riigi
Teataja veebilehe kaudu (Kohtuteave → Kohtulahendite otsing).
Euroopa Kohtu praktika on koondatud andmebaasi Curia (http://curia.europa. 31
eu). Välisministeeriumi Euroopa Liidu õiguse büroo koostatud igakuised eestikeelsed ülevaated olulisematest Euroopa Kohtu lahenditest leiab Välisministeeriumi
veebilehelt (http://vm.ee/et/euroopa-liidu-kohus). Euroopa Inimõiguste Kohtu lahendid on koondatud andmebaasi HUDOC (http://hudoc.echr.coe.int). Lahendite
mitteametlikud eestikeelsed kokkuvõtted on kättesaadavad Riigi Teataja veebilehel
koos Euroopa Inimõiguste Kohtu lahendite märksõnastikuga (www.riigiteataja.ee
→ Kohtuteave → Kohtulahendite kokkuvõtted → EIK liigitus). Samuti avaldatakse
Riigi Teataja veebilehel uudiseid EIK uute lahendite kohta (Õigusuudised → Kohtuuudised). Teave Eesti suhtes tehtud EIK otsuste kohta ja vastavad aastaülevaated
on leitavad Välisministeeriumi veebilehel (http://vm.ee → Tegevused, eesmärgid
→ Euroopa Inimõiguste Kohus).
Materjali kogumisel ja läbitöötamisel tuleb silmas pidada veel kolme asja. Ko- 32
gumine on võrreldes kirjutamisega üsna lihtne tegevus. Seega ei tasu materjali
kogumisega üle pingutada, sest hiljem ei pruugi läbi lugemata materjalide kuhjad
enam kuigi innustavatena tunduda. Vajaduse korral on võimalik töö käigus materjali juurde hankida. Teiseks tasub tekste, mis ei kuulu olulisemate materjalide hulka,
enne kirjutama asumist üksnes pealiskaudsemalt läbi vaadata. Kui algselt olulisena
tundunud materjal ei osutu hiljem vajalikuks, on selle põhjalikule läbitöötamisele
asjatult aega kulutatud. Kolmandaks tuleks tekstide läbitöötamise käigus kindlasti
märkmeid teha või vajalik tekst markeerida. Vastasel juhul võib juhtuda, et töö kirjutamise käigus tuleb tekst uuesti põhjalikult läbi töötada.
Töö kirjutamiseks vajaliku materjali leidmine, läbitöötamine ja seal leiduvate seisukohtade analüüs on üliõpilase iseseisev ülesanne. Selle oskuse arendamine on
iga taseme üliõpilastöö üks peamisi eesmärke. Mõistagi ei välista see juhendaja
kohustust üliõpilast sealjuures abistada – soovitada ja hinnata materjali (mitte see
talle kokku kanda või ammendava nimekirjana esitada!), arutada üliõpilasega sisulisi probleeme (mitte need üliõpilase asemel ära lahendada ja kirjapanemiseks sõnastada!) jms. Probleemide lõplikud lahendused peab välja töötama üliõpilane ise.
Juhendaja ei ole üliõpilase töö kaasautor, korrektor ega sisuline või keeleline
toimetaja – töö sisu ja vormistamise eest vastutab üliõpilane ise.
Allikmaterjali läbitöötamisel selgub, mida on uuritava probleemi valdkonnas vähe
uuritud, millised on seal esinevad ebakõlad ja vastuolud, mida oleks vaja selles
valdkonnas täiendavalt uurida. Materjaliga esialgse tutvumise käigus tuleb vähemalt üldjoontes paika panna töö struktuur. See ei pea olema küll järgneva töö
täpne ülesehitus (on loomulik, et materjali kogumise ja töö kirjapanemise käigus
võib see muutuda), kuid ainult hüpoteeside formuleerimine (vnr 39) ei taga veel töö
süsteemsust ega suuda välistada tühja tööd sellise materjali kogumise ja läbitöötamisega, mis osutub hiljem liigseks. Teatud selektsioon ja seega tarbetu materjali
kõrvalejätmine on siiski sageli vajalik; kogu materjali iga hinna eest kasutada on
mõttetu, sest nii võib töösse sattuda palju asjakohatut.
Arusaadavalt ei ole ülal toodud etappide käsitlus ammendav. Nii võib uurimistegevuse etappe loetleda ka enam, näiteks: 1) teema valik, 2) tutvumine probleemiga
kirjanduse vahendusel, 3) teema täpsustamine ja töö esialgse kava ehk programmi
(ka ajakava) koostamine, 4) hüpoteeside formuleerimine, 5) materjali süstemaatiline kogumine ja läbitöötamine, 6) tulemuste kokkuvõtmine, 7) vajadusel täiendava
materjali kogumine, 8) tulemuste analüüs ja teaduslik tõlgendamine, 9) töö laiendatud struktuuri koostamine (igale töö osale antakse konkreetne sisu), 10) töö kirjalik
vormistamine.9
Põhjalikumalt nt A. Kõverjalg, lk 11–16; E. Kalle, A. Aarma, lk 50 jj; S. Hirsjärvi, P. Remes, P. Sajavaara,
lk 83 jj.
3. Probleemi püstitamine
Täpselt formuleeritud (sõnastatud ja piiritletud) probleemi olemasolu on teadus- 36
liku uurimise üks olulisemaid tunnuseid ja nõudeid. Vähemalt enda jaoks tuleb
probleem formuleerida objektina – nähtusena, mida on vaja hakata uurima. Iga
uurimine seisneb probleemi leidmises, sõnastamises ja lahendamises. Uurimisprobleem peab pöörama tähelepanu sellele, mis ei ole uuritavas valdkonnas veel
teada, mida hästi ei tunta, on vastuoluline või millele seni pakutud lahendusega ei
ole autor nõus. Probleemi ennast võib määratleda kui erinevust lähtesituatsiooni
(nt olemasolevad piiratud, puudulikud või vastuolulised teadmised või teoreetilised reeglid, kasutatavate meetodite puudulikud või ebarahuldavad võimalused) ja
soovitava situatsiooni (nt seni puudunud teadmiste saamine, meetodi väljaarendamine, vastuolude ületamine või selgitamine) vahel, kusjuures situatsiooni all
mõeldakse nähtusi või sündmusi, mis iseloomustavad objekti seisundit.10 Teaduslik probleem ei ole argiteadvuses käibiv üldteada sotsiaalne probleem, nt narkomaania, eurobürokraatia, alaealiste kuritegevus vms, mis ei tähenda, et nendeski
valdkondades ei saaks formuleerida teaduslikke probleeme. Probleem ei ole ka
konkreetne õigusharu või selle valdkond, nt lepinguõigus, haldussund, varavastased süüteod jms. Nii ei ole piisav uurimisprobleem “lepinguvabaduse põhimõte”,
kuna aga “lepinguvabaduse põhimõtte piiramine Eesti ja Saksamaa kohtupraktikas
tarbija taganemisõiguse näitel” on igati sobiv. Ka ei ole piisav, kui teema väidetakse
olevat (ja kirjutatakse see ka pealkirja) mingi valdkonna “mõningaid probleeme”.
Igal juhul tuleb silmas pidada, et probleem ei ole sama, mis töö pealkiri – tuleb vältida pikka ja lohisevat pealkirja, mis üritab hõlmata töö kõiki olulisemaid küsimusi.
Probleemi püstitamiseks tuleb eeskätt tutvuda olemasoleva informatsiooniga uuri- 37
tavas valdkonnas, seda refereerida, konkretiseerida uurimisobjekt ja aine, täpsustada teadaolevad vastuolud või teadmuslüngad ja seejärel sõnastada konkreetne
uurimisülesanne. Probleemi püstitamisel sageli ei märgata, et:
a) uuritavas valdkonnas probleemi üldse ei ole või on selle lahendus a priori
selge ega nõua teaduslikku uurimist;
b) probleem ei ole aktuaalne või on kunstlikult konstrueeritud pseudoprobleem;
c) probleemi ei ole võimalik olemasolevates tingimustes üldse lahendada.
E. Kalle, A. Aarma, lk 22–23.
Probleemi tuleb eristada töö eesmärgist. Kui probleem on asi, mida uurida, midagi
selgusetut, vastuolulist või ebapiisavalt teadaolevat, siis eesmärk annab vastuse
küsimusele, milleks seda asja uurida, milleni töös jõuda. Sageli selgub eesmärk
juba teemast. Eesmärgid võivad olla mitmesugused, nt teoreetiliste seisukohtade
analüüs, mingi teooria kujunemislugu ja edasise arengu võimalused, seosed (nt
sarnasused ja erinevused) teatud nähtuste vahel jne.11 Tõsise teadustöö eesmärk
ei saa olla pelgalt millegi kirjeldamine, ülevaate andmine vms, ehkki need meetodid
kuuluvad sisulise analüüsi juurde – nii ei saa hakata kirjanduses toodud seisukohti
või eri riikide õiguslikke regulatsioone enne sisuliselt analüüsima, kui neid ei ole
eelnevalt kirjeldatud.
Probleemi püstitamise ning eesmärgi seadmise järel on magistri- ja doktoritöös tarvis formuleerida uurimishüpotees ehk väide, mille paikapidavust järgnevates töö
osades kontrollitakse. Sageli tuleneb hüpotees vahetult töö eesmärgist ega tarvitse
alati olla sellest rangelt lahutatud; nii piisab uurimistöös, kui sissejuhatuses näidatakse ära töö põhiprobleemid ja eesmärk. Hüpoteesi võib püstitada ühe või mitme
konkreetse oletusena, aga ka alternatiividena, millest lõpuks koorub vastus, probleemi teaduslik lahendus.12 Olles iseenesest tõenäosuslik, peab hüpotees olema
siiski kontrollitav (vnr 10). Hüpoteesi kohta öeldakse, et see on nagu kompass, mis
annab uurimistööle kindla suuna ning väldib käsitluse laialivalguvust; ka asetab hüpotees materjali kogumise ja läbitöötamise kindlatesse raamidesse.13 Hüpoteese
ei võeta laest, vaid need peavad välja kasvama eelnevate uurimuste tulemustest
(ka tulemustest nähtuvatest vastuoludest või ebaselgustest) ning seega ka töö sissejuhatavas osas toodud omapoolsest hinnangust. Hüpotees toetub mingile autori
omaks võetud või välja pakutavale teooriale, kontseptsioonile. Hüpoteese esitatakse tüüpiliselt väidetena, mille paikapidavust on põhimõtteliselt võimalik kontrollida
ja mille paikapidavust töö käigus järgnevalt kontrollitaksegi. Hüpoteeside kontrollimiseks tuleb püstitada konkreetsed ülesanded.
4. Uurimismetoodika ja -tehnika
Et tagada uuritava probleemi lahendamiseks võimalikult objektiivse ja usaldusväärse informatsiooni saamine, tuleb teadustöös erilist tähelepanu pöörata uurimustöö meetoditele. Meetod üldisemalt on eesmärgistatud ja plaanipärane tegelikkuse
E. Kalle, lk 13.
E. Kalle, lk 14; S. Roomets (2000), lk 18.
A. Kõverjalg, lk 7.
tunnetamise viis uurimise eesmärgi saavutamiseks. Igal konkreetsel teadusalal
kasutatakse sellele omaseid väljakujunenud uurimismeetodeid. Teadusliku uurimustöö tehnika kujutab endast spetsiifiliste võtete kogumit uurimismetoodika rakendamiseks andmete kogumisel ja nende töötlemisel. Meetod ja tehnika tuleb
valida nii, et iga teine uurija võib saada analoogilisi tulemusi sama uurimismeetodi
kasutamisel rakendatuna samale või samalaadsele lähedasele uurimisobjektile.
Kasutamisotstarbe järgi liigitatakse teadusliku töö meetodeid järgmiselt:
–	andmekogumismeetod, mille abil kogutakse uurimustööks vajalikke lähteandmeid (kirjanduse või kohtupraktika läbitöötamine, vaatlus, eksperiment,
küsitlus jne);
–	andmetöötlusmeetod (kokkuvõtumeetod), mis võimaldab kogutud andmeid
süstematiseerida, statistiliselt töödelda (sageduste, keskmiste, variatsiooni-, korrelatsiooni- jt näitajate ning nende usaldusväärsustaseme arvutamine);
–	tulemuste tõlgendamise (interpreteerimise) meetod, mille abil mõtestatakse
lahti uurimisega saadud tulemused (võrdlemine, reastamine, analüüs, süntees, üldistamine, statistiliselt usaldusväärsete seoste olemasolu või nende
puudumise põhjal hüpoteeside kinnitamine või ümberlükkamine jm);
–	tulemuste esitamise meetod – suusõnalise ja kirjaliku või graafilise esitamise viisid (tekst, tabel, arvjoonis, valem).14
Sisult võib uurimismeetodeid liigitada mitmeti, näiteks:
���	ajalooline (dogmaatiline kujunemislugu, arengud erinevatel perioodidel),
–	kronoloogiline (protsesside vaatlemine nende ajalises järjekorras ehk dünaamikas),
–	süsteemne (probleemide kompleksne, seostatud käsitlus),
–	analüütiline ehk deduktiivne (käsitlus üldiselt üksikule),
–	sünteetiline ehk induktiivne (käsitlus üksikult üldisele),
–	kvalitatiivne (sõnaline; nähtuste sisuline teoreetiline analüüs),
–	kvantitatiivne (statistiline, empiiriline),
–	modelleeriv (lahendused esitatakse õigusliku regulatsiooni vm mudelitena),
–	võrdlev (nt kahe või enama riigi õiguslike regulatsioonide probleemikeskne
võrdlus).15
S. Roomets (2000), lk 18–19.
E. Kalle, lk 14–15; E. Kalle, A. Aarma, lk 33–43.
Tööks vajaliku materjali kogumise meetodid ja tehnika valitakse vastavalt sellele,
kas uurimus on enam kvantitatiivne (empiiriline) või kvalitatiivne (teoreetiline). Üks
meetod ei välista teist; tänapäeva teadustöödes kasutataksegi peamiselt mitmesuguseid kombineeritud meetodeid (nt võrdlev-ajalooline, kohtupraktika empiiriline analüüs koos teoreetilises kirjanduses käibivate lahendusmudelitega jne).
Nii kontrollitakse kvantitatiivsete meetoditega ka kvalitatiivselt esitatud hüpoteese
ning kvantitatiivsete meetodite kasutamisel saadud tulemused võimaldavad hinnata sisuliste teooriate paikapidavust. Kvantitatiivsete meetodite kasutamisel põhinev
teadustöö ei saa olla teooriavaba. Kombineeritud meetodite kasutamine ei tohi aga
tähendada seda, et autor ei kasuta üldse mingit kindlat meetodit, mistõttu ei ole
võimalik hinnata analüüsi ja tulemuste sisulist kvaliteeti.16
Meetodite kohta lähemalt koos näidetega S. Hirsjärvi, P. Remes, P. Sajavaara, lk 83 jj.
IV. TÖÖ STRUKTUUR
Teadustöö koosneb järgmistest osadest: tiitelleht, sisukord, sissejuhatus, pea- 44
tükkideks või paragrahvideks vms struktureeritud sisuline ehk konstruktiivne osa,
lõppsõna ehk kokkuvõte, võõrkeelne resümee, kasutatud allikate jm materjalide
loetelud ja lisad (kui need on olemas).
Tiitelleht on töö esimene lehekülg, millele märgitakse õppeasutuse, teaduskonna 45
(suurte tähtedega) ja osakonna nimetus, autori ees- ja perekonnanimi, töö pealkiri
(suurte tähtedega ja paksus kirjas), töö liik (uurimis-, magistri- või doktoritöö), juhendaja teaduskraad, ametikoht, ees- ja perekonnanimi, töö esitamise koht (Tallinn
või Tartu) ja aasta (tiitellehe näidis vt lisa 1). Tiitellehel sõnu ei poolitata ning pealkirja vm lõppu punkti ei panda.
Sisukorras esitatakse kõigi töös esinevate alajaotuste (ka loetelude, lisade ja 46
resümee) pealkirjad koos nende alguse lehekülje numbritega. Viimased peavad
täpselt vastama töös toodutele. Pealkirja järele pannakse punktirida või joon, mille
lõpus tuleb leheküljenumber (selle ette lühendit lk ei panda). Sisukord peab olema
mitte ainult sisuliselt, vaid ka visuaalselt ülevaatlik, mistõttu peatükkide pealkirjad
peaksid seal selgelt eristuma. Järgnev alajaotus eraldatakse eelnevast taandreaga, peatüki pealkirjale võib eelneda tühi rida (vt ka lisa 2). Töö sisukorras tiitellehte ega sisukorda ennast ära ei märgita. Sisukorra automaatseks koostamiseks ja
muutmiseks võib kasutada vastavat tekstitöötlusprogrammi.
Sissejuhatus peab andma lugejale ülevaate töö põhiprobleemidest, eesmärgist 47
ja teema aktuaalsusest. Tähtis on töö eesmärgi (vnr 38) määratlemine – milliseid
probleeme kavatsetakse lahendada ning milliste hüpoteeside (vnr 39) kontrollimise
ja milliste uurimisülesannete täitmisega millistele tulemustele jõuda. Tuuakse ära
käsitlemisele tulevad põhiküsimused, samuti materjal, mille läbitöötamisele ja üldistamisele töö on rajatud ning näidatakse ära ja põhjendatakse metoodika (vnr 40 jj),
mida töös rakendatakse – peab selguma, kas tegemist on teoreetilise uurimusega,
empiirilise materjali analüüsiga vms, hoidudes siinjuures triviaalsustest, nt et töös
on kasutatud erialakirjandust, mitme autori seisukohti jms. Teema aktuaalsus peab
seonduma ennekõike töös tõstatatud probleemide aktuaalsusega. Näiteks asjaolu, et riigivastutusõigus on võrdlemisi uus õigusdistsipliin, ei muuda iseenesest
kõiki selle valdkonna teemasid aktuaalseks. Üksnes aktuaalsuse nentimisest ei
piisa, seda tuleb ka põhjendada. Sageli osutab aktuaalsusele juba uurimisseis,
mistõttu tuleb magistri- ja doktoritöö sissejuhatuses (või sissejuhatavas peatükis,
I V. Töö s t r uk t uur
kui küsimus vajab põhjalikumat käsitlust) anda ülevaade sellest, kas ja millistes
töödes on vastavaid probleeme varem käsitletud ja milliste tulemusteni seal jõutud.
Sissejuhatuses antakse ka lühiülevaade ja põhjendus töö ülesehitusest: milliseid
põhiküsimusi millistes alajaotustes käsitletakse. Sealjuures ei tohi sissejuhatusest
kujuneda töö sisukorra ümberjutustus. Vaja on põhjendada kasutatud allikate valikut ja anda nende allikakriitiline üldhinnang. Sissejuhatust ei liigendata pealkirjastatud osadeks. Sissejuhatus moodustab umbes 5–10% kogu töö mahust
(uurimistööl 2–3 ja magistritööl 3–5 lk).
Magistritöö sissejuhatuse lõpus toob autor ära tööd kõige enam iseloomustavad
märksõnad (mitte üle viie). Need tuleb võtta Eesti märksõnastikust (EMS; http://
ems.elnet.ee/index.php), mis on kõiki ainevaldkondi hõlmav tesauruse struktuuriga märksõnastik ja mille alusel toimub hilisem magistritöö bibliograafilise kande
Töö põhiosa (sisuline osa) koosneb peatükkidest, alapeatükkidest ning punktidest, mille tähistamiseks kasutatakse peatüki puhul Rooma või araabia numbreid,
järgnevate osade puhul tähti või araabia numbreid. Kõik osad peavad olema nummerdatud (töös ei tohi olla nummerdamata alapeatükke vm osi). Pealkirja lõppu
punkti ei panda. Üldjuhul ei tohi peatüki pealkiri sisaldada lühendeid, sümboleid,
paragrahvide numbreid; vähemalt ei tohi need moodustada pealkirja teksti põhiosa). Peatükki alustatakse uuelt lehelt. Peatükkide järjestus kujuneb vastavalt
sellele, kuidas teema avamiseks on otstarbekas küsimusi käsitleda. Kirjutamisel
tuleb silmas pidada töö põhiosa alajaotuste mahulist tasakaalu; töö alajaotused
ei tohi olla põhjendamatult ebaproportsionaalsed (nt üks peatükk 3 ja teine 20 lk).
Lubamatu on ka töö põhiosa üleliigendamine ja kogu töö hakkimine rohketeks mõneleheküljelisteks peatükkideks. Peatükkide arv ei ole ette antud, kuid soovitatavalt võiks neid olla uurimistöös 2 või 3 ja magistritöös 2–4. Uurimistöö peatükid ja
alapeatükid peavad olema üksteisega loogiliselt seotud ja moodustama töö teemale vastava terviku. Alapeatükke peab olema enam kui üks, nt peab osale 1.1
järgnema alati ka osa 1.2. Kui teise alapeatüki loomine ei ole otstarbekas, tuleb liigendusest loobuda ning paigutada vastav tekst ühtse pealkirja alla. Põhiosa peaks
moodustama umbes 70–90% töö mahust. Töö struktuuri näidiseid vt lisa 2.
Peatükid peavad olema sisulised tervikud, mis on küll allutatud töö teemale, kuid
käsitlevad igaüks oma konkreetset probleemi. Vajadusel on esimene peatükk magistri- ja doktoritöös teistega võrreldes veidi üldisemat laadi, tuues ära ajaloolise tagasivaate, probleemi või õigusliku regulatsiooni kujunemisloo, õigusliku raamistiku,
ülevaate senisest uurimisseisust jne. Järgnevad peatükid peavad aga olema jäägitult pühendatud probleemide lahendamisele ja hüpoteesi(de)le vastamisele, et
täita töö eesmärk. Referaadi ja uurimistöö väikest mahtu arvestades ei tohi selle
esimene peatükk olla liialt ülevaatlik ja sissejuhatust meenutav, vaid sisaldama
juba probleemi uurimist. Peatükkide järjestus sõltub nende sisust ka selles mõttes,
kas liigutakse materjali analüüsides üksikult üldisele või üldiselt üksikule (vt ka vnr
42). Töös lahendatavaid probleeme tuleb käsitleda loogilises järjekorras – lugejale
peab olema arusaadav, miks on konkreetse küsimuse analüüs vajalik ning millises
seoses on see töö ülejäänud osadega. Seepärast ei pea loogilises järjekorras olema mitte ainult peatükid, vaid töö kõik osad. Pidevalt tuleb kontrollida, et käsitlus ei
väljuks töö raamidest. Empiirilise töö puhul peab töö põhiosa liigendus sisaldama
meetodit, protseduure ja empiirilisi tulemusi käsitlevaid peatükke, kus tuleb esitada täpsed andmed uuritavate subjektide (valimi), kasutatud tehnikate ja vahendite
ning kasutatud statistiliste meetodite ja nende abil saadud tulemuste kohta.
Kui uurimistöös kasutatakse vahetult konkreetseid füüsilisi isikuid subjektidena, 50
peab olema märge teavitatud nõusoleku protokolli vormistamisest, kui uurimus
näeb ette uurimises osalevate isikute füüsilist mõjutamist (nt teadusaparatuuri või
manustatavate ainete abil), peab uurimiseks olema asutuse eetikakomitee nõusolek (või peab uurimus olema üks osa laiemast uurimusest, millele on juba nõusoleku andnud eetikakomitee).17
Kokkuvõte peab andma lugejale ülevaate töö olulisematest järeldustest ning si- 51
saldama kindlasti vastust töö hüpoteesidele või uurimisprobleemile. Kokkuvõtte
alguses on sobilik lühidalt üle korrata töö eesmärk, hoidudes siiski sissejuhatuses
esitatud muu info kordamisest. Esitatud järeldused ja ettepanekud peavad tulenema töös esitatud uurimistulemustest, nende puhul ei tohi olla tegemist väljamõeldiste ega oletustega. Kokkuvõttes ei esitata uusi seisukohti, vaid võetakse
kokku see, mis eelnevas juba sisaldub. Kui peatükkide lõpus on kokkuvõtted ära
toodud, piisab neile viitamisest ning lühikesest refereerimisest. Siiski tuleb kokkuvõttes esitada kõik töö põhijäreldused ja vastata töös püstitatud põhiküsimustele
hüpoteeside kaupa, mis ei tähenda aga kokkuvõtte mehhaanilist sidumist töö
struktuuriga. Magistri- ja doktoritöö kokkuvõttest peab selguma, mida uut on töö
tulemusena õigusteadusesse lisandunud. Kokkuvõttes võib teha ettepanekuid töö
tulemuste rakendamiseks, nt õigusliku regulatsiooni või kohtupraktika muutmiseks
Nt Biomeditsiiniliste, psühholoogiliste ja käitumisteaduste uurimistöö taotluste esitamine Tartu Ülikooli
inimuuringute eetika komiteele. – www.ut.ee. http://www.ut.ee/et/teadus/eetikakomitee.
(nn de lege ferenda kohta vt ka vnr 55). Kokkuvõte võib näidata ära edasist uurimist vajavad probleemid, kuid viimastega ei tohi liialdada, sest nii võib jääda mulje, et autoril on töö pooleli jäänud ning probleemid alles ootavad lahendamist. Ka
ei ole kokkuvõte koht autori uute uurimisprojektide tutvustamiseks. Kokkuvõttes
ei esitata seisukohti ja järeldusi küsimustes, mida töö põhiosas käsitletud ei ole,
samuti ei viidata eelnevale tekstile, kirjandusele või õigusaktidele. Uurimistöö ja
magistritöö kokkuvõte peab olema 5–10% töö mahust.
Resümee kujutab endast doktori-, magistri- ja uurimistöö võõrkeelset kokkuvõtet
enamasti inglise, saksa, prantsuse või vene keeles (juhendaja nõusolekul ka mõnes muus võõrkeeles), kus esitatakse ülevaade töö eesmärgist, uuritavast probleemist, selle lahendamise meetoditest ja saadud tulemustest. Kui töö on võõrkeeles,
kirjutatakse resümee eesti keeles. Resümee ei tohi olla lihtsalt töö kokkuvõtte tõlge,
vaid peab võimaldama töö keelt mittemõistval lugejal saada töö sisust adekvaatne ülevaade (kokkuvõte eeldab aga töö põhitekstiga tutvumist). Resümee pealkiri
on töö pealkirja tõlge vastavas võõrkeeles, mille alla kirjutatakse sõna “Resümee”
samas keeles (Abstract või Summary, Zusammenfassung, Résumé, Резюме). Resümee maht peaks olema ca 10% töö kogumahust.
Loeteludena tuuakse kirjanduse, õigusaktide, praktika (kohtu-, uurimis-, ekspertiisi- vm praktika), arhiivimaterjali, lühendite jm loetelud. Kõik need on erinevad ning
vastavalt pealkirjastatud, kuid ühtse läbiva numeratsiooniga (lühendite loetelu võib
jätta ka nummerdamata). Loetelusse lülitatakse töö kirjutamisel faktiliselt kasutatud
ja töös viidatud allikad. Elektroonilistel kandjatel kasutatud allikad lülitatakse loetelusse vastavalt materjali sisule (õigusaktid, kirjandus vms), need ei moodusta omaette
loetelu (vt ka vnr 109). Kasutatud allikad, millele töös viidatud ei ole (näiteks läbi
vaadatud kohtutoimikud), märgitakse üldkujul (nt Tartu Maakohtu kriminaaltoimikud 2005–2010, 100 toimikut) sissejuhatuses. Lühendid esitatakse loendina ainult
siis, kui need on vähetuntud.18 Ei ole mõtet koostada lühendite loetelu, kui töö
sisaldab vaid üldtuntud juriidilisi lühendeid (nt lg, p) või on need esmamainimisel
tekstis lahti kirjutatud (nt KarS, TsÜS jt). Lühendite loetellu ei võeta selliseid, mille
tervikkuju tavaliselt välja ei kirjutatagi (nt USA, ÜRO jms). Lühendite kohta vt ka
vnr 99–102, 117, lisa 3.
Levinumaid võõrlühendeid: Ametniku keelekäsiraamat, lk 131 jj; nn Cardiffi lühendite andmebaas:
www.legalabbrevs.cardiff.ac.uk.
Olenevalt töö eripärast võib kasutatud materjali ka teisiti süstematiseerida, näiteks 54
moodustada eraldi loetelud õigusaktidest ja nende kommentaaridest, primaar- ja
sekundaarkirjandusest, rahvusvahelistest lepingutest jm ühtse läbiva numeratsiooniga. Primaar- ehk esmakirjandus on allikas, mida uuritakse – nt professor
Ilmar Rebase teaduslikud tööd, kui see on üliõpilastöö teema. Muu kirjandus (teiste
autorite teosed, mida kasutatakse võrdluseks, samuti I. Rebasest kirjutatud tööd)
on sekundaar- ehk teisene kirjandus. Mõnedes, nt õigusajaloo töödes jagatakse
kasutatud materjal sageli allikateks ja kirjanduseks. Esimesel juhul on tegemist
materjaliga, kus mingi asjaolu või seisukoht on esmakordselt jäädvustatud ning
mille läbitöötamise tulemusena saadakse uus teadmine (arhiivimaterjalid või nende publikatsioonid, primaarliteratuur). Kirjandus on selle liigituse järgi muu paratamatult vajaminev kirjanduslik materjal – õpikud, teatmeteosed, ülevaatlikud käsitlused jms.19 Kui töös on kasutatud ka slaavi tähestikuga allikaid, võib neist koostada
eraldi loetelu. On viimaseid ainult mõni, võib need translitereerida ladina tähestikku
või kasutada kombineeritud süsteemi. Võõrtähtede kohta vt ka vnr 87.
Joone all (korduv viide): J. Livšits, lk 20.
Kirjanduse loetelus: J. Livšits. Vidõ nakazanija za prestuplenie. Tallinn: Sotsialnogumanitarnõi Institut 2008.
Lisadena esitatakse materjal, mis mahu tõttu koormaks liialt põhiteksti ja teeks 55
lugemise raskeks, kuid mida on vaja põhiteksti mõistmiseks (nt ankeetküsitluse
vormid, mahukad tabelid jms). Kui autor peab vajalikuks õigusaktide muutmist või
täiendamist, paigutatakse mahuka muudatuse korral töösse lisana õigusakti eelnõu kavand ehk nn de lege ferenda, millest peab siiski nähtuma, kas tegemist on
autori loomingu või ametliku eelnõuga. Kõik lisad nummerdatakse ja pealkirjastatakse ning need peavad kajastuma ka sisukorras.
Allika ning esma- ja teisese kirjanduse mõistest lähemalt: U. Mereste, lk 38–39.
Tabeli võib paigutada teksti, suuremad tabelid lisadena töö lõppu. Kui tabel paikneb suuremal lehel, tuleb see voltida teiste lehtedega ühesuuruseks. Joonitud tabelit tasub koostada ainult siis, kui teksti ei ole võimalik esitada loeteluna (vnr 60),
ka tuleb kaheveerulise tabeli asemel eelistada loetelu, nt:
Aastate lõikes on antud kuriteoliigi dünaamika järgmine:
2008 – 52
2009 – 51
2010 – 48
Kõik tabelid, joonised, pildid jms tuleb nummerdada ja pealkirjastada. Mõistetav
on, et ka tabelis toodud andmed (enamasti arvud) ei pärine alati mitte autorilt,
vaid mõnest muust allikast. Seega tuleb ka tabelis näidata andmete allikas. Kui on
tegemist ühe või mitme allikaga, mis käivad kogu tabeli kohta, tuuakse need ära
tavaliselt tabeli all. Kui aga mõnes tabeli reas või veerus olevad andmed pärinevad
ühest konkreetsest allikast, tuleb sellele ka põhitekstis või joone all viidata.20
Tabeli peal: Tabel 1. Eestis registreeritud kuriteod 1996–1999.
Tabeli all: Allikas: Eesti statistika aastaraamat, lk 151–152.
Kirjanduse loetelus: Eesti statistika aastaraamat. Tallinn: Statistikaamet 2000.
Töös kasutatud allikatena võivad esineda lisaks kohtupraktikale ja mitteavaldatud
käsikirjadele (vt ka vnr 112) ka näiteks revideerimismaterjalid, ettevõtte raamatupidamisaruanded, intervjuud jms. Ka neist on otstarbekas teha eraldi ühtse numeratsiooniga hõlmatud loetelu, vajaduse korral paigutada lisadesse.
Tabeli (ka joonise) koostamisest ja vormistamisest lähemalt: E. Kalle, lk 35–37; S. Roomets (2000),
lk 30–35; S. Roomets (2002), lk 35–39; A. Kõverjalg, lk 41–63.
V. VORMISTAMISE ÜLDNÕUDED
Kõik üliõpilaste kirjalikud tööd esitatakse standardformaadis (A4); magistritöö kõ- 58
vaköites, uurimistöö spiraalköites või kiirköitjas, essee, referaat, praktikaaruanne,
kodukaasuse lahendus ja mitteauditoorne (kodune) kontrolltöö vastavalt konkreetses aines kehtivatele nõuetele või aine õppejõu poolt seatud tingimustele
kiirköitjas, klammerdatuna või elektrooniliselt. Lahtistel lehtedel esitatud uurimisja magistritöid (ka kirjaklambriga ühendatuid või kilekaante vahele panduna) vastu ei võeta ja kaitsmisele ei lubata. Töö esitatakse osakonda hiljemalt tähtaja
viimase tööpäeva lõpuks; postiga saadetud töö korral arvestatakse postitempli
kuupäeva.
Töö vormistamise oluline osa on selle küljendamine – teksti kujundamine ja pai- 59
gutamine lehele. Üliõpilastöö peab olema kirjutatud arvutitrükis 1,5-intervallise reavahega (12-punktilise tähesuurusega), ca 3000 täheruumi leheküljel, kirjas Times
New Roman (see käib ka pealkirjade kohta, mis võivad küll olla sõltuvalt pealkirja
tasandist erineva suurusega). Teadustöös (erinevalt õpikust või kommentaarist) ei
ole reeglina paksu või kaldkirja kasutamine lubatud; viimane on erandina lubatud
võõrsõnade ja terminite puhul (vnr 13); olulist ja väheolulist saab eristada teksti
sisu ja väljenduslaadi abil, mitte aga visuaalselt. Ka ei ole lubatud asendada alapealkiri lõigu esimese lause märkimisega paksu kirja. Leheküljele jäetakse vasakule 3 cm, üles, alla ja paremale 2 cm laiune vaba äär. Lõigud eraldatakse taandrea
või tühja reaga. Pealkirja ja sisulise teksti vahele jäetakse vähemalt üks tühi rida.
Pealkirja lõppu punkti ei panda, pealkirja sõnu ei poolitata (vt ka vnr 46 ja 48). Kui
pealkirjale järgnevat teksti mahub lehekülje lõppu vähem kui kolm rida, kantakse
pealkiri järgmisele lehele. Tekst joondatakse mõlemal (nii paremal kui ka vasakul)
serval. Nii real tekkida võivate aukude (pikkade tühikute) vältimiseks võib kasutada
poolitamist (ei ole kohustuslik).
Tekstisisese loetelu punktid tähistatakse kas araabia numbri, väiketähe (nt 60
vnr 37), mõttekriipsu (nt vnr 41–42) või muu tähisega (valitakse Format ning Numbering või Bullets). Loetelu nummerdatakse (kasutatakse tähte või araabia numbrit
ja sellele järgnevat ümarsulgu) enamasti siis, kui järjekorral on sisuline tähendus;
loetelu numeratsioon ei tohi kokku langeda alapealkirjade omaga. Loetelu osi võib
alustada uuest reast või paigutada üksteise järele teksti (nt vnr 35). Kui loetelu osa
koosneb ühest lausest, alustatakse seda väiketähega, on lauseid vähemalt kaks,
siis suure tähega. Suure ja väikese algustähe kasutamine sõltub ka asjaolust, kas
loetelu on eelneva lause jätk või koosneb see iseseisvatest lausetest. Loetelu osa
V. Vor m is t am is e üldnõu d e d
lõppu pannakse koma või semikoolon. Loetelule peab eelnema või järgnema selgitus; peatükki, alapeatükki vms ei alustata ega lõpetata loeteluga. Loetelu ja tabeli
kohta vt ka vnr 56.
Kõiki lehti (alates tiitellehest kuni töö lõpuni) tuleb arvestada nummerdamisel; arvesse võetakse ka need lehed, kus asuvad tabelid ja joonised. Kui tekst asub lehe
kahel poolel, nummerdatakse need mõlemad. Tiitelleht võetakse küll arvesse lehtede nummerdamisel, kuid leheküljenumbrit sellele ei kirjutata; esimene leheküljenumber kirjutatakse sisukorra esimesele lehele. Kui leheküljenumber paigutatakse
lehel üles keskele või paremasse nurka, ei trükita seda iseseisva osa (sissejuhatuse, peatüki, kokkuvõtte, resümee jms) esimesele leheküljele.
Eduka töö eeldus on lisaks töö sisule ka korrektne keeleline vormistus. Et keel
on juristi peamine relv, siis tuleb juriidilist teksti esitada täpselt, selgelt ja loogiliselt.
Laused peavad olema omavahel seotud mitte üksnes sisuliselt, vaid ka keeleliselt.
Rohked trüki-, õigekirja- ja ühildumisvead raskendavad teksti jälgimist ning kahandavad töö väärtust. Et selles vallas ei kipu oma silm kuningas olema, siis tasub
vajadusel paluda kõrvalist abi. Näiteks tuleb teadustöös, nagu ka üldse juriidilises
tekstis üldjuhul vältida sulge; üldse ei ole lubatud terve lause sulgudes esitamine.
Kui tekst on oluline, siis pole sulge vaja, ei ole aga oluline, siis pole seda ka töösse
vaja. Erandi moodustavad näited, viited õigusaktidele jms. Sageli tekitab segadust
või teeb autori väite mõistmise lausa võimatuks väljend ja/või. Töö keelelise külje
kohta vt ka vnr 12 ja 16.
Autor kirjutab oma allkirja ja allkirjastamise kuupäeva resümee lõppu.
VI. VIITAMINE, TSITEERIMINE JA REFEREERIMINE
Autori originaalsete seisukohtade ja enda tuvastatud andmete kõrval esitatakse 64
töös ka seisukohti ja andmeid, mis kuuluvad teistele autoritele või pärinevad
muust allikmaterjalist (nt teadusartiklitest, kohtupraktikast või arhiivist), sealhulgas ka autori varem avaldatud töödest. Selliste andmete kasutamisel tuleb nende
allikatele viidata. Võimalik, et autor nõustub nendega ning esitab need oma seisukohtade kinnitamiseks. Mõistagi ei tarvitse autor aga nendega nõustuda, seades
seega endale ülesandeks nende seisukohtade kummutamise. Võimalik on ka neutraalne lähenemine, nt antud valdkonnas eelnevalt tehtu kirjeldamiseks või lugeja
suunamiseks põhjalikuma käsitluse juurde. Kirjanduses või muus allikas leiduvaid
andmeid võib autor kasutada ka lähtematerjalina, neid iseseisvalt grupeerida ja
jõuda sel viisil uutele tulemustele. Kui töös ei ole kirjanduse kasutamine vajalik (nt
essee või referaat), autor on seda aga siiski teinud, tuleb kasutatud allikatele ka
korrektselt viidata.
Teistele autoritele kuuluvaid seisukohti, samuti andmeid, mida autor ise pole tu- 65
vastanud, esitatakse tsitaatidena või refereeringutena. Nii tsiteerimisel kui ka refereerimisel tuleb viidata kasutatud allikale. Miks üldse viidatakse? Selleks on
kolm põhjust. Esiteks võimaldab ammendav viiteaparatuur tuvastada allikad, mida
autor on kasutanud. See omakorda annab võimaluse kontrollida, kas samu allikaid
kasutades on võimalik jõuda samasugusele või hoopis teistsugusele tulemusele
– seega autori tulemusi kas verifitseerida või falsifitseerida, neid kas kinnitada või
ümber lükata. Teine põhjus on eetilis-õiguslik: autor peab ausalt näitama, millised
seisukohad kuuluvad talle, millised kellelegi teisele. Autoriõiguse seaduse § 19 p 1
kohaselt on varem avaldatud teose refereerimine ja tsiteerimine lubatud autori
nõusolekuta ja talle tasu maksmata tingimusel, et viidatakse autori nimele, teose
pealkirjale ja avaldamisallikale. Vastasel juhul on tegemist autorsuse omastamise
ehk plagiaadiga, seega loomevargusega (vnr 16) ning karistatav akadeemilise petturlusena (ÕKE p 203).21 Kolmandaks teeb autor oma allikatele viidates järgneva
teadus- või õppetöö kergemaks neile, kes tema teadustööd kasutavad.
Ei viidata üldiselt teada olevatele andmetele, seega sellistele, mis kuuluvad 66
keskmise haridustasemega inimese teadmistesse või on antud valdkonnas – praegusel juhul õigusteaduses – triviaalsed. Nii ei ole tavaliselt vaja viidata õiguse,
seaduse vms mõistetele; küll tuleb aga nt avada karistusseaduse mõiste töös, mis
Lähemalt vt Üliõpilastöödes leiduvate loomevarguse juhtumite menetlemise eeskiri.
V I . Viit am ine, t s it eer im ine ja r e f e r e e r i m i n e
käsitleb karistusseaduse kehtivuspiire, kirjutatud seaduse ja tavaõiguse vahekorda
vms. Reeglina ei ole vaja viidata ka algteadmistele, mis pärinevad entsüklopeediast või õppekirjandusest; kui aga sealt on võetud konkreetne vaidlustatav või
põhjalikult analüüsitav seisukoht, tuleb kindlasti viidata (entsüklopeedia kohta vt
ka vnr 125). Kahtluse korral on siiski targem viidata kui jätta viitamata. Hoiduda
tuleb tarbetutest viidetest, nt viidates kirjandusele (KarSK § 199 komm 31.1), et
kinnitada seda, mis on otseselt kirjas seaduses endas (KarS § 199 lg 1: varguse
subjektiivne koosseis eeldab ebaseadusliku omastamise eesmärki).
Tsitaat ehk osund on täpne, täht-täheline väljavõte tekstist, mis peab vastama originaalile mitte ainult sõnastuse, ortograafia ja kirjavahemärkide, vaid ka rõhutuste
(nt allakriipsutus, kursiiv jne) poolest. Tsitaadis ei parandata kirjavigu, küll võib need
tähistada. Tsiteerida on mõtet eelkõige siis, kui tegemist on eriti ilmeka, huvitava
või sõnastuse poolest värvika näitega. Tsitaat tuuakse ära ka juhul, kui tsiteeritav
materjal on töö seisukohalt sisuliselt oluline, analüüsitav või vaidlustatav. Tavaliselt
tuuakse tsitaadina üks lause või terve lõik, vahel aga erinevatest kohtadest pärit
tekstiosad. Viimasel juhul peab olema eriti ettevaatlik, et mitte moonutada originaalis väljendatud mõtet. See võib juhtuda, kui tsiteeritava lause või selle osa valimisel
ei arvestata konteksti. Lubamatu on panna kokku erinevatest kohtadest võetud
sõnu või lauseosi tsiteeritava autori justkui üheks lauseks. Tsiteerimisel lause algusest, keskelt või lõpust ärajäetud sõnu võib asendada mitmel viisil, nt /…/, (…), [---]
/---/. Lause keskele või lõppu lülitatud tsitaati alustatakse väiketähega.
Tsitaatidega ei tohi liialdada, sest nii võib tööst kujuneda tsitaadikogumik, kus
ei ole enam ruumi autori mõttearendusele ja uue teadmise loomisele, seega kompilatsioon (vnr 16). Siiski võib mõne töö eripära tingida rohke tsiteerimise, näiteks
kui uurimus on pühendatud konkreetse autori töödele või teooriale. Sel juhul võib
tsitaadid eraldi lõikudena välja tuua; kaaluda võiks ka mahukate tsiteeringute (nt
allikapublikatsioonide) viimist töö lõppu lisadena.
Tsitaat pannakse jutumärkidesse. Kui tsitaat on töös omaette lause, pannakse
lause lõppu kõigepealt tsiteeritud lause lõpumärk (punkt, hüüumärk, küsimärk,
mõttepunktid vms), siis jutumärgid ja lõpuks viitenumber. Lause sees lõppeva tsitaadi korral pannakse jutumärkide järele viitenumber (või sulgudes viide) ja siis
jätkub autori lause, mis lõpeb põhilause ehitusest sõltuva kirjamärgiga. Töö autori
täiendused või rõhutused tsitaadi tekstis eraldatakse tsitaadist kaldkriipsudega vm
viisil (vnr 67). Vt ka viite mõjupiirkond vnr 121.
VI. Viit am ine, t s it eer im ine ja r ef e r e e r i m i n e
Põhitekstis: Meie pärandusõiguse järele loetakse pärandusvara pärijale üleläinuks
pärija sellekohase avalduse läbi /…/, mitte aga juba päranduse avanemisega /minu
kursiiv – J. S/, s.o. pärandusejätja surmapäevast peale.
Joone all (korduval viitamisel): Judex, lk 66.
Kirjanduse loetelus: Judex. Meie pärandusmaksu seadus. – Õigus 1927/3.
Tsiteerimisel (see käib ka refereeringu kohta) võetakse võimaluse korral aluseks teo- 70
se viimane väljaanne. Kui tsiteeritav materjal on avaldatud ajakirjanduses ja hiljem
ilmunud eraldi väljaandena, tuleb tsiteerida viimase järgi. Tsitaadi omaloominguline
tõlkimine on lubamatu, kui tsitaati sisaldav raamat või artikkel on tõlgituna varem
ilmunud. Leiab autor tsitaadi tõlke ebatäpse olevat, tuleb sellel eraldi peatuda.
Refereerimine on teise teose või allika sisu konspekteeriv või kommenteeriv eda- 71
siandmine. Refereeritakse ka vastaval teemal avaldatud tööde pelgale olemasolule osutamiseks. Refereeringut kasutatakse siis, kui tsitaat oleks liiga ulatuslik ega
suudaks mõtet tervikuna kompaktselt edasi anda. Ka refereeritav sisu tuleb esitada
täpselt ja moonutusteta, välja jättes antud töö seisukohalt ebaolulise ja mittevajaliku. Refereerida tuleb nii, et oleks selge, missugused mõtted kuuluvad töö autorile
ning millised refereeritava töö autorile. Lubamatu on esitada refereeringu pähe tsitaati, kus on asendatud üksnes mõni sidesõna või kirjavahemärk.
VII. VIITESÜSTEEMID
Viitamine joone all on õigusteaduskonnas soovitatav viitamistehnika, selle eelis
on joonealuse teksti käepärasus lugejale. Sellest süsteemist lähtub ka käesolev
juhend. Kuivõrd tänapäeva tekstiredaktorid hoolitsevad ise joonealuse teksti paigutuse eest, ei valmista selle süsteemi kasutamine vähimaidki tehnilisi raskusi. Viitamine seisneb põhitekstis ülanumbri sisestamises tavaliselt lause või lõigu lõppu,
erandina ka sõna järele (lähemalt vnr 121). Klikatakse Insert, Reference ja Footnote. Viidete numeratsioon peab olema kogu töö ulatuses läbiv, igal lehel uuesti
algav viitenumeratsioon ei ole lubatud.
Tekstisisese viitamise korral viidatakse töö lõpus toodud kirjanduse loetelule ning
viide ise on tavaliselt põhitekstis sulgudes, viites tuuakse ära üksnes allika järjekorranumber kirjanduse loetelus, nt: (38, lk 5) või lisatakse ka autori perekonnanimi,
töö ilmumisaasta ja leheküljenumber, nagu seda teeb näiteks ajakiri Akadeemia.
Viimasel juhul peab olema vastavalt koostatud ka allikakirje kirjanduse loetelus.
Tekstisisest viidet nimetatakse ka nimeviiteks ja numbriviiteks.22
Põhitekstis: Kolmas, lõppfaas viib surmahetkeni (Qvarnström 1993, lk 48–49).
Kirjanduse loetelus: U. Qvarnström 1993. Vår död. Stockholm: Almquist & Wirksell.
Tekstisisene viitamine ei välista ka joonealust teksti, mis täiendab põhiteksti. Kui ka
seal on vaja viidata, tehakse seda põhiteksti viitesüsteemis. Siin saab valida kahe
variandi vahel.
Põhitekstis: Seevastu inimene kui isik algab eneseteadvuse, mina-teadvuse tekkega, millest alates saab rääkida kaitsmisväärsest ellujäämishuvist.
Joone all: Konsekventsialistlik eetika on leidnud siin esmase õigusliku väljundi eelkõige abordi problemaatikas (Parve 1995).
Joone all: Konsekventsialistlik eetika on leidnud siin esmase õigusliku väljundi eelkõige abordi problemaatikas (Parve, viide 1, lk 1).
Kirjanduse loetelus: V. Parve 1995. Abordiprobleem moraaliteooriate konkurentsis. –
Mõistlike valikute õigustamise filosoofilised eeldused. Koost E. Loone. Tartu: TÜ.
Viitesüsteemidest lähemalt Ametniku keelekäsiraamat, lk 179–181.
VIII. PÕHI- JA JOONEALUNE TEKST
Töö põhitekstis tuuakse ära kõik, mis on oluline teema arenduse seisukohalt, seal- 75
hulgas faktilised andmed, tsitaadid ja refereeringud ning töö autori kommentaarid
nende juurde. Üksnes siis, kui tsitaat või refereering on oluline kõrvalepõige põhiteksti loogilisest seosest ja raskendab autori mõtte jälgimist, võib selle esitada
joonealuses märkuses. Joone all võib esitada ka tsiteeritava või refereeritava autori või allika kriitikat küsimustes, mis ulatuvad käsitletava teema raamidest välja.
Üldiselt tuleb aga silmas pidada, et joonealuste märkuste maht ei tuleks väga suur.
Peamine ning olulisim osa tööst on ikkagi põhitekst. Kui kirjutajal on pidevalt vaja
midagi joone all täpsustada või õiendada, tuleb uuesti läbi mõelda töö ülesehitus
ja sisu. Joonealune on siiski mõeldud eelkõige allikaviidetele ja lühikestele kõrvalepõigetele.
2. Allikaviite jagunemine põhiteksti ja joone alla
Üldjuhul põhitekstis viidatavat kirjandusallikat ei näidata, piirdutakse üksnes 76
joonealusele allikale osutava viitenumbriga. Suhteliselt levinud on põhitekstis osutamine autori nimele, sealjuures tuuakse ära autori eesnime esitäht ja perekonnanimi; kui töö autor peab seda vajalikuks, siis erandina ka akadeemiline tiitel (nt
professor, akadeemik vm) või ametikoht (nt ülemkohtu liige vm). Töö põhitekstis
võib ära tuua konkreetse allika nimetuse, kui autor peab seda mingitel kaalutlustel
vajalikuks; viidatava allika pealkiri kirjutatakse sel juhul jutumärkides.
Põhitekstis: D. A. O. Edward ja R. C. Lane kirjutasid juba 1993. a töös “Euroopa
Ühenduse õigus”: “tegelikult on Nõukogust saanud pigem valitsustevaheliste läbirääkimiste foorum /.../”.
Joone all (esmakordsel viitamisel): D. A. O. Edward, R. C. Lane. Euroopa Ühenduse
õigus. Sissejuhatus. Tartu: TÜ õigusteaduskond 2003, lk 13.
Põhitekstis: Seevastu W. Hassemeri arvates tuleks karistusõigusel loobuda senisest esoteerilisest käsitlusest ning defineerida end ühiskondlikus kontekstis uuesti.
Joone all (esmakordsel viitamisel): W. Hassemer. Einführung in die Grundlagen des
Strafrechts. 2. Aufl. München: Beck 1990, lk 38.
VI I I . Põhi- ja joonealune t e k s t
Erandina võib andmed käsitletava teose või allikmaterjali kohta anda ka ainult viites.
Joone all: Samal seisukohal on ka mitmed Skandinaavia kriminoloogid, nt: J. Sarnecki. Juvenile Delinquency in Sweden. – Youth Crime and Justice. Scandinavian
Studies in Criminology. Vol 12. Oslo: Norwegian University Press 1991, lk 24.
Kirjanduse loetelus: J. Sarnecki. Juvenile Delinquency in Sweden. – Youth Crime
and Justice. Scandinavian Studies in Criminology. Vol 12. Oslo: Norwegian University Press 1991.
Õigusaktile viitamisel näidatakse põhitekstis ära õigusakt, nimetus, paragrahv,
lõige, punkt, lause vm (seda võib põhitekstis teha ka sulgudes). Joone all reeglina
õigusaktile ega selle konkreetsele sättele ei viidata; seda võib erandina teha üksnes teksti loogikast tulenevalt. Õigusakti nimetust lühendatakse tavaliselt siis, kui
sellele järgneb konkreetne säte, muul juhul kirjutatakse õigusakti nimetus välja
(seda ei panda jutumärkidesse). Kui õigusakti nimetust esineb aga sageli, võib
piirduda lühendiga. Õigusakti nimetus kirjutatakse väikese tähega. Õigusakti käsitlemisest põhitekstis ja joone all vt ka vnr 117.
Põhitekstis: KarS § 32 lg 1 ls-st 2 tulenevalt on isiku süü välistatud üksnes siis, kui
esineb KarS 2. ptk 3. jaos sätestatud süüd välistav asjaolu.
Põhitekstis: Meie karistusõiguses (nt KarS § 36 jj) sellist regulatsiooni ei ole.
Põhitekstis: Meie karistusõiguses on süü välistatud üksnes siis, kui esineb KarS 2.
ptk 3. jaos sätestatud süüd välistav asjaolu.
Joone all: Siinjuures tuleb arvestada, et erinevalt süüst võivad KarS § 27 kohaselt
õigusvastasust välistavad asjaolud tuleneda ka teistest seadustest.
Sümbolit § kasutatakse vaid siis, kui sellele järgneb ka paragrahvi number, nt
KarS § 1. Kui numbrit ei järgne, kirjutatakse välja paragrahv (nt § 1, aga käesolev
paragrahv). Lauset ei alustata sümboliga § või lühenditega lg või p, vaid kirjutatakse välja paragrahv, lõige või punkt. Kui kasutatakse sümbolit või lühendit, lisatakse
muutelõpp sellele (nt §-s 199 lg 2 p 1) või viimasele lühendile (nt § 199 lg 2 p-s 1).
Lühendi §-d asemel võib kasutada ka §§.
IX. ALLIKAKIRJE ÜLDNÕUDED
Allika täiskirje on vaja koostada materjali loetelu ja esmakordse joonealuse vii- 80
te jaoks. Selles peatükis antakse juhised eelkõige materjalide loetelude täiskirjete
koostamiseks. Joonealuse viite kohta vt täpsemalt vnr 113 jj.
Kirjandusallika puhul võetakse kõik andmed töö tiitellehe esiküljelt. Kui andmed 81
on seal lünklikud või tiitelleht üldse puudub, võetakse need andmed töö muude
osade järgi (sageli on nt ilmumisaasta tiitellehe pöördel). Kui andmed jäävad ikkagi
puudulikuks ning neid on võimalik täiendada muude allikate põhjal, võib seda teha,
kusjuures sel viisil saadud andmed pannakse nurksulgudesse
[C. J. A. Paucker] Uebersicht der neuesten juristischen Literatur Livlands. – Das Inland. Eine Wochenschrift für Liv-, Esth- und Curländische Geschichte, Geographie,
Statistik und Literatur, 1836.
On võimalik, et tiitelleht puudub üldse – siis võetakse kirje kaanelt. Kui jääb tuvas- 82
tamata väljaandmise koht või aasta, kirjutatakse sine loco (ld – ilma kohata) või
sine anno (ilma aastata).
BGHSt 2, 194 (Anwalts-Nötigung). – Best of. Die wichtigsten Entscheidungen für
Ausbildung und Praxis. Strafrecht. Achso! Sine loco, sine anno.
Tavaliselt tuleb ära tuua ka alapealkiri. See nõue ei kehti nende allikate kohta, kus 83
töö pealkiri ise või alapealkiri on väga pikk (enamasti vanadel raamatutel – aga
mõnikord ka tänapäevastel). Sel juhul võib erandina pealkirja katkestada sisuliselt sobival kohal või alapealkirja ära jätta. Selline lühendamine kirjanduse loetelus
ei välista aga vajadust korduvat joonealust viidet omakorda lühendada (lähemalt
vnr 113–115).
Tiitellehel tegelikult: Friedrich Georg von Bunge. Ueber den Sachsen-Spiegel als
Quelle des mittleren und umgearbeiteten livländischen Ritterrechts, sowie des öselschen Lehnrechts. Riga, gedruckt bei Wilhelm Ferdinand Häcker 1827.
Kirjanduse loetelus: F. G. v Bunge. Über den Sachsenspiegel. Riga: Häcker 1827.
Tiitellehel tegelikult: Wolfgang Singer. Der polizeiliche Rechtshilfeverkehr mit dem
Ausland. Eine Analyse über Grundlagen und Bedingungen des internationalen
Rechtshilfeverkehrs durch Dienststellen der deutschen Polizei; aufgezeigt anhand
I X. Allik ak ir je üldnõude d
bi- und multilateraler Verträge und Abkommen, dem Deutschen Auslieferungsgesetz
(DAG), dem Gesetz über die Internationale Rechtshilfe in Strafsachen (IRG), der
Zuständigkeitsvereinbarung (ZustV), den Richtlinien für den Verkehr mit dem Ausland in strafrechtlichen Angelegenheiten (RiVASt), dem Bundeskriminalamtsgesetz
(BKAG) sowie den Statuten der Internationalen Kriminalpolizeilichen Organisation
(IKPO-Interpol). Frankfurt am Main, Bern, New York: Peter Lang 1983.
Kirjanduse loetelus: W. Singer. Der polizeiliche Rechtshilfeverkehr mit dem Ausland.
Frankfurt/M: P. Lang 1983.
Lühendada võib muidki tiitellehel olevaid andmeid. Ka ei tooda ära autori tiitleid
(Vene Föderatsiooni teeneline teadlane, professor, akadeemik jms).
Kommenteeritud väljaanne → Komm vlj.
Teine, täiendatud ja parandatud trükk → 2. tr.
2., à jour gebrachte Auflage → 2. Aufl.
Dreiundzwanzigste Auflage (41.–43. Tausend) → 23. Aufl.
Kirjes tuleb näidata lisaks autorile ja pealkirjale ka teose ilmumise koht, kirjastus
ja aasta. Nimetust kirjastus kasutatakse ainult siis, kui see kuulub lahutamatult
kirjastuse nime juurde, nt Eesti Riiklik Kirjastus (võib kasutada ka lühendit ERK)
või Academic Press.
H. Maurer. Haldusõigus. Üldosa. 14. tr. Tallinn: Juura 2004.
Töös kasutatud allika täiskirje peab sisalduma vastavas loetelus (joonealuse viite
kohta vt X ptk). Kirjandusallikad esitatakse tähestikulises järjekorras; kirjandus
autori perekonnanime või autori puudumise korral töö pealkirja esimese sõna järgi,
tuues kõigepealt perekonnanime ja seejärel komaga eraldatult eesnimetähe. Eesnime välja ei kirjutata. Kui autoreid on kaks või kolm, tuuakse loetelus ära kõik; on
aga autoreid kolm või enam, osutatakse vaid esimesele tiitellehel näidatud autorile
ning lisatakse jt. Autorite nimed eraldatakse komadega. Kui töös kasutatakse ühe
ja sama autori mitut teost, järjestatakse allikad tähestikuliselt töö pealkirja esimese
sõna järgi.
I X. Allik ak ir je üldnõuded
Aadlipartikkel on ees- ja perekonnanime vahel, kusjuures võib kasutada lühen- 87
dit (nt vnr 83). Kirjanduse loetelus on aadlipartikkel kas perekonnanime ees või
eesnime järel. Aadlipartikli äranäitamine ei ole kohustuslik. Mõistagi tuleb ka siin
kasutada ainult ühte süsteemi. Eesti keeles puuduvad võõrtähed (nt ā, ǽ, é, ë, ł,
ø, ÿ) tuleb korrektselt välja kirjutada. Venekeelse töö autori isanime esitähte ei ole
vaja tuua.
On töö tiitellehel näidatud koostaja või toimetaja, märgitakse tema nimi analoo- 88
giliselt autori nimega. Sealjuures peab olema arusaadav, et on tegemist toimetaja
või koostaja, mitte autoriga. Kui seaduse kommenteeritud väljaandes on kommentaarid autoriseeritud, näidatakse joonealuses viites vastava kommentaari autor;
kirjanduse loetelus tuuakse aga ära ainult koostaja või toimetaja.
J. Sootak (Hrsg). Estnische Strafrechtsreform: Quellen und Perspektiven. Tartu:
Juristide Täienduskeskus 1996.
P. Varul jt (koost). Võlaõigusseadus I. Üldosa (§§ 1-207). Komm vlj. Tallinn: Juura
K. Maurer (koost). Õigusleksikon. Tallinn: Interlex 2000.
Joone all (esmakordsel viitamisel): L. Lehis. PõhiSK § 111/1. – Eesti Vabariigi põhiseadus. Komm vlj. 3. vlj. Tallinn: Juura 2012.
Kirjanduse loetelus: Eesti Vabariigi põhiseadus. Komm vlj. 3. vlj. Tallinn: Juura 2012.
Artiklite kogumiku ning ajakirja või ajalehe korral tuleb allikakirje koostami- 89
sel kõigepealt näidata vahetu allikas (autori nimi ja konkreetne artikkel) ning siis
mõttekriipsuga eraldatult kogumiku koostaja nimi, kogumiku või ajakirja nimetus,
aastaarv, ajakirja number. Ajalehe või ajakirja nimetust ei panda jutumärkidesse.
Ajalehele viitamisel ei näidata ka joone all tavaliselt leheküljenumbreid, välja arvatud mahukate ajalehtede korral (nt Sirp, Frankfurter Allgemeine Zeitung), küll aga
artikli ilmumise kuupäev. Ajalehe või ajakirja nimetuse võib tuua lühendatult (FAZ,
alltoodud näidetes EJHL, EPL ja ERPL), avades selle lühendite loetelus. Kui ajakirjanimesid soovitakse lühendada, tuleb teha seda kõikides joonealustes viidetes.
Lühendite kohta vt ka vnr 53 viide 27.
A. Eser. Misconduct in Science: a German Lesson. – European Journal of Health
Law 1998/5, No 2.
R. Narits. Õigusteaduse rollist Eesti Vabariigi põhiseaduse aluspõhimõtete sisustamisel. – Õigusteaduse osa Eesti õiguskorra kujunemises. Teaduskonverents professor Kalle Meruski 60. juubeliks. Tallinn: Juura, sine anno.
K. Preismann. Mopeediga kurjategijaks. – Eesti Päevaleht 12.10.2009.
M. Sànches Graells. Towards a European Tort Law? – Damages Actions for Breach
of the EC Antitrust Rules: Harmonizing Tort Law through the Back Door? – European
Review of Private Law 2008/16 (3).
Põhitekstis ja joone all kasutatakse üldtuntud lühendeid jt, jj, lk (ilma punktita),
samuti õigustekstides üldtuntud lühendeid lg ja p. Samas täidavad üldkeeles kasutatavad kirjavahemärgid viites teistsugust rolli – need peavad tehniliselt eraldama
viiteosiseid. Nii tuleb konkreetse kirje osad eraldada eelkõige punktiga. Ühe kirje
piires eraldatakse joonealuses viites komaga üksnes viimane osa – lk, §, komm,
vnr jms. Ühes joonealuses viites toodud erinevad allikad eraldatakse semikooloniga. Kirje lõpeb punktiga.
Töö pealkirja ei panda jutumärkidesse. Seda tuleb teha aga siis, kui jutumärgid
esinevad ka originaalpealkirjas või kui pealkiri tuuakse ära põhitekstis (vt ka vnr 76).
W. Hassemer. ”Zero tolerance” – ein neues Strafkonzept? – Festschrift für Günther
Kaiser. Hb 1. Berlin: Duncker & Humblot 1998.
Õigusakti täiskirje tuleb ära tuua õigusaktide loetelus (joonealuse viite kohta vt
vnr 117). Loetelu esitatakse tähestikulises järjekorras. Riigisisesed, rahvusvahelise
õiguse aktid ja Euroopa Liidu õigusaktid võivad olla ühtses loetelus; rohkete aktide
korral võib neist moodustada ka eraldi loetelud. Akti vastuvõtnud organit ei näidata,
kui akti liigiga (nt seadus) on akti vastuvõtja üheselt määratud. Akti nimetuse järel
tuleb näidata ka allikas, kus akt on ametlikult avaldatud. Vastuvõtmise kuupäev
näidatakse üksnes määruse ning Euroopa Liidu õigusakti korral (vnr 95). Õigusakti
eelnõu juurde kuuluv seletuskiri ei ole õigusakti osa ning see tuuakse ära kirjanduse loetelus (vt ka vnr 112).
Riigi Teatajale (RT) viitamisel tuleb näidata RT osa (I, II, III või IV/KO) ja avalda- 93
mismärge (RT-s avaldamise kuupäev koos järjekorranumbriga).23 Lühendi RT IV
asemel võib kasutada ka lühendit KO.24 Enne 2010. a oktoobrit RT-s avaldatud
õigusaktide puhul tuleb viites ära näidata RT osa (I, II, III või RTL), aasta ja number. Kuivõrd käesoleval ajal on RT kättesaadav elektrooniliselt ning seega alati
terviktekst aktuaalses seisus (koos kõigi varasemate muudatustega), siis näidatakse ainult tervikteksti number. Kui autor on kasutanud vahepealseid redaktsioone
(jälginud uuritava õigusliku regulatsiooni kujunemislugu), tuuakse viited seaduse
muutmise seadustele. Seaduse jõustumise aeg näidatakse üksnes siis, kui autor peab töö sisust tulenevalt vajalikuks käsitleda vacatio legis’t. Nende õigusaktide puhul, mida ei ole RT veebilehel avaldatud, tuleb avaldamiskohana märkida
õigusakti andnud organi veebileht, ajaleht või muu andmekandja, kus õigusakt on
avaldatud. Kui loetelus on mitmete organite õigusakte, võib need süstematiseerida
organite kaupa, pidades silmas nende kehtejõudu (nt seadused, valitsuse määrused, ministri määrused jne). Õigusaktide lühendite kohta vt lisa 3.
Vandetõlgi määrustik. JMm 5.2.2014 nr 5. – RT I, 7.2.2014, 12.
Raamatupidamise seadus. – RT I, 13.3.2014, 50.
Reklaamimaks Tallinnas. Tallinna LVKm 17.12.2009 nr 44. – KO 2010, 14, 206 …
KO 2010, 108, 1454.
Tartu linna ettevõtluse tegevuskava 2010–2012. Tartu LVm 16.3.2010 nr 7. –
http://info.raad.tartu.ee/webaktid.nsf/web/viited/TLVM2010031600007 (24.11.2010).
Õigusakti kirje antakse ainult Riigi Teataja, mitte aga õigusaktide kogumike kau- 94
du. Viimaste kasutamine on põhjendatud üksnes juhul, kui RT või muu algallikas
ei ole kättesaadav, töös on kasutatud kogumikus toodud kommentaari või kui töö
sisust tulenevalt peab autor vajalikuks käsitleda akti ilmumist ka muudes allikates.
Sel juhul tuleb aga silmas pidada, et tegemist ei ole õigusakti allika ehk primaarliteratuuri (vnr 54), vaid kirjandusallikaga.
Alates 1.6.2010 asendab RT IV osa varasemat Riigi Teataja Lisa (RTL).
RT IV osas avaldatakse kohalike omavalitsuste määrused. Kohaliku omavalitsuse üksuste kõik
määrused ja nende terviktekstid avaldatakse Riigi Teatajas alates 1.1.2013.
Alaealised. Õigusaktide kogumik. Tallinn: Ilo 1999.
Eesti poolt ratifitseeritud inimõiguste dokumendid. Tallinn: Eesti Inimõiguste Assotsiatsioon 2000.
Õigusaktide kogumik Eesti NSV miilitsa väliteenistuse töötajale. Tallinn: Eesti NSV
Ühiskondliku Korra Kaitse Ministeeriumi Miilitsavalitsus 1963.
Euroopa Liidu õigusakti kirje peab sisaldama pealkirja koos akti vastu võtnud
organi nimetusega, akti vastuvõtmise kuupäeva, numbrit ja avaldamismärget.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EÜ) nr 810/2009, 13. juuli 2009, millega
kehtestatakse ühenduse viisaeeskiri (viisaeeskiri). – ELT L 243, lk 1–58.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/17/EÜ, 31. märts 2004, vee, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate ostjate hankemenetlustest. – ELT L 134, lk 1–113 (eestikeelne eriväljaanne: ptk 6, kd 7, lk 132–162).
Välisriigi õigusakti või rahvusvahelise õigusallika korral kasutatakse võimaluse
korral algallikat (ametlik allikas, nt Saksamaa Bundesgesetzblatt, Rootsi Svensk
Författnigssamling, Soome Suomen Laki jm), kui autor on seda ka tõepoolest kasutanud. Kui see ei ole kättesaadav ning autor on kasutatud muud allikat, tuleb
viidata sellele. Allikad tuuakse siiski ära õigusaktide loetelus, koondades need
omaette loetellu. Sama kehtib ka nii Eesti kui ka välismaiste seaduste ajalooliste
redaktsioonide kohta. Rahvusvahelisele konventsioonile ja muule välislepingule,
mille Riigikogu on ratifitseerinud, viidatakse Riigi Teataja kaudu nagu riigisiseselegi
õigusaktile (vnr 92–93) ning välislepingu nimetus esitatakse eesti keeles. Kui Eesti
ei ole välislepingut ratifitseerinud, viidatakse sellele nagu muulegi allikale.
Das polnische Strafgezetzbuch. Kodeks karny. Zweisprachige Ausgabe. Freiburg:
Iuscrim 1998.
Rikoslaki. – Rikosoikeus 2004. Helsinki: Talentum Media OY 2004.
Allgemeines Landrecht für die Preussischen Staaten von 1784. 2. Aufl. Neuwied:
Luchterhand 1994.
Convention of 22.12.1986 on the Law Applicable to Contracts for the International
Sale of Goods. Hague Conference on Private International Law 1986. –
www.hcch.net/index_en.php?act=conventions.text&cid=61 (22.9.2010).
Mudelseaduse või näidiskoodeksi kirje peab vastama samadele nõuetele, mis 97
tavalise kirjandusallikagi korral (tegemist ei ole õigusaktiga!). Tuuakse ära akti
pealkiri, selle koostanud või välja andnud asutuse või organisatsiooni nimi, avaldamise aasta ja koht (või viide mudelseaduse ametlikule veebilehele).
UNIDROIT Principles of International Commercial Contracts 2004. Rome:
UNIDROIT 2004.
UNIDROIT Principles of International Commercial Contracts 2004, UNIDROIT 2004. –
www.unidroit.org/english/principles/contracts/main.htm (22.9.2010).
Vana seaduseteksti puhul võib sõltuvalt väljaandest või väljaandmise ajast olene- 98
da nii seaduse enda (rekonstrueeritud) tekst kui ka seadusesisene numeratsioon.
Oluline on kasutada kättesaadavatest väljaannetest kõige uuemat ja soovitatavalt
tekstikriitilist ja autoriteetset väljaannet.
P. Krüger, T. Mommsen (Eds). Corpus Iuris Civilis. Vol I. Berlin: Weidmann 1922.
Riigikohtu lahendite kohta allikakirje koostamisel tuleb ära näidata kohtu lühend, 99
millest nähtub ka lahendi liik (lisa 3), kohtuasja number ja vajadusel ka lahendi
kuupäev. Kuivõrd kõik Riigikohtu lahendid on avaldatud Riigikohtu veebilehel ning
sealt hõlpsasti leitavad, siis Riigikohtu lahendite avaldamiskoha (RT III) märkimine
ei ole kohustuslik. Kohtuasja tutvustava lause võib esitada sulgudes, kuid see pole
RKÜKo 3-4-1-33-09.
RKTKm 3-2-1-114-10.
RKKKm 3-1-1-86-10 koos kohtunik P. Pikamäe eriarvamusega.
RKHKm 3-3-1-53-07 (OÜ Tabal kaebus Tallinna Linnavalitsuse tekitatud kahju hüvitamiseks).
Ka esimese ja teise astme kohtute lahendite puhul tuleb allikakirjes ära märkida kohtu lühend, kohtuasja number ning vajadusel lahendi kuupäev. Lahendid on
kättesaadavad https://www.riigiteataja.ee/kohtulahendid/koik_menetlused.html. Et
neid lahendeid avaldatakse üksnes Justiitsministeeriumi poolt hallatavas kohtute
infosüsteemis KIS (vnr 30), ei ole avaldamiskoha äratoomine kohustuslik. Kui aga
kohtulahend ei ole selle andmebaasi avaliku osa kaudu kättesaadav, tuleb lisada
info ka selle kohta, kus kohtulahend asub (vt ka vnr 112).
TlnHKo 18.4.2008, 3-07-2630.
TlnRnKo 2.6.2010, 3-08-1155 (koopia autori valduses).
Euroopa Liidu kohtute lahendi kirjes näidatakse kohtu lühend, lahendi kuupäev,
kohtuasja number ja kohtuasja lühinimetus. Kohtuasja nimetus tuuakse kaldkirjas.
Avaldamiskohta pole tarvis märkida. Liidetud kohtuasja puhul piisab esimese kohtuasja numbri ning esimese menetlusosalise äramärkimisest. Kui viidatakse mitte
Euroopa Kohtu otsusele, vaid kohtujuristi ettepanekule, eelotsusetaotlusele või
hagile, näidatakse see kirje lõpus. Kohtute lühendite kohta vt lisa 3.
EKo C-387/02, Berlusconi jt.
EK C-454/06, Pressetext, kohtujurist J. Kokotti ettepanek.
EK C-371/10, National Grid Indus, eelotsusetaotlus.
EK C-428/10, komisjon vs. France, hagi.
EÜKo T-323/09, komisjon vs. Irish Electricity Generating.
EATKo F-113/05, Kay vs. komisjon.
Samamoodi tuleb koostada ka Euroopa Inimõiguste Kohtu lahendi kirje. Kohtuasja numbrit asendab taotluse number.
EIKo 11548/04, Saarekallas vs. Eesti.
EIKo 16944/03, Mikolenko vs. Eesti.
Välisriigi kohtulahendi korral näidatakse Mandri-Euroopa riikide puhul kohtu 103
nimetus, lahendi number ja kuupäev ning avaldamiskoht.
BVerfG. 2 BvE 2/08. –
www.bverfg.de/entscheidungen/es20090630_2bve000208.html (24.11.2010)
Angloameerika õigussüsteemi riikide puhul tuuakse sealse tava kohaselt ära ka 104
poolte nimed. Lahendid ise on enamasti kättesaadavad WestLaw abil (vnr 22), kus
need on esitatud reeglina tähtsuse järjekorras. Järgnevalt näiteks WestLaw kaudu
kättesaadav Inglismaa kohtulahend.
Skype Technologies SA v Joltid Ltd. Chancery Division, EWCH 2783 (CH); Info.
T.L.R. 104.
Kohtupraktika loetelus esitatakse lahendid tähestikulises järjekorras või lahendi 105
numbri järgi. Kohtute ja kohtuastmete lahendeid võib süstematiseerida, esitades
esmalt kõrgemate kohtute omad.
Arhiivimaterjali korral tuuakse ära konkreetse kasutatud ühiku pealkiri ja kuupäev, 106
võimalusel ka autor. Vastavalt sisulisele vajadusele võib ühiku pealkirja esitada kas
originaalkeeles või selle tõlkida. Seejärel järgnevad arhiiviandmed: arhiivi nimetus,
fondi, nimistu, säiliku ning lehe või lehekülje number. Kui ei ole viidatud tervele
ühikule, vaid konkreetsele kohale sellest, tuleb muidugi esitada ainult selle koha
lehenumber. Raamatukogude ja muuseumide käsikirjade osakonnas säilitatavatele materjalidele viidatakse samal moel nagu arhiiviallikatele.
Diplomaatikateaduse tudengite eksamikorra projekt. 19.8.1835. – EAA, f 402, n 9,
s 63, l 48–49 p.
C. C. Dabelow. Umlauf. 3.10.1826. – EAA, f 402, n 9, s 72, l 66–67.
Arhiivimaterjalid tuuakse kasutatud allikate loetelus välja eraldi. Loetelus esi- 107
tatakse kasutatud arhiivimaterjalid vähemalt fondi täpsusega, märkides arhiivi
täieliku nimetuse koos lühendiga (või ainult lühendi, kui see on lühendite loetelus
näidatud), fondi numbri ja nimetuse. Vajadusel võib allikate loetelu esitada nimistu täpsusega. Raamatukogude ja muuseumide käsikirjade osakonna materjalid
esitatakse arhiiviallikate loetelus samadel põhimõtetel. Ühest arhiivist mitme fondi
kasutamisel tuleb need loetelus reastada vastavalt numeratsioonile.
Eesti Ajalooarhiiv Tartus (EAA)
F 29: Eestimaa kuberneri kantselei
Tartu Ülikooli Raamatukogu käsikirjade ja haruldaste raamatute osakond (TÜR
F 8: Müthel, Johann Ludwig
F 30: Eestimaa kubermanguvalitsus
F 291: Liivi-, Eesti- ja Kuramaa kindralkuberner
F 296: Liivimaa kuberneri kantselei
Kirjavahetuse kasutamisel tuleb esitada kõigepealt kirja saatja ja siis adressaadi
nimi, seejärel kirjas esitatud saatmiskoht ja kirjutamiskuupäev. Allikakirjest peab ka
ilmnema, kus seda kirja säilitatakse. Kui allikate loetelus on esitatud kirjavahetuse
säilitamiskoht, ei ole seda joone all vaja välja tuua.
C. Rummel an W. F. Clossius. Hasenpoth, 12. Dezember 1835. – Württembergische
Landesbibliothek zu Stuttgart. Handschriftenabteilung, Cod iur 4° 136, Nr 1911.
D. Strauch an M. Luts. Köln, 2.1.1997 (kiri adressaadi valduses).
Elektroonilisele allikale viitamisel tuleb lähtuda samadest üldnõuetest nagu paberkandja korral: allika kontrollitavus ja identifitseeritavus peab olema tagatud (samale viitele ei tohi vastata mitut võimalikku allikat). Allikas lülitatakse loeteludesse
vastavalt selle sisule (vt ka vnr 53). Lisaks allikakirje tavalistele osadele (autor,
pealkiri jms) peab viide elektroonilistele allikatele sisaldama veel elektroonilise andmekandja tüüpi (CD-ROM, arvutivõrk jne), millisel aadressil on materjal kättesaadav
ning materjaliga tutvumise kuupäev (pole vajalik CD-ROM-i puhul). Elektroonilisele
andmekandjale ei viidata juhul, kui tegemist on arvutivõrgus teaduslikus andmebaasis (vnr 22), nt TÜ raamatukogu veebilehe kaudu kättesaadavas virtuaalses
erialaraamatukogus oleva allikaga – sellele viidatakse nagu tavalisele paberkandjal olevale. Samas ei loeta veaks, kui sellisele andmebaasile siiski viidatakse, kasvõi kirjanduse leidmise hõlbustamiseks teistele.
Elektroonilise allika kasutamine on lubatav, kui allikas ei ole paberkandjal kättesaadav (nt välisriigi õigusakt, Eesti raamatukogudes puuduv raamat), tegemist
on ametliku dokumendiga, mille autentsuses ei ole põhjust kahelda (nt on materjal
saadud teabe esmase avaldaja ametlikult veebilehelt) või kui seda paberkandjal ei
olegi, nt käesoleval ajal Riigi Teataja või seaduseelnõu. Allika paberkandjal kättesaadavuse nõue ei kehti teaduslikust andmekogust või ametlikest õigusaktide ja
kohtulahendite andmekogudest saadute kohta.
Oxford English Dictionary Computer File: On Compact Disc. 2nd ed. CD-ROM. Oxford: Oxford UP 1992.
L. Kanger. Haldusleping Eesti kohtupraktikas. Kohtupraktika analüüs. Tartu: Riigikohus, õigusteabe osakond 2010. – www.riigikohus.ee/vfs/1014/Halduslepingu_
analyys_L_Kanger.pdf (24.11.2010).
Riigivastutuse seaduse eelnõu. 818 SE I. – www.riigikogu.ee/?page=en_vaade&op
=ems&eid=1157015&u=20101124162126 (24.11.2010).
Th. J. Pritzker. An Early Fragment from Central Nepal. N. D. Online. Ingress Communications. – www.ingress.com/~astanart/pritzker/pritzker.html, 8.6.1995.
Eesti Teadusfondi Nõukogu, Teadussuundade ja -erialade nomenklatuur. Kinnitatud
ETFN poolt 12.8.1993, protokoll nr 25.1993. – www.etf.ee/uurimist/nomenkla.htm,
23.1.1997.
Eesti Vabariigi Justiitsministeerium. Eesti Vabariigi I ja II astme kohtute tööst 1995.
aastal. – www.ee/just/statistika.html, 23.1.1997.
Eelkõige õigusajaloolises töös (nt mälestuste üleskirjutamine) võib olla tegemist 111
viitega teabele, mida töö autor sai kelleltki suulises vestluses. Muudel juhtudel
väide magister dixit (”õpetaja ütles”, st õppejõud loengus rääkis) teadusliku argumendina ei kehti.
Jüri Jegorovi suuline teade autorile 16.9.1998 Tartus.
Erandina võib kasutada ka avaldamata materjali paberkandjal. Tegemist on viite- 112
ga allikale, mis ei ole trükis avaldatud ja mis ei ole kättesaadav ka elektrooniliselt.
Sageli on sellised allikad seaduseelnõud ja nende seletuskirjad, kohtulahendid,
aga ka üliõpilastööd jms. Sel juhul tuleb ära tuua kõik olulised kirjeandmed ning
näidata, kus materjal asub. Eelnõu korral tuleb näidata ka selle ajaline seis.
M. Laatsit. Kurjategijate väljaandmise õiguslikud alused ja kord. Bakalaureusetöö.
Tartu: TÜ õigusteaduskond 1998. (Käsikiri Tartu Ülikooli õigusteaduskonna teabekeskuses.)
Haldussunni seadus. Eelnõu seisuga september 2000. (Käsikiri Justiitsministeeriumis.)
Tsiviilseadustiku 1936. a eelnõu. Üldosa, asjaõigus, võlaõigus. (E. Lani käsikiri
autori valduses.)
X. JOONEALUNE VIIDE
Joonealune viide tuleb esitada esimene kord täiskirjena, edaspidi lühendatult. 113
Täiskirje hõlbustab töö lugemist, lühendatud viide aitab kokku hoida mahtu. Asjaolu, et elektroonselt on lihtne kopeerida mistahes pikki viiteid ning neid hõlpsasti
korrata, ei õigusta veel joonealuse teksti ülekoormamist lõputute kordustega. Mõistagi peab kirjanduse loetelus sisalduma viidatava töö korrektne täiskirje.
Kui ühelt autorilt on ainult üks töö, viidatakse teistkordselt ja järgmisel viitamisel 114
lihtsalt tema eesnime esitähe ja perekonnanime või ainult perekonnanime kaudu.
Võib kasutada ka väljendit viidatud töö või op cit (ld opus citatum – viidatud teos).
Kui ühelt autorilt on mitu tööd, tuleb viidatav allikas määratleda kas töö pealkirja
esimeste sõnade, esimese viite numbri või töö väljaandmise aastaga.
J. Uluots, lk 34.
J. Uluots. Viidatud töö, lk 34.
J. Uluots. Eestimaa õiguse ajalugu, lk 34.
Uluots (viide 7), lk 34.
Uluots 1938, lk 34.
Paljudes riikides on seadustiku kommentaarile või õpikule viitamisel kasutusel üld- 115
levinud lühendid, mis võivad olla ka ära toodud vastava väljaande tiitellehel või
selle pöördel. Lühendi kasutamisel tuleb viidatud allika täiskirje ära tuua kirjanduse
loetelus, kusjuures kasutatud lühendid peavad sisalduma lühendite loetelus.25 Vajaduse korral võib lühendi lahti seletada ka kirjanduse loetelus.
Joone all (korduv viide): Jescheck/Weigend, lk 38.
Kirjanduse loetelus: H-H. Jescheck, T. Weigend. Lehrbuch des Strafrechts. Allgemeiner Teil. 5. Aufl. Berlin: Duncker & Humblot 1996.
Joone all (korduv viide): StGB-Tröndle/Fischer, eelm § 218/8c-8f.
Kirjanduse loetelus: StGB-Tröndle/Fischer: H. Tröndle, T. Fischer. Strafgesetzbuch
und Nebengesetze. München: Beck 2001.
Lühendamise kohta vt ka M. Ollisaar, lk 31 jj.
X. J oonealune v iide
Viites näidatakse kõigepealt autori eesnime esitäht ja siis perekonnanimi. Viidet ei
alustata lühendiga Vt:. Nii allikas ise kui refereeritav või tsiteeritav koht allikas peab
olema täpselt identifitseeritav – viidata tuleb lehekülje täpsusega. Leheküljele ei ole
vaja viidata üksnes siis, kui osutatakse raamatule tervikuna.
Põhitekstis: Euroopa Ühenduse karistusõiguse küsimusi on siiski käsitletud ka monograafilises kirjanduses.
Joone all esmakordselt ja kirjanduse loetelus: F. N. Heise. Europäisches Gemeinschaftsrecht und nationales Strafrecht. Bielefeld: DDV Verlag 1998.
Õigusakti avaldamiskohale (nt Riigi Teataja) viidatakse joone alla ainult esmaviitamisel, edaspidi sellele joone all ei viidata. Seaduse sättele joone all ei viidata,
vaid see märgitakse põhitekstis kas lause sees või sulgudes lause lõpus. Õigusaktide loetelus peab olema seaduse täiskirje (vnr 92–93). Seaduse täispealkirjale tuleb põhitekstis eelistada lühendit, mis võib olla võetud Justiitsministeeriumi koostatud seadusnimetuste lühendite loetelust või ka muust allikast, nt KarS
kommenteeritud väljaandest.26 Osutus õigusakti sättele viiakse joone alla erandina
üksnes siis, kui see on mahukas ning häirib oluliselt põhiteksti lugemist. See käib
ka Euroopa Liidu ja välisriigi õigusakti kohta (vnr 95–96).
Seaduse kommentaari puhul viidatakse paragrahvi ja kommentaari numbrile või
veere- ehk äärenumbrile, mitte leheküljenumbrile. Kasutatakse lühendit komm või
eraldatakse kommentaari number paragrahvi numbrist kaldkriipsuga. Kui allikas (nt
õpik) on põhjalikult struktureeritud, võib viidata ka vastavale struktuuriosale, eriti
kui viide käib sisulise tervikosa kohta.
Joone all (esmakordsel viitamisel): L. Lehis. PõhiS § 111/1. – Eesti Vabariigi põhiseadus. Komm vlj. 3. vlj. Tallinn: Juura 2012.
Joone all (korduval viitamisel): I. Rebane (koost). Eesti NSV KrKK § 1/1.
Joone all (korduval viitamisel): Jescheck/Weigend § 32 III 3a.
KarSK, lk 31 jj (NB! Käesoleva viite näol on tegemist erandiga, kus viidatakse kommentaari leheküljele,
sest osutus ei käi seadustiku paragrahvi kohta).
Sageli ei viidata ajaloolistele õigusallikatele joone all või teksti sees lehekülje- 119
numbri, vaid tekstisisese numeratsiooni järgi. Näiteks Rooma õiguse tekstile viitamisel tuuakse teose või autori nimi tavaliselt lühendatult (digestide puhul D või
Dig, Justinianuse institutsioonide puhul I või Inst, Gaiuse institutsioonide puhul G
või Gai). Tekstisiseses numeratsioonis märgib esimene number raamatut, teine
pealkirjastatud peatükki ehk tiitlit, kolmas fragmenti ja neljas (kui on) paragrahvi.
Numereeritama algust tähistatakse lühendiga pr (ld principium).
Dig 12.3.4.2.
Inst 2.1.pr.
Gai 2.56.
Erandina võib kasutada ka passim-viidet (ld passim – kõikjal, läbisegi). See viide 120
võib osutuda otstarbekaks juhul, kui artiklis või raamatus on mingit seisukohta väljendatud või mingit isikut mainitud korduvalt. Leheküljele viitamine tähendaks sel
juhul artikli paljudele või koguni kõikidele lehekülgedele viitamist, mis muudab viitamise mõttetuks. Passim-viite korral tuleb aga vähemalt üks kord viidata ka konkreetsele leheküljele – nt kus antud seisukoht esineb esimest korda või kus sellele
on pööratud kõige enam tähelepanu.
Põhitekstis: Väide, et ei ole olemas ühtset Euroopa õiguskultuuri ega euroopalikku
karistusõigust, on kirjanduses siiski ümber lükatud.
Joone all (korduval viitamisel): E. Samson. Eesti karistusseadustiku üldosa eelnõust, lk 58, passim.
Viite mõjupiirkond ulatub viitenumbrini (või muu allikatähistuseni). See tähendab, 121
et viitenumber osutab kohale, kus refereering või tsitaat lõpeb. Kui viitenumber on
lõigu lõpus, siis katab see kogu lõiku, kui lause lõpus, siis ainult antud lauset. Viitenumber pannakse vahetult pärast kirjavahemärki (ilma tühikuta). Kui soovitakse
viitega katta ainult lõike lõpus olevaid lauseid, siis peab see ilmnema põhitekstist.
On võimalik, et viide katab ainult ühte sõna – sel juhul pannakse viitenumber selle
sõna järele ja vajadusel enne kirjavahemärki.27
Kui joone all on ühes viites osutatud mitmele allikale, eraldatakse allikad semikoo- 122
loniga. Autori enda joonealune tekst eraldatakse allikaviitest lühendiga vt.
Lähemalt E. Lauk, lk 52.
Joonealune tekst: Kõige põhjalikumalt on seda küsimust seni käsitlenud baltisaksa kirjandus. Vt F. G. v Bunge. Altlivlands Rechtsbücher, lk 18–23 (ülevaade) ja
lk 95–158 (allika tekst).
Kohtulahenditele viidatakse kas põhitekstis või joone all. Joonealune viide koostatakse samamoodi nagu kohtupraktika loetelu kirje (vnr 99–104). Vajaduse korral
lisatakse kohtulahendi punkt.
Põhitekstis: Samasugust seisukohta on Riigikohus väljendanud ka varem (nt
RKTKo 3-2-1-62-08 p 6).
Põhitekstis: Samasugust seisukohta on Riigikohus väljendanud ka varem.
Joone all: Nt: RKTKo 3-2-1-62-08 p 6.28
Viitamisel välismaisele kohtupraktikale lähtutakse vastavas riigis või organisatsioonis omaksvõetud skeemidest, lisades põhitekstis või joone all vajaliku selgituse. Välisriigi kohtupraktikale viidates tuleb võimaluse korral kasutada allikat, mis on
ka meie lugejale kättesaadav.
Põhitekstis: Sellisele seisukohale hädakaitse küsimuses on asunud Saksamaa Liidukohus.
Joone all: BGHSt 3, 217 (Ersatzkommunisten) = Best of. Strafrecht, lk IV-5.
Põhitekstis: Solvamine võib aset leida ka seksuaalset laadi tegudega, nagu seda
tunnistab Saksamaa Liidukohus.
Joone all: BGH, 2. StR 662/88 = NJW 1989, lk 3028.
Entsüklopeediale või sõnaraamatule viitamisel tuleb ka korduval viitamisel näidata nii artikli pealkiri või märksõna kui ka selle paiknemine konkreetses köites.
Märksõna või artiklit võib tähistada ka lühendiga sub või sv (ld sub vero – sõna all).
Eesti Entsüklopeedia puhul piisab viitamisest ainult väljaandele – et oleks eristatud
ENE ja EE. Paljudes entsüklopeediates on tekst jagatud mitte lehekülgedeks, vaid
veergudeks, millele tuleb ka viidata. Mõistagi tuleb väljaande täiskirje tuua kirjanduse loetelus.
Näide pärineb K. Sein, lk 222.
EE. 10. kd, sv õigus, lk 595.
Intellektuaalne omand. – ENE. 2. vlj. 3. kd, lk 649.
Action populaire. – Der grosse Herder. 1. Bd, veerg 113.
Arhiivimaterjali korral tuleb joonealuses viites näidata üksnes viidatava dokumen- 126
di nimetus (või autori nimi) ja lehenumber. Muud kirjeosad jäävad arhiivimaterjali
loetellu.
Töö kirjutamisel võib osutuda vajalikuks viidata parasjagu käsil oleva töö mõnele 127
osale. See väldib kordusi ning hõlbustab ka lugemist. Tõsi, kui sedalaadi viiteid
hakkab tulema väga sageli, on kirjutajal vaja veel kord läbi mõelda töö struktuur.
Olenevalt kasutatavast viitesüsteemist osutatakse kas tekstis või joone all töö leheküljele või struktuuriosale mõistetega käesolev töö, supra (ülal ehk eespool), infra
(alamal ehk tagapool) jne.29 Vt ka vnr 75.
Joone all: Koosseisueksimusest tuleb eristada keelueksimust. Vt lähemalt käesoleva töö III ptk § 2 (lk 48 jj).
Põhitekstis: Koosseisueksimusest tuleb eristada keelueksimust. Tegemist on täiesti
iseseisva eksimuse liigiga, mistõttu ma käsitlen seda küsimust hiljem põhjalikumalt.
Joone all: Infra, lk 48.
iseseisva eksimuse liigiga, mistõttu ma käsitlen seda küsimust hiljem põhjalikumalt
Kui töö, mida soovitakse tsiteerida või refereerida, ei ole Eesti raamatukogudes 128
või andmebaaside kaudu kättesaadav, on lubatud kaudne viitamine. Joone all
tuuakse ära tavaline lühendatud viide, kirjanduse loetelus aga mõlemad allikad,
kusjuures näidatakse, et tegemist on kaudse viitega.
Joone all (korduv viide): A. Piip, lk 167.
Kirjanduse loetelus: A. Piip. Kaubandusõigus ja -protsess. Tallinn: Justiitsministeerium 1995 (viidatud: A. Kalvi. Esindusprobleeme tööstusomandi õiguskaitsel. –
Juridica 1996/X, lk 567).
U. Mereste, lk 151.
1.	Ametniku keelekäsiraamat. Tallinn: Juura 2003.
2.	S. Hirsjärvi, P. Remes, P. Sajavaara. Uuri ja kirjuta. 1. vlj. Tallinn: Medicina
3.	KarSK: Karistusseadustik. Komm vlj. Koost J. Sootak, P. Pikamäe. 4. vlj.
Tallinn: Juura 2015.
4.	M. Ollisaar. Lühendite müstilisest maailmast. – Õiguskeel 1996/5.
5.	J. Saar. Kurjad konstandid ja Eesti. – Akadeemia 2010/7.
6.	K. Sand-Jensen. Kuidas kirjutada läbinisti igavat teadusteksti. – Acta Semiotica
Estica VII. Tartu: TÜ 2010.
7.	K. Sein. Leping kinnisvaraarendaja ja kinnisasja omandaja vahel: kas müügileping või segatüüpi leping? – Juridica 2010/III.
8.	E. Kalle (koost). Üliõpilaste kirjalike tööde koostamine ja vormistamine. Tallinn:
TTÜ 2000.
9.	E. Kalle, A. Aarma. Teadustöö alused. Tallinn: TTÜ 2003.
10.	Kõverjalg. Üliõpilastööde koostamise metoodika. Tallinn: Sisekaitseakadeemia
11.	E. Lauk. Algteadmisi teadustööst. Tartu: TÜ 1995.
12.	U. Mereste. Üliõpilastööde koostamise metoodikast. Tallinn: TPI 1969.
13.	S. Roomets (koost). Üliõpilastööd ja nende vormistamine. Tallinn: AS Rebellis
14.	S. Roomets. Üliõpilastööd ja nende vormistamine arvutil. Tallinn: AS Rebellis
15.	Üliõpilastööde juhendeid teaduskondades:
1)	filosoofiateaduskond:
http://www.fl.ut.ee/et/810369/juhendid-ja-korrad/73329;
2) majandusteaduskond:
http://www.mtk.ut.ee/sites/default/files/mtk/dokumendid/kirjalike_
uurimistoode_juhend_2015.pdf;
3) sotsiaal- ja haridusteaduskond:
http://www.sh.ut.ee/et/oppimine/teaduskonna-juhendid-korrad-0
http://www.sh.ut.ee/et/oppimine/teaduskonna-juhendid-korrad-0.
1.	Doktorikraadi andmise kord. Vastu võetud Tartu Ülikooli senati 20.12.2013. a
määrusega nr 23. Jõustunud 1.1.2014. – http://www.ut.ee/sites/default/files/
www_ut/oppimine/02._doktorikraadi_andmise_kord_terviktekst.pdf.
2.	Magistritöö kaitsmise kord. Vastu võetud õigusteaduskonna nõukogu otsusega
8.4.2014; muudetud 13.2.2015. –
http://www.oi.ut.ee/et/oppimine/magistritoo-kaitsmise-kord.
3.	Magistritöö retsenseerimise juhend. Kinnitatud õppeprodekaani otsusega
10.5.2009; muudetud 2.6.2013. –
http://www.oi.ut.ee/et/magistritoo-retsenseerimise-juhend.
4. Uurimis- ja magistritööde juhendamise kord. Vastu võetud õigusteaduskonna
nõukogu otsusega 4.7.2013. –
http://www.oi.ut.ee/et/uurimis-magistritoode-juhendamise-kord.
5. Õigusaktide lühendid. – https://www.riigiteataja.ee/lyhendid.html.
6. Õppekorralduseeskiri. Vastu võetud Tartu Ülikooli senati 21.6.2014. a määrusega nr 11; kinnitatud Tartu Ülikooli nõukogu 29.7.2014. a määrusega nr 18.
Jõustub 1.1.2016 – http://www.ut.ee/et/oppimine/uliopilasele.
7. Üliõpilastöödes leiduvate loomevarguse juhtumite menetlemise kord Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. Vastu võetud õigusteaduskonna nõukogu koosolekul
15.10.2004. a – www.oi.ut.ee/oppetoo/regulatsioonid-oppetoos.
LISA 1. TIITELLEHE NÄIDIS
Kutse või teaduskraad Eesnimi Perekonnanimi
Töö esitamise koht
LISA 2. TÖÖ STRUKTUURI NÄIDISEID
1. ptk. Xxxx............................................................................................................. 5
§ 1. Xxxx..................................................................................................... 5
§ 2. Xxxx..................................................................................................... 9
2. ptk. Xxxx
§ 1. Xxxx
§ 2. Xxxx
1.1. Xxxx
1.1.1. Xxxx
1.1.2. Xxxx
1.2. Xxxx
2.1.	Xxxx
2.2. Xxxx
2.	Xxxx
XXX. Zusammenfassung
KASUTATUD KOHTUPRAKTIKA
Lisa 1. Xxxx
Lisa 2. Xxxx
LISA 3. ÕIGUSAKTIDE JA KOHTULAHENDITE
k – korraldus
m – määrus
o – otsus
Riigi Teatajas avaldatavate täitevvõimu õigusaktide lühendid
EPP – Eesti Panga president
HTM – haridus- ja teadusminister
JM – justiitsminister
KaM – kaitseminister
KeM – keskkonnaminister
KuM – kultuuriminister
LV – linnavalitsus
LVK – linnavolikogu
MKM – majandus- ja kommunikatsiooniminister
PM – peaminister
PõM – põllumajandusminister
RaM – rahandusminister
ReM – regionaalminister
SiM – siseminister
SoM – sotsiaalminister
VM – välisminister
VV – Vabariigi Valitsus
VaVK – vallavolikogu
VaV – vallavalitsus
VVK – Vabariigi Valimiskomisjon
Näiteid: EPPm – Eesti Panga presidendi määrus, PMk – peaministri korraldus.
Lisa 3 . Õ igus ak t ide ja k oht ulahendit e l ü h e n d e i d
Riigikohtu lühendid
RKÜK – Riigikohtu üldkogu
RKPJK – Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium
RKHK – Riigikohtu halduskolleegium
RKKK – Riigikohtu kriminaalkolleegium
RKTK – Riigikohtu tsiviilkolleegium
RKEK – Riigikohtu erikogu
Näiteid: RKPJKo – Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi otsus; RKTKm – Riigikohtu tsiviilkolleegiumi määrus.
Esimese ja teise astme kohtute lühendid
TlnRnK – Tallinna Ringkonnakohus
TrtRnK – Tartu Ringkonnakohus
TlnHK – Tallinna Halduskohus
TrtHK – Tartu Halduskohus
HMK – Harju Maakohus
PMK – Pärnu Maakohus
TMK – Tartu Maakohus
VMK – Viru Maakohus
Näiteid: TlnRnKo – Tallinna Ringkonnakohtu otsus; VMKm – Viru Maakohtu
määrus.
Euroopa Liidu kohtute lühendid
EK – Euroopa Kohus
EÜK – Üldkohus
EATK – Avaliku Teenistuse Kohtus
Näiteid: EKo – Euroopa Kohtu otsus; EÜKm – Üldkohtu määrus.

matches:
de lege ferenda
de lege ferenda
§ 19
§ 199
§ 199
§ 32
§ 36
§ 27
§ 1
§ 1
§ 199
§ 111
§ 218
§ 111
§ 1
§ 32
Riigikohus
Riigikohus
§ 2
§ 1
§ 2
§ 1
§ 2
Kohus