text:
Eesti Vabariigi põhiseadus / paragrahv 20 Eesti Vabariigi põhiseadus
Eesmärk on pakkuda igaühele kaitset meelevaldse vabaduse võtmise eest vahistamise (arreteerimise) või kinnipidamise teel. Meelevaldsus tähendab seadusliku aluse ja asjakohase kohtuliku kontrolli puudumist. Lisaks tähendab meelevaldsus küll seaduslikul alusel toimuvat, kuid ebaproportsionaalset, ülemäärast intensiivsust vabaduse võtmisel. Kinnipidamine on vabaduse võtmise kergem vorm, selle piiramine näiteks isiku tuvastamiseks või üksikuks menetlustoiminguks. Kinnipidamisele võib, kuid ei pruugi järgneda vahistamine kui kinnipidamise raskem vorm. Sõnapaari “vabadus ja isikupuutumatus” kasutatakse valdavalt lahutamatuna ning nende põhisisu on habeas corpus’e doktriinist tulenev. Riigikohtu praktikas on isikupuutumatuse mõistet laiendatud ka eraelu puutumatuse ja enesemääratlemise valdkonda, näiteks seksuaalkuritegude kontekstis, leides, et raskendavatel asjaoludel vägistamist sätestava KarS § 141 lg 2 eesmärk on kaitsta isiku põhiõigust seksuaalsele enesemääramisele, mis on hõlmatud isikupuutumatuse (PS § 20) ja eraelu kaitsega (PS § 26) (RKPJKo 23.09.2015, 3-4-1-13-15). Samuti on Riigikohus tõstatanud küsimuse isikupuutumatusest patsiendi abordieelse informeerimiskohustuse ja teadliku nõusoleku kontekstis, leides, et kehalisest puutumatusest ja enesemääramisõigusest rääkides on PS §-de 16 ja 28 kõrval asjakohane §-s 20 sätestatud õigus isikupuutumatusele ning kohustus küsida operatsiooniks patsiendi nõusolekut tuleneb kehalise puutumatuse rikkumatuse nõudest (RKKKo 30.05.2000, 3-1-1-63-00, p 7.2). Õigus isikupuutumatusele on aktuaalne ka karistusõigusliku kaitse tagamisel perevägivalla puhul, kuna tulenevalt isikupuutumatusest ei ole keegi kohustatud taluma vägivalda ka pereliikme või mõne teise lähedase inimese poolt (RKKKo, 25.05.2004, 3-1-1-38-04, p 10). Ka on leitud, et isiku kohustamine ette näitama tema taskuis olevaid esemeid riivab just PS §-s 20 sätestatud õigust isikupuutumatusele ja seda võib teha üksnes seaduses sätestatud juhtudel ja korras (RKKKo 19.05.2005, 3-1-1-43-05, p 7).
Määrav ei ole, millises menetluses (nt kas kriminaal-, tsiviil-, haldus- või distsiplinaarmenetluses) vabaduse võtmine aset leiab või oli see hoopis menetluseväline. Oluline pole ka, milline ametiisik, organ või asutus (politsei, piirivalve, toll, sõjavägi, sotsiaal- või haridusasutus vm) seda teeb. Oluline on, et vabaduse võtmise eest on vastutav avalik võim, s.o riigi- või munitsipaalvõim või nende poolt delegeeritud organ. Vastutuse määratlemisel on EIK pidanud vajalikuks toonitada, et EIÕK art 5 mitte ainult ei kohusta osalisriiki hoiduma kaitstavate õiguste kahjustamisest, vaid astuma ka vajalikke samme selleks, et tagatud oleks tema jurisdiktsiooni all viibivate isikute kaitse õigusvastaste rünnete eest (El-Masri vs.endine Jugoslaavia Makedoonia Vabariik, 13.12.2012). Viidatud asjas leidis EIK, et kuigi peksmine ja muud vägivallateod Skopje lennujaamas panid toime USA ametiisikud, toimusid need ometi vastustava riigi territooriumil ning tema ametiisikute juuresolekul. Seetõttu oli valitsus vastutav võõrriigi ametiisikute õigusvastaste tegude eest.
EIK on selles kontekstis toonitanud vahet kaitseväeteenistuse tavatingimuste ja vanglas viibimise vahel. Esimene ei ole käsitatav vabaduse võtmisena; teisel puhul ei ole kinnipeetavalt enam võimalik vabadust võtta ja paigutamist kartserisse tuleb vaadelda kinnipidamistingimuste muutmisena (X. vs.Šveits, 1977). Asjas, kus kinnipeetav lukustati kaheks tunniks kambrisse (Bollan vs.Ühendkuningriik, 1998), oli EIK vähem resoluutne ega välistanud, et vanglas kohaldatud meetmed võivad erandlikel juhtudel riivata õigust vabadusele. EIK on möönnud (Schneiter vs.Šveits, 2000), et ka isikult, kellelt on juba vabadus võetud (psühhiaatriahaiglas), on võimalik täiendavalt EIÕK art 5 järgi vabadust võtta. Kuigi nimetatud juhul oli tegemist täiendava vabaduse võtmisega psühhiaatriahaiglas, märkis kohus, et selgitamaks, kas isikult on vabadus võetud, tuleb hinnata konkreetset situatsiooni ning kriteeriume, nagu rakendatud meetme iseloom, kestus ja kohaldamisviis. Osalise selguse nn jääkvabaduse kontseptsiooni osas tõi EIK 2012. a otsus kohtuasjas Munjaz vs.Ühendkuningriik, kus EIK viitas mh Kanada ülemkohtu praktikale, milles on leitud, et ka vangilt saab vabaduse võtta ning tema paigutamisel rangema režiimiga üksusesse tuleb talle tagada habeas corpus’e õigus. Kohus põhjendas seda sellega, et üksikvangistuse kohaldamisel võetakse kinnipeetavalt tema “jääkvabadus“. Seega on vabaduse võtmine vanglas võimalik ning isikule habeas corpus’e õiguse kohaldamata jätmine ei ole põhjendatud.
Selleks et vabaduse võtmist otsustavat organit võiks vaadelda kohtuna, peab ta olema sõltumatu nii täitevvõimust kui ka pooltest ning kohtule peaks laienema üldtunnustatud kohtu sõltumatuse garantiid (vt EIKo De Wilde, Ooms ja Versyp vs. Belgia, 18.06.1971). Säte ei nõua, et vabaduse võtmise otsus tuleb kohe täitmisele pöörata ning et hilisemal (ajatatud) vabaduse võtmisel või reaalsele vabaduskaotusliku karistuse kandmisele saatmisel tuleks rakendada uuesti vastavat vabaduse võtmise menetlust. Juhul kui esimese astme kohus on teinud PS ja seadusega kooskõlas oleva menetluse järel otsuse isiku karistamiseks seaduses ette nähtud vabaduskaotusliku karistusega ning võtab otsuse täitmiseks isikult vabaduse (isiku vahi alla), siis on kohus vabaduse võtmisel toiminud PS ja EIÕK kohaselt. See on vabaduse võtmise üldeeldus ja õigustatud alus, mis aga ei tähenda, et tehtud otsust ei võiks hilisema apelleerimise käigus korrigeerida, mis aga ei muuda esmast otsust automaatselt PS-ga ja EIÕK-ga vastuolus olevaks. Tekstis kasutatav mõiste “süüdimõistev kohtuotsus” välistab selle aluse kasutamise preventiivseks kinnipidamiseks või üldistel julgeolekukaalutlustel kinnipidamise (vt EIKo Guzzardi vs. Itaalia, 06.11.1980). Asjas Stafford vs.Ühendkuningriik (28.05.2002) leidis EIK, et isiku kinnipidamine siseministri otsuse alusel pärast algses kohtuotsuses ettenähtud vangistustähtaja ärakandmist isiku jätkuva ohtlikkuse põhjendusel ei ole kooskõlas EÕIK art-ga 5.1.a.
Erandi esimene pool käsitleb juhtusid, kus kohus on varem juba teinud isikut kohustava otsuse ning viimane ei ole seda täitnud, mistõttu on vajalik karmima abinõu rakendamine. KarS-s näeb sellise võimaluse ette näiteks 4. ptk 3. jagu, mis käsitleb rahalise karistuse, rahatrahvi ja varalise karistuse asendamist. Seega võib vaadeldav PS säte olla vabaduse võtmise aluseks juhul, kui inimene ei ole maksnud talle kohtu poolt mõistetud rahalist karistust (trahvi) (vt nt KarS §-d 70–72), täitnud mingit muud kui vabaduskaotuslikku karistust või ei ole järginud mingit muud talle pandud kohustust (nt läbinud meditsiinilist läbivaatust või andnud proove; ei ole ilmunud kohtu kutsel kohtu ette (vt nt KrMS § 139 – sundtoomine), täitnud kriminaalhoolduse eeskirju jmt). Vabadust ei saa võtta siis, kui keegi ei ole suuteline täitma oma tsiviilõiguslikke lepingulisi kohustusi vajalike vahendite puudumise tõttu (vt PS § 20 lg 3 komm) isegi siis, kui selle kohta on olemas vastav isikut kohustav kohtuotsus. See on üldprintsiip, mis ei tähenda siiski seda, et kui tegu on näiteks kuritegeliku varade omastamise või raiskamisega ning sellega seonduva lepinguliste kohustuste (kuritegeliku) täitmata jätmisega, siis on isiku vabaduskaotuslik vastutus ja vabaduse võtmine välistatud. See on võimalik, kuid sel juhul kriminaalõiguslikul alusel ja kriminaalmenetluses.
Kinnipidamiseks peab olema konkreetne isikuline põhjus, s.o mitte üldine põhjus, näiteks avaliku korra tagamine, kuriteo ärahoidmine vms. Engeli asjas määras EIK, et “sõnad “seaduses ettenähtud kohustuse täitmise tagamiseks” puudutavad ainult juhtumeid, mille puhul seadus lubab inimese kinnipidamist, et sundida teda täitma konkreetset ja kindlaksmääratud kohustust, mida ta seni ei ole täitnud” (EIKo Engel jt vs. Madalmaad, 08.06.1976). Kinnipidamise PS-ga kooskõla hindamisel tuleb arvestada kohustuse iseloomu ning seda, kas selle rakendamiseks (tagamiseks kinnipidamise teel) on kohene vajadus ja kas taotletavat eesmärki on võimalik saavutada ka muul viisil. Vasileva kaebuses Taani vastu (25.09.2003) leidis EIK, et 65-aastase naise kinnipidamisel üle 24 tunni politseiasutuses pärast vaidlust bussikontrolöriga sõidupileti kehtivuse asjus ei leitud kohast tasakaalu vajaduste vahel tagada seadusjärgse kohustuse täitmine ja austada isikuvabadust. EIK aktsepteeris, et politsei toimis Taani seaduse kohaselt, sest naine ei öelnud oma nime ja aadressi, nagu Taani seadus nõuab, ning kui ta seda tegi, siis ta vabastati kohe. Seega oli kinnipidamisel seaduslik alus olemas. Kuid hinnates rakendatud meetme proportsionaalsust sündmuse asjaolude valguses, leidis EIK, et kohustuse iseloomu ja eesmärki, kinnipeetud isiku iseärasusi ja kinnipidamise asjaolusid ning kinnipidamise kestust arvestades ei leidnud võimud õiglast tasakaalu kohustuse täitmise kindlustamise ja isikuvabaduse tagamise vahel, mis tõi kogumis kaasa EIÕK rikkumise. Juhul kui tegu on põhjendatud kahtlusega kuriteo toimepanemises, ei rakendata mitte kommenteeritavat punkti, vaid järgmist – p 3. EIK on leidnud, et isiku kinnipidamine võib olla õigusvastane, kui selle nähtav eesmärk erineb selle tegelikust eesmärgist (Hodorkovski vs.Venemaa, 31.05.2011). Seega ei saa selle sätte alusel kinni pidada isikuid, kelle kinnipidamise tegelik eesmärk on tema kahtlustatavana toimetamine pädeva riigiorgani ette konventsiooni art 5 lg 1 p c alusel.
Vahistamine on kriminaalmenetluse tagamise vahend, mis kõige tõsisemalt riivab isikuvabadust (RKÜKo, 01.02 2008, 3-3-1-15-07, p 24). PS 20 lg 2 p 3 alusel vabaduse võtmisega on tegemist kahtlustatavana kinnipidamisel (KrMS §-s 217 sätestatakse isegi imperatiivsed kinnipidamise alused), menetlusaluse isiku kinnipidamisel (VTMS § 44) ja isiku kinnipidamisel vahetult eesseisva kuriteo ärahoidmiseks (KorS § 46 lg 1 p 1 ning ka APolS § 161 lg 3 p 1). Eelvangistus on tundlik ja suurt tähelepanu nõudev ala, sest selle kohaldamine tähendab demokraatliku õigussüsteemi ühe alusprintsiibi, süütuse presumptsiooni, samuti üldise vabadusõiguse tõsist riivet. Süütuse presumptsiooni kaitseb nii PS (§ 22 lg 1) kui ka EIÕK (art 6 lg 2). Vabadus võetakse isikult, kelle suhtes pole veel jõustunud süüdimõistev ning vabaduse võtmist ettenägev kohtuotsus. Huvide põrkumine tuleneb samaaegsest avaliku võimu kohustusest tagada igaühe õigused ja vabadused, ühiskonna turvalisus, tabada õigusrikkujad, selgitada välja nende poolt toimepandu, tuua nad kohtu ette, kindlustada õigusemõistmine ning seejuures austada igaühe õigusi ja vabadusi. Säte võimaldab vabaduse võtta juhul, kui süüteo toimepanek konkreetse isiku poolt ei ole veel tõendatud, kuid selle võimalikkuses on põhjendatud kahtlus (EIKo Fox, Campell ja Hartley vs. Ühendkuningriik, 30.08.1990). Seega on võtmeprobleemiks põhjendatud kahtluse õigustatuse ja usaldusväärsuse kindlakstegemine ning õiglase tasakaalu leidmine põrkuvate huvide ja õiguste, väärtuste ja ootuste vahel.
Kohtu alla antud ja vabaduses viibiva süüdistatava võib vahistada maakohtu või ringkonnakohtu määruse alusel, kui ta ei ole kohtu kutsel ilmunud ja võib kohtumenetlusest jätkuvalt kõrvale hoiduda (KrMS § 130 lg 4). PS § 20 lg 2 p-st 1 lisandub ka süüdimõistva kohtuotsuse täitmise tagamise eesmärk, mille huvides võib kohus süüdimõistva kohtuotsusega mõistetud vangistuse täitmise tagamiseks vahistada vabaduses viibiva süüdistatava (KrMS § 130 lg 41) ja süüdimõistva kohtuotsuse täitmise tagamiseks vabaduses viibiva süüdimõistetu (KrMS § 130 lg 5). Vahistamise kord on esitatud KrMS §-s 131 (süüdimõistetu puhul §-s 429).
W. Kudla asjas märkis EIK, et “tugev põhjendatud kahtlus, et arreteeritud isik on toime pannud kuriteo, on jätkuva vabaduse võtmise õiguspärasuse conditio sine qua non ehk vältimatu tingimus, kuid pärast teatud aja möödumist sellest enam ei piisa. Sel juhul peab kohus kontrollima, kas ka muud alused õigustavad edasist kinnipidamist. Kui need alused leitakse olevat “olulised” ja “piisavad”, tuleb vaadata ka, kas võimud on asja menetlenud “erilise tähelepanuga”.” (Kudla vs. Poola, 26.10.2000.) Põhjendatud kahtlus eeldab faktide või informatsiooni olemasolu, mis võimaldab objektiivsel hindajal arvata, et isik on toime pannud kuriteo ning temalt vabaduse võtmine neis tingimustes on vältimatu. See on fakti ja asjaolude küsimus, mida tuleb hinnata vastavas ajahetkes ja oludes. Subjektiivsest hinnangust, näiteks politseiametniku siirast siseveendumusest, jääb väheseks. Rakendada tuleb ka objektiivset testi ehk faktilise põhjendava andmestiku olemasolu. EIK leidis näiteks asjas Labita vs.Itaalia (06.04.2000), et teiste tõenditega toetamata kuuldused anonüümselt informaatorilt seotuse kohta maffiaga ei kvalifitseeru “põhjendatud kahtluseks”. Konventsiooni doktriin ei eelda, et andmetel oleks kohtuliku tõendi vorm. Riigikohus on osutanud, et “erikaebust läbivaatav kohus peab sisuliselt kontrollima, kas loa andmisel esines põhjendatud kahtlus – nii kuriteokahtlus kui näiteks pakkumineku kahtlus [ ] ning et põhjendatud kahtlus peab tuginema konkreetsele informatsioonile” (RKKKm 11.03.1997, 3-1-1-27-97). Riigikohus on defineerinud põhjendatud kuriteokahtluse mõistet ning selgitanud sellega seonduvat vahistamise kontekstis korduvalt ka hilisemas praktikas (RKKKm 11.12.2006). EIK on vahi all pidamise põhjendatud alustena aktsepteerinud ka tõendite kõrvaldamise (EIKo Wemhoff vs. Saksamaa, 27.06.1968), tunnistajate mõjutamise (EIKo Ringeisen vs. Austria, 16.07.1971) ja õigusemõistmist kahjustavate kokkulepete ohtu (Wemhoff vs. Saksamaa, 27.06.1968), isiksuse kriminogeenset eripära, inkrimineeritava teo ohtlikkust, sotsiaalset seotust (töö, perekond jmt) jne. Riigikohus on selgitanud (RKKKm 10.01.2013, 3-1-1-127-12), et EIK praktikas ühe või teise riigi õiguskorras eksisteerivate vahistamisaluste lubatavaks pidamine konventsiooni art 5 lg 1 p c kontekstis ei muuda vastavat vahistamisalust automaatselt ja vahetult Eesti õiguskorra osaks. EIK on küll õigustatud hindama, kas vabaduse võtmisel oli järgitud riigisisest õigust, kuid tema pädevuses ei ole riigisisese õiguse täiendamine uute vahistamisaluste loomise kaudu. Juba oma eesmärgist tulenevalt ei saa konventsiooni art 5 ja selle alusel kujundatud kohtupraktika olla kuriteos kahtlustatava isiku olukorra halvendamise õiguslikuks aluseks.
Alaealiselt vabaduse võtmise peamine eesmärk on kasvatusliku (EIÕK-s “haridusliku”) järelevalve sisseseadmine ja kohase abi pakkumine olukorras, kus alaealise käitumine seab ohtu tema enda elu, tervise või arengu või teiste isikute elu või tervise ja seda ohtu ei ole võimalik kõrvaldada ühegi vähem piirava meetmega. Ka inimõiguste kohtu praktikas on kohaseks peetud kinnipidamist alaealise üldistest huvidest lähtuvalt, näiteks alaealise arengu ja tervise tõsist ohustatust seoses näiteks narkootikumide tarvitamise, prostitueerimise või ahistamisega. Eestis pelgalt koolikohustuse mittetäitmise faktist alaealise vabaduse võtmiseks ei piisa. Vabaduse võtmine võib olla õigustatud juhul, kui koolikohustusest eemale hoidmisega kaasneb oht alaealise tervisele või arengule. Asja sisulisel otsustamisel tuleb alati esikohale seada lapse huvid. Millised need on, on konkreetsete asjaolude ja nende hindamise küsimus ja tuleb alati lahendada juhtumipõhiselt.
PS tekst ei viita, et korraldus mõjutusvahendi rakendamiseks peab tingimata lähtuma kohtult. See võib olla antud ka mõne teise selleks volitatud (haldus)organi või ametiisiku poolt. Seaduslik korraldus tähendab siin õiguslikul alusel oma pädevuse piires ning põhjendatult antud korraldust, mitte üksnes korralduse lähtumist seaduse tasemel õigusaktist. Seaduses sätestatud alus ja kord alaealise üle isikuvabadust piirava kasvatusliku järelevalve sisseseadmiseks sisaldub eeskätt AMVS § 6 lg-tes 2 ja 4. Neist sätetest esimesena nimetatus on märgitud, et otsustajal (alaealiste komisjonil) on õigus taotleda kohtult alaealise kasvatuse eritingimusi vajavate õpilaste kooli suunamist, kui alaealine on toime pannud AMVS § 1 lg-s 2 sätestatud teo, mille eest kohaldatud mõjutusvahendid ei ole andnud tulemust, ja kui kasvatuse eritingimusi vajavate õpilaste kooli suunamine toimub alaealise kasvatusliku järelevalve huvides. AVMS § 6 lg 4 kohaselt aga paigutatakse alaealine kasvatuse eritingimusi vajavate õpilaste kooli kuni kaheks aastaks. Vabaduse võtmine eelkirjeldatud sätte alusel toimub seega kohtumäärusega, mille tegemise menetlus on reguleeritud KrMS 17. ptk-s. AVMS kehtetuks tunnistamisele järgnevalt kavandatud uue korra järgi otsustab lapse kinnisesse lasteasutusse paigutamise, samuti seal viibimise pikendamise ja lõpetamise kohus lapse elukoha järgse kohaliku omavalitsuse üksuse avalduse alusel TsMS isiku kinnisesse asutusse paigutamise menetluse kohta ette nähtud korras SHS §-s 1302 ettenähtud erisustega.
Tervishoiu- ning sotsiaalteenuste osutamisel lähtutakse vabatahtlikkuse põhimõttest. Vaid erandjuhtudel saab olla alust kohustada isikut viibima teatud teenuse osutaja juures (nt psühhiaatriahaiglas, nakkushaiglas, erihooldekodus). Eestis reguleerivad psüühikahäirega isiku vabaduse piiramist PsAS ning SHS. Nakkushaige isiku kinnipidamisalused tulenevad NETS-st. NPALS § 11 lg 2 kohaselt toimub vaimsete häirete tõttu endale või teistele ohtliku narkomaani haiglasse paigutamine tema tahtest olenemata psühhiaatrilist abi reguleerivate õigusaktide kohaselt. Otsuse isiku nõusolekuta tervishoiuasutusse või hoolekandeasutusse paigutamiseks langetab maakohus TsMS 54. peatükis sätestatud korras. Psühhiaatrilise sundravi kohaldamise alused süüdimatus seisundis õigusvastase teo toimepanemise eest tulevad KarS-st ning vastav menetlus on sätestatud KrMS 16. peatükis. PS-s on üheks isiku vabaduse võtmist õigustavaks eelduseks sätestatud vaimuhaigus. Termin “vaimuhaigus” oli küll varasemalt psühhiaatrias katusterminina kasutusel, kuid praegusel ajal on katusterminiks “psüühikahäire”, vaimuhaiguseks nimetatakse aga vaid ühte osa psüühikahäiretest – psühhoose. Psüühikahäirega isikult vabaduse võtmist reguleerivates seadustes – PsAS-s ja SHS-s – kasutataksegi praegu üksnes terminit “psüühikahäire”.
PS ja EIÕK teksti võrdlus näitab, et PS on neil alustel kinnipidamise suhtes rangem, pakkudes selles mõttes avaramat kaitset kui EIÕK. Nii isikute ring kui ka kinnipidamise alused on PS-s sätestatud kitsamalt. PS näiteks ei luba hulkurite kinnipidamist. Samas lubab PS sättes nimetatud isikute kinnipidamist üksnes juhul, kui nad on endale või teistele ohtlikud. Konventsiooni tekstis säärast piiravat klauslit ei ole. Nii on EIK väljendanud seisukohta, et isiku vabaduse piiramine saab tulla kõne alla siis, kui see on vajalik kaitsmaks kas kinnipeetava isiku ohutust, tema tervist või avalikku korda (EIKo 04.04.2000, 26629/95, Litwa vs.Poola). Samuti on EIK rõhutanud, et isiku vabaduse piiramiseks ei piisa vaid tema psüühikahäire tuvastamisest, vaid vastava häire iseloom peab olema selline, et see õigustaks vabaduse võtmist (EIKo 24.10.1979, Winterwerp vs.Madalmaad). Guzzardi asjas viitas EIK seoses psüühiliselt haigete, alkohoolikute ja narkosõltlastega, et selle kategooria isikute kinnipidamine võib olla õigustatud “mitte ainult seetõttu, et nad on ajutiselt ohtlikud avalikule turvalisusele, vaid et kinnipidamise võivad tingida ka nende enda huvid” (EIKo Guzzardi vs. Itaalia, 06.11.1980). Nakkushaige isiku kinnipidamise osas on EIK Enhorni asjas (EIKo 25.01.2005) asunud seisukohale, et selline meede on õigustatud vaid siis, kui nakkushaiguse levikut ei õnnestu takistada muude haigestunud isiku õigusi vähem piiravate meetmetega. Viimasena väljatoodud põhimõte kehtib ka psüühikahäiretega isikute puhul, mis tähendab, et isiku kinnipidamine on niivõrd intensiivne meede, et see on õigustatud üksnes juhul, kui on kaalutud teisi leebemaid meetmeid ning leitud, et need ei ole piisavad, kaitsmaks inimest ennast või teisi (EIKo 19.11.2012, X vs.Soome). Alkohooliku kinnipidamist on EIK käsitanud Witold Litwa kaebuses Poola vastu (otsus 04.04.2000). EIK rõhutas, et seda terminit ei tule mõista meditsiinilises mõttes, vaid alkohoolikuks konventsiooni tähenduses saab pidada ka isikut, kelle alkoholist tulenev käitumine ohustab avalikku korda või teda ennast.
1)	isik peab olema usaldusväärselt näidanud, et ta on ebaterve ehk psüühikahäirega (mis tingib objektiivse meditsiinilise ekspertiisi korraldamise vajaduse); 2)	vaimse häire iseloom ja sügavus peab olema selline, et see õigustab vabaduse võtmist; 3)	kinnipidamise jätkumine on õigustatud üksnes niikaua, kuni vaimuhäire kestab. Samas osutas kohus, et kellegi kinnipidamine lihtsalt sel põhjusel, et tema vaated või käitumine lahknevad ühiskonnas valitsevatest normidest, ei ole EIÕK-ga kooskõlas. Tugevate ja ilmsete meelehäiretega inimeste puhul ei ole välistatud erakorraline paigutamine raviasutusse või isolatsiooni, mis eeldab aga esimesel võimalusel meditsiinilist konsulteerimist. Psüühiliselt haigete hindamise kriteeriumi tuleb mutatis mutandis kohaldada ka teiste selles punktis osutatud isikukategooriate suhtes.
1) isikul on raske psüühikahäire, mis piirab tema võimet oma käitumisest aru saada või seda juhtida; 2) haiglaravita jätmine ohustab isiku enda või teiste elu, tervist või julgeolekut ning 3) muu psühhiaatriline abi ei ole küllaldane.
Sarnastel alustel on lubatud psüühikahäirega isiku paigutamine kinnisesse hoolekandeasutusse (SHS § 105 lg 1). Seoses PsAS § 11 lg 3 p-s 1 mainitud tingimustega on Riigikohus (RKTKm, 19.02.2014, 3-2-1-155-13) leidnud, et psüühikahäire raskus ja isiku piiratud võime aru saada oma käitumisest või seda juhtida on iseseisvad tunnused ja need tuleb tuvastada eraldi. Kuigi otsuse psüühikahäirega isiku kinnipidamiseks teeb kohus, tuginetakse psüühikahäire olemasolu ning selle raskuse tuvastamisel meditsiinieksperdi hinnangule, sest kohtul endal üldjuhul meditsiinilised eriteadmised puuduvad. EIK on asjas Varbanov vs.Bulgaaria (otsus 05.10.2000) rõhutanud, et erakorralistel juhtudel on võimalik isikut ohtlikkuse põhjendusel paigutada raviasutusse, kuid sellele peab järgnema juhtumi ja isiku asjakohane meditsiiniline hinnang. Samuti rõhutatakse spetsialisti arvamuse tähtsust ka Euroopa Nõukogu soovituses, märkides, et tahtest olenematu meditsiinilise sekkumise kohaldamist saab läbi viia vaid juhul, kui selle vajadust on hinnanud arst, kellel on nõutav kompetents ja kogemus ning tegevus on kooskõlas siduvate ja usaldusväärsete erialastandarditega. Riigikohus (RKTKm 19.02.2014, 3-2-1-155-13) on rõhutanud, et kohtu roll ei ole tingimusteta nõustuda talle esitatud avalduses antud seisukohaga psüühikahäire kohta, vaid see tuleb nõuetekohaselt tuvastada. Arstide arvamus isiku psüühika seisundi kohta on kahtlemata äärmiselt oluline, kuid kohtule mittesiduvana on see vaid üks tõenditest, mida kohus peab koos teiste tõenditega kriitiliselt analüüsima.
Nii EIÕK kui Riigikohus on leidnud, et isiku ohtlikkust tuleb konkreetseid asjaolusid arvestades tuvastada (RKTKm 07.05.2014). EIK on osutanud EÕIK art 5 lg-s 1 märgitud kinnipidamise seaduslikkuse nõude rikkumisele olukorras, kus sisemaised kohtud jätsid hindamata isiku ohtlikkuse kui seaduses kirjeldatud kinnipidamise eelduse (EIKo 03.10.2006, Gajcsi vs.Ungari; 17.01.2012 Stanev vs.Bulgaaria). Isiku ohtlikkuse sisustamisel on oluline, et psüühikahäirega isik paigutatakse PsAS või SHS sätete alusel kinnisesse asutusse olukorras, kust temast tulenev oht ei ole jõudnud veel realiseeruda. Olukorras, kus oht realiseerub, võib olla tegemist õigusvastase teo toimepanemisega süüdimatus seisundis ning siis on rakendatav juba KrMS-s ettenähtud kord. Riigikohus on leidnud, et olukorras, kus isikust lähtuv oht põhineb prognoosil, peavad tema vabadusõiguse riiveks esinema kaalukad põhjused, mis peavad üles kaaluma isikult vabaduse võtmise (RKKKm 19.12.2012, 3-1-1-121-12). Ohtlikkuse sellise olemuse kohta, mis õigustaks psüühikahäirega isiku vabaduse võtmist, on Riigikohus leidnud, et ohtlikkus tähendab isiku reaalset ohtlikkust endale või teistele, eelkõige füüsilist ohtu enda või teiste isikute elule või tervisele (RKTKm 10.10.2007, 3-2-1-81-07, p 11). Ohtlikkuse realiseerimise tõenäosuse ning ajalise aspekti hindamise osas on Riigikohus öelnud, et isiku ohtlikkust tuleb hinnata pigem kõrgendatud standardite kohaselt ning seda ei saa põhjendada üldise isiku käitumist iseloomustava omadusena, vaid tuleb analüüsida konkreetsel juhtumil eraldi ning tuvastada ohtlikkus lähituleviku mõttes väga piiratud ajalise distantsiga (RKTKm 30.04.2013, 3-2-1-44-13, p 14; 03.10.2007, 3-2-1-83-07, p 13; 07.05.2014, 3-2-1-33-14, p 15). Samuti on Riigikohus ohtlikkuse kaalumisel lähtunud sellest, et isiku ohtlikkus lähitulevikus peab olema pigem kindel kui tõenäoline (RKTKm 07.05.2014, 3-2-1-33-14, p 15).
Arvestades, et Eesti on liitunud nii PIÕK kui ka individuaalkaebuseid lubava fakultatiivprotokolliga, siis väärib märkimist PIK praktika, kes on PIÕK art 14 kontekstis Saksamaale (13.05.2015), Slovakkiale (17.05.2016), Taanile (30.10.2014), Austriale 30.09.2013 ette heitnud psühhosotsiaalse puudega inimeste tahtevastast hospitaliseerimist ja Slovakkiale (17.05.2016) sundravi kohaldamist kuriteo toime pannud psühhosotsiaalse puudega inimese suhtes. 46.Tahtest olenematut ravi võib kohaldada üksnes kohtu määruse alusel. Olukorras, kus tahtest olenematu ravi osutamise alused on täidetud, kuid kohtu määruse saamine ei ole piisavalt kiiresti võimalik, on ravi kohaldamine lubatud ka kohtu määrusteta. Sellise juhtumi puhul langetab patsiendi tahtest olenematu ravi otsuse psühhiaater (PsAS § 11 lg 3) või nakkushaige patsiendi arst (NETS § 5 lg 2). Arsti otsuse alusel võib tahtest olenematu ravi kesta kuni 48 tundi (PsAS § 11 lg 4, NETS § 5 lg 2). Selle aja jooksul on vajalik saada kohtu nõusolek isiku edasiseks kinnipidamiseks tervishoiuasutuses ning isiku raviks. Vastava ajalise piirangu seadmise eeskujuks on PS § 21 lg 2, mille kohaselt ei tohi kedagi vahi all kinni pidada üle 48 tunni ilma kohtu loata. Loa annab maakohus TsMS 54. peatükis sätestatud korras. Esmane otsustaja tahtevastase ravi asjus võib olla ka nn kvaasikohtulik institutsioon, näiteks ravinõukogu vms, tingimusel, et ta vastab sõltumatu kohtu põhitunnustele ning arvestab otsustamisel ausa õigusemõistmise üldpõhimõtteid. Strasbourgi kohus on olnud küllalt range sellise kogu sõltumatuse hindamisel (EIKo D. N. vs. Šveits, 29.03.2001).
EIK on tuvastanud EIÕK art 5 lg 1 rikkumise Eesti suhtes, kuna kohus võttis isikult vabaduse tema tahte vastaselt psühhiaatriahaiglasse paigutamiseks, kuid kuulas isiku ära alles 15 päeva möödudes ravile paigutamisest (S. vs.Eesti, 04.11.2011). Riigikohus oli selle rikkumise oma otsuses tuvastanud (RKTKm, 10.10.2007), kuid ei olnud sellele mingil moel reageerinud (S. vs.Eesti, 04.11.2011). EIK on märkinud, et juhul, kui isiku vabadus on võetud tema psüühilise häire tõttu, on vajalik luua erilisi menetluslike garantiisid eesmärgiga kaitsta isiku õigusi, kes oma haiguse tõttu ei ole võimeline enda õiguste eest tõhusalt seisma (EIKo 17.01.2012, Stanev vs.Bulgaaria; 13.10.2016, Červenka vs.Tšehhi). Shtukaturovi asjas on EIK sedastanud, et vaidlustusmehhanismi ei saa lugeda isikule kättesaadavaks juhul, kui tema kinnipidamist on õigustatud vaidlustama tema eestkostja (tolle juhtumi puhul ema), kes on tema vabanemise vastu (EIKo 27.06.2008, Shtukaturov vs.Venemaa).
Kinnipeetud isikuil on õigus EIÕK art 5 lg 4 järgi vaidlustada oma kinnipidamine kohtus. Kinnipidamist väljasaatmise või väljaandmise alusel saab kasutada üksnes selleks, milleks see ette on nähtud. Veel on EIK osutanud, et kinnipidamine peab järgima mõistliku aja tingimust. See võib kesta või on õigustatud ainult niikaua (niipalju), kui see on vajalik asüüli andmise või väljasaatmise või väljaandmise otsustamiseks. Quinni asjas osutas EIK, et kui menetlus väljasaatmise otsustamiseks ei ole läbi viidud kohase tähelepanu ja kavatsusega, kaotab kinnipidamine oma õigustatuse (EIKo Quinn vs. Prantsusmaa, 22.03.1995). Millise pikkusega kinnipidamine on põhjendatud ja ajaliselt mõistlik, on fakti ja asjaolude küsimus ning tuleb otsustada iga üksiku juhtumi puhul eraldi (EIKo Chahal vs. Ühendkuningriik, 15.11.1996). Mõnel juhul võib isiku tausta uurimine võtta palju aega, ka tuleb asüülitaotluste puhul välja selgitada selle põhistatus ning pärida informatsiooni asjasse puutuvaist või valdkonnaga tegelevaist institutsioonidest, sealhulgas näiteks ÜRO põgenikeorganisatsioonidest vm. Seejuures tuleb teha selget vahet, milline viivitus on riigivõimude ja milline asjasse puutuva isiku põhjustatud. Tuleb silmas pidada, et neil alustel kinnipeetuid tuleb kohelda erinevalt kriminaalmenetluses lõplikult süüdimõistetuist.
ÜRO lapse õiguste konventsiooni art 37 (b) sätestab, et lapse kinnipidamine peab olema kooskõlas seadustega ja seda rakendatakse ainult viimase abinõuna ja võimalikult lühiajaliselt. Pelgalt asjaolu, et lapsel puudub seaduslik alus Eestis viibida, ei ole piisav lapse paigutamiseks vangistusega sarnanevatesse tingimustesse. Kaaluda tuleb alternatiive nagu kasuperesse, SOS-lastekülasse jm paigutamine. Aktsepteeritavaks võib pidada näiteks lühiajalist (loetud päevad või nädalad) kinnipidamist isiku tuvastamise eesmärgil või vahetult eesseisva väljasaatmise tagamiseks. Saatjata alaealisele tuleb viivitamatult määrata (ajutine) eestkostja. Kui kinnipidamist siiski rakendatakse, tuleb kinnipidamiskohas eraldada alaealine võõrastest täiskasvanud kinnipeetavatest, tagatud peab olema võimalus tegeleda eakohase tegevusega ning omandada haridust.

matches:
§ 141
§ 20
§ 26
Riigikohus
Kohus
kohus
kohus
kohus
§ 139
§ 20
PS 20
§ 44
§ 46
§ 161
§ 130
§ 20
kohus
§ 130
§ 130
kohus
Riigikohus
kohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 6
§ 1
§ 6
kohus
§ 11
§ 105
§ 11
Riigikohus
Riigikohus
kohus
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 11
§ 5
§ 11
§ 5
§ 21
kohus
kohus
Riigikohus


Pankroti väljakuulutamisega lõpeb PankrS § 45 alusel ka selline arest, mida on pankrotivõlgniku varale kohaldatud KrMS § 141^4 lg 1 ja § 142 alusel konfiskeerimise, selle asendamise, tsiviilhagi või varalise karistuse tagamiseks. (p 46) Vara, mis on PankrS § 45 kohaselt aresti alt vabanenud ja kuulub pankrotivara hulka, ei saa vähemalt üldjuhul kriminaalmenetluses uuesti arestida. (p 47)
Menetlustoiminguks loa andmise määrusena KrMS § 385 p 5 mõttes on käsitatav määrus, millega kohus lahendab menetlustoiminguks loa andmise küsimuse ehk vaatab läbi prokuratuuri taotluse menetlustoimingu määramiseks, mh nt KrMS § 142 lg-s 2 nimetatud vara arestimise taotluse. KrMS § 385 p-s 5 ette nähtud üldreegel välistab määruskaebuse esitamise nii menetlustoimingut lubava kui ka sellest keelduva kohtumääruse peale. (RKKKm 3-1-1-63-16, p 12.) (p 37) Vara arestimise määrus KrMS § 385 p 5 mõttes hõlmab üksnes määrust, millega kohus lubab vara arestida või kohaldada muid KrMS § 141^4 lg-s 1 viidatud tagamisabinõusid. Seevastu määrus, millega kohus keeldub vara arestimiseks luba andmast, jättes prokuratuuri arestimistaotluse rahuldamata, ei ole vara arestimise määrus KrMS § 385 p 5 tähenduses. KrMS § 385 p 5 kohaselt ei saa määruskaebust esitada vara arestimisest keeldumise määruse peale, sh sellise määruse peale, millega ringkonnakohus on tühistanud vara arestimist lubava maakohtu (eeluurimiskohtuniku) määruse ja jätnud prokuratuuri arestimistaotluse rahuldamata. (p-d 38 ja 42)
Määruskaebust, mille on esitanud prokuratuur kui riikliku süüdistuse esindaja (KrMS § 30 lg 1), tuleb käsitada KrMS § 187 lg 2 mõttes riigi huvides esitatud määruskaebusena. (p 56) Olukorraga, kus määruskaebust ei rahuldata, on KrMS § 187 lg 2 esimese lause tähenduses tegemist ka siis, kui määruskaebus jäetakse läbi vaatamata. (p 56)
Vara arestimise määrus KrMS § 385 p 5 mõttes hõlmab üksnes määrust, millega kohus lubab vara arestida või kohaldada muid KrMS § 141^4 lg-s 1 viidatud tagamisabinõusid. Seevastu määrus, millega kohus keeldub vara arestimiseks luba andmast, jättes prokuratuuri arestimistaotluse rahuldamata, ei ole vara arestimise määrus KrMS § 385 p 5 tähenduses. KrMS § 385 p 5 kohaselt ei saa määruskaebust esitada vara arestimisest keeldumise määruse peale, sh sellise määruse peale, millega ringkonnakohus on tühistanud vara arestimist lubava maakohtu (eeluurimiskohtuniku) määruse ja jätnud prokuratuuri arestimistaotluse rahuldamata. (p-d 38 ja 42) Pankroti väljakuulutamisega lõpeb PankrS § 45 alusel ka selline arest, mida on pankrotivõlgniku varale kohaldatud KrMS § 141^4 lg 1 ja § 142 alusel konfiskeerimise, selle asendamise, tsiviilhagi või varalise karistuse tagamiseks. (p 46) Vara, mis on PankrS § 45 kohaselt aresti alt vabanenud ja kuulub pankrotivara hulka, ei saa vähemalt üldjuhul kriminaalmenetluses uuesti arestida. (p 47)
3-1-1-61-14 Riigikohus 22.10.2014
Kui ringkonnakohus jätab kaitsjatasu hüvitamise taotluse lahendamata, kuigi see on tulenevalt KrMS § 189 lg 2 kohaselt kohustuslik, on see viga kõrvaldatav Riigikohtu menetluses. KrMS § 191 lg 3 kohaselt võib Riigikohus teha kohtuotsuse peale esitatud kassatsiooni läbi vaadates uue kriminaalmenetluse kulude hüvitamise otsustuse kulude vaidlustamisest sõltumata. Riigikohtu kriminaalkolleegium on varasemas praktikas leidnud, et osutatud sätte alusel saab Riigikohus teha otsustuse kriminaalmenetluse kulude hüvitamise kohta ka siis, kui madalama astme kohtu vaidlustatud otsuses on see küsimus jäetud täielikult või mingite konkreetsete kulude osas lahendamata (vt RKKKo 3-1-1-89-11, p 33; 3-1-1-107-13 ja 3-1-1-92-13, p 29). Kolleegiumi arvates on kõrgema astme kohtul KrMS § 191 lg-s 3 sätestatud pädevus ka juhul, kui vaidlustatud lahendiks on kriminaalmenetluse lõpetamise määrus.
KrMS § 189 lg 2 kohaselt peab kohtuotsus või -määrus sisaldama kriminaalmenetluse kulude kohta käivat kohtu otsustust. Kui ringkonnakohus lõpetab kriminaalmenetluse seoses mõistliku menetlusaja möödumisega, tuleb valitud kaitsjale makstud tasule vastav summa KrMS § 183 alusel Eesti Vabariigilt süüdistatava kasuks välja mõista. Kui prokurör leiab, et kaitsjatasu on ebamõistlik, peab prokurör esitama kaitsjatasu ebamõistlikkust puudutavad seisukohad apellatsioonis. Hilinenud kriitika ei anna Riigikohtule alust maakohtu otsustuse seaduslikkust kontrollida.
3-1-1-37-14 Riigikohus 29.09.2014
Ka kehtiva KrMS § 126^13 lg 2 p 1 kohaselt võib jätta jälitustoimingust teavitamata, kui see võib kahjustada oluliselt kriminaalmenetlust. Kolleegium on seisukohal, et isiku teavitamine jälitustegevusest vahetult pärast jälitustoimingu lõppu, kui kohtueelne menetlus alles käib ja kogutakse tõendeid, võib peaaegu alati kriminaalmenetlust oluliselt kahjustada, sest sellisel juhul on tõenäoline, et jälitustoimingust teadlikuks saanud isik muudab oma käitumist nii, et edasiste tõendite kogumine osutub keeruliseks või võimatuks. Termin "viivitamata" on kriminaalmenetluse seadustikus läbivalt kasutatav määratlemata õigusmõiste. Kui mingi toiming tuleb seaduse kohaselt teha viivitamata, tähendab see seda, et toiming tuleb teha võimalikult kiiresti ja kohustatud isik ei tohi toimingut edasi lükata kauem, kui see vastavalt asjaoludele põhjendatud on. Ei ole võimalik öelda, et sõna "viivitamata" viitab alati ühesuguse pikkusega ajavahemikule. Sõltuvalt asjasse puutuvast kohustusest ja konkreetsetest asjaoludest võib termin hõlmata eri pikkusega perioode. Teatud toimingute puhul, mis tuleb seaduse kohaselt teha viivitamata, on raske ette kujutada, et põhjendatuks saab pidada kasvõi päevastki viivitust. KrMS § 126^14 räägib läbivalt jälitustoiminguga kogutud andmetest. Jälitustoiminguga kogutud andmetest kõneleb ka Jälitustoimingust teavitamise ja jälitustoimiku tutvustamise kord, sh § 5, milles on kehtestatud kopeerimiskeeld. Koopiaid ei tohi teha jälitustoiminguga kogutud andmetest, jälitustoimingute aluseks olevate dokumentide kopeerimist ei ole korra järgi keelatud. Nende menetlusdokumentide puhul kehtib KrMS § 160^4 lg 1, mis võimaldab isikul saada talle tutvustatud dokumendist tasu eest koopia. Lisaks tuleneb KrMS § 160^4 lg-st 1, et koopia tegemise keeld peab olema kehtestatud seadusega. KrMS § 126^14 lg 3 volitab Vabariigi Valitsust kehtestama üksnes jälitustoimingust teavitamise ja jälitustoimiku tutvustamise korda.
Menetluskulude hüvitamist määruskaebuse lahendamise menetluses reguleerib KrMS § 187. Selle sätte esimene lõige puudutab olukordi, kus vaidlustatud kohtumäärus tühistatakse, teine lõige aga situatsioone, kus määruskaebus jäetakse rahuldamata. Praegusel juhul kaebus küll (osaliselt) rahuldatakse, aga ringkonnakohtu määrust ei tühistata. Seega on tegemist olukorraga, mida KrMS § 187 ei reguleeri. Seetõttu tuleb kolleegiumi hinnangul koosmõjus KrMS § 390 lõikega 1 kohaldada kassatsioonimenetlust reguleerivat KrMS § 186.
Termin "viivitamata" on kriminaalmenetluse seadustikus läbivalt kasutatav määratlemata õigusmõiste. Kui mingi toiming tuleb seaduse kohaselt teha viivitamata, tähendab see seda, et toiming tuleb teha võimalikult kiiresti ja kohustatud isik ei tohi toimingut edasi lükata kauem, kui see vastavalt asjaoludele põhjendatud on. Ei ole võimalik öelda, et sõna "viivitamata" viitab alati ühesuguse pikkusega ajavahemikule. Sõltuvalt asjasse puutuvast kohustusest ja konkreetsetest asjaoludest võib termin hõlmata eri pikkusega perioode. Teatud toimingute puhul, mis tuleb seaduse kohaselt teha viivitamata, on raske ette kujutada, et põhjendatuks saab pidada kasvõi päevastki viivitust.
3-1-1-14-12 Riigikohus 23.02.2012
Kuigi KrMS § 385 p 26 kohalset ei ole KrMS § 427 lg 2 alusel tehtavad määrused vaidlustatavad, siis KrMS § 427 lg 2 alusel tehtud määrusega otsustatud menetluskulude hüvitamine on vaidlustatav eraldi KrMS § 191 lg 1 alusel.
Tulenevalt KrMS § 432 lg-st 3 teises lauses sätestatust ei ole kaitsja osavõtt KrMS § 427 lg-s 2 sätestatud küsimuste lahendamisel kohustuslik. KrMS § 432 lg 3 teises lauses sätestatu kujutab endast erinormi KrMS § 45 lg 4 suhtes, millest tuleneb, et kohtulahendi täitmisel tekkinud küsimuste läbivaatamine võib toimuda ka kaitsjata, kui süüdlane ei soovi tema osalemist.
Senise kohtupraktika kohaselt ei saa kohus kokkuleppemenetluses otsust tehes piirduda ainult kokkuleppe analüüsiga, vaid tal tuleb lahendada küsimus ka sellest, kas kokkuleppega ei ole jäänud hõlmamata mingid sellised KrMS §-s 306 loetletud küsimused, mida tuleks kokkuleppemenetluse tulemina kohtuotsuses kajastada. Nii näiteks ei pea KrMS §-st 245 lähtuvalt kokkulepe hõlmama asitõendite ja kriminaalmenetluses äravõetud, arestitud või konfiskeerimisele kuuluvate muude objektidega ning kriminaalmenetluse kuludega, samuti tsiviilhagi rahuldamise või kuriteoga tekitatud kahju hüvitamise ulatusega seonduvat. Kuid KrMS § 306 lg 1 p-dest 11, 13 ja 14 tulenevalt ning § 248 lg 1 p-s 3 sätestatut arvestades ei tohi neid küsimusi jätta märkamata ka kokkuleppemenetluse raames kohtuotsust tehes. Ja omakorda - kui kokkuleppemenetluse raames tehtud kohtuotsuses on näiteks kriminaalmenetluse kuludega seonduvaid, aga ka teisi eelnimetatud küsimusi kajastatud ilma, et süüdistatavat ja kaitsjat oleks kohtuistungil sellest teavitatud ning nende nõusolekut küsitud, on põhjust rääkida kokkuleppemenetlust sätestavate menetlusnormide rikkumisest (vt RKKKm 3-1-1-52-07 p 7). Kuigi enne 1. septembrit 2011 kehtinud menetluskorra kohaselt oli kokkuleppemenetluses tehtud kohtuotsuse vaidlustamine apellatsiooni korras KrMS § 318 lg 3 p 4 kohaselt ette nähtud üksnes sama seadustiku 9. peatüki 2. jao sätete rikkumise motiivil, sätestab KrMS § 189 lg 3, et ka kohtuotsuses lahendatud kriminaalmenetluse kulude hüvitamise otsustuse võib kohtuotsusest eraldi vaidlustada KrMS 15. peatüki kohaselt (s.t määruskaebemenetluses). Nimelt ei ole kokkuleppemenetluses tehtud kohtuotsuses sisalduva kriminaalmenetluse kulude hüvitamise otsustuse vaidlustamisel määruskaebe korras vastavalt KrMS § 189 lg-le 3 ette nähtud KrMS § 318 lg 3 p-s 4 sätestatuga analoogilist kaebepiirangut (vt RKKKm 3-1-1-38-06 p 10).


text:
Lähtekohana tuleb silmas pidada käibemaksu neutraalsuse põhimõtet, sh seda, et sisendkäibemaks arvatakse maha kohe maksustatava käibe tarbeks kaupade ja teenuste soetamisel, sõltumata sellest, millal tegelikult hakatakse kaupa või teenust majandustegevuses kasutama. Pelk maksudest kõrvalehoidumise tõkestamise eesmärk ei ole piisav mahaarvamise keelamiseks (vt nt RHKH otsused asjades nr 3-3-1-3-09 ja 3-3-1-47-15). Kuna ehitusjärgus hoonet reaalselt veel ei kasutata, siis ei saa alles ehitatavate ruumide puhul lähtuda nende tegelikust kasutusest kas eluruumina või äriotstarbel (st ettevõtluses). Kaupade ja teenuste soetamise eesmärgi üle otsustamisel ei ole määrav ehitise ehitusõiguslik (s.o ehitus- või kasutusloas märgitud) kasutusotstarve, sest seda ei määrata samadel alustel elu- ja äriruumide liigitusega VÕS § 272 lg 1 tähenduses. Lähtuda tuleb kavatsusest ja tegelikust võimalusest ruume ühel või teisel otstarbel kasutada. Samuti ei ole määrava tähtsusega, kes oli ehitamise ajal hoone omanik, kelle kasuks oli seatud hoonestusõigus või kellele oli antud ehitusluba. Maksukohustuslasele tuleb anda võimalus esitada tõendid ja põhjendused näitamaks, et kaupu ja teenuseid on soetatud majandustegevuse tarbeks. Kui äriplaani teostumiseks pole õiguslikke või muid takistusi ning äriplaan on usutav, tuleb maksukohustuslasele anda võimalus arvata sisendkäibemaks kohe maha (vt RKHK otsused asjades nr 3-3-1-47-15 ja 3-3-1-32-99). (p 18)
KMS § 32 lg 4 on erisäte § 32 lg 1 suhtes, kuid lähtub KMS § 32 lg‑ga 1 samast eeldusest (RKHK otsus asjas nr 3-3-1-19-16). (p 23)
3-3-1-62-00 Riigikohus 22.02.2001
Eesti Televisiooni kui avalik-õigusliku juriidilise isiku tegevus avalikes huvides teleprogrammide loomisel ja edastamisel ning teiste Ringhäälinguseaduses nimetatud avalik-õiguslike ülesannete täitmisel ei ole ettevõtlus Käibemaksuseaduse mõttes.
Käibemaksuseaduse § 18 lg 3 kohaselt kuulub käibemaks mahaarvamisele rahandusministri poolt kehtestatud korras kui registreeritud maksukohustuslane kasutab kaupa nii ettevõtluses või sellega võrdsustatud oma tarbimises kui ka omatarbeks muudel juhtudel. Kui maksukohustuslase raamatupidamises ei ole nimetatud eesmärkidel tehtud kulutusi võimalik eraldi välja tuua, määrab kaupade ostmisel makstud käibemaksu mahaarvamise korra maksukohustuslase taotluse alusel tema elu- või asukohajärgne Maksuameti kohalik asutus. Kui maksukohustuslane ise ei pöördu käibemaksu mahaarvamise korra määramiseks, tuleb lähtuda maksuhalduri õigusest määrata MKS § 22 alusel tasumisele kuuluv maksusumma.
Kui maksumaksja raamatupidamine ei võimalda eristada kaupade ja teenuste kasutusotstarvet, siis peab maksuhaldur kasutama maksusumma määramisel kaudseid meetodeid (prognoosid, statistilised võrdlused jne). Mahaarvatava käibemaksu proportsioonide määramine sissetulekute alusel ei ole vastuolus Käibemaksuseaduse mõttega.
3-3-1-29-99 Riigikohus 22.06.1999
Notari poolt teenuse osutamine on majandustegevus Käibemaksuseaduse mõttes. Notari käibemaksukohustus ei tulene Notari tasu seadusest, vaid Käibemaksuseadusest.

matches:
§ 272
§ 32
§ 32
§ 32
Riigikohus
§ 18
§ 22
Riigikohus


Kohtla valla koduteenuste osutamise tingimused ja kord – Riigi Teataja
Kohtla valla koduteenuste osutamise tingimused ja kord
Kohtla valla koduteenuste osutamise tingimused ja kord - sisukord
§ 2 Koduteenuste osutamine
§ 3 Lepingu sõlmimine
§ 4 Avahooldustöötaja tegevuse alused
§ 5 Koduteenuste loetelu
RT IV, 06.04.2016, 30
Vastu võetud 12.02.2007 nr 16
RT IV, 19.12.2012, 61
jõustumine 01.03.2007
29.03.2016 RT IV, 06.04.2016, 15 09.04.2016, rakendatakse 01.04.2016
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lg 1 punkt 5 ja sotsiaalhoolekande seaduse § 14 lõike 1 alusel
[RT IV, 06.04.2016, 15 - jõust. 09.04.2016, rakendatakse 01.04.2016]
(1) Käesolev kord sätestab koduteenuste osutamise tingimused ning majanduslikud ja õiguslikud alused, koduteenuste loetelu, samuti reguleerib teenuste osutamisest tekkivaid lepingulisi suhteid Kohtla vallas lähtuvalt sotsiaalhoolekande seadusest.
(2) Antud korras kasutatakse sotsiaalhoolekande seaduse tähenduses alljärgnevaid mõisteid:
1) koduteenused- isikule kodustes tingimustes osutatavad teenused, mis aitavad tal harjumuspärases keskkonnas toime tulla;
2) põhiteenus- isiku hooldamine igapäevase toimetuleku tagamiseks;
3) tugiteenus- isiku toimetuleku toetamine;
4) kõrvalabi- avahooldustöötaja poolt koduteenuste osutamine vastavalt vajadusele;
5) avahooldustöötaja- koduteenuseid osutav isik, kes kirjaliku lepingu alusel võtab hooldusele kõrvalabi vajava isiku;
6) isiklik abistaja- isik, kes abistab puudega inimest iga päev riietumisel, isikliku hügieeni toimingutes, liikumisel, asjaajamistel, saadab hoolealust väljaspool kodu.
§ 2. Koduteenuste osutamine
(1) Koduteenuseid osutatakse kõrvalabi vajavatele isikutele, kes on kantud Kohtla valla elanike registrisse ja kellel üldjuhul puuduvad seadus- või lepingujärgsed ülalpidajad.
(2) Kõrvalabi vajadus võib isikul tekkida puudest, haigusest või kõrgest east.
(3) Koduteenuseid taotlev isik esitab vallavalitsusele avalduse, milles põhjendab oma soovi kõrvalabi saada. Koduteenuse vajadusest võivad teatada ka naabrid, arst, avahooldustöötaja või lähedased.
(4) Koduteenuseid puudutava küsimuse lahendamisel kuulatakse ära abivajaja tahe ja avahooldustöötaja arvamus koduteenuste optimaalseks osutamiseks.
(5) Koduteenuseid puudutava küsimuse lahendamisel kuulatakse ära abivajaja tahe ja avahooldustöötaja arvamus koduteenuste optimaalseks osutamiseks.
(6) Avahooldustöötaja täidab abivajaja kaardi ja koduteenuste osutamise hooldamiskava.
(7) Otsuse koduteenuste otsustamise või sellest keeldumise kohta teeb vallavalitsus sotsiaaltöötaja ettepanekul. Otsus tehakse asjaosalisele isikule teatavaks isiku vanust ja arengutaset arvestaval viisil.
§ 3. Lepingu sõlmimine
(1) Koduteenuste osutamiseks sõlmitakse kirjalik leping avahooldustöötaja või isikliku abistaja ja kõrvalabi vajava isiku vahel, kus igal konkreetsel juhul määratakse osutatavate teenuste loetelu ja sagedus, lepingu kestvus ja tingimused ning poolte õigused ja kohustused kooskõlas Eesti Vabariigi seadusandluse ja käesoleva korraga.
(2) Lepingut võib täiendada või muuta poolte kokkuleppel kui selleks tekib põhjendatud vajadus. Täiendused ja muudatused fikseeritakse lepingus ja kinnitatakse poolte allkirjadega.
(3) Leping lõpetatakse kummagi poole avalduse alusel või kui on ära langenud koduteenuse osutamise vajadus.
§ 4. Avahooldustöötaja tegevuse alused
(1) Avahooldustöötaja või isiklik abistaja lähtub oma töös töölepingust, ametijuhendist ja hooldust vajava isikuga sõlmitud hoolduslepingust.
(2) Avahooldustöötaja põhiülesanne on koduteenust vajavate puuetega isikute või üksikvanurite abistamine. Avahooldustöötaja abistab sotsiaalnõunikud oma teeninduspiirkonnas elavate hooldust vajavate klientide ja nende vajaduste väljaselgitamisel, teeb ettepanekuid abi osutamisel. Avahooldustöötaja võib hooldada kuni 10-11 kõrvalabi vajavat isikut.
(3) Avahooldustöötaja ei tohi astuda kliendiga rahalistesse tehingutesse isikliku kasu saamiseks ega mõjutada pärimisõiguse dokumentide vormistamist enda kasuks.
§ 5. Koduteenuste loetelu
1) Toiduainete ja majapidamistarvetega varustamine:
1.1 tellimuste vastuvõtmine, kaupade ostmine ja kojutoomine;
1.2 esmaste majapidamistarvetega varustamine;
1.3 kõrvalabi vajajaga kaupluses käimine.
2) Eluaseme korrastamine:
2.1 põrandate pühkimine;
2.2 prügi välja viimine.
3) Vestlus ja teabe edastamine:
3.1 kliendi ära kuulamine;
3.2 teabe edastamine muudatustest ning täiendustest õigusaktides, mis on seotud kliendi huviga.
4) Abistamine eluaseme kütmisel:
4.1 küttematerjali varumise korraldamine;
4.2 küttematerjali tuppa toomine;
4.3 vajadusel kütmine ja vee tuppa toomine.
1) Toetuste taotlemine ja maksete tasumine.
2) Abistamine arstiabi korraldamisel:
2.1 arsti koju kutsumine;
2.2 ravimite muretsemine;
2.3 abivahendite soovitamine, muretsemine;
2.4 arsti juurde viimine.
3) Abistamine ühekordsetel asjaajamistel:
3.1 ajalehtede ja ajakirjade tellimine;
3.2 abistamine asjaajamistel;
3.3 olmetehnika remondi korraldamine;
3.4 ajalehtede ja raamatute raamatukogust toomine.
(1) Hooldustöötajat tasustatakse valla eelarvest vastavalt töölepingule.
(2) Isiklikku abistajat tasustatakse valla eelarvest vastavalt töövõtulepingus kokkulepitule.
(3) Koduteenuseid v.a. transporditeenus osutatakse abi vajavatele isikutele üldjuhul tasuta.
1) Kui kõrvalabi taotleval isikul on olemas seadusjärgsed ülalpidajad, kes mõjuva põhjuseta ei täida ülalpidamiskohustust perekonnaseaduse § 64 lõige 1 lähtuvalt, rakendatakse hoolduseteenusele võtmisel teenustasu. Tasu suurus oleneb osutatavate teenuste mahust ja maksumusest.
(4) Koduteenuste mahud ja maksumused kinnitab vallavalitsus.
Määrus jõustub 1. märtsist 2007. a.