Tauditõrje eesmärgil tapmisele määratud vesiviljelusloomade tapmise ettevõtte veterinaarnõuded ning sellise ettevõtte tunnustamise kord ja tunnustamise taotluses esitatavate andmete loetelu – Riigi Teataja
Tauditõrje eesmärgil tapmisele määratud vesiviljelusloomade tapmise ettevõtte veterinaarnõuded ning sellise ettevõtte tunnustamise kord ja tunnustamise taotluses esitatavate andmete loetelu - sisukord
§ 2 Ettevõtte veterinaarnõuded
§ 3 Ettevõtte tunnustamise kord ja tunnustamise taotluses esitatavate andmete loetelu
RTL 2009, 98, 1462
Vastu võetud 22.12.2009 nr 135
Määrus kehtestatakse «Loomatauditõrje seaduse» § 171 lõike 51 alusel.
Määruses kehtestatakse ülemklassi Agnatha ning klassidesse Chondrichthyes ja Osteichthyes, hõimkonda Mollusca ja alamhõimkonda Crustacea kuuluva veelooma (edaspidi vesiviljelusloom) tauditõrje eesmärgil tapmise ettevõtte (edaspidi ettevõte) veterinaarnõuded ning sellise ettevõtte tunnustamise kord ja tunnustamise taotluses esitatavate andmete loetelu.
§ 2. Ettevõtte veterinaarnõuded
(1) Vesiviljelusloomal esineva loomataudi leviku või edasikandumise takistamiseks rakendatakse ettevõttes järgmisi bioohutusmeetmeid:
1) vee ja muu võimaliku nakkust edasikandva materjali käitlemise korraldamine;
(2) Ettevõttes peetakse arvestust, mis võimaldab järelevalveametnikul saada teavet:
§ 3. Ettevõtte tunnustamise kord ja tunnustamise taotluses esitatavate andmete loetelu
(1) Tunnustamisele kuuluva ettevõtte kohta esitatakse «Loomatauditõrje seaduse» § 191 lõike 2 kohaselt enne tauditõrje eesmärgil vesiviljeluslooma tapmise alustamist kirjalik taotlus ettevõtte tunnustamiseks Veterinaar- ja Toiduameti kohalikule asutusele. Enne ettevõtte tunnustamise taotluse esitamist peab ettevõttest olema teavitatud «Toiduseaduse» § 7 kohaselt.
(2) Tunnustamise taotlus sisaldab järgmisi andmeid:
4) selle ettevõtte asukoht ja aadress, mille tunnustamist taotletakse;
5) ettevõttes, mille tunnustamist taotletakse, tegevuse korraldamise eest vastutava isiku või ettevõtte juhi nimi ja tema kontaktandmed;
6) andmed ettevõtte heitveekäitluse süsteemi kohta;
7) tauditõrje eesmärgil tapetavate veeloomade liikide nimetused.
1 nõukogu direktiiv 2006/88/EÜ, vesiviljelusloomade ja vesiviljelustoodete loomatervishoiunõuete ning teatavate veeloomadel esinevate taudide ennetamise ja tõrje kohta (ELT L 328, 24.11.2006, lk 14–56), muudetud direktiiviga 2008/53/EÜ (ELT L 117, 01.05.2008, lk 27–29).


text:
Riigikohtulahend: aktsionärile kahju tekitamine äriühingute ühinemise käigus - Raamatupidaja
Riigikohtulahend: aktsionärile kahju tekitamine äriühingute ühinemise käigus
07. aprill 2010 13:54
Eesti ühinguõiguse valdkonnas sündis pretsedenti loov Riigikohtu lahend seoses aktsionäri tegutsemisega äriühingu üle kontrolli haaramise eesmärgil.
31. märtsil 2010 tegi Riigikohus kohtuasjas nr 3-2-1-7-10 otsuse, hinnates äriühingute ühinemise õiguspärasuse, ühinemise tulemusena ühendava ühingu aktsionärile kahju tekitamise ning tekitatud kahju hüvitamisnõude maksmapanemise küsimusi.
Lühidalt kohtuasjast
AS-i Pere Leib aktsionärideks olid võrdse aktsiakapitaliga Vambola Raig ja Neeme Raig. AS-ile Pere Leib kuulus samal ajal ka u 94% AS Cibus aktsiakapitalist. Lisaks oli AS-i Cibus aktsionäriks OÜ Forminer, mis kuulus Neeme Raigile. AS-i Pere Leib ja AS-i Cibus ühinemise viis läbi Neeme Raigi ning Vambola Raig ei olnud ühinemisest teadlik. Ühinemise tagajärjel kaotas Vambola Raig AS-i Pere Leib juhtimises igasuguse kaasarääkimisõiguse ja tema aktsiakapital kaotas oma väärtuse.
Äriühingute ühinemise läbiviimine ÄS § 421 lg 4 alusel
Äriseadustiku (ÄS) § 421 lg 4 sätestab, et kui vähemalt 9/10 ühendatava aktsiaseltsi aktsiakapitalist kuulub ühendavale aktsiaseltsile, ei nõuta ühendamiseks ühinemislepingu heakskiitmist ühendava aktsiaseltsi ühinemisotsusega.
Riigikohus analüüsis ÄS § 421 lõikes 4 sätestatud äriühingute ühinemise läbiviimise erandlikku regulatsiooni ning võttis seisukoha selle rakendamise eelduste kohta. Nimelt märkis Riigikohus, et ühinemine ei tekita aktsiaid juurde ega õigusta muutma ühendava ühingu aktsiakapitali suurust ega proportsioone, mistõttu peab ühendav aktsiaselts suurendama ühinemiseks (s.o olukorras, kus ta soovib anda oma aktsiaid ühendava ühingu aktsionäridele) oma aktsiakapitali. Aktsiakapitali suurendamine on aga aktsionäride üldkoosoleku pädevuses.
Seega asus Riigikohus seisukohale, et aktsiaseltside ühinemise korral peab ühendava ühingu aktsiakapitali suurendamise ja seega aktsiate proportsiooni muutumise otsustama aktsionäride üldkoosolek, mis kehtib ka juhul, kui ühendava aktsiaseltsi aktsionärid ei pea ÄS § 421 lg 4 järgi ühinemislepingut heaks kiitma. Sellega on Riigikohtu hinnangul tagatud, et aktsiate osalussuhe ei muutu aktsionäri(de) teadmata. Nimetatud nõude rikkumine oli just kõnealuse juhtumi puhul aktsionärile kahju tekkimise aluseks.
Juhul, kui maakohtu registriosakond teeb aga ühinemise ja aktsiakapitali suurendamise kohta kande olukorras, kus puudub vastavasisuline üldkoosoleku otsus, tekib lisaks riigivastutuse küsimus.
Kahjunõude alused
Kõnealuses Riigikohtu lahendis analüüsib kohus oma kohustusi rikkunud äriühingu juhtorgani liikmete vastutuse erinevaid aspekte. Peaasjalikult on Riigikohus hinnanud nii äriühingu osanike/aktsionäride omavahelist õigussuhet kui ka nende suhet äriühinguga. Riigikohus leidis, et aktsionäridevahelise suhte määratlemisel tuleb eelkõige lähtuda tsiviilseadustiku üldosaseaduse (TsÜS) §-st 32, mille kohaselt peavad aktsionärid järgima omavahelistes suhetes hea usu põhimõtet ja arvestama üksteise õigustatud huve, sh mitte kahjustama aktsiaseltsi ega aktsionäride õigustatud huve. Selle kohustuse rikkumine võib Riigikohtu hinnangul kaasa tuua aktsionäri vastutuse aktsiaseltsi ja/või aktsionäri ees võlaõigusseaduse (VÕS) § 115 lg 1 ning samal ajal ka VÕS § 1043 alusel.
Riigikohus sedastas, et lisaks eeltoodud vastutuse üldistele koosseisudele sisaldab ÄS ka vastutuse erikoosseise. Selliseks kahju hüvitamise erinormiks on ka ÄS § 403 lõige 6, mis Riigikohtu arvates kannab endas sama mõtet kui VÕS § 1043 ja § 1045 lg 1 punkt 7 (nende koostoimes), s.o tegemist on aktsionäride puhul nende kaitseks kehtestatud normide rikkumisest tuleneva kahju hüvitamise normiga.
ÄS § 403 lg 6 annab Riigikohtu arvates ühineva ühingu aktsionäridele otsenõude juhtorganite liikmete vastu eelkõige juhul, kui juhatuse ja nõukogu liikmed on hinnanud aktsiate asendussuhet (sh selle aluseks olevat ühineva ühingu vara) valesti või rikkunud ühinemisega seotud muid kohustusi.
Analüüsides ÄS § 403 lg 6 alusel hüvitamisele kuuluva kahju küsimust, leidis Riigikohus, et kuna aktsionärile tekkida võiv kahju saab seisneda eelkõige aktsiate väärtuste vähenemises, annab ÄS § 403 lg 6 aktsionärile eeskätt puhtmajandusliku kahju hüvitamise nõude. Sellega kinnitas Riigikohus, et puhtmajandusliku kahju nõudmine on võimalik ka deliktiõiguslikul alusel, seda juhul, kui kahju tekitatakse käitumisega, mis rikub normi, mille eesmärk on kaitsta kannatanut just puhtmajandusliku kahju tekkimise eest.
Kõnealuses kohtuasjas seisnes aktsionäri kahju nn blokeerimisõiguse kaotamises aktsiate väärtuse vähenemisel. Blokeerimisõiguse puhul on tegemist ÄS-i erinevates normides sisalduva ja seadusandja poolt tagatud aktsionäri(de) ühingut puudutavates küsimustes kaasarääkimise õigusega. Riigikohus leidis, et aktsionär on blokeerimisõiguse kaotusest tekkinud kahju tekkimist tõendanud ning aktsionäril on õigus nõuda selle hüvitamist.
Riigikohtu 31. märtsil 2010. aasta otsuse terviktekst on kättesaadav internetis SIIN.
Klienti esindasid vandeadvokaat Leonid Tolstov ja jurist Rait Ratasepp.
Lemmi Kann, Rait Ratasepp, Leonid Tolstov
URL: http://www.raamatupidaja.ee/uudised/2010/04/07/riigikohtulahend-aktsionarile-kahju-tekitamine-ariuhingute-uhinemise-kaigus

matches:
Riigikohus
§ 421
§ 421
Riigikohus
§ 421
Riigikohus
§ 421
kohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 115
§ 1043
Riigikohus
§ 403
§ 1043
§ 1045
§ 403
§ 403
§ 403
Riigikohus


Tallinna Linnavolikogu 30. oktoobri 2008 määruse nr 36 "Tallinna jäätmehoolduseeskiri" muutmine
Tallinna Linnavolikogu 10.03.2011 määrus number 7
Jõustumine: 17.03.2011
Kehtetuks tunnistamine: 01.10.2011
Redaktsiooni kehtivus: 17.03.2011 - 01.10.2011
10. märts 2011 nr 7
Tallinna Linnavolikogu 30. oktoobri 2008 määruse nr 36 “Tallinna jäätmehoolduseeskiri” muutmine
Määrus kehtestatakse jäätmeseaduse § 66 lg 1, 2 ja 4, § 69 lg 1, 2, 4, 42, 5, 51, § 70 ja § 71 lg 1 ning kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 6 lg 1 ja lg 3 p 1, § 22 lg 1 p 365 ja 366 alusel.
§ 1. Tallinna Linnavolikogu 30. oktoobri 2008 määruses nr 36 “Tallinna jäätmehoolduseeskiri” tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 2 lõike 3 punkt 3 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
“3) teostab järelevalvet korraldatud jäätmeveoga liitumisest erandkorras vabastatud jäätmevaldajate üle;”;
2) paragrahvi 3 lõike 1 punktid 14 ja 15 tunnistatakse kehtetuks;
3) paragrahvi 4 lõiked 4 ja 5 tunnistatakse kehtetuks;
“(1) Korraldatud jäätmeveoga liitunud jäätmevaldaja jäätmete veo jäätmekäitluskohta korraldab vedaja. Korraldatud jäätmeveoga hõlmamata või korraldatud jäätmeveoga liitumisest erandkorras vabastatud jäätmevaldaja jäätmete veo jäätmekäitluskohta korraldab jäätmevaldaja.”;
5) paragrahvi 12 lõige 6 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
“(6) Vedaja peab korraldatud jäätmeveo piirkonnast korraldatud jäätmeveoga hõlmatud jäätmed vedama taaskasutamiseks keskkonnaameti poolt riigihangete seaduses sätestatud korras valitud jäätmekäitluskohta või -kohtadesse. Juhul kui keskkonnaamet ei ole riigihangete seaduses sätestatud korras valinud jäätmekäitluskohta või -kohtasid, peab vedaja vedama jäätmed jäätmekäitluskohta, millel on vastav jäätmeluba. Kui jäätmevaldaja või territooriumi haldaja veab ise oma jäätmeid, tuleb need vedada jäätmekäitluskohta, millel on vastav jäätmeluba.”;
6) paragrahvi 20 punkt 6 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
“6) jäätmevaldaja korraldatud jäätmeveoga liitumisest erandkorras vabastamise kord;”;
7) paragrahvi 20 punkt 7 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
“7) jäätmeveo teenustasude muutmise kord;”;
8) paragrahvi 23 lõike 5 punkt 5 tunnistatakse kehtetuks;
9) paragrahvid 27, 28, 29 ja 30 tunnistatakse kehtetuks;
10) eeskirja täiendatakse §-ga 271 järgmises sõnastuses:
“§ 271 Jäätmevaldaja erandkorras vabastamine korraldatud jäätmeveoga liitumisest
(1) Jäätmevaldaja võib taotleda teatud tähtajaks korraldatud jäätmeveoga liitumisest erandkorras vabastamist, kui kinnistul ei elata või kinnistut ei kasutata. Jäätmevaldaja esitab korraldatud jäätmeveoga liitumisest erandkorras vabastamiseks vormi kohase taotluse (eeskirja lisa 6) kinnistu asukohajärgsele linnaosa valitsusele.
(4) Vabastatud jäätmevaldaja on kohustatud teavitama linnaosa valitsust korraldatud jäätmeveoga erandkorras liitumisest vabastamise asjaolude muutumisest või äralangemisest hiljemalt kolmekümne päeva jooksul alates nende asjaolude talle teatavaks saamisest. Linnaosa valitsusel on õigus nõuda dokumente, mis tõendavad, et kinnistul ei elata või kinnistut ei kasutata.”;
11) eeskirja täiendatakse §-ga 281 järgmises sõnastuses:
“§ 281 Taotluse menetlemine
(1) Linnaosa valitsus kontrollib taotluse vastavust eeskirja § 271 lõigetes 1 ja 2 sätestatud nõuetele. Kui taotlus ei vasta nõuetele, määrab linnaosa valitsus taotluse esitajale tähtaja puuduste kõrvaldamiseks, selgitades puudusi ning märkides, et tähtpäevaks puuduste kõrvaldamata jätmisel võib linnaosa vanem jätta taotluse läbi vaatamata.
(2) Taotluse vaatab läbi linnaosa vanema korraldusega moodustatud komisjon (edaspidi komisjon), mille koosseisu kuulub vähemalt kaks linnaosa valitsuse esindajat ja üks keskkonnaameti esindaja. Komisjoni koosolek kutsutakse kokku vajaduse järgi. Komisjon teeb linnaosa vanemale ettepaneku taotlus rahuldada või rahuldamata jätta ja esitab ettepaneku tähtaja kohta, millal jäätmevaldaja on erandkorras vabastatud korraldatud jäätmeveoga liitumisest.
(3) Komisjon kontrollib eelnevalt kohapeal, kas jäätmevaldaja esitatud korraldatud jäätmeveoga erandkorras liitumisest vabastamise asjaolud on tõesed ja võimaldavad vabastamist.
(4) Jäätmevaldaja erandkorras vabastamise korraldatud jäätmeveoga liitumisest (edaspidi vabastamine) otsustab linnaosa vanem korraldusega, kus näidatakse vabastamise põhjus ja kestus.
(5) Korralduses viidatakse eeskirja § 271 lõigetes 3 ja 4 esitatud kohustustele.
(6) Linnaosa valitsus teeb jäätmevaldaja korraldatud jäätmeveoga liitumisest vabastamise või tema taotluse rahuldamata jätmise korralduse teatavaks keskkonnaametile ja taotlejale hiljemalt viie tööpäeva jooksul alates korralduse andmisest.
(7) Eeskirja § 271 lõikes 1 nimetatud taotluse menetlustähtaeg alates avalduse laekumisest linnaosa valitsusse on kolmkümmend päeva. Mõjuval põhjusel võib taotluse menetlustähtaega pikendada kahekümne kalendripäeva võrra.
(8) Vabastatud jäätmevaldajat ei loeta väljaspool olmejäätmete kogumissüsteemi olevaks.”;
12) eeskirja täiendatakse §-ga 291 järgmises sõnastuses:
“§ 291 Korraldatud jäätmeveoga liitumisest erandkorras vabastamise lõppemine
2) vabastatud jäätmevaldaja ei esita vabastusele järgneval aastal hiljemalt 20. jaanuariks eeskirja § 271 lõikes 3 nimetatud kirjalikku kinnitust.
(2) Enne kui jäätmevaldaja korraldatud jäätmeveoga liitumisest erandkorras vabastamine lõppeb, on vabastatud jäätmevaldajal õigus linnaosa valitsusele esitada uus taotlus. Taotluse menetlemisel juhindutakse eeskirja §-dest 271 ja 281.”;
13) eeskirja täiendatakse §-ga 301 järgmises sõnastuses:
“§ 301 Korraldatud jäätmeveoga liitumisest erandkorras vabastamise lõpetamine enne tähtaega
3) vabastamise aluseks olnud asjaolud on ära langenud.”;
14) eeskirja 2. peatüki 5. jao pealkirja muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
“Jäätmeveo teenustasu suuruse määramise kord”;
15) paragrahvid 33 ja 34 tunnistatakse kehtetuks;
16) paragrahvi 35 lõige 7 tunnistatakse kehtetuks;
17) eeskirja lisad 4 ja 5 tunnistatakse kehtetuks.
Määrus jõustub 17. märtsil 2011.
Tallinna Linnavolikogu 10. märtsi 2011
määrusele nr 7
(Linnaosa valitsuse nimetus)
Taotlus jätta rahuldamata


Loomatauditõrje seadus [terviktekst muudatustega kuni 14.11.2001] – Riigi Teataja
Loomatauditõrje seadus [terviktekst muudatustega kuni 14.11.2001]
ja jõustunud vastavalt §-le 65. Muudetud järgmiste seadustega (vastuvõtmise aeg, avaldamine Riigi Teatajas, jõustumise aeg): 16.12.1999 (RT I 1999, 97, 861) 1.01.2000 11.10.2000 (RT I 2000, 82, 526) 2.11.2000 13.12.2000 (RT I 2001, 3, 4) 1.07.2001 17.10.2001 (RT I 2001, 88, 531) 1.07.2002 14.11.2001 (RT I 2001, 93, 566) 1.01.2002
(1) Loomakasvatushooned ja -rajatised ning loomade pidamiseks piiritletud alad peavad oma asukoha, projektlahenduse, tehnoloogia ja mikrokliima poolest vastama veterinaarnõuetele ja olema järelevalveasutuse poolt tunnustatud või seal registreeritud. Uusehitise ja põhjaliku tehnoloogilise ümberkorralduse projekt tuleb kooskõlastada Veterinaar- ja Toiduametiga.
(2) Loomakasvatushoonete ja -rajatiste ning loomade pidamiseks piiritletud alade veterinaarnõuded, samuti loomade pidamisele, tunnustamisele või registreerimisele kuuluvate loomakasvatushoonete ja -rajatiste ning loomade pidamiseks piiritletud alade loetelu ning nende tunnustamise ja registreerimise korra kehtestab Vabariigi Valitsus või tema volitatud minister. Loomade pidamise veterinaarnõuetena käsitatakse ka nõudeid loomade ning nende paljundamisega seotud tegevuste kohta, nagu haudemunade tootmine ja hautamine, embrüote kogumine ja siirdamine ja muu taoline.
(4) Välisriikidest saabunud isikutel ei ole lubatud siseneda loomakasvatushoonetesse ja -rajatistesse enne 48 tunni möödumist Eestisse saabumisest. [13.12.2000; 14.11.2001]
(1) Oma tööülesannete tõttu põllumajandusloomade ja loomsete saadustega vahetult kokkupuutuv isik peab nakkus- ja parasitaarhaiguste tuvastamiseks ning nende leviku tõkestamiseks käima enne töösuhte algust ja töösuhte ajal korrapäraselt tervisekontrollis ning tal peab vastavalt rahvatervise seadusele (RT I 1995, 57, 978; 1996, 3, 56; 49, 953; 1997, 37/38, 569; 1999, 30, 415; 88, 804; 2001, 23, 128) ja selle alusel kehtestatud õigusaktidele olema tervisetõend.
1) teavitama kohe veterinaararsti põllumajanduslooma surmast, loomade ulatuslikust haigestumisest või hukkumisest;
3) pidama kinni käesolevast seadusest ja selle alusel kehtestatud õigusaktidest tulenevatest nõuetest loomataudide ennetamisel ja tõrjel ning järgima loomataudi esinemise tõttu kehtestatud kitsendusi. [14.11.2001]
(1) Loomaomanik on kohustatud tagama oma koduloomade identifitseeritavuse vastavalt käesoleva seaduse §-le 10. Identifitseerimiseks vajalikud vahendid väljastatakse loomapidaja kulul. Põllumajandusloomade omanik on kohustatud pidama oma põllumajandusloomade kohta arvestust ja registreerima nad käesolevas seaduses ja selle alusel kehtestatud õigusaktides sätestatud korras riiklikus registris. Kohalik omavalitsus korraldab koerte ja vajaduse korral teiste lemmikloomade üle arvestuse pidamist.
(2) Identifitseerimisele kuuluvate põllumajandusloomade liikide loetelu, nende identifitseerimise ning registreerimise viisid ja korra, registreerimistunnistuse väljastamise korra, samuti põllumajanduslooma kirjelduse koostamise eeskirja ning põllumajandusloomade arvestuse pidamise korra kehtestab Vabariigi Valitsus või tema volitatud minister.
(3) Põllumajandusloomade register on vastavalt andmekogude seadusele (RT I 1997, 28, 423; 1998, 36/37, 552; 1999, 10, 155; 2000, 50, 317; 57, 373; 92, 597; 2001, 7, 17; 17, 77) põllumajandusministri ettepanekul asutatud riiklik register.
(4) Põllumajandusloomade registri vastutavaks töötlejaks on Põllumajandusministeerium ja volitatud töötlejaks Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Amet. [11.10.2000; 13.12.2000; 14.11.2001]
(3) Kohalik omavalitsus korraldab omanikuta koduloomade püüdmist, pidamist ja hukkamist vastavalt loomakaitseseadusele (RT I 2001, 3, 4; 93, 566). Loomapidaja juurest lahti pääsenud kodulooma püüdmist korraldab loomapidaja. Kui loomapidaja juurest lahti pääsenud kodulooma kinnipüüdmise korraldas kohalik omavalitsus, kannab kodulooma püüdmise ja pidamisega seotud kulud loomaomanik. [13.12.2000]
(6) Looma vastavust käesolevas seaduses ja selle alusel kehtestatud veterinaarnõuetele tõendab käesoleva seaduse §-s 28 sätestatud korras väljastatud veterinaartõend. [13.12.2000; 14.11.2001]
Lõike 3 sõnastus kuni 30.06.2002
Lõike 3 sõnastus alates 1.07.2002
(3) Näitusel või võistlusel osalemiseks on lubatud looma Eestisse tuua ajutise importimise korras kooskõlas käesoleva seaduse §-dega 20, 21 ja 23.
(4)Loomanäitusele, -võistlusele, -laadale või -oksjonile on lubatud tuua kliiniliselt tervet ning käesolevas seaduses ja selle alusel kehtestatud õigusaktides sätestatud nõuetele vastavat looma.
(6) Looma viimisel loomanäituselt, -võistluselt, -laadalt või -oksjonilt tema alalisse asukohta peab loomapidaja tagama ennetusabinõude rakendamise nakkushaiguste sissetoomise vältimiseks nimetatud loomadega. [17.10.2001]
Lõige 1 jõustub 1.07.2002
(1) Loomadega kauplev isik on ettevõtja, kelle tegevusalaks on loomapidajalt või loomadega kauplevalt isikult ostetud loomade müük tapmiseks, teisele loomadega kauplevale isikule või loomapidajale. Loomadega kaupleva isiku ettevõte peab olema tunnustatud.
(3) Nõuded loomadega kauplevale isikule ja tema ettevõtte tunnustamise korra kehtestab Vabariigi Valitsus või tema volitatud minister. [13.12.2000]
Loomade ja loomsete saaduste veo veterinaarnõuded [14.11.2001]
(4) Vedaja peab pidama dokumenteeritud arvestust põllumajandusloomade laadimise aja ja koha, veetud põllumajandusloomade, nende saatja ja saaja ning veovahendi puhastamise ja desinfitseerimise aja ja koha kohta. Nimetatud dokumente tuleb säilitada vähemalt kolm aastat. [14.11.2001]
(2) Põllumajandusminister võib kehtestada veterinaarnõuded loomsete saaduste käitlemisega tegelevatele ettevõtetele käitlemisvaldkondade kaupa, määrates nende kuulumise tunnustamisele või registreerimisele, ning kehtestab tunnustamise või registreerimise korra. [14.11.2001]
(2) [kehtetu – 13.12.2000]
(4) Järelevalveametniku või volitatud veterinaararsti poolt tapmisele saadetud või tapamajas avastatud kliiniliselt haigeid ja taudikahtlasi loomi tapetakse eraldi tervetest loomadest järelevalveametniku või volitatud veterinaararsti järelevalve all.
(5) [kehtetu – 14.11.2001]
(6) Loomsete saaduste ja nende käitlemise veterinaarnõuded kehtestab põllumajandusminister.
(8) Tapaloomade ja loomsete saaduste vastavust käesolevas seaduses ja selle alusel kehtestatud veterinaarnõuetele tõendab käesoleva seaduse §-s 28 sätestatud korras väljastatud veterinaartõend. [14.11.2001]
(1) Loomsed jäätmed ja toitlustamisel tekkivad jäätmed kuuluvad kogumisele, transportimisele, säilitamisele, ümbertöötamisele, kahjutustamisele ja kasutamisele (edaspidi loomsete jäätmete käitlemine) viisil, mis välistab haigusetekitajate ja muude kahjulike ainete leviku.
(2) Loomsete jäätmete valdaja korraldab tema valduses olevate loomsete jäätmete käitlemise. Loomsete jäätmete matmisel tuleb matmispaiga suhtes arvestada kohaliku omavalitsuse poolt kehtestatud heakorranõudeid.
(3) Toitlustamisel tekkivate jäätmete kasutamine loomasöödana on lubatud Veterinaar- ja Toiduameti loa alusel. Nõuded toitlustamisel tekkivate jäätmete käitlemisele ja laboratoorsele uurimisele ning nende kasutamise loa väljastamise tingimused ja korra kehtestab Vabariigi Valitsus või tema volitatud minister.
(51) Loomsete jäätmete matmispaik peab vastama keskkonnanõuetele. Loomsete jäätmete kavandatava matmispaiga keskkonnanõuetele vastavuse kohta annab arvamuse maakonna keskkonnateenistus.
(6) Loomataudi puhkemisel on loomsete jäätmete käitlemisega tegelevad isikud kohustatud oma käitlemisvaldkonna ulatuses osalema loomataudi tagajärgede likvideerimises vastavalt Veterinaar- ja Toiduameti ettekirjutusele.
(7) Loomsete jäätmete käitlemise kulud kannab nende valdaja, välja arvatud käesoleva seaduse §-s 57 sätestatud juhtudel. [13.12.2000; 14.11.2001]
Loomade ja loomsete saaduste sisse- ja väljavedu [14.11.2001]
(6) Kui riigis või selle piirkonnas, kust sisseveetavad loomad või loomsed saadused on pärit, ilmneb või levib rahvusvaheliselt teatamiskohustuslikuks tunnistatud loomataud, zoonoos või muu haigus või asjaolu, mis kujutab tõsist ohtu looma või inimese tervisele, on Veterinaar- ja Toiduameti peadirektoril õigus viivitamata peatada loomade ja loomsete saaduste sissevedu kõnesolevast riigist või selle piirkonnast või piirata nende edasist kasutamist. Kehtestatud piirangud tuleb viivitamata avalikustada Veterinaar- ja Toiduameti veebilehel ning teavitada nendest selle riigi pädevat järelevalveasutust. [14.11.2001]
(6) Eriloa saaja loetakse loomade või loomsete saaduste sisseveo eest vastutavaks isikuks. [14.11.2001]
(1) Veterinaar- ja Toiduamet teavitab importijat tema soovil sisseveetavatele loomadele ja loomsetele saadustele esitatavatest nõuetest.
(3) Loomade ja loomsete saaduste eksportijale väljastab Veterinaar- ja Toiduamet loomade ja loomsete saaduste sihtriigis kehtestatud nõuete kohasuse tõendamiseks käesoleva seaduse §-s 29 nimetatud veterinaarsertifikaadi. [14.11.2001]
(3) Piiripunktis peavad olema vajalikud ruumid ja vahendid käesolevas seaduses ja teistes veterinaariaalastes õigusaktides sätestatud järelevalvetoimingute tegemiseks. Piiripunkti valdaja on kohustatud tagama järelevalveametnikule järelevalvetoimingute teostamiseks vajalike tööohutuse ja töötervishoiu nõuete kohased ruumid tasuta kasutamiseks, sealhulgas vajaduse korral sisustatud bürooruumid ja sidevahendid. Sideteenuse eest tasub järelevalveasutus. [14.11.2001]
(5) Sisseveo lubamise korral väljastab järelevalveametnik tõendi vastavalt käesoleva paragrahvi lõike 4 alusel kehtestatud korrale. [14.11.2001]
(1) Järelevalveametnik koostab looma üle tehtud järelevalve ja selle tulemuste kohta akti ning, lähtudes looma ohtlikkusest, otsustab nõuetele mittevastava looma sisseveo keelamise või loomakaitseseaduse §-s 10 sätestatud hukkamisele saatmise, arvestades võimaluse korral looma eest vastutava isiku sooviga, ja teeb vastava märke loomaga kaasasolevatele dokumentidele.
(5) Kui looma või loomsete saaduste sisseveo eest vastutavat isikut ei ole võimalik kindlaks teha, suunatakse loomsed saadused ümbertöötamisele või hävitamisele ja loom hukkamisele riigi kulul. Ümbertöötamise, hävitamise või hukkamise kohta koostatakse akt, mille kinnitab Veterinaar- ja Toiduameti peadirektor. [14.11.2001]
(5) Veterinaar- ja Toiduamet võib, lähtudes looma päritoluriigi episotoloogilisest olukorrast, nõuda loomade sisseveo eest vastutavalt isikult enne loomade sissevedu vabaks ringluseks nende paigutamist profülaktilisse karantiini päritoluriigis. [14.11.2001]
§ 27 [välja jäetud – 14.11.2001]
§ 32 [kehtetu – 13.12.2000]
Sõltuvalt haigusetekitaja iseloomust loetakse loomataudi kahtlus tekkinuks ühel või mitmel loomal esinevate haigusele omaste kliiniliste tunnuste, lahanguleiu või laboratoorse uurimise tulemuste alusel, samuti otsese või kaudse kontakti tõttu nakatunud karja või loomaga. Loomataudi kahtluse püstitab veterinaararst ja otsustab järelevalveametnik. [14.11.2001]
(3) Loomataudi ametliku diagnoosi teatamiskohustuslike loomataudide puhul paneb Veterinaar- ja Toiduameti kohaliku asutuse juht või tema volitatud järelevalveametnik loomataudi kliiniliste tunnuste, lahanguleiu, episotoloogiliste andmete ja laboratoorse uurimise tulemuste alusel või Veterinaar- ja Toiduameti määratud ekspertide komisjon kliiniliste tunnuste, lahanguleiu ja episotoloogiliste andmete alusel.
(5) Veterinaar- ja Toiduametil ning Veterinaar- ja Toidulaboratooriumil on õigus saata proove loomataudi diagnoosimiseks välisriigi tunnustatud laboratooriumisse või rahvusvahelisse referentlaboratooriumisse. [13.12.2000; 14.11.2001]
(2) Veterinaar- ja Toiduameti kohaliku asutuse juht esitab aruande Veterinaar- ja Toiduametile registreeritud loomataudide ning Tervisekaitseinspektsiooni kohalikule asutusele registreeritud zoonooside kohta tema järelevalvealasel territooriumil. Aruande esitamise korra kehtestab Veterinaar- ja Toiduameti peadirektor. [14.11.2001]
(4) Loomsete saaduste käitlemisega tegelevate ettevõtete toodangu kvaliteeti kontrollivad laboratooriumid on kohustatud teavitama teatamis- või registreerimiskohustuslike loomataudide tekitajate isoleerimisest või nende esinemise kahtlusest toormes või toodangus Veterinaar- ja Toiduametit vastavalt käesoleva paragrahvi lõigetele 1–3.
(5) Teaduslaboratooriumid, kus diagnoositakse teatamis- või registreerimiskohustuslik loomataud uurimistöö käigus, peavad teavitama sellest Veterinaar- ja Toiduametit vastavalt käesoleva paragrahvi lõigetele 1–3. [14.11.2001]
(1) Veterinaar- ja Toiduamet teatab rahvusvahelistele veterinaarorganisatsioonidele, Euroopa Liidu Komisjonile, Euroopa Liidu liikmesriikide ja naaberriikide veterinaarteenistustele rahvusvaheliselt teatamiskohustuslikeks tunnistatud loomataudide puhkemisest 24 tunni jooksul pärast ametliku diagnoosi panemist esmases taudipunktis ning uutest taudipunktidest hiljemalt iga nädala esimesel tööpäeval.
(2) Veterinaar- ja Toiduamet teatab rahvusvahelistele veterinaarorganisatsioonidele ja naaberriikide veterinaarteenistustele rahvusvaheliselt teatamiskohustuslikeks tunnistatud loomataudide tõrjealaste kitsenduste lõpetamisest 24 tunni jooksul pärast käesoleva seaduse § 53 lõikes 3 nimetatud korralduse avalikustamist. [14.11.2001]
(2) Teatamiskohustuslike zoonooside loetelu ning Veterinaar- ja Toiduameti kohalikule asutusele esitatava asjakohase teatise vormi nõuded ning esitamise korra kehtestab sotsiaalminister kooskõlastatult põllumajandusministriga. [14.11.2001]
(3) Loomatauditõrje programmi rakendamisega seotud kulud kaetakse riigieelarvest. [14.11.2001]
(1) Loomatauditõrje situatsioonplaan (edaspidi situatsioonplaan) on eriti ohtlike loomataudide puhkemisel rakendatav tõrjemeetmete täpsustatud kava loomataudi kiireks ja efektiivseks likvideerimiseks.
10) erinevate ametiasutuste loomataudi likvideerimisalase koostöö põhimõtted. [14.11.2001]
(2) Loomataudi leviku tõkestamiseks ja selle likvideerimiseks vajalike meetmete rakendamisel teeb Veterinaar- ja Toiduamet koostööd Politseiameti, Päästeameti, Piirivalveameti ja teiste riigiasutuste ning kohaliku omavalitsuse asutustega nende pädevuse piires. [14.11.2001]
(3) Metslooma püüdmine ühest piirkonnast teise ümberasustamise või tehistingimustes pidamise eesmärgil ning metsloomade ümberasustamine ühest piirkonnast teise on lubatud õigusaktides sätestatud nõuete kohaselt ning kooskõlastatult Veterinaar- ja Toiduametiga. [14.11.2001]
3) loomatauditõrje meetmete rakendamise koordineerimine, korraldamine ja kontroll. [14.11.2001]
(2) Riiklikku loomatauditõrje komisjoni kuuluvad Veterinaar- ja Toiduameti peadirektor ja järelevalveametnikud, Veterinaar- ja Toiduameti Piiriteenistuse juht, Veterinaar- ja Toidulaboratooriumi esindaja vähemalt peaspetsialisti tasemel, loomataudi levipiirkonna Veterinaar- ja Toiduameti kohaliku asutuse juht ning Politseiameti ja Päästeameti esindajad vähemalt peadirektori asetäitja tasemel. Komisjoni tööd juhib Veterinaar- ja Toiduameti peadirektor.
5) taudikahju hüvituste taotluste läbivaatamine. [14.11.2001]
3) loomade liikumise, sealhulgas sisse- ja väljaveo piirangud ja keelud.
(3) Vabariigi Valitsusel on õigus anda loomatauditõrje komisjonidele tõrje läbiviimiseks täiendavaid volitusi. [14.11.2001]
(3) Veterinaar- ja Toiduameti kohaliku asutuse juhi, tema asetäitja või järelevalveametniku ettekirjutusel loomatauditõrje käigus loomataudi avastamiseks ning leviku tõkestamiseks hukatud põllumajandusloomade maksumus hüvitatakse isikule tema taotluse alusel vastavalt kehtestatud arvestuslikule väärtusele. Põllumajandusloomade väärtuse arvutamise ning taudikahjude hüvitamise korra kehtestab põllumajandusminister.
4) kohustuslikus korras hukatud loomade korjuste utiliseerimise kulud. [14.11.2001]
5) enne loomataudi kahtluse püstitamist hukkunud loomade eest. [13.12.2000]
Füüsilised isikud vastutavad käesoleva seaduse ja selle alusel kehtestatud õigusaktide rikkumise eest haldusõiguserikkumiste seadustikus (RT 1992, 29, 396; RT I 2001, 74, 453; 87, 524 ja 526; 97, 605; 102, 677) ja kriminaalkoodeksis (RT 1992, 20, 288; RT I 2001, 73, 452; 85, 510; 87, 526) sätestatud korras.
1) loomakasvatushoonetele ja -rajatistele kehtestatud veterinaarnõuete rikkumise eest – määratakse rahatrahv kuni 40 000 krooni;
2) loomade märgistusnõuete ning identifitseerimis- ja registreerimiskohustuse täitmata jätmise või mittenõuetekohase täitmise eest – määratakse rahatrahv kuni 50 000 krooni;
3) põllumajanduslooma surmast, loomade ulatuslikust haigestumisest või hukkumisest ja metslooma rünnakust teatamata jätmise eest – määratakse rahatrahv kuni 40 000 krooni;
4) loomanäituste, -võistluste, -laatade ja -oksjonite korraldamise nõuete rikkumise või mittenõuetekohase täitmise ja korraldaja poolt oma kohustuste täitmata jätmise või mittenõuetekohase täitmise eest – määratakse rahatrahv kuni 50 000 krooni;
5) loomade ja loomsete saaduste veonõuete rikkumise või mittenõuetekohase täitmise eest – määratakse rahatrahv kuni 40 000 krooni;
6) loomsete saaduste käitlemise veterinaarnõuete rikkumise või mittenõuetekohase täitmise eest – määratakse rahatrahv kuni 50 000 krooni;
Punkti 7 sõnastus kuni 30.06.2002
7) sisse- ja väljaveo nõuete ja tingimuste ning profülaktilise karantiini tingimuste rikkumise või mittenõuetekohase täitmise eest – määratakse rahatrahv kuni 50 000 krooni;
Punkti 7 sõnastus alates 1.07.2002
7) impordi, transiidi, seestöötlemise ning ajutise importimise nõuete ja tingimuste ning profülaktilise karantiini tingimuste rikkumise või mittenõuetekohase täitmise eest – määratakse rahatrahv kuni 50 000 krooni;
8) loomatauditõrje meetmete rakendamata jätmise ja loomatauditõrje eeskirjade mittejärgimise või mittenõuetekohase järgimise eest – määratakse rahatrahv kuni 100 000 krooni;
9) muude käesolevast seadusest tulenevate veterinaarnõuete rikkumise või mittenõuetekohase täitmise eest – määratakse rahatrahv kuni 40 000 krooni;
10) looma või loomsete saaduste veterinaarnõuete rikkumise või mittenõuetekohase täitmise eest viisil, mis ohustab inimese või looma tervist või keskkonda, – määratakse rahatrahv kuni 100 000 krooni. [17.10.2001; 14.11.2001]
(1) Käesoleva seaduse §-s 60 nimetatud haldusõiguserikkumiste asjades on asja arutamise ja karistuse määramise õigus Veterinaar- ja Toiduameti peadirektoril, tema asetäitjal ja järelevalveametnikul ning Veterinaar- ja Toiduameti kohaliku asutuse juhil, tema asetäitjal ja järelevalveametnikul ning maa- või linnakohtul.
(2) Veterinaar- ja Toiduameti peadirektoril, tema asetäitjal ning Veterinaar- ja Toiduameti kohaliku asutuse juhil on õigus käesoleva seaduse §-s 60 nimetatud haldusõiguserikkumiste asjades määrata rahatrahvi kuni 15 000 krooni, sellest suurema rahatrahvi võib kohaldada ainult maa- või linnakohus.
(21) Erikonfiskeerimisega seotud haldusõiguserikkumise asja arutab maa- või linnakohus. Erikonfiskeerimisega seotud haldusõiguserikkumise asja arutamisel võib erikonfiskeerimist kohaldada ka Veterinaar- ja Toiduameti peadirektor, tema asetäitja ja järelevalveametnik ning Veterinaar- ja Toiduameti kohaliku asutuse juht, tema asetäitja ja järelevalveametnik.
(7) Juriidilise isiku õiguserikkumise asja menetletakse haldusõiguserikkumiste seadustikus sätestatud korras, kui käesolev seadus ei sätesta teisiti. [14.11.2001]
§ 611. Haldusõiguserikkumise objektiks oleva looma või loomsete saaduste erikonfiskeerimine
(6) Erikonfiskeerimise otsuse täitmise menetlus toimub haldusõiguserikkumiste seadustikus ettenähtud korras. [14.11.2001]
§-d 63, 64 [käesolevast tekstist välja jäetud]
§ 641. Kasutuses olevate loomakasvatushoonete ja -rajatiste tunnustamine ja registreerimine
(2) Tunnustamisele kuuluvad loomakasvatushooned ja -rajatised ning loomade pidamiseks piiritletud alad, mis on kasutuses käesoleva seaduse § 7 lõike 2 alusel kehtestatud vastavate veterinaarnõuete jõustumise hetkel, peavad olema tunnustatud hiljemalt 2003. aasta 1. jaanuariks. [14.11.2001]
(2) Käesoleva seaduse § 7 lõike 2 alusel kehtestatud veterinaarnõuded jõustuvad 2002. aasta 1. jaanuaril, kui nende kehtestamisel ei ole ette nähtud jõustumise hilisemat tähtpäeva. [14.11.2001]


text:
ebaseadusliku tegevuse võimaldamine ja vahendamine
III-1/1-42/95 Riigikohus 13.06.1995
Isikuvastane süütegu võib võtta avaliku korra raske rikkumise mõõtmed juhul, kui süüdlase käitumine on suhtliselt sõltumatu kannatanu käitumisest või üldisest kuriteosituatsioonist, st on mitteadekvaatne.
3-1-1-102-03 Riigikohus 18.09.2003
KarS § 262 ei nõua avaliku korra rikkumise subjektiivse koosseisu tunnustena tahtluse, motiivi, eesmärgi ega ajendi tuvastamist.
Avaliku korra all mõistetakse tavadega, heade kommetega, normidega või reeglitega kinnistatud isikutevahelisi suhteid ühiskonnas, mis tagavad igaühe avaliku kindlustunde ja võimaluse realiseerida oma õigusi, vabadusi ja kohustusi (vt ka RT III 1996, 12, 167 ja 25, 334).
Avalikuks kohaks loetakse selline koht, kuhu on ligipääs ka kolmandatel isikutel, kes pole õiguserikkujaga isiklikult seotud.
Teiste isikute rahu rikkumine eeldab personifitseeritud füüsilise isiku olemasolu, mistõttu selle all tuleb eelkõige mõista teiste isikute turvalisust, elu ja tervist ning rahu häirivat tegevust, samuti lugupidamatuse väljendamist teiste isikute suhtes, kui need teod ei moodusta eraldi süüteo koosseisu (nt lärmamine, ebasündsate väljendite kasutamine). Avaliku korra muu rikkumisena tuleb käsitada näiteks avaliku asja rikkumist, lõhkumist või omavolilist teisaldamist, kui puuduvad kuriteo tunnused KarS § 204 järgi, samuti alkoholi pruukimist avalikus kohas või alkoholijoobes avalikku kohta ilmumist jms. Seejuures tuleb silmas pidada, et iga pisirikkumist ei ole õige käsitada väärteona KarS § 262 järgi. Väärteona on võimalik käsitada vaid tegusid, millega ilmselgelt rikutakse avaliku korra sisuks olevaid norme ja reegleid. Eravalduses (korteris) toimepandud tegu, mille tagajärjel ei rikuta avalikku korda, ei ole kvalifitseeritav avaliku korra rikkumisena KarS § 262 järgi ehkki sellel teol võisid olla muud selle väärteo koosseisu tunnused.
3-1-1-20-04 Riigikohus 05.04.2004
Tunnistades kõnealusel juhul mõtet, et tütarlapsed, kellele ta osutas taksoteenust, võivad olla prostituudid, on isik tunnistanud ka kaudse tahtluse olemasolu. Juhul, mil isik oleks osanud täpselt öelda, et osutas taksoteenust prostituudile, oleks olnud alust kaaluda otsese tahtluse olemasolu. Ka asjaolu, et isik osutas intiimteenuseid pakkuva firma perenaisele alkohoolsete jookide ja sigarettide ostmise ning korterisse toomise, samuti korteri kommunaalmaksete maksmisega täiendavaid teenuseid, kuigi ta kahtlustas korteris elavaid tütarlapsi prostitutsioonis, viitab isikul kaudse tahtluse olemasolule. Kaudse tahtlusega on tegemist siis, kui on tuvastatud, et isik ei pruukinud ehk küll olla kindel süüteokoosseisule vastava asjaolu saabumises, kuid samas pidas seda siiski võimalikuks ja ka möönis kõnealuse asjaolu saabumist, sest vastasel juhul ei oleks tal olnud võimalik oma eesmärki saavutada.
Kaudse tahtlusega on tegemist siis, kui on tuvastatud, et isik ei pruukinud ehk küll olla kindel süüteokoosseisule vastava asjaolu saabumises, kuid samas pidas seda siiski võimalikuks ja ka möönis kõnealuse asjaolu saabumist, sest vastasel juhul ei oleks tal olnud võimalik oma eesmärki saavutada. Tunnistades kõnealusel juhul mõtet, et tütarlapsed, kellele ta osutas taksoteenust, võivad olla prostituudid, on isik tunnistanud ka kaudse tahtluse olemasolu. Juhul, mil isik oleks osanud täpselt öelda, et osutas taksoteenust prostituudile, oleks olnud alust kaaluda otsese tahtluse olemasolu. Ka asjaolu, et isik osutas intiimteenuseid pakkuva firma perenaisele alkohoolsete jookide ja sigarettide ostmise ning korterisse toomise, samuti korteri kommunaalmaksete maksmisega täiendavaid teenuseid, kuigi ta kahtlustas korteris elavaid tütarlapsi prostitutsioonis, viitab isikul kaudse tahtluse olemasolule.
3-1-1-22-05 Riigikohus 15.04.2005
Juriidiline isik osaleb väärteomenetluses oma seadusliku esindaja, s.o juhatuse liikme kaudu, mis aga iseenesest ei tähenda seda, et sama juhatuse liige oleks juriidilisele isikule süüksarvatava teo toime pannud (vt RKKKo 3-1-1-131-04, p 8 ).
Ehitise omanik ei pea tagama fassaadi korrasoleku igal ajahetkel. Ehitise omanik või temaga võrdsustatud isik peab tegema mõistliku aja jooksul kohaseid jõupingutusi kõrvalise isiku poolt rikutud fassaadi korrastamiseks. Mõistliku aja ja kohaste jõupingutuste kriteeriumide sisustamisel tuleb arvestada erinevaid asjaolusid, nagu ehitise asukoht (kesklinn või elamurajoon), fassaadi rikutuse laad ja ulatus ning sellega kaasneda võiv sündsustunde riive intensiivsus, fassaadi korrastamiseks vajaliku meetodi kättesaadavus ja hind, ilmastikutingimuste sobivus korrastustöödeks, samuti fassaadi kahjustamise korduvus.
3-1-1-78-05 Riigikohus 21.09.2005
Kvalifitseerimaks süüdlase tegevust KarS § 263 järgi, tuleb peale selle, et süütegu pandi toime avalikus kohas, igal konkreetsel juhul tuvastada, millega objektiivselt avalikku korda rikuti. Iga süütegu rikub avalikku õigusrahu ning pelga konstateeringuga, et peksmine toimus avalikus kohas, ei saa automaatselt kaasa tuua süüdlase käitumise kvalifitseerimist KarS § 263 järgi.
Kui kohus ei ole üle kuulatud kannatanuid ega ühtki tunnistajat, kes süüdistuses kirjeldatud sündmusi vahetult tajusid, siis on rikutud tõendite vahetu uurimise põhimõtet Kui tunnistaja ütlustes tekivad kahtlused ning neid ei õnnestu kõrvaldada teiste kriminaalasjas sisalduvate tõenditega, tuleb in dubio pro reo põhimõttel langetada otsus süüdistatava kasuks.
Kui otsuses sisaldub ainult süüdistuskokkuvõttest üle võetud asja tehiolude ning süüdistatava ja tunnistajate ütluste kirjeldus ning kohtu konstateering, et puuduvad vastutust kergendavad või raskendavad asjaolud, millele järgneb resolutsioon ning otsuses puudub igasugune tõendite ja õiguslike küsimuste analüüs, mis on kohtuotsuse obligatoorseks osaks, siis on tegemist kriminaalmenetlusõiguse olulise rikkumisega KrMS § 339 lg 1 p 7 järgi.
3-1-1-116-05 Riigikohus 06.12.2005
KrK § 195 lg 2 ja KarS § 263 p 3 sätete tekstide võrdluse põhjal ei ole nende vahel kokkulangevust. Mõlemad sätted on küll suunatud avaliku korra kaitsmisele, kuid selle korra rikkumise tunnused on sätestatud erinevalt. Korteri, milles viibivad inimesed, akende väljastpoolt telliskiviga purustamine on vähemalt avalikus kohas teiste isikute rahu rikkumine - kui puuduvad ähvarduse või telliskivi relvana kasutamise tunnused (KarS § 262).
3-1-1-15-07 Riigikohus 17.05.2007
Avalikku korda peab rikkuma konkreetne tegu enda konkreetses avaldumisvormis ning seda teo toimepanemise hetkel. Isikutevahelise tüli lahendamine võib toimuda sellisel viisil, et see väljub pelgalt näiteks isikuvastase süüteo raamidest KarS § 121 mõttes ning süütegu kvalifitseeritakse kui avaliku korra raske rikkumine KarS § 263 järgi. Kuid tähele tuleb panna, et sellisel juhul lisandub teole nö täiendav mõõde - isikliku tüli lahendamine väljub sellisel juhul toimepanijate, isiklikku laadi konflikti lahendavate poolte sfäärist, ning konflikti lahendamisesse saavad sellisel juhul enda tahte vastaselt kaasatud ka kolmandad, asjasse mittepuutuvad isikud. Mõistagi ei ole nõutav, et teo toimepanija(te)l oleks omaette eesmärk rikkuda avalikku korda, kuid samas ei piisa sellisel juhul ka ainult avalikku korda rikkuva teo objektiivsest avaldumisest. Isikud peavad vähemalt kaudse tahtluse tasemel pidama võimalikuks, et nende käitumine võib olulisel määral rikkuda teiste inimeste õigusrahu KarS § 16. peatüki tähenduses ning sellisest teadmisest lähtudes valitakse isikliku konflikti lahendamiseks koht ja viis, mis võib kaasata ja kaasabki tahtevastaselt konflikti rohkem või vähem määratletud kõrvaliste isikute ringi.
3-1-1-24-07 Riigikohus 18.06.2007
Kui eriosa koosseisu sanktsioon näeb lisaks vangistusele ette ka kergemaliigilise karistuse, võib vangistust karistusena mõista üksnes olukorras, kus kergemaliigiliste karistuste võimalused on selgelt ebapiisavad või varasemate katsete käigus end ammendanud.
Avaliku korra rikkumisest saab üldjuhul rääkida siis, kui koosseisupärane tegu pannakse toime avalikus kohas, kuhu on juurdepääsuvõimalus piiramatul hulgal isikutel. Kannatanu peksmine toimus üksteist tundvate ja sageli kohtuvate isikute koosviibimisel erasaunas. Selleks, et kvalifitseerida asetleidnud vägivallateod avaliku korra rikkumisena, tuleb lisaks vägivalla tarvitamisele tuvastada, et sellega häiriti juhuslike, asjasse mittepuutuvate isikute rahu või et teo järelmid ulatusid avalikku kohta ja kahjustasid seeläbi avalikku korda (vt RKKKo nr 3-1-1-102-03, p 9).
Tunnistajate kohtueelses menetluses antud ütlused avaldati maakohtus vastuolus KrMS § 289 nõuetega, kuna maakohus eelistas teatud tunnustajate eeluurimisel antud ütlusi kohtus antud ütlustele. Samas ei saa aga jätta tähelepanuta asjaolu, et mõlemat nimetatud tunnistajat ristküsitleti maakohtu istungil ja ristküsitluse käigus on nad andnud eeluurimisel öelduga sisuliselt kattuvaid ütlusi. Seega ei toonud asetleidnud kriminaalmenetlusõiguse rikkumine kaasa ebaseadusliku ega põhjendamatu kohtuotsuse tegemist.
3-1-1-36-07 Riigikohus 24.09.2007
Sissetungimisena KarS § 199 lg 2 p 8 mõttes on käsitatav omavoliline sissetung KarS § 266 tähenduses.
Alates 15. märtsist 2007 on väärteona - mitte enam kuriteona - karistatavad vähem kui 1000 krooni maksva asja või varalise õiguse vastu suunatud varavastased süüteod, mille puhul esineb küll süüteokoosseisus sätestatud raskendav asjaolu, kuid mis ei mahu KarS § 218 lg-s 1 nimetatud erandite alla. Nii ei loeta alates 15. märtsist 2007 enam kuriteoks vähem kui 1000 krooni maksva eseme suhtes toime pandud kelmust ka siis kui see on toime pandud isiku poolt, kes on varem toime pannud varguse (KarS § 209 lg 2 p 1).
Kohus ei saa süüdistatava kaitsja kaebuse alusel süüdistatava vangistusaega pikendada.
Sissetungimisega toime pandud KarS § 218 mõttes väheväärtusliku asja vargus, mis oli enne 15. märtsi 2007 karistatav KarS § 199 lg 2 p 8 järgi, tuleb pärast nimetatud kuupäeva kvalifitseerida KarS § 266 kohase lõike ja punkti järgi, kuna omavoliline sissetung isikute grupi poolt oli nii enne kui ka pärast 15. märtsi 2007 karistatav KarS § 266 järgi.
Vastavalt KarS § 5 lg-tele 1 ja 2 on isiku süüditunnistamine ja karistamine võimalik üksnes juhul, kui tema poolt toime pandud tegu on olnud jätkuvalt karistatav igal ajahetkel arvates teo toimepanemisest kuni kohtuotsuse jõustumiseni.
3-1-1-82-07 Riigikohus 04.12.2007
KarS § 262 ei ole blanketne koosseis ning seega ei pea isiku karistamisel selle järgi viitama kohaliku omavalitsusüksuse avaliku korra eeskirjale. Kuigi kohaliku omavalitsusüksuse avaliku korra eeskirjas on ette nähtud teatud reeglid, mille rikkumise eest karistatakse KarS § 262 järgi, ei ole välistatud isiku karistamine avaliku korra rikkumise eest ka eeskirjas sätestamata juhtudel. Siiski tuleb arvestada, et KarS § 262 objektiivne koosseis on sõnastatud abstraktselt ning selle ülemäära lai tõlgendamine võib viia õiguskindluse põhimõtte rikkumiseni. Seega peab tegemist olema teatud intensiivsuse piiri ületava ründega teiste isiku rahu või avaliku korra vastu laiemalt. Karistusõiguslik sekkumine peab sellisel juhtudel lähtuma ultima ratio ehk viimase abinõu põhimõttest. Laulja esinemine restoranis või ööklubis ühiskonnas üldiselt aktsepteeritud käitumisviis ning selle tõkestamine ei kuulu KarS § 262 kaitsealasse. Tuleb märkida, et üldjuhul lasub meelelahutusasutuse omanikul kohustus tagada, et ettevõtte töö ei rikuks avalikku korda ega häiriks väljaspool restorani viibivaid isikuid.
KarS § 262 ei ole blanketne koosseis ning seega ei pea isiku karistamisel selle järgi viitama kohaliku omavalitsusüksuse avaliku korra eeskirjale. Kuigi kohaliku omavalitsusüksuse avaliku korra eeskirjas on ette nähtud teatud reeglid, mille rikkumise eest karistatakse KarS § 262 järgi, ei ole välistatud isiku karistamine avaliku korra rikkumise eest ka eeskirjas sätestamata juhtudel. Siiski tuleb arvestada, et KarS § 262 objektiivne koosseis on sõnastatud abstraktselt ning selle ülemäära lai tõlgendamine võib viia õiguskindluse põhimõtte rikkumiseni. Seega peab tegemist olema teatud intensiivsuse piiri ületava ründega teiste isiku rahu või avaliku korra vastu laiemalt. Karistusõiguslik sekkumine peab sellisel juhtudel lähtuma ultima ratio ehk viimase abinõu põhimõttest.
3-1-1-29-10 Riigikohus 30.04.2010
Kvalifitseerimaks süüdlase tegevuse avaliku korra rikkumisena, tuleb peale selle, et süütegu pandi toime avalikus kohas, igal konkreetsel juhul tuvastada, millega objektiivselt avalikku korda rikuti (vt RKKKo nr 3-1-1-78-05, p 7.3). Iga süütegu rikub avalikku õigusrahu ning pelgalt konstateering, et tegu toimus avalikus kohas, ei saa automaatselt kaasa tuua süüdlase käitumise kvalifitseerimist KarS § 263 järgi (vt RKKKo nr 3-1-1-7-07, p 7.2). Seega tuleb vägivallategude kvalifitseerimiseks avaliku korra rikkumisena lisaks vägivalla tarvitamisele tuvastada, et sellega häiriti juhuslike, asjasse mittepuutuvate isikute rahu (vt RKKKo nr 3-1-1-102-03, p 9 ja nr 3-1-1-24-07, p 6.1). Mitte iga kolmas, vahetult konfliktiväline isik ei ole hinnatav asjasse mittepuutuva, kõrvalise isikuna, kelle õigusrahu rikutakse KarS § 263 mõttes (vt ka RKKKo nr 3-1-1-15-07, p 14).
Avalikuks kohaks loetakse selline koht, kuhu on ligipääs ka kolmandatel isikutel, kes pole õigusrikkujaga isiklikult seotud. (Vt RKKKo nr 3-1-1-102-03, p-d 8 ja 9 ning nr 3-1-1-7-07, p 7.1).
Avaliku korra rikkumine KarS §-de 262 ja 263 mõttes eeldab obligatoorselt, et tegu oleks toime pandud avalikus kohas või et teo tagajärjel oleks rikutud väljaspool vahetut tegutsemiskohta viibivate isikute rahu või avalikku korda muul viisil. Seejuures loetakse avalikuks kohaks selline koht, kuhu on ligipääs ka kolmandatel isikutel, kes pole õigusrikkujaga isiklikult seotud. Avaliku korra all on kohtupraktikas mõistetud tavade, heade kommete, normide või reeglitega kinnistatud isikutevahelisi suhteid ühiskonnas, mis tagavad igaühe avaliku kindlustunde ja võimaluse realiseerida oma õigusi, vabadusi ja kohustusi. Teiste isikute rahu rikkumine eeldab personifitseeritud füüsilise isiku olemasolu, mistõttu selle all tuleb eelkõige mõista teiste isikute turvalisust, elu ja tervist ning rahu häirivat tegevust, samuti lugupidamatuse väljendamist teiste isikute suhtes, kui need teod ei moodusta eraldi süüteo koosseisu, nt lärmamine või muu müra tekitamine, ebasündsate väljendite kasutamine, teiste isikute tülitamine jms (vt RKKKo nr 3-1-1-102-03, p-d 8 ja 9 ning nr 3-1-1-7-07, p 7.1). Kvalifitseerimaks süüdlase tegevuse avaliku korra rikkumisena, tuleb peale selle, et süütegu pandi toime avalikus kohas, igal konkreetsel juhul tuvastada, millega objektiivselt avalikku korda rikuti (vt RKKKo nr 3-1-1-78-05, p 7.3). Iga süütegu rikub avalikku õigusrahu ning pelgalt konstateering, et tegu toimus avalikus kohas, ei saa automaatselt kaasa tuua süüdlase käitumise kvalifitseerimist KarS § 263 järgi (vt RKKKo nr 3-1-1-7-07, p 7.2). Seega tuleb vägivallategude kvalifitseerimiseks avaliku korra rikkumisena lisaks vägivalla tarvitamisele tuvastada, et sellega häiriti juhuslike, asjasse mittepuutuvate isikute rahu (vt RKKKo nr 3-1-1-102-03, p 9 ja nr 3-1-1-24-07, p 6.1). Mitte iga kolmas, vahetult konfliktiväline isik ei ole hinnatav asjasse mittepuutuva, kõrvalise isikuna, kelle õigusrahu rikutakse KarS § 263 mõttes (vt ka RKKKo nr 3-1-1-15-07, p 14). Selleks, et lugeda KarS § 263 subjektiivne koosseis täidetuks, ei piisa ainult avalikku korda rikkuva teo objektiivsest avaldumisest. Isikud peavad vähemalt kaudse tahtluse tasemel pidama võimalikuks, et nende käitumine võib olulisel määral rikkuda teiste inimeste õigusrahu KarS 16. peatüki tähenduses ning sellisest teadmisest lähtudes valitakse isikliku konflikti lahendamiseks koht ja viis, mis võib kaasata ja kaasabki tahtevastaselt konflikti rohkem või vähem määratletud kõrvaliste isikute ringi (vt ka RKKKo nr 3-1-1-15-07, p 14).
Süüdistataval on õigus eeldada, et tema kriminaalasi lahendatakse kõigis küsimustes lõplikult õigesti esimese astme kohtus ja ta on kohustatud hüvitama üksnes põhjendamatust kaebusest tingitud menetluskulud (vt RKKKo nr 3-1-1-119-09, p 35; nr 3-1-1-26-08, p 14 ja nr 3-1-1-94-06, p 10.2).
3-1-1-89-10 Riigikohus 19.11.2010
PS § 157 lg 2
Tulenevalt VTMS § 123 lg-st 2 peab maakohus väärteoasja arutama täies ulatuses (ab ovo), sõltumata esitatud kaebuse piiridest, kontrollides kohtuvälise menetleja otsuse tegemise aluseks olnud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid. Väärteoasja arutamine ab ovo tähendab muuhulgas maakohtu kohustust lahendada VTMS §-s 133 loetletud küsimused ja näidata VTMS § 110 alusel kohtuotsuse põhiosas nii tõendite analüüs kui ka see, millised asjaolud on loetud tõendatuks ning millele on otsuse tegemisel tuginetud. Kohtu siseveendumuse kujunemine peab olema otsuse lugemisel jälgitav ja selles sisalduvad järeldused seostatud kohtulikul arutamisel tuvastatud asjaoludega. Samuti tuleb kohtul vastavalt VTMS § 133 p-le 4 muuhulgas välja selgitada, kas tegu on väärtegu ja kas see on õigesti kvalifitseeritud. Eelöeldu tähendab, et otsuses peab sisalduma menetlusalusele isikule etteheidetava teo koosseisupärasuse ja vajadusel ka õigusvastasuse ning süülisuse analüüs. Olukord, kus maakohtu otsus nendele nõuetele ei vasta, on käsitatav väärteomenetlusõiguse olulise rikkumisena VTMS § 150 lg 1 p 7 mõttes (vt nt RKKKo nr 3-1-1-74-08, p 7, nr 3-1-1-71-09, p 12 ja nr 3-1-1-55-08, p 8). Tuvastamaks asjaolu, kas vaidlusalune ala on tee kaitsevöönd või kuulub selle koosseisu, ei piisa teeseaduses tee kaitsevööndit puudutava refereerimisest ja seaduse määratlustega nõustumisest. Kohtuotsus peab eeskätt rajanema tõenditel, millele tuginevalt asjas tähtsust omavad faktilised asjaolud tuvastatakse.
Läbi ei saa vaadata kassaatori taotlust kohustada menetlusalust isikut tagastama ekslikult hüvitatud õigusabikulud, sest tegemist on VÕS § 1028 lg-s 1 ja § 1032 lg-s 1 nimetatud nõudega, mis ei saa olla väärteomenetluses lahendatava kohtuasja esemeks.
Tulenevalt VTMS § 123 lg-st 2 peab maakohus väärteoasja arutama täies ulatuses (ab ovo), sõltumata esitatud kaebuse piiridest, kontrollides kohtuvälise menetleja otsuse tegemise aluseks olnud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid. Väärteoasja arutamine ab ovo tähendab muuhulgas maakohtu kohustust lahendada VTMS §-s 133 loetletud küsimused ja näidata VTMS § 110 alusel kohtuotsuse põhiosas nii tõendite analüüs kui ka see, millised asjaolud on loetud tõendatuks ning millele on otsuse tegemisel tuginetud. Kohtu siseveendumuse kujunemine peab olema otsuse lugemisel jälgitav ja selles sisalduvad järeldused seostatud kohtulikul arutamisel tuvastatud asjaoludega. Samuti tuleb kohtul vastavalt VTMS § 133 p-le 4 muuhulgas välja selgitada, kas tegu on väärtegu ja kas see on õigesti kvalifitseeritud. Eelöeldu tähendab, et otsuses peab sisalduma menetlusalusele isikule etteheidetava teo koosseisupärasuse ja vajadusel ka õigusvastasuse ning süülisuse analüüs. Olukord, kus maakohtu otsus nendele nõuetele ei vasta, on käsitatav väärteomenetlusõiguse olulise rikkumisena VTMS § 150 lg 1 p 7 mõttes (vt nt RKKKo nr 3-1-1-74-08, p 7, nr 3-1-1-71-09, p 12 ja nr 3-1-1-55-08, p 8).
KOKS § 66^2 lg-s 1 kirjeldatud teoalternatiiv, s.t koormise täitmata jätmine, seisneb tegevusetuses.
KOKS § 66^2 lg-s 1 kirjeldatud teoalternatiiv, s.t koormise täitmata jätmine, seisneb tegevusetuses. KOKS § 36 lg 3 annab kohalikule omavalitsusele õiguse kehtestada koormise üksnes kinnistu või isiku kasutuses oleva muu territooriumiga vahetult piirneva üldkasutatava territooriumi heakorra tagamiseks. PS § 157 lg 2 annab kohalikule omavalitsusele õiguse seaduse alusel kehtestada ja koguda makse ning panna peale koormisi. Kuigi koormis kujutab endast mitterahalise iseloomuga kohustust, võib selle täitmine nõuda koormise adressaadilt kulutuste tegemist või rahaliselt hinnatavate kohustuste võtmist (nt heakorratööde tegemiseks vajalike vahendite muretsemine, teenuse tellimine vmt). Seega võib koormise kehtestamine olemuslikult riivata koormise täitja PS § 32 lg-s 2 sätestatud omandipõhiõigust, sest kõnealuse normi kaitse ulatub nii varale (asjad), rahale kui ka rahaliselt hinnatavatele õigustele ja nõuetele (vt RKÜKo nr 3-2-1-143-03, p 18). Omandipõhiõiguse kitsendamine eeldab seadusereservatsiooni olemasolu ja ka koormise kehtestamine saab vastavalt PS § 157 lg-le 2 toimuda vaid seaduses sisalduva volitusnormi alusel. Kuivõrd koormise kehtestamise suhtes kehtib seadusereservatsioon, peab koormise kehtestamise eesmärgil vastu võetud õigusakt vastama seadusele. Eelöeldu tähendab, et kohalik omavalitsus ei saa koormist kehtestades reguleerida mõnda küsimust seadusest erinevalt või sisustada seaduse nõudeid laiendavalt.
Vastavalt PS § 152 lg-le 1 ja põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse seaduse § 9 lg-le 1 saab kohus seaduse või muu õigusakti sätted kohaldamata jätta vaid siis, kui ta tunnistab need põhiseadusega vastuolus olevaks, algatades põhiseaduslikkuse järelevalve menetluse.
3-1-1-33-11 Riigikohus 04.05.2011
Eraelulise vestluse salvestist on Riigikohtu kriminaalkolleegium käsitanud varasemas praktikas tõendi seisukohalt muu teabesalvestisena KrMS § 63 lg 1 tähenduses (vt RKKKo 3-1-1-5-09 p 9). Väärteomenetluse seadustik ei näe ette erisusi muu teabesalvestise osas.
Maakohtu otsusest nähtuvalt segasid pea kümne kuu jooksul tehtud kõned Tallinna Tehnikaülikooli normaalset tööd sedavõrd intensiivselt, et ülikoolis muudeti töökorraldust ja osteti uue töökorralduse järgimiseks uued telefonid. Arvestades kõnede rohkust ja asjaolu, et süüdistatav ei hoolinud korduvatest palvetest helistamine lõpetada, vaid jätkas järjekindlalt teiste isikute pahatahtlikku ja põhjuseta tülitamist, oli Tallinna Tehnikaülikooli töötajate rahu kolleegiumi hinnangul rikutud määral, mis kuulub KarS § 262 kaitsealasse. Vt ka otsuse p-i 12 jj.
Kuni 1. septembrini 2011 kehtinud KrMSi redaktsiooni kohaselt, kui ringkonnakohus jõuab kohtuliku arutamise tulemina järeldusele, et maakohtu menetluses on oluliselt rikutud kriminaalmenetlusõigust KrMS § 339 lg 1 tähenduses (absoluutne ehk n-ö kataloogisisene menetlusõiguse rikkumine), tuleb ringkonnakohtul § 341 lg-st 1 juhindudes maakohtu otsus vältimatult tühistada ja saata kriminaalasi esimese astme kohtule uueks arutamiseks. Apellatsioonikohtul pole KrMS § 339 lg 1 p-des 1-11 loetletud kriminaalmenetlusõiguse olulise rikkumise tuvastamisele võimalik reageerida muul moel kui kohtulahendi tühistamisega ja kriminaalasja tagastamisega maakohtule uueks arutamiseks (vt ka RKKKo 3-1-1-59-07 p 12 ja 3-1-1-27-08 p 16). KrMS § 339 lg 2 rikkumise (n-ö kataloogivälise menetlusõiguse rikkumise) rikkumise tuvastamisel saab ringkonnakohus otsustada maakohtu lahendi tühistamise ja kriminaalasja uueks arutamiseks saatmise kasuks vaid siis, kui ta jälgitavalt põhjendab, miks tuvastatud menetluslike nõuete rikkumise kõrvaldamine ringkonnakohtu enda poolt pole võimalik. Maakohtu otsuse tühistamine ja kriminaalasja saatmine ringkonnakohtu määrusega uueks arutamiseks viitega karistusseaduse ebaõigele kohaldamisele kujutab endast ise kriminaalmenetlusõiguse olulist rikkumist KrMS § 339 lg 2 mõttes. Kui ringkonnakohus tühistab maakohtu otsuse viitega KrMS § 339 lg-le 2 ja saadab selle KrMS § 341 lg 2 alusel esimese astme kohtule uuesti arutamiseks, siis peab ringkonnakohus põhjendama, miks on tegemist rikkumisega, mida apellatsioonimenetluse raames kõrvaldada ei ole võimalik. Vt ka otsus p 13.2 ja nt RKKKo 3-1-1-96-06, p 13.

matches:
Riigikohus
Riigikohus
§ 262
§ 204
§ 262
§ 262
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 263
§ 263
kohus
in dubio
§ 339
Riigikohus
§ 195
§ 263
§ 262
Riigikohus
§ 121
§ 263
§ 16
Riigikohus
§ 289
Riigikohus
§ 199
§ 266
§ 218
§ 209
Kohus
§ 218
§ 199
§ 266
§ 266
§ 5
Riigikohus
§ 262
§ 262
§ 262
§ 262
§ 262
§ 262
§ 262
Riigikohus
§ 263
§ 263
§ 263
§ 263
§ 263
Riigikohus
§ 157
§ 123
§ 110
§ 133
§ 150
§ 1028
§ 1032
§ 123
§ 110
§ 133
§ 150
§ 66
§ 66
§ 36
§ 157
§ 32
§ 157
§ 152
§ 9
kohus
Riigikohus
§ 63
§ 262
§ 339
§ 341
§ 339
§ 339
§ 339
§ 339
§ 341


Viljandi Linnavolikogu kultuurikomisjoni põhimääruse kinnitamine – Riigi Teataja
Viljandi Linnavolikogu kultuurikomisjoni põhimääruse kinnitamine
Viljandi Linnavolikogu kultuurikomisjoni põhimääruse kinnitamine - sisukord
1 TEGEVUSE ÕIGUSLIK ALUS JA MOODUSTAMISE PÕHIMÕTTED
2 TEGEVUSVALDKOND JA ÜLESANDED
3 ÕIGUSED JA KOHUSTUSED
4 TÖÖKORRALDUS
5 KOMISJONI TEGEVUSE LÕPETAMINE
RT IV, 03.08.2012, 5
Vastu võetud 30.12.2009 nr 20
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 47 lõike 2 ja Viljandi linna põhimääruse § 23 lõike 1 alusel.
1. peatükk TEGEVUSE ÕIGUSLIK ALUS JA MOODUSTAMISE PÕHIMÕTTED
§ 1. Kultuurikomisjon (edaspidi komisjon) moodustatakse Viljandi Linnavolikogu (edaspidi volikogu) poolt vastavalt kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse §-le 22 ja 47 ning Viljandi linna põhimääruse § 14, 21 ja 23 alusel volikogu tegevuse paremaks korraldamiseks ning laiema huvidegrupi kaasamiseks linnaelu oluliste küsimuste lahendamisel.
§ 2. Komisjoni liikmete arvu ja koosseisu kinnitab komisjoni esimehe ettepanekul volikogu.
§ 3. Komisjon lähtub oma töös Eesti Vabariigi seadusandlusest, Viljandi Linnavolikogu otsustest ja määrustest ning käesolevast põhimäärusest.
2. peatükk TEGEVUSVALDKOND JA ÜLESANDED
§ 4. Komisjoni töö eesmärkideks on:
(1) Viljandi Linna Arengukavas püstitatud kultuuri- ja spordialaste eesmärkide täitmisele kaasaaitamine ja arengutöös osalemine;
(2) oma tegevusvaldkonnas volikogu õigusaktide eelnõude ettevalmistamine ja arvamuste esitamine volikogu poolt menetlusse esitatud eelnõude kohta.
§ 5. Komisjon tegeleb Viljandi linna kultuuri- ja spordivaldkonna probleemide väljaselgitamisega ning osaleb tegevuskavade väljatöötamisel nende lahendamiseks.
§ 6. Komisjon vaatab läbi tema enda poolt tõstatatud või talle läbivaatamiseks suunatud linna haridusalaseid küsimusi ja esitab volikogule või linnavalitsusele oma otsused.
§ 7. Komisjonile suunavad komisjoni kompetentsi kuuluvaid küsimusi läbivaatamiseks ja otsuste vastuvõtmiseks volikogu, linnavalitsuse ja komisjoni liikmed ning volikogu esimees.
3. peatükk ÕIGUSED JA KOHUSTUSED
§ 8. Komisjonil on õigus:
(1) algatada volikogu õigusaktide eelnõusid;
(2) teha ettepanekuid volikogu istungi päevakorra, volikogu ja teiste komisjonide menetluses olevate volikogu õigusaktide eelnõude kohta;
(3) saada linnavalitsuselt komisjoni menetluses oleva küsimusega seotud täiendavaid dokumente ja teavet;
(4) kaasata oma töösse asjatundjaid ja tellida ekspertiise;
(5) korraldada erinevate sotsiaalsete gruppide arvamuste väljaselgitamiseks avaliku arvamuse uurimusi ja infotunde linnakodanikele;
(6) kasutada komisjoni töö korraldamiseks komisjonile eelarvega eraldatud vahendeid, mille kasutamise otsustab komisjon lihthäälteenamusega komisjoni koosoleku juhataja ettepanekul.
§ 9. Komisjoni seisukohad volikogu õigusakti eelnõu suhtes on linnavolikogule otsuste langetamisel soovituslikud. Kui komisjon on volikogu õigusakti eelnõu menetlemisel juhtivkomisjon ja ei toeta eelnõud, siis suunab volikogu selle järgmisele lugemisele.
§ 10. Komisjon on kohustatud:
(1) pidama kinni töökorrast ja teistest õigusaktidest;
(2) menetlema arutamiseks antud volikogu õigusaktide eelnõusid ja esitama nende kohta oma seisukohad.
§ 11. Komisjoni tegevust korraldab ja selle eest vastutab komisjoni esimees.
4. peatükk TÖÖKORRALDUS
§ 12. Komisjoni töövormiks on koosolekud, mis toimuvad vastavalt vajadusele, kuid mitte harvem, kui üks kord kolme kuu jooksul.
§ 13. Komisjoni koosoleku kutsub kokku komisjoni esimees, tema äraolekul komisjoni aseesimees. Kokkukutsuja esitab e-posti teel päevakorra ja arutusele tulevad eelnõude projektid.
§ 14. Komisjoni koosolekut juhatab esimees, tema äraolekul aseesimees või nende puudumisel koosolekul viibiv vanim komisjoni liige.
§ 15. Komisjoni koosolek on otsustusvõimeline, kui sellest võtavad osa vähemalt pooled komisjoni liikmed. Otsused võetakse vastu lihthäälteenamusega.
§ 16. Lisaks põhiliikmetele võib komisjoni koosolekust sõnaõigusega osa võtta komisjoni mittekuuluv volikogu ja linnavalitsuse liige.
§ 17. Komisjoni töös võib kokkukutsuja palvel osaleda külalisi ja eksperte vastavalt arutusel oleva küsimuse sisule. Neile sõna andmise otsustab koosoleku juhataja.
§ 18. Komisjoni koosolekud protokollitakse. Protokolli kantakse:
(1) koosoleku alguse ja lõpu aeg ning koosoleku toimumise koht;
(2) koosolekust osavõtnud komisjoni liikmete, volikogu ja linnavalitsuse liikmete ning koosolekule kutsutud isikute nimed;
(3) koosoleku juhataja ja protokollija nimed;
(4) koosoleku päevakord;
(5) arutusel olnud küsimuste kohta vastuvõetud otsused ning otsustajate või küsimuste algatajate esitatud eriarvamused;
(6) sõnavõtud ja repliigid lisatakse protokolli ainult siis, kui sõnavõtja esitab koosoleku juhatajale sõnavõtu või repliigi kirjaliku teksti.
§ 19. Vajadusel võib koosolek toimuda elektrooniliselt. Selle otsustab komisjoni esimees, tema äraolekul aseesimees. Elektroonilise koosoleku korral saadab volikogu sekretär komisjoni liikmetele e-posti teel koosoleku päevakorra ja materjalid. Komisjoni liikmed edastavad oma seisukohad kokkulepitud ajaks samuti e-posti teel. Lubatud on ka komisjoni üksiku liikme koosolekul osalemine elektrooniliselt. Sel juhul edastab ta oma seisukohad e-posti teel ja need lisatakse protokollile.
§ 20. Küsimuste menetlemine komisjonis.
(1) Komisjon menetleb temale arutamiseks suunatud volikogu õigusakti eelnõu võimalikult mõistliku ajaga. Avaldused ja märgukirjad vaadatakse läbi seaduses sätestatud tähtajal, muud dokumendid vaadatakse läbi volikogu esimehe määratud tähtajaks.
(2) Avalduste, märgukirjade ja muude dokumentide kohta annab komisjon oma seisukoha ning esitab selle kirjalikult volikogu esimehele. Komisjonile adresseeritud avaldusele või märgukirjale vastab komisjon ning vastusele kirjutab alla komisjoni esimees või aseesimees.
§ 21. Komisjoni liikmete töö hüvitatakse volikogu poolt kehtestatud korras.
5. peatükk KOMISJONI TEGEVUSE LÕPETAMINE
§ 22. Komisjoni likvideerib või reorganiseerib volikogu.
§ 23. Määrus jõustub kolmandal päeval pärast avalikustamist.


Kas detailplaneeringuga saab vähendada ehituskeeluvööndit?
Juhul, kui detailplaneering on algatatud enne 1. juulit 2015, siis menetletakse see lõpuni 30. juunini 2015 kehtinud nn vana planeerimisseaduse järgi, mis sätestas § 8 lg 3 punktis 12, et ranna ja kalda ehituskeeluvööndi täpsustamine on üldplaneeringu ülesanne. Vastavat ülesannet detailplaneeringut käsitlevas paragrahvis 9 ei olnud. Looduskaitseseadus lisab, et suurendamine on võimalik vaid üldplaneeringuga, kuid vähendamine on võimalik teatud juhtudel ka detailplaneeringuga. Looduskaitseseaduse § 40 lg 4 punktides 2 ja 3 on märgitud, et ehituskeeluvööndi vähendamine detailplaneeringuga on võimalik vaid siis, kui detailplaneering on üldplaneeringut muutev või kui üldplaneering puudub.
Seega on enne 1. juulit 2015 algatatud detailplaneeringus ehituskeeluvööndi vähendamine võimalik vaid üldplaneeringu või üldplaneeringut muutva detailplaneeringuga.
Alates 1. juulist 2015 kehtivas planeerimisseaduses (PlanS) on ranna ja kalda ehituskeeluvööndi vähendamine loetletud nii üldplaneeringu ülesandena (vt PlanS § 75 lg 1 p 12) kui ka detailplaneeringu ülesandena (vt PlanS § 126 lg 1 p 16). Kuid ka sellisel juhul tuleb lisaks arvestada looduskaitseseadust, mille § 40 lõige 2 lubab ehituskeeluvööndit suurendada vaid üldplaneeringuga, kuid vähendamine on võimalik teatud juhtudel ka detailplaneeringuga. Looduskaitseseaduse § 40 lg 4 punktis 2 on märgitud, et ehituskeeluvööndi vähendamine detailplaneeringuga on võimalik siis, kui detailplaneering on üldplaneeringut muutev. Looduskaitseseaduses sätestatud „üldplaneeringu muutmise ettepanekut sisaldava“ ja planeerimisseaduses märgitud „üldplaneeringu põhilahenduse muutmise ettepanekut sisaldava“ ning „üldplaneeringut muutva“ detailplaneeringu all on mõeldud üht ja sama üldplaneeringu menetlusreeglite järgi koostatavat detailplaneeringut vastavalt PlanS § 142.
Lisaks peab tähele panema, et PlanS § 126 lg 7 kohustab ehituskeeluvööndi kohalikku omavalitsust vähendamise kavandamisel küsima ehituskeeluvööndi vähendamise kohta Keskkonnaameti nõusolekut.


Teede Rapla valla omandisse võtmise ja avalikuks kasutamiseks määramise kord – Riigi Teataja
Teede Rapla valla omandisse võtmise ja avalikuks kasutamiseks määramise kord
Teede Rapla valla omandisse võtmise ja avalikuks kasutamiseks määramise kord - sisukord
§ 2 Tee mõiste
§ 3 Tee valla omandisse võtmise eesmärk
§ 4 Avalik huvi
§ 5 Tee omandamine
§ 6 Valla ja huvitatud isiku vaheline eelleping kinnistu omandamiseks
2 TEE VALLA OMANDISSE VÕTMINE
§ 7 Teemaa kinnistule esitatavad nõuded
§ 8 Avaldus tee valla omandisse võtmiseks
§ 9 Tee valla omandisse andmise avalduse menetlemine
§ 10 Omandisse võtmise otsustamine
§ 11 Omandiõiguse üleandmise vormistamine
3 ERATEE MÄÄRAMINE AVALIKUKS KASUTAMISEKS
§ 12 Tee avalikku kasutusse määramise kriteeriumid
§ 13 Tee avalikku kasutusse määramise otsustamine
§ 14 Tee avaliku kasutuse leping
§ 15 Tee registreerimine teeregistris
§ 16 Volikogu määruse kehtetuks tunnistamine
RT IV, 01.07.2014, 2
Vastu võetud 26.06.2014 nr 17
Määrus kehtestatakse “Kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse” paragrahvi 6 lõike 1 alusel.
Teede Rapla valla (edaspidi vald) omandisse võtmise ja avalikuks kasutamiseks määramise kord (edaspidi kord) sätestab valla territooriumil asuvate teede ja nende juurde kuuluvate rajatiste valla omandisse võtmise või avalikuks kasutamiseks määramise tingimused ning korra.
§ 2. Tee mõiste
Käesolevas korras käsitletakse teena maanteed, tänavat, jalgteed, jalgrattateed või muud sõidukite või jalakäijate liiklemiseks kasutatavat rajatist, mis võib olla riigi või kohaliku omavalitsuse või muu juriidilise isiku või füüsilise isiku omandis.
§ 3. Tee valla omandisse võtmise eesmärk
(1) Valla omandisse võetakse tee avalikes huvides eesmärgiga tagada tee avalik kasutus.
(2) Lisaks käesoleva paragrahvi lõikes 1 märgitud eesmärgile võidakse tagada tee valla omandisse võtmisega muuhulgas:
1) liiklemise ohutumaks ja paremaks muutmine;
2) tee ja liikluse negatiivse mõju vähendamine keskkonnale;
3) tee kaudu juurdepääsu tagamine avalikult kasutatavale objektile, millele muu juurdepääsu võimalus puudub või on ebamugav või ebaotstarbekas ning mõistlike kulutustega pole võimalik uut juurdepääsu rajada.
§ 4. Avalik huvi
Avalikku huvi hindab Rapla Vallavalitsus (edaspidi vallavalitsus). Avaliku huvi olemasolu korral kaalutakse lahendusena tee valla omandisse võtmist (ka sundvõõrandamist) või tee määramist avalikuks kasutamiseks.
§ 5. Tee omandamine
(1) Tee valla omandisse võtmisel lähtutakse võimalusel tee omandamisest koos kõigi selle juurde kuuluvate liiklemiseks ning tee ekspluatatsiooniks kasutatavate rajatistega.
(2) Tee valla omandisse võtmise küsimuse lahendamisel peab arvestama asjaoluga, et omandamisest ei tekkiks vallale põhjendamatuid või ülemääraseid kohustusi.
§ 6. Valla ja huvitatud isiku vaheline eelleping kinnistu omandamiseks
Rajatavate elamu- ja tootmispiirkondade korral peab tee väljaehitamise ette nägema detailplaneeringuga, kusjuures väljaehitamise kohustus ja tingimused määratakse valla ja huvitatud isiku vahelise eellepinguga enne detailplaneeringu kehtestamist.
2. peatükk TEE VALLA OMANDISSE VÕTMINE
§ 7. Teemaa kinnistule esitatavad nõuded
(1) Teed saab valla omandisse võtta tingimusel, et teemaast on moodustatud eraldi kinnistu, mis vastab kehtestatud detailplaneeringule ja tee ehitusprojektile. Reeglina võetakse valla omandisse täielikult ja nõuetekohaselt välja ehitatud tolmuvaba kattega teed.
(2) Tähelepanuväärivate asjaolude korral võib otsustada ka sellise tee, mis ei vasta korra käesolevas paragrahvis loetletud tingimustele, või puuduvad paragrahvis 8 märgitud dokumendid, valla omandisse võtmise.
§ 8. Avaldus tee valla omandisse võtmiseks
Tee valla omandisse võtmise küsimuse menetlemise aluseks on tee omaniku vallavalitsusele esitatud avaldus, millele on lisatud:
2) tee ehitusprojekt koos teostusdokumentatsiooniga.
§ 9. Tee valla omandisse andmise avalduse menetlemine
(1) Tee valla omandisse andmise avalduse menetlemisel kontrollib vallavalitsus avalduse ning avalduse lisadena nõutud dokumentide olemasolu ning nende vastavust korrale ja muudele õigusaktidele.
(2) Kui esitatud dokumendid ei vasta korras sätestatule, teatab vallavalitsus avalduse esitajale puudustest ning teeb ettepaneku määratud tähtpäevaks puuduste kõrvaldamiseks. Tähtpäevaks puuduste kõrvaldamata jätmise korral jäetakse avaldus rahuldamata.
(3) Kui avaldus ja selle lisad vastavad korras sätestatule või kui nendes esinevad puudused kõrvaldatakse määratud tähtpäevaks, võetakse avaldus menetlusse.
(4) Vallavalitsus vaatab avalduse läbi ning annab seisukoha avalduses märgitud tee nõuetele vastavuse kohta.
§ 10. Omandisse võtmise otsustamine
Juhul kui avaldus on põhjendatud ning tee valla omandisse võtmiseks on olemas avalik huvi, teeb vallavalitsus või Rapla Vallavolikogu (edaspidi vallavolikogu) vastava otsuse lähtudes „Vallavara valitsemise, kasutamise ja käsutamise korras“ antud pädevusest.
§ 11. Omandiõiguse üleandmise vormistamine
(1) Tee valla omandisse võtmise otsuse alusel sõlmib vallavalitsus tee omanikuga lepingu omandiõiguse tasuta ülemineku kohta vallale.
(2) Pärast valla kandmist kinnistusraamatusse tee omanikuna ja kinnistamisotsuse saamist kantakse tee vallavalitsuse poolt vastavatesse registritesse.
3. peatükk ERATEE MÄÄRAMINE AVALIKUKS KASUTAMISEKS
§ 12. Tee avalikku kasutusse määramise kriteeriumid
Tee määramine avalikuks kasutamiseks toimub juhtudel, kui:
1) selle suhtes on põhjendatud avalik huvi, kuid tee võtmine valla omandisse ei ole korrast tulenevalt võimalik või on raskendatud või on ebaotstarbekas või on muul põhjusel välistatud;
2) avalik huvi tee kasutamise suhtes on ajutine.
§ 13. Tee avalikku kasutusse määramise otsustamine
(1) Tee avalikuks kasutamiseks määramiseks teeb vallavalitsus vastavasisulise ettepaneku tee omanikule.
(2) Tee võib määrata avalikuks kasutamiseks tee omaniku ettepanekul.
(3) Tee määramise avalikuks kasutamiseks otsustab vallavolikogu.
§ 14. Tee avaliku kasutuse leping
Tingimused tee avalikuks kasutamiseks määratakse kindlaks valla ja tee omaniku vahel sõlmitava lepinguga. Märgitud lepingus peab muuhulgas olema sätestatud:
1) tee avaliku kasutamise periood;
2) võimalik hüvitis tee omanikule;
3) teehoiu korraldamine, teehoiukulude kandja;
4) tee kasutamise kord ja tähistus.
§ 15. Tee registreerimine teeregistris
Juhul kui tee on kandmata teeregistrisse, kantakse tee kohalikku teeregistrisse ning sinna tehakse märge, et tegemist on avalikus kasutuses oleva teega. Registris oleva tee korral tehakse registris märge, et tegemist on avalikus kasutuses oleva teega.
§ 16. Volikogu määruse kehtetuks tunnistamine
Rapla Vallavolikogu 23. novembri 2006. a määrus nr 31 “Teede Rapla valla omandisse võtmise ja avalikuks kasutamiseks määramise kord“ tunnistatakse kehtetuks.


Kohila valla koolieelsesse lasteasutusse laste vastuvõtu ja sealt väljaarvamise kord – Riigi Teataja
Kohila valla koolieelsesse lasteasutusse laste vastuvõtu ja sealt väljaarvamise kord
Kohila valla koolieelsesse lasteasutusse laste vastuvõtu ja sealt väljaarvamise kord - sisukord
§ 2 Koolieelsesse lasteasutusse koha taotlemine
§ 3 Koolieelsesse lasteasutusse vastuvõtmine
§ 4 Koolieelse lasteasutuse teenuste eest tasumine
§ 5 Koolieelsest lasteasutusest väljaarvamine
RT IV, 29.03.2019, 20
Vastu võetud 22.03.2019 nr 5
Määrus on kehtestatud koolieelse lasteasutuse seaduse § 15 lg 4 alusel.
(1) Käesoleva määrusega sätestatakse Kohila valla koolieelsesse lasteasutusse (edaspidi lasteasutus) koha taotlemise, vastuvõtu ja sealt väljaarvamise kord.
(2) Arvestust lasteasutuse koha taotlemise, vastuvõtmise ja sealt väljaarvamise üle peab Kohila Vallavalitsuse haridusnõunik.
§ 2. Koolieelsesse lasteasutusse koha taotlemine
(1) Lapsele koha taotlemiseks esitab lapsevanem või hooldaja (edaspidi lapsevanem) kirjaliku avalduse.
(2) Avaldused registreeritakse veebipõhiselt laekumise järjekorras.
§ 3. Koolieelsesse lasteasutusse vastuvõtmine
(1) Lapsi võetakse lasteasutusse avalduse registreerimise kuupäeva alusel, arvestades vanuserühmi. Vanuserühmad moodustuvad lastest, kes on sündinud ajavahemikus 1. oktoober kuni järgmise aasta 30. september.
(2) Lasteasutusse võetakse Kohila valla territooriumil elav laps, kui lapse ja vähemalt ühe vanema elukoht on rahvastikuregistri andmetel lapse lasteasutusse võtmise ajal Kohila vald.
(3) Kohila Vallavalitsuse (edaspidi vallavalitsus) korralduse alusel võib erandkorras lasteasutusse võtta lapsi väljaspool järjekorda, kui see on vajalik lapse arengust lähtuvalt.
(4) Vabast kohast teavitab haridusnõunik lapsevanemat kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis.
(5) Võimalusel võetakse ühest perest pärit lapsed samasse lasteasutusse.
(6) Kui vanema poolt eelistatud lasteasutuses puudub vaba koht, võib lapsele pakkuda asenduskohta mõnes teises valla lasteasutuses. Lapsevanema soovil võib laps sellisel juhul jääda järjekorda, kuni vabaneb koht soovitud lasteasutuses.
(7) Lapsevanem on kohustatud 5 tööpäeva jooksul peale vastava teatise väljastamist vastama kirjalikult haridusnõunikule, kas ta soovib kohta või jääb edasi kohataotlejate järjekorda.
(8) Rühmade komplekteerimise periood on 1. maist – 15. augustini. Lasteasutuse direktor kinnitab rühmade nimekirjad hiljemalt 1. septembriks.
(9) Kohtade vabanemisel õppeaasta kestel täidetakse need esimesel võimalusel.
(10) Lapse lasteasutusse vastuvõtmisel peab lapsevanem esitama maksekorralduse ärakirja ettemaksu tasumise kohta.
(11) Lõigetes 7 ja 10 sätestatud lapsevanema kohustuste mittetäitmisel last lasteasutusse ei võeta ja laps jääb kohataotlejate järjekorda.
(12) Lapsevanemal on õigus tutvuda lasteasutuse põhimääruse, kodukorra, õppe- ja päevakavaga ning muude lasteaeda puudutavate õigusaktidega ja saada teavet töökorralduse kohta.
(13) Lasteasutusse vastuvõtul sõlmitakse koha kasutamise leping.
§ 4. Koolieelse lasteasutuse teenuste eest tasumine
(1) Lapsevanem katab arve alusel Kohila Vallavolikogu poolt kinnitatud suuruses lasteaiatasu, mis koosneb kohatasust ja toidurahast.
(2) Kohatasu ja toiduraha makstakse iga jooksva kuu 25. kuupäevaks vallavalitsuse pangakontole.
(3) Lapse vastuvõtmisel lasteasutuse rühma nimekirja peab lapsevanem tasuma ühe kuu ulatuses kohatasu ja ühe kuu toiduraha ettemaksuna ühe kuu jooksul lasteaia nimekirja arvamisest.
(4) Toiduraha päevamaksumuse piirmäära otsustab lasteasutuse hoolekogu ja kinnitab lasteasutuse direktor käskkirjaga.
(5) Lapse puudumisel lasteasutusest vabastatakse lapsevanem toiduraha maksmisest, kui lapse puudumisest on lasteasutust informeeritud hiljemalt puudumisele eelnenud tööpäeva jooksul.
(6) Üksikuid toidukordasid toidurahast maha ei arvestata, väljaarvatud erandjuhtudel lapsevanema põhjendatud kirjaliku avalduse alusel.
(7) Kohatasu ja toiduraha hüvitamine otsustatakse vastavalt Kohila valla sotsiaaltoetuste määramise ja maksmise korrale.
(8) Kui lapsevanem ei ole tasunud lasteaiatasu kahe kuu jooksul maksetähtajast, saadab lasteasutuse direktor lapsevanemale meeldetuletuse. Kui lapsevanem ei tasu võlgnevust kahe nädala jooksul arvates meeldetuletuse saatmisest, siis arvab direktor lapse lasteasutusest välja.
(9) Vanem on kohustatud tasuma lasteaiatasu kuni lapse lasteasutusest väljaarvamise kuupäevani.
§ 5. Koolieelsest lasteasutusest väljaarvamine
(1) Laps arvatakse lasteasutuse nimekirjast välja direktori käskkirjaga.
(2) Lapse lasteasutusest väljaarvamise aluseks on:
1) lapsevanema või ametliku hooldaja kirjalik avaldus, kus on märgitud lapse lahkumise aeg;
2) lapse kooliminek;
3) toiduraha ja osalustasu tasumata jätmine kahe kuu jooksul pärast maksetähtaja möödumist;
4) kui lapse elukohajärgne omavalitsus ei ole tasunud lasteasutuse arvestuslike kulude eest vallavalitsusele.
(3) Direktor teavitab vanemat lapse lasteasutusest väljaarvamisest kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis.
Tunnistada kehtetuks Kohila Vallavalitsuse 20. mai 2013 määrus nr 8 “Kohila valla koolieelsesse lasteasutusse laste vastuvõtu ja sealt väljaarvamise kord”.
Anu Suviste