text:
eksimused AKKS § 29 lg-tes 2 ja 4 sätestatu suhtes
eksimused esimese astme kohtu otsuse tühistamise aluste suhtes
eksimused esimese astme kohtu poolt tuvastatud asjaolude arvestamise suhtes
esimese astme kohtu põhjenduste kordamata jätmine
esimese astme kohtu põhjenduste mittekordamine
nõuded otsusele, millega saadetakse kriminaalasi esimese astme kohtule uueks arutamiseks
ringkonnakohtu õigus mitte korrata esimese astme kohtu põhjendusi
ringkonnakohtu õigus oma otsuses mitte korrata esimese astme kohtu põhjendusi
3-1-1-55-02 Riigikohus 20.05.2002
KrMK § 50 lg-s 1 väljendatud põhimõtte kohaselt peab tõendite hindamine põhinema asjaolude igakülgsel, täielikul ja objektiivsel uurimisel. Seetõttu ei tohi ringkonnakohus kergekäeliselt loobuda kriminaalasja materjalide kontrollimisest.
3-1-1-6-02 Riigikohus 13.02.2002
kriminaalmenetluse seaduse oluline rikkumine AKKS § 39 lg 7 mõttes
Apellatsioonkaebuses esitatud argumentide analüüsimata jätmine ringkonnakohtu otsuses on käsitatav motiivide puudumisena selles.
Ringkonnakohtu kohustus oma otsuses esitatud seisukohti motiveerida hõlmab kohustust analüüsida apellatsioonkaebuses esitatud seisukohti ja anda kohtuotsuses neile omapoolne hinnang. Esimese astme kohtu põhjendustega nõustumisele viidates nende kordamata jätmine on õigustatud üksnes nende asjaolude ja tõendite osas, mida on esimese astme kohtus tuvastatud ja hinnatud.
3-1-1-120-01 Riigikohus 18.12.2001
omakasu ajend dokumendi võltsimisel
Juriidilise isiku esindajana tegutsedes tekitab füüsiline isik TsÜS § 95 lg 1 järgi küll õigusi ja kohustusi juriidilisele isikule, kuid see ei saa iseenesest välistada füüsilise isiku otsest kasu veel vähem aga tema tegutsemist omakasu ajendil dokumendi võltsimisel.
Kui ringkonnakohus teeb tõendite erineva hindamise tulemusel esimese astme kohtu otsusest erineva otsuse, siis peab ta oma seisukohti tõendite hindamise osas ka motiveerima ja näitama, milles esimese astme kohus on eksinud.
3-1-1-103-01 Riigikohus 08.11.2001
esimese astme kohtu otsusesse täpsustuste tegemisel
Ringkonnakohtu poolt esimese astme kohtu otsuses näidatud õigeksmõistmise aluse puhul pole õige viidata AKKS § 32 lg 1 p-le 6, sest tegemist on sisulise muudatusega kohtuotsuses ja see võib halvendada kohtualuse olukorda.
kuriteokoosseisu puudumine
Kohtupraktikas väljakujunenud arusaama kohaselt tuleb isik, kelle tegevuses tuvastati hädakaitse tunnused KrK § 13 mõttes, õigeks mõista seoses kuriteokoosseisu puudumisega.
Ringkonnakohus võib, tuginedes AKKS § 29 lg-le 5, jätta esimese astme kohtu põhjendused kordamata ja nendega nõustuda üksnes asjaolude puhul, mille esimese astme kohus on seaduse nõuetele vastavalt tuvastanud.
3-1-1-92-01 Riigikohus 11.10.2001
Ringkonnakohtul on õigus teha kohtuotsus ilma motiive esitamata, kui ta nõustub täielikult esimese astme kohtu põhistustega ega pea vajalikuks omapoolseid põhistusi lisada. Ringkonnakohus võib aga seda õigust kasutada ka osaliselt � nõustudes esimese astme kohtu seisukohtadega, lisada neile ka omapoolse hinnangu.
KrK §-s 121 sätestatud kuriteo toimepanemine ei eelda ainuüksi isiku aktiivset tegutsemist. Kuriteo objektiivse külje võib süüdlane realiseerida ka tegevusetuse teel. Selline seisukoht tuleneb asjaolust, et vastavalt PKS § 60 lg-le 1 on alaealise lapse ülalpidamiskohustus pandud vanemale, kes seda kohustust täites peab ise jälgima, et laps oleks nõuetekohaselt ülal peetud. Ülalpidamiskohustuse korrektseks täitmiseks peab vanem kasutama kogu oma vara.
3-1-1-22-00 Riigikohus 01.02.2000
nõuded kohtus süüdistuse muutmisele või uue süüdistuse esitamisele
Pidades vajalikuks mõista kohtualune talle esitatud süüdistuses õigeks ja kaaluda tema käitumise vastavust mõne teise kuriteokoosseisu tunnustele, puudub esimese astme kohtul siiski õigus omal initsiatiivil lugeda tuvastatuks niisuguse kuriteokoosseisu esinemine, mille tõttu halveneks kohtualuse olukord või mis oma sisult oleks varem esitatud süüdistusest oluliselt erinev. KrK § 141-1 järgi kohtu alla antu süüdimõistmine KrK § 161 järgi ei ole vastuolus KrMK § 215 lg 4 sätestatuga.
Kriminaalasja saatmisel uueks arutamiseks esimese astme kohtule ei tohi ringkonnakohus oma otsuses piirduda osutamisega AKKS §-le 33, vaid peab näitama, millist AKKS §-s 39 lg 3 nimetatud kriminaalmenetluse seaduse olulist rikkumist või millist KrMK § 1 p 4 või AKKS § 39 lg 4 kohaselt oluliseks tunnistatavat kriminaalmenetluse seaduse rikkumist on ringkonnakohus arvestanud.
3-1-1-119-99 Riigikohus 21.12.1999
Esimese astme kohtu otsuses esitatud motiivide ja järeldustega mittenõustumisel ei ole ringkonnakohtul õigust tühistada seda otsust seoses motiivide puudumisega selles.
Kohtualusele uue karistuse mõistmisel ringkonnakohtul tuleb arvestada esimese astme kohtu poolt tuvastatud vastutust kergendavat asjaolu.
hüvitamine alusetult vahi all viibinud isikule
Riigi poolt isikule alusetult vabaduse võtmisega seotud kahjude hüvitamise seaduse § 1 lg 3 p 2 kohaselt ei hüvitata kahju isikule, kes hoidus kriminaalasja menetlusest kõrvale või rikkus tõkendist tulenevat kohustust mitte lahkuda vastava ametiisiku loata oma elukohast või põgenes või läks pakku ja oli seetõttu vahi alla võetud, kuna tema ei viibinud vahi all alusetult.
3-1-1-38-99 Riigikohus 20.04.1999
apellatsioonprotesti piiridest väljumise mõiste
Keskkonnainspektisooni tsiviilhagi rahuldamine ringkonnakohtu poolt juhul, kui apellatsioonprotestis seda ei taotletud, ei ole apellatsioonprotesti piiridest väljumine.
Ringkonnakohtu otsuses on tarvis näidata, millisel AKKS § 31 sätestatud alusel esimese astme kohtu otsus tühisstatakse, millistel motiividel seda tehakse ning milliseid vigu on esimese astme kohus tõendite hindamisel teinud. Apellatsioonprotesti esitajana selle prokuröri näitamine ringkonnakohtu otsuses, kes protesti tegelikult ei esitanud, on AKKS § 29 lg 2 nõuete rikkumine.
Isiku süüdistamisel KrK § 155 järgi tuleb süüdistatavana vastutusele võtmise määruses näidata, milles seisnes metsaraie ebaseaduslikkus ja millise õigusakti nõudeid on eiratud. Raie ebaseaduslikkuse sisustamine alles süüdimõistvas kohtuotsuses ei võimalda kohtualusel kaitsta ennast esitatud süüdistuse vastu ja võib seepärast olla kriminaalmenetluse seaduse oluline rikkumine AKKS § 39 lg 4 mõistes.
3-1-1-115-97 Riigikohus 16.12.1997
Kohtualuse olukorra halvendamist prokuröri apellatsioonprotesti alusel peab ringkonnakohus oma otsuses motiveerima. Selle nentimine, et ringkonnakohus rahuldab prokuröri apellatsioonprotesti selles esitatud motiividel ega pea vajalikuks neid otsuses korrata ei ole kohtu enda põhistatud järeldus AKKS § 29 lg 4 mõttes.
3-1-1-127-97 Riigikohus 15.12.1997
Ringkonnakohtu otsuse sisu ei ole nõuetekohane, kui otsuses on ainult väidetud, et apellatsioonkaebuse motiivid ei anna alust kohtuotsuse tühistamiseks, kuid on märkimata, millele niisugune järeldus tugineb. AKKS § 29 lg-s 5 antud õigus mitte korrata esimese astme kohtu põhjendusi ei välista ringkonnakohtu kohustust täita samaaegselt AKKS § 29 lg-s 4 sätestatud nõuet, mille kohaselt otsuse motiveerivas osas märgitakse järeldused kaebuse või protesti põhjendatuse või põhjendamatuse kohta, samuti tõendid, millele on kohtu järeldus rajatud.
3-1-1-122-97 Riigikohus 02.12.1997
asja saatmine uueks arutamiseks esimese astme kohtule
Esimese astme kohtu otsust, millega isik on süüdi mõistetud kahes omavahel lahutamatult seotud kuriteos, ei või ringkonnakohus osaliselt tühistada ega saata kriminaalasja uueks arutamiseks esimese astme kohtule vaid ühe kuriteo osas, kuna sellega rikutaks kriminaalasja tehiolude igakülgse, täieliku ja objektiivse uurimise nõuet ning põhjustataks samas kriminaalasjas kahe kohtuotsuse tegemise.
Kui kohus on põhjendanud küll seda, miks ta ei pea usaldusväärseks mõne tunnistaja ütlusi, kuid jätnud veenvalt põhistamata selle, millistele konkreetsetele tõenditele tuginedes ta kohtualuse siiski süüdi tunnistab, võib esineda kriminaalmenetluse seaduse oluline rikkumine.
Ringkonnakohus võib esimese astme kohtu otsuses esitatud põhjendustele AKKS § 29 lg 5 kohaselt osutada üksnes siis, kui selle otsuse kirjeldav-motiveerivas osas on märgitud kohtulikul arutamisel kindlaks tehtud asjaolud ja tõendid, mille põhjal need asjaolud on tuvastatuks loetud, samuti motiivid, miks kohus rajas oma otsuse nimelt nendele tõenditele ja tunnistas mitteusaldusväärseks muud kriminaalasjas kogutud tõendid.
3-1-1-46-97 Riigikohus 22.04.1997
Alus ringkonnakohtu otsuse tühistamiseks puudub, kui järgitud on kõiki AKKS § 29 lg 4 kehtestatud nõudeid, kohtu järeldused vastavad tuvastatud tehioludele ning kriminaalseaduse ebaõiget kohaldamist ei ole tuvastatud.
3-1-1-38-97 Riigikohus 08.04.1997
Ringkonnakohtul on esimese astme kohtu otsuse osalisel muutmisel õigus jätta oma järeldustes kordamata need esimese astme kohtu põhjendused, millega ta nõustub. Küll peab ringkonnakohus motiveerima esimese astme kohtu otsuses tehtud muudatusi.
isikute eelnevat kokkulepet tõendavad asjaolud
Väljapressimist isikute eelneval kokkuleppel võib tõendada vastastikku kooskõlastatud tegevus ja ühine eesmärk saada kannatanult ebaseaduslikult raha.
3-1-1-33-97 Riigikohus 01.04.1997
Kui ringkonnakohus mõistab isiku süüdi kuriteos, milles esimese astme kohus on teinud õigeksmõistva otsuse, peab ringkonnakohus oma otsuse kirjeldav-motiveerivas osas märkima mitte ainult tuvastatuks loetud asjaolud, vaid ka järeldused apellatsioonkaebuse või -protesti põhjendatuse või põhjendamatuse suhtes, samuti peab ta andma hinnangu tõenditele, millele järeldused on rajatud, ja motiividele, millega teised tõendid on tagasi lükatud.
3-1-1-20-97 Riigikohus 18.02.1997
karistuse kergendamiseks süüdistuse mahu vähenemisel
Süüdistuse mahu vähendamisel ringkonnakohtu poolt tuleb kohtualuse karistust kergendada.
kohtualuse olukorra halvendamise lubamatus
Kui prokuröri apellatsioonprotestis ei taotleta kuriteo kvalifikatsiooni muutmist, puudub ringkonnakohtul õigus tunnistada kohtualune süüdi raskemas kuriteos kui tunnistas esimese astme kohus.
Karistuse raskendamise motiveerimata jätmine on ringkonnakohtu poolt kriminaalmenetluse seaduse oluline rikkumine.
raskendav asjaolu koosseisutunnusena
Kui riisumise korduvus ja suur ulatus on vastava kuriteo koosseisutunnused, ei ole õige arvestada neid vastutust raskendavate koosseisuväliste tunnustena.

matches:
§ 29
Riigikohus
§ 50
Riigikohus
§ 39
Riigikohus
§ 95
kohus
Riigikohus
§ 32
§ 13
§ 29
kohus
Riigikohus
§ 60
Riigikohus
§ 141
§ 161
§ 215
§ 1
§ 39
Riigikohus
§ 1
Riigikohus
§ 31
kohus
§ 29
§ 155
§ 39
Riigikohus
§ 29
Riigikohus
§ 29
§ 29
Riigikohus
kohus
§ 29
kohus
Riigikohus
§ 29
Riigikohus
Riigikohus
kohus
Riigikohus


lõpetamine toimepanija tuvastamatuse tõttu
kriminaalmenetluse lõpetamine leppimise tõttu ja lepitusmenetlus
1-17-10050/74 Riigikohtu kriminaalkolleegium 20.12.2019
Kriminaalmenetluse lõpetamine mõistliku aja möödumise tõttu eeldab KrMS § 274^2 lg 1 kohaselt süüdistatava nõusolekut. See tähendab, et selle sätte alusel menetluse lõpetamine on käsitatav riigi ja süüdistatava kokkuleppena. Sellise kokkuleppega tunnistab riik, et on süüteoasja ebamõistliku menetlusajaga riivanud süüdistatava õigusi, ning isiku põhiõiguste riive süvenemise vältimiseks loobub asja edasisest menetlemisest ja süüküsimuse lahendamisest. Süüdistatav nõustub ebamõistlikust menetlusajast tuleneva riive hüvitisena menetluse lõpetamise ja süüküsimuse lahendamata jätmisega. Sellega loobub ta mõnedest menetluslikest garantiidest, mis kaasneksid menetluse jätkamisel, näiteks õigusest nõuda õigeksmõistmise korral süüteomenetluses tekitatud kahju hüvitamist. (Vt RKKKm 1-16-7507/12, p 15.) (p 10)
Kui kaitsja taotleb kriminaalmenetluse lõpetamist seoses mõistliku menetlusaja möödumisega ja süüdistatav on andnud lõpetamiseks nõusoleku, siis tuleb kohtul lahendada see küsimus esmajärjekorras, sõltumata sellest, kas kaitsja taotleb lisaks menetluse lõpetamisele alternatiivselt ka süüdistatava õigeksmõistmist. Olukorras, kus kohus tuvastab mõistliku menetlusaja nõude rikkumise ja otsustab menetluse seetõttu lõpetada, pole taotlusel süüdistatava õigeksmõistmiseks enam iseseisvat tähendust. Niisugusel juhul on menetluse jätkamine ebamõistlikust menetlusajast tingitud menetluse lõpetamise tõttu välistatud. Selles seisnebki süüdistatava ja riigi kokkulepe, mille puhul loobuvad mõlemad pooled kriminaalmenetluse lõpetamise korral KrMS § 274^2 lg 1 alusel süüküsimuse edasisest lahendamisest. Alles seejärel, kui kohus leiab, et mõistlik menetlusaeg ei ole möödunud, või tuvastab, et see on küll möödunud, aga seda on võimalik heastada muul viisil kui menetluse lõpetamisega, saab ta jätkata süüküsimuse lahendamist. (p 11)
Kriminaalmenetluse lõpetamist KrMS § 274^2 alusel ei mõjuta see, kas süüdistatav soovib rehabiliteerimise eesmärgil menetluse jätkamist. Menetlust ei lõpetata sel eesmärgil menetluse jätkamise taotluse korral KrMS § 274 lg 2 p 1 järgi üksnes juhul, kui möödunud on kuriteo aegumistähtaeg (KrMS § 199 lg 1 p 2), amnestiaakt välistab karistuse kohaldamise (KrMS § 199 lg 1 p 3) või süüdistatav on parandamatult haigestunud ega ole seetõttu võimeline menetluses osalema ega karistust kandma (KrMS § 199 lg 1 p 6). (p 12)
Kohtupraktikas on tõdetud, et kohtuistungil kriminaalmenetluse lõpetamise kohta arvamuse küsimine ja süüdistatava poolt kõnesolevas osas kohtumääruse vaidlustamata jätmine võimaldavad lugeda ta sellise otsustusega nõustunuks, isegi kui süüdistatava nõusolekut menetluse lõpetamiseks otseselt ei küsitud (vt RKKKm 1-16-7507/12, p 12 koos viidetega). (p 13)
Kriminaalmenetluse lõpetamisel KrMS § 274^2 lg 1 alusel tuleb arvestada sama seadustiku §-s 2052 sätestatud asjaolusid: kuriteo raskust, kriminaalasja keerukust ja mahukust, kriminaalmenetluse senist käiku ning muid asjaolusid. Järjekindla kohtupraktika kohaselt hinnatakse menetlusaja mõistlikkust konkreetse kohtuasja asjaolude põhjal, lähtudes eeskätt kohtuasja keerukusest, kaebaja ja asjaomaste asutuste (riigivõimu) käitumisest ning selle olulisusest, mis on kaebaja jaoks konkreetses menetluses kaalul (vt nt RKKKo 3-1-1-79-16, p 27). (p 15)
Riikidevaheline kriminaalmenetlusalane koostöö võibki kohtueelset menetlust mõningal määral pikendada ja seda ei saa üldjuhul menetlejale ette heita. (p 19)
KrMS § 274^2 lg 1 järgi lõpetatakse menetlus mõistliku menetlusaja nõude rikkumise korral, kui seda ei ole võimalik muul viisil heastada. Eeskätt saab võimaliku heastamisvahendina rääkida süüdistatava karistuse kergendamisest (KrMS § 306 lg 1 p 61). Menetlus tuleb mõistliku menetlusaja möödumise tõttu lõpetada vaid siis, kui selle jätkamine riivaks süüdistatava õigust menetlusele mõistliku aja jooksul ebaproportsionaalselt võrreldes avaliku menetlushuviga. (Vt nt RKKKm 3-1-1-4-17, p-d 37 ja 38 koos viidetega.) Teisisõnu tuleb see abinõu mõistliku menetlusaja riive heastamisel kõne alla üksnes juhul, kui süüdistatava karistuse kergendamine on heastava abinõuna ilmselgelt ebapiisav. (p 23)
Kohtupraktikas väljakujunenud arusaama kohaselt tuleb karistuse kohaldamist ja karistusest tingimisi vabastamist teineteisest selgepiiriliselt eristada, sh ei ole isiku karistusest tingimisi vabastamine KarS § 73 või § 74 alusel iseseisev karistusliik, vaid üks võimalikest kuriteo eest mõistetud põhikaristuse individualiseerimise viisidest (vt RKKKo 3-1-1-116-12, p 11). (p 24)
Süüdistatav ei ole KrMS § 390 lg-st 1 ja § 344 lg-st 5 tulenevalt Riigikohtus toimuva määruskaebemenetluse pool. Süüdistatava seisukohti saab arvestada üksnes juhul, kui need on esitatud advokaadist kaitsja vahendusel (vt nt mutatis mutandis RKKKo 3-1-1-74-11, p 10 koos viidetega). (p 27)
1-16-7507/12 Riigikohtu kriminaalkolleegium 03.11.2017
KrMS § 274 2
SKHS § 23 lg 4
Süüteomenetluses tekitatud kahju hüvitamise alused ja korra sätestab 1. mail 2015. aastal jõustunud SKHS. Enne SKHS-i jõustumist tuli süüteomenetluses tekitatud kahju hüvitamisel lähtuda AVVKHS-ist. SKHS § 23 lg-tes 3 ja 4 sisalduvate üleminekusätete kohaselt on isikul, kelle puhul süüteomenetluses tekitatud kahju hüvitamise küsimus on lõplikult juba lahendatud AVVKHS-i alusel, siiski õigus taotleda veel ka täiendavat, SKHS-is sisalduvatest uutest võimalustest lähtuvat kahju hüvitamist. Teisisõnu: ka juhul kui isikul AVVKHS-i alusel õigust kahjuhüvitisele ei tekkinud, ei ole välistatud SKHS-i tagasiulatuv kohaldamine, arvestades SHKS § 23 lg-s 4 toodud menetlustähtaegu (RKKKm 3-1-1-34-16, p 13). (p 7)
Süüdistatava nõusolek kriminaalmenetluse KrMS § 274^2 alusel lõpetamiseks peab üldjuhul olema antud enne kohtu poolt kriminaalmenetluse lõpetamise otsustuse tegemist. See aga ei tähenda, et olukorras, kus süüdistatav ei ole oma nõustumust otsesõnu väljendanud, oleks kriminaalmenetluse lõpetamise otsustuse tegemine käsitatav menetlusõiguse rikkumisena. Isegi kui süüdistatava nõusolekut kriminaalmenetluse lõpetamiseks otsesõnu ei küsitud, siis kohtuistungil kriminaalmenetluse lõpetamise kohta arvamuse küsimine ning süüdistatava poolt asjassepuutuvas osas kohtu määruse vaidlustamata jätmine võimaldavad lugeda ta kõnealuse otsustusega nõustunuks (vt RKKKm 3-1-1-53-15, p 13). (p 12)
Kriminaalmenetluse lõpetamine mõistliku menetlusaja möödumise tõttu eeldab KrMS § 274^2 kohaselt süüdistatava nõusolekut, st see on käsitatav riigi ja süüdistatava kokkuleppena. Selle kokkuleppega riik tunnistab, et on süüteoasja ebamõistliku menetlusajaga riivanud süüdistatava õigusi, ning isiku põhiõiguste riive süvenemise vältimiseks loobub süüteoasja edasisest menetlemisest ja süüküsimuse lahendamisest. Süüdistatav nõustub kokkuleppega ebamõistlikust menetlusajast tuleneva riive hüvitisena menetluse lõpetamise ja süüküsimuse lahendamata jätmisega, loobudes seeläbi mõnedest menetluslikest garantiidest, mis kaasneksid menetluse jätkamisel, sh näiteks õigusest nõuda õigeksmõistmise korral süüteomenetluses tekitatud kahju hüvitamist SKHS-i alusel. Kui isik leiab, et tema suhtes läbiviidud süüteomenetlus on olnud õigusvastane ning ta soovib nõuda menetlusega tekitatud kahju hüvitamist, on tal võimalik jätta menetluse lõpetamiseks nõusolek andmata ja pärast süüteomenetluses õigeksmõistva otsuse langetamist või pärast süüteo aegumise tõttu süüteomenetluse lõpetamist nõuda süüteomenetluses tekitatud kahju hüvitamist, tuginedes SKHS § 5 lg-le 1. (p 15)
3-1-1-4-17 Riigikohus 12.04.2017
KrMS § 403 1 lg 1
KrMS § 403 1 lg 3
Konfiskeerimismenetluse eraldamisel (KrMS § 403^1 lg 1) saab menetlustoiminguid, mis eelnevad konfiskeerimistaotluse kohtusse saatmisele, teha paralleelselt n-ö põhikriminaalasja menetlemisega. (p 27)
KrMS § 4031 lg-s 3 sätestatud tähtaja järgimine ei tähenda seda, et konfiskeerimismenetluses poleks vaja arvestada mõistliku menetlusaja nõuet, ega välista ka võimalust heita menetlusaja mõistlikkust hinnates prokuratuurile ette põhjendamatut viivitamist konfiskeerimistaotluse esitamisega. (p 28) Konfiskeerimismenetluse KrMS § 4031 lg 1 alusel eraldamine ei nihuta mõistliku menetlusaja piiri konfiskeerimise küsimuse lahendamise osas kaugemale, kui see olnuks konfiskeerimismenetlust eraldamata. (p 30) Seega ei piisa konfiskeerimismenetluse eraldamisel (KrMS § 4031 lg 2) mõistliku menetlusaja nõude järgimiseks sellest, kui mõistliku aja jooksul jõustub kohtuotsus. Mõistliku aja jooksul peab saama tehtud ka konfiskeerimisküsimust lahendav kohtumäärus (KrMS § 4039) või siis konfiskeerimismenetluse lõpetamise määrus. (p 31)
Kogu ajavahemik, mille jooksul saab kriminaalmenetluse lugeda isiku suhtes kulgenuks, tuleb arvata ka konfiskeerimise küsimuse lahendamiseks kulunud aja hulka. Hinnates konfiskeerimismenetluse käigus menetlusaja mõistlikkust, peab see aeg hõlmama ka konfiskeerimismenetlusele eelnenud perioodi alates hetkest, mil konfiskeerimise aluseks oleva kuriteo suhtes toimetatav kriminaalmenetlus hakkas isikut oluliselt mõjutama. (p 32) Kahtlustatava või süüdistatava puhul tuleb konfiskeerimise küsimuse lahendamise aja mõistlikkuse hindamisel arvesse võetav periood lugeda üldjuhul alanuks samast hetkest, mil isiku suhtes saab alanuks lugeda ka konfiskeerimise aluseks oleva kuriteo menetluse. Kolmanda isiku puhul tähistab menetlusaja algpunkti tavaliselt aga teadasaamine sellest, et mingi talle kuuluv ese võidakse teise isiku suhtes käimasoleva kriminaalmenetluse tulemusena konfiskeerida või selle väärtus temalt KarS § 84 alusel välja mõista. Enamasti saab menetlusaja kulgu kolmanda isiku suhtes jaatada hiljemalt hetkest, mil tema vara suhtes kohaldatakse konfiskeerimise või selle asendamise tagamiseks KrMS § 141^4 lg-s 1 nimetatud abinõusid. (p 33)
KrMS § 306 lg 1 p-s 61 ja SKHS-is ette nähtud õiguskaitsevahendid, mille kohaldamisega saab kriminaalasja arutav kohus reageerida mõistliku menetlusaja ületamisele, on kohaldatavad ka konfiskeerimismenetluses, arvestades seejuures selle menetluse eripära. (p 38) KrMS § 306 lg 1 p 61 kohaldamine konfiskeerimismenetluses saab seisneda selles, et kohus jätab ebamõistliku menetlusaja kompenseerimiseks konfiskeerimata osa konfiskeerimistaotluses nimetatud esemetest, mis materiaalõiguse järgi tuleks konfiskeerida. Samuti on võimalik konfiskeerimise ulatuse vähendamine selliselt, et konfiskeerimine asendatakse, mõistes isikult KarS § 84 alusel välja rahasumma, mis on mõnevõrra väiksem kui konfiskeeritava eseme turuväärtus. Kui prokuratuur taotlebki konfiskeerimise asendamist, on KrMS § 306 lg 1 p 61 alusel kohtu pädevuses vähendada isikult välja mõistetava rahasumma suurust. Konfiskeerimise või selle asendamise ulatuse vähendamine KrMS § 306 lg 1 p 61 alusel peaks jääma samasse suurusjärku kahjuhüvitisega, mida isikul oleks õigus ebamõistliku menetlusaja tõttu süüteomenetluses tekitatud kahju hüvitamise seaduse alusel nõuda. (p 39) Süüdistatav ja kolmas isik saavad nõuda konfiskeerimise taotluse ebamõistlikult pikaajalise lahendamisega tekitatud kahju hüvitamist SKHS-i alusel ka kriminaalmenetluse seadustiku peatükis 161 ette nähtud menetluses. (p 41) Konfiskeerimise küsimuse väidetavalt ebamõistlikult pika menetlemisega tekitatud kahju hüvitamiseks tuleb isikul või tema kaitsjal või esindajal esitada konfiskeerimistaotlust lahendavale kohtule SKHS § 18 lg-s 1 sätestatud korras sama seaduse §-s 12 nimetatud taotlus. (p 43)
Konfiskeerimismenetluse eraldamise määruse (KrMS § 4031 lg 2) saab vaidlustada uurimiskaebemenetluses, mitte aga menetluses, milles kohus vaatab läbi prokuratuuri konfiskeerimistaotlust (KrMS § 4036). (p 46)
Kriminaalmenetluse lõpetamine on mõistliku menetlusaja nõude rikkumisele reageerimisel n-ö viimane abinõu. See tähendab, et enne kriminaalmenetluse lõpetamise kasuks otsustamist peab kohus vaagima, kas rikkumist saab heastada muul viisil. Kriminaalmenetlus tuleb mõistliku menetlusaja möödumise motiivil lõpetada, kui kriminaalmenetluse jätkamine riivaks süüdistatava õigust menetlusele mõistliku aja jooksul ebaproportsionaalselt võrreldes avaliku menetlushuviga. Need põhimõtted on mutatis mutandis kohaldatavad ka konfiskeerimismenetluses, sh kolmanda isiku suhtes esitatud konfiskeerimistaotluse menetlemisel. (p 37)
Jättes rahuldamata konfiskeerimismenetluses esitatud kaitsja määruskaebuse maakohtu sellise määruse peale, mis ei ole käsitatav konfiskeerimismenetluse lõpplahendina, tuleb ringkonnakohtul määruskaebemenetluse kulude hüvitamise puhul juhinduda KrMS § 187 lg 2 teisest lausest. (p 50)
Ringkonnakohtu viga seaduse kohaldamisel ei saa panna isikule kohustust menetluskulu kandmiseks (3-1-1-112-16, p 53). (p 51)
Isiku õigus kriminaalmenetlusele mõistliku aja jooksul tähendab õigust, et mõistliku ajaga saaksid otsustatud kõik selle kriminaalmenetluse esemesse kuuluvad isiku subjektiivseid õigusi puudutavad küsimused. (p 30)
KrMS § 2742 lg 1 alusel saab kriminaalmenetluse lõpetada üksnes kohtuistungil kohtuliku arutamise ajal. Eelistungil saab KrMS § 258 lg 1 p 3 kohaselt kriminaalmenetluse lõpetada vaid KrMS § 199 lg 1 p-des 2–6 sätestatud alustel (vt ka RKKKm 3-1-1-33-15, p 13). Kutsudes eelistungile kõik menetlusosalised saab kohus eelistungilt minna üle kohtulikule arutamisele ja alles seal otsustada kriminaalmenetluse lõpetamine KrMS § 2742 lg 1 alusel. (p 8)
Veel tuleb märkida, et KrMS § 2742 lg 1 järgi kriminaalmenetluse lõpetamine on mõistliku menetlusaja nõude rikkumise heastamisel n-ö viimane abinõu. Eelöeldu tähendab, et enne lõpetamise kasuks otsustamist peab kohus vaagima, kas rikkumist saab heastada süüdistatava karistuse kergendamisega (KrMS § 306 lg 1 p 61) (vt nt RKKKo 3-1-1-14-14, p 659). (p 9)
3-1-1-64-15 Riigikohus 25.06.2015
ÄS § 315 lg 4
VÕS § 132 lg 2
KrMS § 274^2 lg 1 kohaldamine kõrgema astme kohtus tuleb üldjuhul kõne alla vaid siis, kui kohus tuvastab vajaduse saata kriminaalasi uueks arutamiseks esimese või teise astme kohtule (3-1-1-14-14, p 660). Seejuures vajadus saata kriminaalasi esimese või teise astme kohtule uueks arutamiseks üksnes tsiviilhagi puudutavas osas kriminaalmenetluse lõpetamise kasuks ei räägi. (3-1-1-42-15, p 68) (p 45)
Valitud kaitsjale makstav tasu on käsitatav menetluskuluna (KrMS § 175 lg 1 p 1) üksnes osas, milles see tasu on mõistliku suurusega. Mõistlikku suurust ületavat kaitsjatasu menetluskulu hulka ei arvata ja järelikult ei saa kriminaalasja menetleja otsustada ka selle hüvitamist. Valitud kaitsjale kaebuse koostamise eest makstud tasu mõistlikkust hinnates tuleb võtta arvesse ka seda, millises ulatuses on kaebuse argumendid põhjendatud ja millises mitte. (3-1-1-79-14, p-d 44–45) (p 73)
See, kui kannatanu tsiviilhagi ei sisalda kõiki süüdistusest hõlmamata faktilisi asjaolusid, mis on kannatanu nõude lahendamise seisukohalt olulised, või kui kannatanu nõue on ebaselge, ei tähenda, et kohus saaks jätta tsiviilhagi automaatselt TsMS § 423 lg 2 p 1 alusel läbi vaatamata või rahuldamata. Tsiviilhagi menetlemisel tuleb kohtul ka kriminaalmenetluses järgida TsMS § 328 lg-st 2, § 329 lg-st 3, § 351 lg-st 2 ja § 392 lg 1 p-dest 1-4 tulenevat selgitamiskohustust, sh kohustust selgitada kohtumenetluse pooltele, missuguseid asjaolusid peavad pooled nende seatud materiaalõiguslike eesmärkide saavutamiseks tõendama ja milline on nende asjaolude tõendamise koormus. (3-1-1-106-12, p 60) Kohtu selgitamiskohustuse rikkumine on käsitatav kriminaalmenetlusõiguse olulise rikkumisena KrMS § 339 lg 2 mõttes. (p 61)
Menetlusaja mõistlikkuse hindamisel arvesse tulev ajavahemik ei pruugi kattuda kriminaalmenetluse alustamisest ehk esimesest uurimis- või muust menetlustoimingust möödunud ajaga. Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (EIÕK) art 6 lõikes 1 viidatud "mõistliku aja" kulg kriminaalasjades algab isiku "süüdistamisega". "Kriminaalsüüdistust" EIÕK art 6 lõike 1 tähenduses võib defineerida kui pädeva ametiasutuse poolt isiku ametlikku teavitamist sellest, et väidetavalt on ta pannud toime kuriteo. Selline definitsioon vastab ka testile, kas "kahtlustatava seisundit mõjutati oluliselt". Peale isikule esitatud pädeva asutuse ametliku teate selle kohta, et isikut kahtlustatakse kuriteo toimepanemises, võib menetlusaja mõistlikkuse hindamisel arvesse mineva aja käivitada ka mingi muu toiming, mis sisaldab endas viidet sellisele teatele ja mõjutab samamoodi oluliselt kahtlustatava olukorda. Kriminaalmenetluse alustamine – kui see (s.t esimene menetlustoiming) isiku olukorda oluliselt ei mõjuta – üldjuhul menetlusaega ei käivita (vt RKKKo 3-1-1-14-14, p-d 586–588 koos edasiste viidetega). (p 9)
Menetlusaja mõistlikkuse hindamise aluseks olev ajavahemik tuleb tuvastada iga kuriteo puhul eraldi. (p 9 )
Kriminaalmenetluse lõpetamisel KrMS § 2742 lg 1 alusel tuleb arvestada sama seadustiku §-s 2052 sätestatud asjaolusid: kuriteo raskust, kriminaalasja keerukust ja mahukust, kriminaalmenetluse senist käiku ning muid asjaolusid. Kohtupraktikas omaksvõetud seisukoha järgi hinnatakse menetlusaja mõistlikkust konkreetse kohtuasja asjaolude põhjal, lähtudes eeskätt kohtuasja keerukusest, kaebaja ja asjaomaste asutuste (riigivõimu) käitumisest ning selle olulisusest, mis on kaebaja jaoks konkreetses menetluses kaalul. Üksnes juhtudel, mil menetlusaeg on olnud ilmselgelt ebamõistlik, saab mõistliku menetlusaja nõude rikkumise tuvastada üksikuid hindamiskriteeriume üksikasjalikult vaagimata (vt RKKKm 3-1-1-63-13, p 9 koos edasiste viidetega). (p 10)
Mõistliku menetlusaja kestuse hindamisel ei saa lähtuda üksnes süüdistusaktis kirjeldatud tegude mahust, vaid arvestama peab kõiki samas kriminaalasjas menetluse esemeks olnud tegusid (vt RKKKo 3-1-1-43-10, p 32 ja 3-1-1-63-14, p 8.5). Mõistetavalt pikendab iga uue kuriteo kohta kriminaalmenetluse alustamine menetlusele kuluvat aega. Tõendamaks väidet et nende (uute) kuritegude uurimine pikendas kohtueelse menetluse kestust märkimisväärselt, tuleb aga kohtule esitada seda seisukohta kinnitavad tõendid. Kui küsimus mõistliku menetlusaja nõude rikkumise kohta tõusetub pärast kohtuliku uurimise lõpetamist, saab kohus KrMS § 302 lg 1 alusel poole taotlusel kohtuliku uurimise määrusega uuendada, et koguda lisatõendeid. Samuti saab kohtumenetluse pool esitada asjasse puutuvad tõendid koos määruskaebusega ringkonnakohtule. (p 11.1-11.2)
KrMS § 2742 lg 1 sätestab, et kui kohtulikul arutamisel tuvastatakse, et kriminaalasja ei ole võimalik mõistliku menetlusaja jooksul lahendada ja süüdistatava õiguse rikkumist kriminaalasja arutamisele mõistliku aja jooksul ei ole võimalik muul viisil heastada, võib kohus süüdistatava nõusolekul sama seadustiku §-s 2052 sätestatud asjaolusid arvestades kriminaalmenetluse lõpetada. Käsitletava meetme üks eesmärk on vältida isiku põhiõiguste riive edasist süvenemist, mistõttu ei ole kriminaalmenetluse lõpetamist sellel menetlusseadustikus sätestatud alusel seatud sõltuvusse asjaolust, missuguses staadiumis arutatav kriminaalasi parajasti on (vt RKKKo 3-1-1-43-10, p 22). Seega ei saa välistada ka olukorda, kus kohus lõpetab KrMS § 274^2 lg 1 alusel kriminaalmenetluse, olles juba lahkunud KrMS §-s 304 sätestatud korras nõupidamistuppa otsust tegema. (p 13)
Kui süüdistatava nõusolekut kriminaalmenetluse lõpetamiseks KrMS § 274^2 lg 1 alusel otsesõnu ei küsitud, kuid süüdistatav asjasse puutuvas osas maakohtu määrust ei vaidlustanud, saab lugeda ta kõnealuse otsustusega nõustunuks. (p 13)
KrMS § 274^2 lg 1 sõnastusest järeldub, et kriminaalmenetluse lõpetamine on mõistliku menetlusaja nõude rikkumise heastamisel n-ö viimane abinõu. Eelöeldu tähendab, et enne selle abinõu kasuks otsustamist peab kohus vaagima, kas rikkumist saab heastada muul viisil. Kohasteks meetmeteks on senises kohtupraktikas loetud kriminaalmenetluse lõpetamist otstarbekuse kaalutlusel ja võimalust mõista süüdistatavale kergem karistus (vt nt RKKKo 3-1-1-100-09, p 18). 1. mail 2015 jõustunud süüteomenetluses tekitatud kahju hüvitamise seaduse järgi saab uue abinõuna kõne alla tulla ka ebamõistliku menetlusajaga tekitatud kahju hüvitamine. (p 14)
3-1-1-138-13 Riigikohus 20.01.2014
Tulenevalt Riigikohtu varasemast praktikast (vt nt RKKKo 3-1-1-43-10, p 25; 3-1-1-57-11, p 14.1 ja 3-1-1-6-11, p 17.2) võib menetluse mõistlik aeg hakata kulgema ajast, mil isik tunnistajana üle kuulatakse, kuid siis tuleb näidata ära ka asjaolud, mis annavad aluse arvata, et tegelikkuses tulnuks isik kuulata üle kahtlustatavana. Just viimati märgitu osutab kuriteokahtluse olemasolule isiku suhtes ja menetleja tahtele koguda selle kahtluse kontrollimiseks kriminaalmenetluses tõendeid. Üldsõnaline konstateering, et ülekuulamiste sisust nähtuvalt oli menetlejal alust kahtlustada ülekuulatud isikuid kuriteo toimepanemises, ei anna alust asuda seisukohale, et menetluse mõistlik aeg hakkas kulgema süüdistatavate tunnistajatena ülekuulamisest.
Olukorras, kus jõustunud lõpplahendini jõudmine pole viibinud mitte riigi tegevusetuse tõttu, vaid põhjusel, et erinevad kohtuastmed on kriminaalasja mitmeid kordi arutanud, on mõistliku menetlusaja rikkumine sedastatud juhul, kui kõrgema astme kohtud on alama astme kohtute otsuseid korduvalt tühistanud ja asja tagasisaatmisel uuele arutamisele võib aktualiseeruda kuriteo aegumine (vt nt RKKKo 3-1-1-100-09, p 17 ja 3-1-1-53-13, p 12).
Üldjuhul tuleb kriminaalmenetluse lõpetamine mõistliku menetlusaja möödumise tõttu kõne alla juhul, kui ringkonnakohus tuvastab, et maakohus on kohtuotsust tehes rikkunud oluliselt kriminaalmenetlusõigust ja seetõttu tuleks asi saata maakohtule uueks arutamiseks (millega kaasneks menetlusaja oluline pikenemine) või esinevad muud mõjuvad põhjused kriminaalmenetluse lõpetamiseks (vt RKKKm 3-1-1-63-13, p 17).
Põhimõtteliselt pole välistatud, et kriminaalasja menetlemise mõistlik aeg võib mööduda ka apellatsioonimenetluses pärast seda, kui Riigikohus on tagastanud kriminaalasja uueks arutamiseks. Kuid Riigikohtu kriminaalkolleegiumi arvates ei võimalda kohtusüsteemi efektiivse toimimise tagamise vajadus lugeda aktsepteeritavaks seda, kui ringkonnakohus põhjendab õigusliku kohustuse täitmata jätmist mõistliku aja möödumisega.
Isiku õigus enda kohtuasja menetlemisele mõistliku aja jooksul tuleneb nii KrMS § 274^2 lg-st 1 kui ka Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (EIÕK) art 6 lg 1 esimesest lausest. Euroopa Inimõiguste Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt hinnatakse menetlusaja mõistlikkust konkreetse kohtuasja asjaolude põhjal, lähtudes seejuures eeskätt järgmistest kriteeriumidest: 1) kohtuasja keerukus; 2) kaebaja käitumine; 3) asjaomaste asutuste (riigivõimu) käitumine ja 4) selle olulisus, mis on kaebaja jaoks konkreetses menetluses kaalul (vt nt König vs. Saksamaa, otsus 28. juunist 1978, p-d 99 ja 111; Kudla vs. Poola, p 124; Valeriy Kovalenko vs. Venemaa, otsus 29. maist 2012, p 58). Juhtudel, mil menetlusaeg on olnud ilmselgelt ebamõistlik, on inimõiguste kohus pidanud võimalikuks tuvastada EIÕK art 6 lg 1 esimese lause rikkumine üksikuid hindamiskriteeriume üksikasjalikult vaagimata (vt nt Estima Jorge vs. Portugal, otsus 21. aprillist 1998, p 45).
Kriminaalasja keerukus iseenesest ei õigusta menetluse pikaajalisust ja arvestada tuleb teisi tegureid (vt Golovkin vs. Venemaa, Euroopa Inimõiguste Kohtu otsus 3. aprillist 2008, p 39).
Kahtlustatava või süüdistatava suhtes toimuva menetluse ülemäärast kestust ei saa riik õigustada vajadusega pidada mõne teise samas kriminaalasjas kahtlustatava või süüdistatava isikuga läbirääkimisi kriminaalmenetluse lõpetamiseks avaliku menetlushuvi puudumise tõttu (KrMS § 202).
EIÕK art 6 lg 1 eesmärk kriminaalasjades on vältida seda, et süüdistatav peaks oma saatuse osas liiga kauaks ebakindlasse olukorda jääma. (Vt Konashevskaya jt vs. Venemaa, otsus 3. juunist 2010, p 43).
KrMS § 2742 lg 1 kohaselt lõpetatakse kriminaalmenetlus üksnes juhul, kui süüdistatava õiguse rikkumist kriminaalasja arutamisele mõistliku aja jooksul ei ole võimalik muul viisil heastada. Muude heastamisvõimalustena tuleb seejuures arvestada nii KrMS § 306 lg 1 p-s 61 ette nähtud alust karistuse kergendamiseks kui ka isiku õigust nõuda riigilt ebamõistlikult pika kohtueelse kriminaalmenetlusega tekitatud mittevaralise kahju hüvitamist (vt RKÜKo 3-3-1-85-09). Otsustamaks, millise abinõuga konkreetsel juhul mõistliku menetlusaja ületamisele reageerida, tuleb kohtul eeskätt kaaluda ühelt poolt seda, millisel määral on rikutud süüdistatava õigust menetlusele mõistliku aja jooksul, ja teiselt poolt avalikku menetlushuvi konkreetses asjas, sh kuriteo raskust. Mida raskem on kuritegu, seda ulatuslikum peab olema mõistliku menetlusaja nõude rikkumine, et sellega oleks võimalik põhjendada süüdistatava suhtes kriminaalmenetluse lõpetamist. (Vt RKKKo 3-1-1-6-11, p 19.1 ja RKKKm 3-1-1-34-13, p 18).
Kriminaalmenetluse lõpetamine KrMS § 2742 lg 1 alusel ei ole suunatud niivõrd juba toimunud õiguste rikkumise heastamisele, kuivõrd edasise rikkumise ärahoidmisele. Seega saab ringkonnakohus lõpetada kriminaalmenetluse KrMS § 2742 lg 1 alusel, kui 1) ringkonnakohus tuvastab, et maakohus on kohtuotsust tehes rikkunud oluliselt kriminaalmenetlusõigust ja seetõttu tuleks asi saata maakohtule uueks arutamiseks (millega kaasneks menetlusaja oluline pikenemine) või 2) esinevad muud mõjuvad põhjused kriminaalmenetluse lõpetamiseks.
Olukorras, kus on tuvastatud, et süüdistatavate õigust menetlusele mõistliku aja jooksul on rikutud, siis juhul kui eksisteerib arvestatav tõenäosus, et kriminaalasja lahendamine lähiajal ei ole võimalik, tuleb kriminaalmenetlus lõpetada. Seejuures tuleb silmas pidada, et kõneksoleva õiguse rikkumise intensiivsus on ajas süvenev.
3-1-1-45-13 Riigikohus 09.05.2013
KarS § 57 lg-s 1 loetletud karistust kergendavate asjaolude tuvastamisel on nendega arvestamine kohtu poolt obligatoorne, mis tähendab, et karistust kergendava asjaolu ilmnemisel peab seda arvesse võtma ka apellatsiooni- või kassatsioonikohus (RKKKo 3-1-1-77-11, p 10.2).
Üldmenetluses kohtusse saadetud süüdistusasja tulem saab vastavalt KrMS § 309 lg-le 1 väljenduda õigeks- või süüdimõistva kohtuotsuse tegemises või vastavalt KrMS §-le 274 kriminaalmenetluse lõpetamises.
Olukorras, kus maakohtu otsuse põhiosas refereeriti süüdistust puudulikult ja üheliigilise kogumi tõttu ei kajastu otsuse resolutiivosas kuupäevaliselt see, missuguseid tegusid süüdimõistmine hõlmas, tuleb kriminaalasja uuel arutamisel KrMS § 341 lg 5 nõuete väidetava rikkumise tuvastamiseks hinnata maakohtu otsuse põhiosas kirjeldatud asjaolusid ning järeldusi.
Arvestades, et maakohtu lahendi põhiosast nähtuvalt olid kohtuliku arutamise esemeks ka need teod, mille kohta esitatud süüdistuse sisu otsus ei kajasta, ei ole KrMS § 341 lg 5 rikkumisena vaadeldav olukord, mil maakohus uue otsuse tegemisel apellatsioonikohtu lahendis märgitud puudusi kõrvaldades kajastas lahendis nii süüdistuse tervikliku sisu kui ka lisas otsusesse täiendavaid põhistusi.
Alates 1. septembrist 2011 kehtiv KrMS §-s 2742 võimaldab kohtul mõistliku aja möödumise korral kriminaalmenetluse lõpetada, mitte aga süüdistatavat õigeks mõista. Seejuures tuleb tähele panna, et tulenevalt KrMS § 2742 lg-s 1 sätestatust ei pruugi menetluse mõistliku aja möödumine kriminaalmenetluse lõpetamist kaasa tuua neil juhtudel, mil süüdistatava õiguse rikkumine on heastatav muul viisil. Kohtupraktikas omaksvõetud seisukoha järgi võib rikkumise heastamine väljenduda näiteks ka karistuse kergendamises.


text:
Tagasi eelmise peatüki juurde (“Õigus austusele perekonna- ja eraelu vastu”)
Edasi järgmise peatüki juurde (“Kogunemisvabadus”)
2010. aastal pälvis meedias suurt tähelepanu nn allikakaitseseadus,[i] millele ajakirjandusväljaanded suurt vastuseisu osutasid, tuues põhjenduseks võimaliku vastuolu inimõiguste kaitse normidega (sh sõnavabaduse liigse piiramise).
Nn allikakaitse seaduse väljatöötamisel analüüsiti selle kooskõla erinevate Eesti Vabariigi põhiseaduses[ii] tunnustatud põhiõigustega, eelkõige ajakirjandusvabadusega (põhiseaduse § 45); isiku au ja hea nime kaitse kohustusega (põhiseaduse § 17); ettevõtlus- ning omandi kasutamise vabadusega (põhiseaduse §-d 31 ja 32); õigusega moraalse kahju hüvitamisele (põhiseaduse § 25). Samuti vaadeldi printsiipe, mis tulenevad Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni[iii] artiklist 10 ja vastava Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikaga ning Euroopa Nõukogu soovitusega nr 7(2000).[iv] Läbi töötati mitme teise Euroopa Liidu riigi ajakirjanduse allikate kaitset ja moraalse kahju hüvitamist puudutavad seadused. Tutvuti ka Euroopa Liidu meediaettevõtjate vastu suunatud kahjuhüvitiste asjade kohtualluvuse määramise reeglistikuga.
Moraalse kahju hüvitamise sätted
Võlaõigusseaduse[v] § 134 uued lõiked 5 ja 6 ei kohusta kohut muutma senist praktikat moraalse kahju hüvitise õiglase suuruse määramisel.
Lõike 5 kohaselt pannakse kohtule kohustus arvestada rikkumise raskust ja ulatust ning kahju tekitaja käitumist ja suhtumist kahjustatud isikusse pärast rikkumist. Lõige 6 ei pane kohtule ühtegi kohustust. Kohtul ei ole (ka peale uute lõigete lisamist) kohustust mõjutada kahju tekitajat edasisest kahju tekitamisest hoiduma, määrates seda au ja hea nime teotamisest tekkinud hüvitisenõude suurusega. Lõiked 5 ja 6 kirjeldavad kaalutlusi, mida kasutatakse moraalse kahju hüvitise määratlemisel ka praegu.
Põhiseaduse § 25 sätestab oma ainsas lauses: „Igaühel on õigus talle ükskõik kelle poolt õigusvastaselt tekitatud moraalse ja materiaalse kahju hüvitamisele.” Mittevaralise kahju rahalise hüvitise suuruse määrab kindlaks kohus kõiki asjaolusid arvestades, oma siseveendumuse kohaselt. Selleks puuduvad objektiivsed kriteeriumid. Uued sätted seda põhimõtet ei muuda. Kõik võlaõigusseaduses kahju hüvitamist puudutavad reeglid ja põhimõtted jäävad pärast muudatusi kehtima, muuhulgas on kahju hüvitamise eelduseks see, et kahju on tegelikult tekkinud; kahju tekkimise tõendamise kohustus lasub kahjusaajal; kahjuhüvitis ei tohi teenida kahjusaanu rikastamise eesmärki; hüvitada tuleb vaid õigusvastaselt tekitatud kahju ning kahju tekkimise ja kahju tekitaja õigusvastase teo vahel peab olema põhjuslik seos. Tegemist on eraõigusega, st eraisikute vahelise suhtega. Kahju hüvitamise vaidlus ei jõua kohtusse riigi algatusel, vaid seeläbi, et üks inimene on kannatanud kahju ja otsustab pöörduda kohtusse, koostades hagi, tasudes lõivu ja valmistudes kandma kohtukulusid. Nõnda on see ka kehtiva võlaõigusseaduse kohaselt.
Kehtiv võlaõigusseadus ei sätesta ka au haavamisega tekitatud kahju puhul välja mõistetava kahjuhüvitise ülempiiri, õiglase summa otsustab kohus omal äranägemisel. Eesti kohtupraktikas on ajakirjandusväljaannetelt välja mõistetud kahjuhüvitised olnud väga erineva suurusega, ulatudes mõnel juhul mitmesaja tuhande kroonini. Arvestades senist kohtupraktikat ja kehtivaid seadusi, tuleb igaühel, kes võib oma tegevusega kellegi au või head nime teotada, paratamatult endale kahjunõude võimalikkust teadvustada.
Väljendusvabadust (sh ajakirjandusvabadust) tohib vastavalt põhiseaduse §-le 45 piirata avaliku korra, kõlbluse, teiste inimeste õiguste ja vabaduste, tervise, au ning hea nime kaitseks. Põhiseaduse §-d 17, 19 ja 25 kohustavad seadusandjat ette nägema abinõud inimeste au ja hea nime kaitseks, samuti kindlustama igaühele temale tekitatud moraalse kahju hüvitamise. Seega on nii kehtiv võlaõigusseadus kui kavandatavad muudatused kantud põhiseaduspärastest eesmärkidest. Põhiseaduse § 11 järgi ei tohi kehtestatavad piirangud olla ülemäära karmid, piirang peab olema taotletava põhiseaduspärase eesmärgiga proportsionaalne. Arvestades seda, et paljudes teistes demokraatlikes õigusriikides kehtib lisaks kohustusele hüvitada au haavamisega tekitatud kahju tsiviilkorras ka kriminaalkaristus laimamise eest, ei ole võimalik usutavalt väita, et Eestis kehtivad või kavandatavad moraalse kahju hüvitamise sätted oleksid ülemäära piiravad ja kahjustaksid ajakirjanduse olemust.
Kokkuvõttes ei sunni kavandatavad seadusmuudatused kohut oma senist moraalse kahju hüvitise suuruse määramise praktikat muutma. Avalik-õiguslikke sunni- või karistusvahendeid au teotamise eest karistamiseks ette ei nähta. Kavandatav regulatsioon on paindlik ja võimaldab kohtul jõuda vastandlikke õigusi kaaludes õiglase lahenduseni ning kahju tekitajal on võimalik oma käitumisega hüvitise suurust mõjutada. Märkida tuleb siiski hea õigusloome tavade eiramist Vabariigi Valitsuse poolt: seaduseelnõu vajalikkuse ega tehtavate seadusmuudatuste hindamisse ei kaasatud ajakirjandusväljaandeid.
Üldine õigusteadvus on Eestis võrdlemisi nõrgal järjel; ekslik on ka varem ajakirjandusväljaannete poolt tehtud oletus, et andmetöötlust, kriminaalmenetlust ja kahju hüvitamist käsitlevad seadused ajakirjanikele ega väljaannetele ei laiene.
Iseäranis selle eksliku oletuse tõttu oleks olnud äärmiselt vajalik varasema õigusliku olukorra ühine läbiarutamine ja lahendusvariante kaasav valik.
Allikakaitse sätted
Ajakirjanduslikul eesmärgil teavet töötleval isikul ei olnud enne nn allikakaitseseaduse vastuvõtmist kehtivate seaduste kohaselt õigust keelduda kriminaalmenetluses tunnistuste andmisest. Allikakaitse oli reguleeritud vaid ringhäälingu puhul. Taoline olukord on vastuolus Euroopa Nõukogu nn allikakaitse soovitusega nr 7(2000). Seega on allikakaitse õiguse sõnaselge sätestamine seaduses vaba ajakirjanduse kindlustamiseks nõutav. Küsimus, millistel alustel on õigus allikakaitset murda, on väga keeruline. Seaduseelnõu menetlemise käigus leitud kompromiss näib olevat eelviidatud soovitusega kooskõlas: allika avaldamist saab nõuda üksnes väga raskete kuritegude korral (vähim mõeldav karistuse ülemmäär 8 aastat), kui teisiti tõendeid koguda ei saa või kui see on väga raske, kui avalik huvi ütluste nõudmiseks on kaalukam kui allika varjamisega seotud huvid ning kui kohus annab vastava loa. Sarnaselt teiste riikidega ei saa välistada vaidluste tekkimist seaduse allikakaitse sätete rakenduspraktikas. See pole piisav alus “Kriminaalmenetluse seadustiku” vastavate sätete põhiseadusevastasena käsitlemiseks.
Vabariigi President hindas seaduse põhiseadusega kooskõlas olevaks ja kuulutas välja. Seadus jõustus 2011. aasta 1. jaanuaril.
Seaduse menetlemisel tekkinud vastuolude ja levinud väärteabe hulk on kahetsusväärne. Riigipea on korduvalt juhtinud tähelepanu sellele, et kõikide seaduste vajalikkus, sisu ja ennustatav mõju tuleks arutada läbi nende inimestega, kelle tegevust seadus puudutab ning et seaduseelnõude koostamisse kaasatakse mõistlikul määral aega andes vastava valdkonna parimad asjatundjad. Antud juhul nõnda ei toimitud.
Võrreldes teiste (sh Euroopa Liidu) riikidega jääb Eestis ajakirjandusvabadus jätkuvalt avaraks ja see on tervitatav.
[i] Ringhäälinguseaduse, kriminaalmenetluse seadustiku, tsiviilkohtumenetluse seadustiku ja võlaõigusseaduse muutmise seadus. RT I, 21.12.2010, 1.
[ii] Eesti Vabariigi Põhiseadus. RT 1992, 26, 349 … RT I 2003, 64, 429.
[iii] Inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon. Vastu võetud Roomas 4.11.1950. Eesti allkirjastanud 14.05.1993. Ratifitseerinud 16.04.1996.
[iv] Euroopa Nõukogu. Soovitus R (2000) 7. Arvutivõrgus kättesaadaval: http://www.coe.int/t/dghl/standardsetting/media/doc/cm/rec(2000)007&expmem_EN.asp.
[v] RT I 2001, 81, 487 … RT I, 4.02.2011, 2.

matches:
§ 45
§ 17
§ 25
§ 134
§ 25
kohus
kohus
§ 11
kohus


Probleemtoodete kohta kehtestatud keeldude ja piirangute rakendamise tähtajad ning probleemtoodetes ohtlike ainete sisalduse piirnormid – Riigi Teataja
Probleemtoodete kohta kehtestatud keeldude ja piirangute rakendamise tähtajad ning probleemtoodetes ohtlike ainete sisalduse piirnormid - sisukord
§ 3 Erandid piirangutega aineid sisaldavate patareide ja akude turule laskmise keeldudest
§ 4 Piirangutega aineid sisaldavate patareide ja akude turule laskmise erandite kehtivuse tähtajad
§ 5 Erandid piirangutega aineid sisaldavate mootorsõidukite ja nende osade turule laskmise keeldudest
§ 6 Erandid piirangutega aineid sisaldavate elektri- ja elektroonikaseadmete ja nende osade turule laskmise keeldudest
§ 7 Piirangutega aineid sisaldavate elektri- ja elektroonikaseadmete turule laskmise keeldude rakendamise tähtajad
RT I, 01.11.2016, 3
Vastu võetud 27.10.2016 nr 44
Määrus kehtestatakse jäätmeseaduse § 27 lõike 4 ja Vabariigi Valitsuse 28. aprilli 2011. a määruse nr 47 „Volituse andmine probleemtoodete kohta kehtestatud keeldude ja piirangute rakendamise tähtaegade ning probleemtoodetes ohtlike ainete sisalduse piirnormide kehtestamiseks” § 1 alusel.
1) teatud probleemtoodetes ohtlike ainete sisalduse piirnormid, millest väiksema sisalduse korral ei kohaldata probleemtoodete turule laskmise keeldu;
2) teatud probleemtoodete kasutusalad, tehnilised tingimused ja nõuded, mille korral ei kohaldata probleemtoodete turule laskmise keeldu;
3) teatud probleemtoodete turule laskmise keelu rakendamise tähtajad.
1) piirangutega ained on käesoleva määruse reguleerimisalasse kuuluvad ohtlikud ained, mille patareides ja akudes, mootorsõidukites ja nende osades ning elektri- ja elektroonikaseadmetes kasutamiseks on seatud sisalduse piirangud;
2) kantav patarei või aku on patarei, nööpelement, patareikogum või aku, mis on suletud ja mida saab käes kanda ning mis ei ole tööstuslik patarei või aku ega mootorsõiduki patarei või aku;
3) meditsiiniseade on meditsiiniseadme seaduse § 3 kohane meditsiiniseade, mis on ühtlasi elektri- või elektroonikaseade;
4) juhtmeta mootortööriist on käes hoitav seade, mis saab toite patareilt või akult ja on mõeldud remondi-, ehitus- või aiatööde tegemiseks;
5) mootorsõiduk on jäätmeseaduse § 25 lõike 3 punktis 3 nimetatud mootorsõiduk, mis kuulub majandus- ja kommunikatsiooniministri 13. juuni 2011. a määruse nr 42 „Mootorsõiduki ja selle haagise tehnonõuded ning nõuded varustusele” lisa 5 „Sõidukite jaotus kategooriatesse ja klassidesse” kohaselt määratud mootorsõidukite kategooriatesse M1 ja N1;
6) homogeenne materjal on läbini ühtse koostisega materjal või materjalide kombinatsioonist koosnev materjal, mida ei ole võimalik lahutada või eraldada eri materjalideks mehaanilisel viisil, nagu kruvimine, lõikamine, purustamine, jahvatamine või lihvimine;
7) elektri- ja elektroonikaseade on seade, mis vajab nõuetekohaseks toimimiseks elektrivoolu või elektromagnetvälja, ja seade, mida kasutatakse elektrivoolu ja elektromagnetväljade loomiseks, ülekandmiseks ja mõõtmiseks ning mis on kavandatud kasutamiseks kuni 1000-voldise vahelduvvooluga ja 1500-voldise alalisvooluga, ja on määratud käesoleva määruse lisas loetletud kategooriasse;
8) in vitro diagnostikameditsiiniseade on meditsiiniseadme seaduse § 6 kohane in vitro diagnostikameditsiiniseade;
9) tööstuslikud seire- ja kontrollseadmed on üksnes tööstuslikuks kasutamiseks või majandus- või kutsetegevuseks ettenähtud seire- ja kontrollseadmed;
10) kaablid on kõik kaablid ja juhtmed, mille nimipinge on väiksem kui 250 V ja mis on elektri- või elektroonikaseadme ühenduseks või ühenduse pikenduseks elektrivõrguga või mis ühendavad omavahel kahte või enamat elektri- või elektroonikaseadet;
11) elektri- ja elektroonikaseadme varuosa on elektri- ja elektroonikaseadme üksikosa, millega saab asendada elektri- või elektroonikaseadme osa. Elektri- või elektroonikaseade ei saa kavandatult talitleda ilma selle osata, elektri- või elektroonikaseadme funktsioon taastub või paraneb, kui see osa asendatakse varuosaga.
§ 3. Erandid piirangutega aineid sisaldavate patareide ja akude turule laskmise keeldudest
(1) Jäätmeseaduse § 27 lõike 1 punktis 2 nimetatud keeldu ei kohaldata:
1) patareidele ja akudele, sealhulgas elektri- ja elektroonikaseadmetesse paigaldatud patareidele ja akudele, mis sisaldavad elavhõbedat kuni 0,0005 massiprotsenti;
2) kantavatele patareidele ja akudele, sealhulgas elektri- ja elektroonikaseadmetesse paigaldatud patareidele ja akudele, mis sisaldavad kaadmiumi kuni 0,002 massiprotsenti.
(2) Jäätmeseaduse § 27 lõike 1 punktis 2 nimetatud keeldu ei kohaldata üle 0,002 massiprotsendi kaadmiumi sisaldavate kantavatele patareidele ja akudele, mis on mõeldud kasutamiseks:
1) avarii- ja häiresignalisatsioonisüsteemides, sealhulgas avariivalgustuses;
2) meditsiiniseadmetes;
3) juhtmeta mootortööriistades.
§ 4. Piirangutega aineid sisaldavate patareide ja akude turule laskmise erandite kehtivuse tähtajad
(1) Paragrahvi 3 lõikes 2 nimetatud erandit kohaldatakse juhtmeta mootortööriistadele kuni 2016. aasta 31. detsembrini.
(2) Enne käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud tähtaja kohaldumise kuupäeva seaduslikult turule lastud patareisid ja akusid võib jätkuvalt turustada, kuni varud on ammendatud.
§ 5. Erandid piirangutega aineid sisaldavate mootorsõidukite ja nende osade turule laskmise keeldudest
(1) Jäätmeseaduse § 27 lõike 1 punktis 3 nimetatud keeldu ei kohaldata mootorsõidukite materjalidele ja osadele, mis on koos erandi ulatuse ja kehtivusajaga loetletud Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2000/53/EÜ kasutuselt kõrvaldatud sõidukite kohta (EÜT L 269, 21.10.2000, lk 34–43) II lisas.
(2) Jäätmeseaduse § 27 lõike 1 punktis 3 nimetatud keeldu ei kohaldata mootorsõidukite materjalidele ja osadele, mis homogeenses materjalis sisaldavad:
1) pliid kuni 0,1 massiprotsenti;
2) kuuevalentset kroomi kuni 0,1 massiprotsenti;
3) elavhõbedat kuni 0,1 massiprotsenti;
4) kaadmiumi kuni 0,01 massiprotsenti.
(3) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud erandi kehtivusaja lõppemisel turul juba olevate mootorsõidukite osade korduskasutamine on lubatud piiranguteta.
(4) Jäätmeseaduse § 27 lõike 1 punktis 3 nimetatud keeldu ei kohaldata pärast 2003. aasta 1. juulit turule lastud varuosadele, mida kasutatakse enne 2003. aasta 1. juulit turule lastud mootorsõidukites, välja arvatud rataste tasakaalustusvihtidele, elektrimootorite süsiharjadele ja pidurite hõõrdkatetele.
(5) Kui käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud lisas on nõutud mootorsõidukite materjalide ja osade märgistamine või tähistamine, märgistatakse või tähistatakse mootorsõidukite materjalid või osad jäätmeseaduse § 25 lõike 4 alusel kehtestatud määruse kohaselt.
§ 6. Erandid piirangutega aineid sisaldavate elektri- ja elektroonikaseadmete ja nende osade turule laskmise keeldudest
(1) Jäätmeseaduse § 27 lõike 1 punktis 4 nimetatud keeldu ei kohaldata elektri- ja elektroonikaseadmetele, sealhulgas kaablite ja seadmete remondiks, korduskasutuseks, funktsioonide ajakohastamiseks või võimsuse suurendamiseks mõeldud varuosadele, mis homogeenses materjalis sisaldavad:
2) elavhõbedat kuni 0,1 massiprotsenti;
3) kaadmiumi kuni 0,01 massiprotsenti;
4) kuuevalentset kroomi kuni 0,1 massiprotsenti;
5) polübroomitud bifenüüle (edaspidi PBB) kuni 0,1 massiprotsenti;
6) polübroomitud difenüüleetreid (edaspidi PBDE) kuni 0,1 massiprotsenti;
7) bis(2-etüülheksüül)ftalaati (edaspidi DEHP) kuni 0,1 massiprotsenti;
8) butüülbensüülftalaati (edaspidi BBP) kuni 0,1 massiprotsenti;
9) dibutüülftalaati (edaspidi DBP) kuni 0,1 massiprotsenti;
10) diisobutüülftalaati (edaspidi DIBP) kuni 0,1 massiprotsenti.
(2) Jäätmeseaduse § 27 lõike 1 punktis 4 nimetatud keeldu ei kohaldata järgmiste elektri- ja elektroonikaseadmete remondiks, korduskasutuseks, funktsioonide ajakohastamiseks või võimsuse suurendamiseks mõeldud kaablitele või varuosadele:
1) enne 2006. aasta 1. juulit turule lastud elektri- ja elektroonikaseadmed;
2) enne 2014. aasta 22. juulit turule lastud meditsiiniseadmed;
3) enne 2014. aasta 22. juulit turule lastud seire- ja kontrollseadmed;
4) enne 2016. aasta 22. juulit turule lastud in vitro diagnostikameditsiiniseadmed;
5) enne 2017. aasta 22. juulit turule lastud tööstuslikud seire- ja kontrollseadmed;
6) elektri- ja elektroonikaseadmed, mille suhtes on tehtud erand käesoleva paragrahvi lõigetes 4 ja 5 nimetatud lisades ja mis on turule lastud enne selle erandi kehtivusaja lõppu, kui tegemist on selle erandiga.
(3) Jäätmeseaduse § 27 lõike 1 punktis 4 nimetatud keeldu ei kohaldata enne 2006. aasta 1. juulit turule lastud elektri- ja elektroonikaseadmetest korduskasutusse võetud varuosadele, kui neid varuosi kasutatakse enne 2006. aasta 1. juulit turule lastavates seadmetes, tingimusel, et korduskasutus toimub auditeeritavates ettevõtetevahelistes suletud tagastussüsteemides ja kasutajat teavitatakse osade korduskasutusest.
(4) Jäätmeseaduse § 27 lõike 1 punktis 4 nimetatud keeldu ei kohaldata kasutusviisidele, mis on koos erandite ulatuse ja kehtivusajaga loetletud Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2011/65/EL teatavate ohtlike ainete kasutamise piiramise kohta elektri- ja elektroonikaseadmetes (ELT L 174, 01.07.2011, lk 88–110, edaspidi RoHS direktiiv) III lisas.
(5) Jäätmeseaduse § 27 lõike 1 punktis 4 nimetatud keeldu ei kohaldata meditsiiniseadmete ning seire- ja kontrollseadmete kasutusviisidele, mis on koos erandite ulatuse ja kehtivusajaga loetletud RoHS direktiivi IV lisas.
(6) Käesoleva paragrahvi lõike 1 punktides 7–10 nimetatud sisalduse ületamise korral rakenduvat turule laskmise keeldu ei kohaldata DEHP, BBP, DBP ja DIBP kasutamisele sellistes kaablites või varuosades, mis on ette nähtud enne 2019. aasta 22. juulit turule lastud elektri- ja elektroonikaseadmete remondiks, korduskasutuseks, funktsioonide ajakohastamiseks või võimsuse suurendamiseks, ning enne 2021. aasta 22. juulit turule lastud meditsiiniseadmetes, sealhulgas in vitro diagnostikameditsiiniseadmetes, ja seire- ja kontrollseadmetes, sealhulgas tööstuslikes seire- ja kontrollseadmetes.
(7) Käesoleva paragrahvi lõike 1 punktides 7–9 nimetatud sisalduse ületamise korral rakenduvat turule laskmise keeldu ei kohaldata DEHP, BBP ja DBP kasutamisele mänguasjades, millele juba kehtivad DEHP, BBP ja DBP kasutamise piirangud vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 1907/2006, mis käsitleb kemikaalide registreerimist, hindamist, autoriseerimist ja piiramist (REACH) ja millega asutatakse Euroopa Kemikaalide Agentuur ning muudetakse direktiivi 1999/45/EÜ ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EMÜ) nr 793/1993, komisjoni määrus (EÜ) nr 1488/1994 ning samuti nõukogu direktiiv 1976/769/EMÜ ja komisjoni direktiivid 1991/155/EMÜ, 1993/67/EMÜ, 1993/105/EÜ ja 2000/21/EÜ (ELT L 396, 30.12.2006, lk 1–850), XVII lisa kandele 51.
§ 7. Piirangutega aineid sisaldavate elektri- ja elektroonikaseadmete turule laskmise keeldude rakendamise tähtajad
(1) Jäätmeseaduse § 27 lõike 1 punktis 4 nimetatud keeldu kohaldatakse tööstuslikele seire- ja kontrollseadmetele, mis lastakse turule alates 2017. aasta 22. juulist.
(2) Käesoleva määruse § 6 lõike 1 punktides 7–10 nimetatud sisalduse ületamise korral rakenduvat turule laskmise keeldu kohaldatakse elektri- ja elektroonikaseadmetele alates 2019. aasta 22. juulist.
(3) Käesoleva määruse § 6 lõike 1 punktides 7–10 nimetatud sisalduse ületamise korral rakenduvat turule laskmise keeldu kohaldatakse meditsiiniseadmetele, sealhulgas in vitro diagnostikameditsiiniseadmetele, ning seire- ja kontrollseadmetele, sealhulgas tööstuslikele seire- ja kontrollseadmetele, alates 2021. aasta 22. juulist.
Keskkonnaministri 9. mai 2011. a määrus nr 30 „Probleemtoodete kohta kehtestatud keeldude ja piirangute rakendamise tähtajad ning probleemtoodetes ohtlike ainete sisalduse piirnormid” tunnistatakse kehtetuks.
1 Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/66/EÜ, mis käsitleb patareisid ja akusid ning patarei- ja akujäätmeid ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 91/157/EMÜ (ELT L 266, 26.09.2006, lk 1–14); muudetud direktiiviga 2013/56/EL (ELT L 329, 10.12.2013, lk 5–9);
Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2000/53/EÜ kasutuselt kõrvaldatud sõidukite kohta (EÜT L 269, 21.10.2000, lk 34–43); muudetud komisjoni direktiiviga (EL) 2016/774 (ELT L 128, 19.5.2016, lk 4–9);
Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2011/65/EL teatavate ohtlike ainete kasutamise piiramise kohta elektri- ja elektroonikaseadmetes (ELT L 174, 01.07.2011, lk 88–110); muudetud delegeeritud direktiiviga (EL) 2015/863 (ELT L 137, 04.06.2015, lk 10–12).
Lisa Elektri- ja elektroonikaseadmete kategooriad


Eesti Vabariigi põhiseadus / paragrahv 19
Varasemad põhiseadused §-ga 19 sarnast sätet ei sisaldanud. Seevastu valitses Põhiseaduse Assambleel § 19 vajalikkuse suhtes üksmeel. Sarnane säte sisaldus nii Põhiseaduse Assamblee töö aluseks võetud J. Adamsi töögrupi eelnõus kui ka kõigis järgnevates põhiseaduse eelnõu redaktsioonides (Põhiseadus ja Põhiseaduse Assamblee, lk 1171, § 9; lk 1191, § 9; lk 1205, § 11). I. Hallaste tõdes vaid, et “[v]abadus on kõige tähtsam omadus, mis üldse ühiskonnast ühiskonna teeb” (Põhiseadus ja Põhiseaduse Assamblee, lk 810). Käesoleval kujul jätkab § 19 põhiseadusõiguslikku traditsiooni, mille alguseks võib pidada 1776. aasta Virginia Bill of Rights’i artiklit 1, mis algab sõnadega: “Kõik inimesed on loomult võrdselt vabad“. Sarnase sisuga on ka Prantsuse 1789. aasta inim- ja kodanikuõiguste deklaratsiooni art-d 4 ja 5. Samas ei sisalda üldist vabaduspõhiõigust nt EIÕK ega EL põhiõiguste harta, kuid EIK tõlgendab laiendavalt EIÕK art 8, andes sellele üldise vabaduspõhiõigusega sarnaneva funktsiooni.
Olgugi et § 19 lg 1 tõdeb lakooniliselt, et “[i]gaühel on õigus vabale eneseteostusele“, on tegemist II peatüki keskse sättega mitmes mõttes: sellest tuleneb nii üldine vabaduspõhiõigus kui ka üldine isiksusõigus. Lisaks sisaldub lg-s 2 nii üldine teiste inimeste õiguste ja vabaduste järgimise kohustus kui ka põhimõte, mis määrab kindlaks põhiõiguste kehtivuse põhiõiguste kandjate omavahelistes suhetes.
Erinevalt ülejäänud põhiseaduse vabaduspõhiõigustest – nt kaitseb § 45 ideede jm vaba levitamist – ei defineeri § 19 lg 1 vabaduse sisu ehk eset, vaid nimetab ainult õigust vabale eneseteostusele. Eneseteostus on termin, mille tõlgendamise võimalikud tulemused erinevad rohkem kui näiteks sõnumisaladuse (§ 43) omad. Abstraktsel tasandil on siiski võimalik piirduda vaid kahe fundamentaalselt erineva eneseteostuse tõlgendusega.
Kõigepealt on võimalik lähtuda eeldusest, et põhiseaduse põhiõiguste kataloog kaitseb ainult kõige olulisemaid vabadusi. Kui kaitstud oleks ainult kõige olulisemad vabadused, siis saaks § 19 lg 1 hõlmata ainult eneseteostuse kõige väärikamad viisid ehk need vabadused, mille esemed on vähemalt sama olulised kui kataloogis sisalduvatel vabadustel. Paragrahvi § 19 lg-l 1 oleks lüngatäitmisfunktsioon – säte tagaks ainult need vabaduse valdkonnad, mis põhiseadusandjal n-ö kahe silma vahele on jäänud. Põhiseaduse kohaldaja peaks alati andma hinnangu isiku tegevuse, omaduse või seisundi olulisusele ning otsustama, kas tegu on väärika eneseteostuse viisiga või mitte, olgu siis tegemist ideede levitamise, tuvide söötmise või metsas ratsutamisega.
Teiseks lähenemisviisiks on tõdemus, et kui § 19 lg 1 ei nimeta erinevalt muudest põhiõigustest vabaduse eset, siis saab selleks vabaduse esemeks olla ainult vabadus ise. Vastavalt sellele seisukohale tagab § 19 lg 1 igaühe õiguse teha ja tegemata jätta mida iganes.
Eelistada tuleb teist lähenemisviisi. Milline eneseteostuse viis võiks olla väärikaim, selle üle vaieldi nt ka Põhiseaduse Assambleel. Kui Hando Runnel leidis, et töö on inimese eneseteostuse väärikaim viis, siis Kaido Kama pidas selleks puhkust, Peet Kask armastust ning Illar Hallaste palvetamist (Vt Põhiseadus ja Põhiseaduse Assamblee, lk-d 569 ja 601). Eneseteostusvabaduse vaieldavus näitabki, et eneseteostus saab olla vaba ainult siis, kui selle sisu võib igaüks enda jaoks ise defineerida.
Erilised vabaduspõhiõigused ei suuda katta kogu vabaduse valdkonda, vaid üksnes nimetatud juhte, millest väljapoole jääb hoopis suurem nimetamata juhtude hulk. Põhiseadusest võib leida vähemalt kolm argumenti nimetamata vabaduste põhiseadusliku kaitse kasuks. Esiteks asetab preambuli kolmas osalause vabaduse ettepoole õiglusest ja õigusest, tõstes selle Eesti riigi üheks olulisimaks väärtuseks. Teiseks määrab § 10 kindlaks, et kirjutatud põhiõiguste kataloog ei ole lõplik, vaid avatud kõigile õigustele, mis tulenevad põhiseaduse mõttest või on sellega kooskõlas ja vastavad inimväärikuse ning sotsiaalse ja demokraatliku õigusriigi põhimõtetele. Vabadus kujundada oma elu vastavalt oma soovile on inimväärikuse alus. Kolmandaks kannab II peatükk pealkirja “Põhiõigused, vabadused ja kohustused“. Siin on viidatud peale õiguste ja kohustuste ka vabadustele, samal ajal kui nt mõistet “võrdsus” ei ole kasutatud. Kõigest sellest ilmneb, et põhiseadus omistab vabadusele erilise kaalu. Põhiseadus kehtestab niisiis ühtlasi ka üksikisiku vabadussfääri lünkadeta kaitse.
Kui põhiseadus tagab üksikisiku lünkadeta vabadussfääri, peab olemas olema üldine vabaduspõhiõigus, mis hõlmab kõik nimetamata vabadused, mis ei ole kaitstud mõne erilise vabaduspõhiõigusega. See üldine vabaduspõhiõigus ei tulene § 20 lg-st 1 (eksitav formuleering RKPJKo 11.12.2012, 3-4-1-20-12, p 42), mis sätestab muu hulgas õiguse vabadusele, sest selle all on mõeldud klassikalist habeas corpus põhiõigust, mis kaitseb füüsilist vabadust ehk isikuvabadust (vt § 20 komm). See on küll oluline, kuid siiski ainult üks vabaduse aspekt. Üldine vabaduspõhiõigus tuleneb § 19 lg-st 1, mis sätestab vaba eneseteostuse kaudu üldise vaimse vabaduse, olles sel viisil üks inimväärikuse garantii (§ 10) peamisi väljundeid põhiseaduse tekstis. RKPJK mainis § 19 esimest korda põhiõigusena 2000. aasta sügisel, kuid jättis kaitseala riive küsimuse lahtiseks (RKPJKo 06.10.2000, 3-4-1-9-00, p 12). Aasta hiljem tunnustas Riigikohus § 19 sisuliselt üldise vabaduspõhiõigusena (RKÜKo 11.10.2001, 3-4-1-7-01, p 13 jj; vrd expressis verbis RKPJKo 25.06.2009, 3-4-1-3-09, p-d 16, 25; 14.12.2010, 3-4-1-10-10, p 40; RKKKo 24.09.2009, 3-1-1-67-09, p 13.3).
Paragrahv 19 lg-s 1 sisalduv üldine vabaduspõhiõigus kujutab endast lex generalis’t, mis taandub, kui on riivatud mõni eriline vabaduspõhiõigus. Sellest tulenevalt on PS § 19 lg-l 1 subsidiaarne iseloom: selle rikkumist ei asuta tuvastama, kui põhiõiguse adressaadi abinõu riivab mõne erilise vabaduspõhiõiguse kaitseala. “PS § 19 lg-st 1 tuleneb üldine vabaduspõhiõigus, mille riive vastavust põhiseadusele ei ole vajalik kontrollida, kui vaidlusalune säte riivab mõnd spetsiifilist põhiõigust.” (RKPJKo 25.06.2009, 3-4-1-3-09, p 16; vrd RKPJKo 20.03.2014, 3-4-1-42-13, p 40; RKKKo 24.09.2009, 3-1-1-67-09, p 13.3). See kehtib nii siis, kui tuvastatakse erilise vabaduspõhiõiguse rikkumine, kui ka siis, kui erilise vabaduspõhiõiguse riive on põhiseadusega kooskõlas. Paragrahv 19 lg-l 1 on praktiline tähtsus ainult neil juhtudel, kui avaliku võimu abinõu ei riiva ühegi erilise vabaduspõhiõiguse kaitseala. Subsidiaarse funktsiooni tõttu võib üldist vabaduspõhiõigust nimetada ka kinnipüüdvaks põhiõiguseks, mis hõlmab kõiki neid juhte, mis eriliste vabaduspõhiõiguste võrku pidama ei jää.
Paragrahv 19 lg 1 esemelisse kaitsealasse kuulub kõigepealt õiguslik vabadus. Õiguslik vabadus seisneb loas teha ja tegemata jätta seda, mida isik soovib. Kaitstud on isiku otsustamisvabadus sellest sõltumata, milline kaal on valitud tegevusel eneseteostuse jaoks või milline on moraalne hinnang valitud tegevusalternatiivile.
Üldise vabaduspõhiõiguse kaitsealas on nt lepinguvabadus (RKPJKo 30.04.2004, 3-4-1-3-04, p 21; 18.05.2015, 3-4-1-55-14, p 56; RKKKo 24.09.2009, 3-1-1-67-09, p 13.3). Lepinguvabadus tähendab valikuvabadust sõlmida või mitte sõlmida mis tahes sisuga leping. Seetõttu on üldine vabaduspõhiõigus privaatautonoomia alus. Riigikohus on pidanud ka privaatautonoomiat ennast üldise vabaduspõhiõiguse kaitsealasse kuuluvaks (RKÜKo 14.05.2014, 3-2-1-79-13, p 28; RKPJKo 06.01.2015, 3-4-1-34-14, p 41). Sellega tuleb nõustuda, kuna privaatautonoomia eeldab isiku vaba enesemääramise tingimuste täitmist. Subsidiaarsuse tõttu on lepinguvabadus üldise vabaduspõhiõigusega hõlmatud siiski ainult niivõrd, kuivõrd tegu ei ole omandi, töö või muidu elukutse, tulundus- või mittetulundusühingu või pärimis- või abielulepinguga, mille puhul pakuvad kaitset spetsiaalsed põhiõigused (§-d 32, 29, 31, 48 ja 27). Üldise vabaduspõhiõiguse kaitsealas on Riigikohtu praktika järgi ka nt sõiduki juhtimine (RKÜKm 28.04.2004, 3-3-1-69-03, p 33; vrd ka RKÜKo 27.06.2005, 3-4-1-2-05, p 71 jj; RKHKo 09.06.2006, 3-3-1-20-06, p 15), nii relvaga kui relvata jahipidamine (RKÜKo 11.10.2001, 3-4-1-7-01, p 13; vrd RKÜKo 25.02.2004, 3-3-1-60-03, p 17 jj; RKPJKo 26.03.2009, 3-4-1-16-08, p 22; 14.12.2010, 3-4-1-10-10, p 40), õigus soetada relv (RKPJKo 11.10.2001, 3-4-1-7-01, p 13; 26.03.2009, 3-4-1-16-08, p 22; 14.12.2010, 3-4-1-10-10, p 40; 26.04.2011, 3-4-1-2-11, p 38) ning turvalisuse tagamine enese ja vara kaitse eesmärgil (RKPJKo 26.03.2009, 3-4-1-16-08, p 24). Teisal on RKPJK relvaloa kontekstis abstraheerinud põhjendatult § 19 lg 1 kaitseeset ning pidanud selleks “õiguslikku vabadust relvaga jahil käia ja relvaga turvalisust tagada” (RKPJKo 14.12.2010, 3-4-1-10-10, p 45). Lisaks nimetatutele hõlmab vaba eneseteostus ka nt tänaval kõndimise, ilma kiivrita mootorrattasõidu, vabaabielu elamise, metsas ratsutamise, alasti päevitamise, alkoholi või uimasti tarvitamise, suitsetamise ning mahasülitamise avalikus kohas. Kas tegu on hea või halb, väärtuslik või väärtusetu, ei ole kaitseala küsimus.
Seevastu õigus omada relva (vrd RKPJKo 11.10.2001, 3-4-1-7-01, p 13; 26.03.2009, 3-4-1-16-08, p 22; 14.12.2010, 3-4-1-10-10, p 40; 26.04.2011, 3-4-1-2-11, p 38) peaks olema omandipõhiõiguse ja mitte üldise vabaduspõhiõiguse kaitseala küsimus.
Kas ja kuivõrd kaitseb § 19 lg 1 esemeline kaitseala lisaks õiguslikule vabadusele ka isiku integriteeti, st kitsamat isikusfääri ja selle säilimise õiguslikke põhitingimusi, sõltub sellest, kuidas tõlgendada § 26. Isiku integriteedi kaitse on inimväärikuse (§ 10) kõige elementaarsem väljendus ja esimene tagatis. Seda üldise vabaduspõhiõiguse aspekti võib nimetada üldiseks isiksus- või isikupõhiõiguseks. Riigikohus on PS § 19 lg 1 maininud kontekstis, mis kujutab endast üldise isiksuspõhiõiguse kohaldamist. Esimesel juhul leidis RKPJK, et § 19 lg 1 kaitsealasse kuulub sõltuvalt asjaoludest vabadus muuta oma nime (RKPJKo 03.05.2001, 3-4-1-6-01, p 15), teisel RKKK – samuti sõltuvalt asjaoludest – isiku salajane pealtkuulamine ja salvestamine (RKKKo 21.03.2003 3-1-1-25-03, p 8.2), kolmandal leidis RKTK, et § 19 lg-s 1 sätestatud üldisest isiksuspõhiõigusest tuleneb enesekujutamise õigus, mille all tuleb muu hulgas mõista õigust oma kujutisele, mis hõlmab nii kujutise pildis kui liikuvas pildis ning annab isikule õiguse määrata oma kujutise kasutamine ise (RKTKo 13.01.2010, 3-2-1-152-09, p-d 11, 12). Kõigil juhtudel piiritles Riigikohus § 19 lg 1 kaitseala ja § 26 kaitseala. Piiri tõmbamine sõltub sellest, milline tähendus anda § 26 esimese lause teriminile “eraelu“. Maksimalistliku kontseptsiooni järgi tuleks § 26 tõlgendamisel võtta eeskujuks EIK poolt EIÕK art-le 8 antud tõlgendus, millega muutuks § 26 kaitseala oma ulatuse tõttu sisuliselt konkureerivaks üldiseks vabaduspõhiõiguseks, hõlmates kogu isiku füüsilise ja vaimse puutumatuse ning kaitstes teda isegi nt sundkorras uriiniproovi võtmise eest (Tln RgKo 12.04.2005, 2-3/297/05; vrd RKPJKo 24.12.2002, 3-4-1-10-02, p 23). Minimalistliku kontseptsiooni järgi tuleks tõlgendada eraelu semantilisest argumendist lähtuvalt kitsalt isiku erasfääri kaitsegarantiina, mis hõlmab nt päeviku märkmed, kirjavahetuse, kehasfääri. Sellisel juhul säiliks vajadus üldise isiksuspõhiõiguse järele. Kuldne kesktee võiks seisneda lahenduses, mille kohaselt püütakse isiku integriteedi kaitse aspekte paigutada esmalt § 26 kaitse alla, lähtudes seejuures eraelu kaitse avarast kontseptsioonist. Kui see ei õnnestu, tuleks pöörduda üldise vabaduspõhiõiguse (§ 19 lg 1) juurde. Riigikohus ei ole seni võtnud ühest seisukohta, millist tõlgendust eelistada. Arvestades eraelu mõiste laia tõlgenduse levikuga (vrd iseäranis RKPJKo 25.06.2009, 3-4-1-3-09, p 16: “Esemeliselt kaitseb PS § 26 kõiki eraelu valdkondi, mis ei ole kaitstud eriõigustega.”) võib süstemaatilise selguse huvides olla kolmas tee eelistatav (enesemääramise ja enesekujutamise õiguse kohta vt § 26 komm).
Paragrahv 19 lg 1 on isikuliselt kaitsealalt kõigi ja igaühe õigus. Paragrahv 19 lg 1 laieneb § 9 lg 2 alusel ka juriidilistele isikutele.
Üldise vabaduspõhiõiguse kaitseala riivab iga kaitstud positsiooni ebasoodus mõjutamine põhiõiguse adressaadi poolt. Oluline ei ole, kas riive pannakse toime õigusakti või toiminguga. Riive võib olla ka kaudne, nt võib kaasneda vabaduse võtmisega (vrd RKKKm 27.02.2012, 3-1-1-9-12, p 14.1), keskkooli lõputunnistuse mittesaamisega (vrd RKHKo 05.03.2009, 3-3-1-97-08, p 14) või jälitustoiminguga (RKPJKo 20.03.2014, 3-4-1-42-13, p 40) ka vaba eneseteostuse riive. Kaudse riive puhul juhtub siiski sageli, et mõni spetsiaalne vabaduspõhiõigus (nt § 20 või § 29 lg 1) tõrjub üldise vabaduspõhiõiguse kõrvale. Kahtluse korral tuleks siiski lähtuda ka üldise vabaduspõhiõiguse riivest.
Näiteks riivab üldist vabaduspõhiõigust relvaloa kehtivuse peatamine (RKPJKo 26.03.2009, 3-4-1-16-08, p 25), relvaloa kehtetuks tunnistamine (RKPJKo 14.12.2010, 3-4-1-10-10, p 45; 23.05.2013, 3-4-1-12-13, p 26) ning relvaloa taotlemise kohustus kui selline (RKPJKo 26.04.2011, 3-4-1-2-11, p 43). Samuti riivavad üldist vabaduspõhiõigust kriminaalmenetlusega kaasnevad piirangud, eeskätt kohustus osa võtta menetlustoimingutest ja kohtuistungitest (RKKKo 28.12.2009, 3-1-1-100-09, p 20) või eestkostja määramine (RKTKm 09.11.2011, 3-2-1-87-11, p 21).
Iga põhiõiguse riive vajab põhiseaduslikku õigustamist. Paragrahvi 19 lg 1 piiramisel vajab esmalt selgitamist, milline on riive põhiseaduspärasuse mõõdupuu. Seejärel kirjeldatakse üldise vabaduspõhiõiguse riive õigustamise tingimusi.
Põhiõiguse piiramise lubatavad eesmärgid määrab kindlaks põhiõiguse piiriklausel. Et § 19 lg 1 piiriklauslit ei sisalda, tuleb sellena kõne alla ainult lg 2. Lähtuvalt § 19 lg 2 sõnastusest on tegu äärmiselt laia kehtivusalaga sättega. Riigikohus on seda ka vastavalt tõlgendanud: “Mis tahes põhiõiguse kasutamisele seab piirid PS § 19 lg 2.” (RKEKo 01.12.1997, 3-2-1-99-97; RKTKo 10.06.2009, 3-2-1-43-09, p 15). Küsimus seisneb selles, kas § 19 lg 2 sisaldab peale kõigi põhiõiguste suhtes kehtiva üldklausli ka lg 1 kohta käivat erilist seadusereservatsiooni.
Kui asuda seisukohale, et § 19 lg 2 sisaldab üksnes üldklauslit, sisaldamata erivolitust § 19 lg 1 piiramiseks, siis oleks üldine vabaduspõhiõigus ilma piiriklauslita põhiõigus. Sel juhul tohiks üldist tegevusvabadust piirata üksnes siis, kui piirangut õigustab mõni muu põhiõigus või muu põhiseaduslikku järku õigusväärtus.
Säärase tõlgenduse vastu kõneleb kaks süstemaatilist argumenti. Esiteks oleksid § 19 lg 1 tõlgendamisel ilma piiriklauslita põhiõigusena nimetamata vabadused, sealhulgas nt alkoholi joomine või mahasülitamine, tugevamalt kaitstud kui paljud nimetatud vabadused, sealhulgas nt kutsevabadus (§ 29 lg 1), ettevõtlusvabadus (§ 31) või omandipõhiõigus (§ 32 lg 2). Selline järeldus pööraks põhiõiguste süsteemi pea peale, kuna erilise garantii alla langemine tähendaks reeglina nõrgemat kaitset kui üldise garantii alla jäämine. Praktikas tooks see endaga kaasa eriliste garantiide kitsa tõlgendamise tendentsi, mida siiski seni Riigikohtu puhul täheldada ei saa. Teiseks on piiriklausel teatud mõttes ka juhtnöör kaalumiseks. Mida kitsam on põhiõiguse piiriklausel, seda suurema kaaluga on põhiõigus üldjuhul kaalumisel. Kui aga kõige avaram põhiõigus oleks ühtlasi kõige kaalukam, võiks tasakaal paigast nihkuda – nt peaks seadusandja avalikus kohas alasti viibimise piiramiseks otsima mõnda põhiseaduslikku järku õigusväärtust, selle asemel et kehtestada proportsionaalsed piirangud lihtsalt ühiskonnas valitsevast kõlblustundest lähtuvalt. Selline tagajärg on vastuvõetamatu. Sel põhjusel tuleb asuda seisukohale, et § 19 lg 2 sisaldab lisaks üldisele teiste õiguste austamise kohustusele ka erilist piiriklauslit, mis kehtib lg 1 kohta. See sisaldub formuleeringus “Igaüks peab oma õiguste ja vabaduste kasutamisel [...] järgima seadust“. Seda klauslit tuleb mõista kui seadusandjale adresseeritud volitust piirata üldist vabaduspõhiõigust seadusega. Mitmuse kasutamine – nimetades õiguse ja vabaduse asemel õigusi ja vabadusi – on seotud § 19 lg-ga 1 kaitstud positsioonide paljususega. Et see piiriklausel ei nimeta legitiimseid riive eesmärke, on tegu lihtsa piiriklausliga.
Kirjanduses on pakutud alternatiivina võimalust võtta § 19 lg 1 piiramisel abiks § 10 sätted ja näha igaühe kohustusena järgida vaba eneseteostuse käigus seadusi. Selline lähenemine ei ole kooskõlas põhiseaduse põhiõiguste süsteemiga. Selle vastu räägib argument, et kui põhiõigussäte piiriklauslit ei sisalda, on tegu ilma piiriklauslita põhiõigusega, mida saab piirata ainult mõne muu põhiõiguse või muu põhiseaduslikku järku õigusväärtuse alusel (vt II ptk sissejuhatus).
Paragrahvi 19 lg 1 on niisiis lihtsa piiriklausliga põhiõigus. Sisuliselt on sellele seisukohale asunud ka üldkogu ja RKPJK (vrd RKÜKo 11.10.2001 3-4-1-7-01, p 14; 25.02.2004, 3-3-1-60-03, p 20; RKPJKo 26.03.2009, 3-4-1-16-08, p 28; 14.12.2010, 3-4-1-10-10, p 49). RKTK on selle õigusega sõnaselgelt välja öelnud: “PS § 19 lg 1 on lihtsa seadusreservatsiooniga põhiõigus, millest tulenevalt võib seda piirata mis tahes põhjusel, mis ei ole PS-ga otseselt keelatud.” (RKTKo 13.01.2010, 3-2-1-152-09, p 11). Riive põhiseaduspärasuse mõõtmisel kehtivad üldised põhimõtted, riive peab olema formaalselt ja materiaalselt põhiseadusega kooskõlas (vt II ptk sissejuhatust). Erilise tähtsuse omandab üldise vabaduspõhiõiguse suhtelise määramatuse tõttu proportsionaalsuse põhimõte (vt § 11 komm). Mõõdukuse kaalumisel tuleb arvestada sellega, et negatiivne vabadus, st vabadus midagi teha või tegemata jätta, on väärtus iseenesest. Mida rohkem on kästud või keelatud, seda vähem on olemas õiguslikku vabadust. Mida intensiivsem on vabaduse kitsendus, seda tähtsamad peavad olema kitsendamise põhjused.
Riigikohus leidis õigusega, et “[p]iirang, mis keelab andmast relvaluba isikule, keda on karistatud tahtlikult toimepandud kuriteo eest, olenemata sellest, kas karistatus on kustunud või kustutatud, ei ole proportsionaalne eesmärgiga kaitsta teiste isikute elu ja tervist” (RKÜKo 11.10.2001 3-4-1-7-01, p 24). Viidatud juhtumil oli üldine vabaduspõhiõigus rikutud, kuna seadusandja välistas relvaloa andmise isikule, keda oli kord elus karistatud mis tahes tahtliku kuriteo eest (teisiti veel aasta varem RKPJKo 06.10.2000, 3-4-1-9-00). Samuti pidas RKÜK üldise vabaduspõhiõiguse rikkumiseks jahipidamise eesmärgil relvaloa saamise piiranguid, mis eeldasid tähtajalise elamisloa alusel Eestis viibivalt välismaalaselt tööloa olemasolu ja alalist elukohta välisriigis mitteomavalt tähtajalise elamisloa alusel Eestis viibivalt välismaalaselt alalise elukoha järgse riigi pädeva asutuse poolt seda liiki relva kohta antud relvaloa olemasolu (RKÜKo 25.02.2004, 3-3-1-60-03, p-d 25, 30). RKPJK leidis, “et soetamisloa või relvaloa kehtivuse kohustuslikus korras peatamine, kui loa omaja on kriminaalmenetlusest tulenevatel asjaoludel kahtlustatav või süüdistatav, ei ole mõõdukas abinõu teiste isikute elu ja tervise kaitsmiseks, kuna see ei võimalda arvestada kahtlustatava või süüdistatava isikut ja kahtlustuse või süüdistuse sisuks olevaid asjaolusid.” (RKPJKo 26.03.2009, 3-4-1-16-08, p 37). Samas otsuses lisas RKPJK: “Üldise vabaduspõhiõiguse piiramisel ette nähtud kaalutlusruum väldib isiku muutumist riigivõimu objektiks ja aitab kaasa inimväärikuse tagamisele.” (RKPJKo 26.03.2009, 3-4-1-16-08, p 39; 14.12.2010, 3-4-1-10-10, p 64) Teisal leidis RKPJK, “et kriminaalkorras karistatud isiku relva soetamise loa või relvaloa kehtetuks tunnistamine kaalutlusõigust välistades ei ole mõõdukas abinõu teiste isikute elu ja tervise, riigi julgeoleku ja avaliku korra kaitsmiseks, kuna see ei võimalda arvestada asjaolu, et kriminaalkorras karistatud isik ei tarvitse loa kehtetuks tunnistamisega kaitstavaid õigushüvesid kahjustada” (RKPJKo 14.12.2010, 3-4-1-10-10, p 62). Samuti leidis RKPJK, et relvaloa andmise keeld isikule, kes on kriminaalmenetlusest tulenevatel alustel kahtlustatav või süüdistatav, “on ebaproportsionaalne PS § 19 lõikes 1 sätestatud vaba eneseteostuse õiguse piirang osas, milles see ei võimalda relvaloa andmisel arvestada kahtlustatava või süüdistatava isikuga ja kahtlustuse või süüdistuse sisuks olevate asjaoludega” (RKPJKo 26.04.2011, 3-4-1-2-11, p 45).
Paragrahv 19 lg 2 kui põhikohustus austada ja arvestada teiste inimeste õigusi ning järgida seadust sisaldab kahte erineva ulatuse ja mahuga põhikohustust.
Esiteks sisaldab § 19 lg 2 üldist teiste inimeste õiguste ja kohustuste austamise ja arvestamise kohustust. Sel kohustusel on omakorda kolm tähendust.
Esiteks, kui § 19 lg 1 väljendab kõigi võrdse vabaduse idee õiguse poolt, siis lõige 2 täiendab seda, sätestades kohustuse poole. Selles tähenduses on tegu Immanuel Kanti kategoorilise imperatiivi väljendusega. “PS § 19 tagab igaühele vaba eneseteostuse õiguse tingimusel, et austatakse ja arvestatakse kolmandate isikute õigusi, põhiseaduslikku korda ning häid kombeid.” (RKKKo 24.09.2009, 3-1-1-67-09, p 13.3).
Teiseks võib vaielda austamis- ja arvestamiskohustuse ulatuse üle. RKKK on § 19 lg 2 sõnakasutuse (eriti väljendi “austama“) põhjal järeldanud, “et ka eraisikud ei saa oma hüvede kaitsel jätta teiste isikute õigustega meelevaldselt ja mõõdutundetult arvestamata” (RKKKo 04.02.2005, 3-1-1-111-04, p 15). Nõustuda tuleb sellega, et nt hädakaitse puhul võetavad meetmed ei tohi olla ilmselgelt ebaproportsionaalsed (nt jahipüssist õunavarga tulistamine ei ole õigustatud). Teisalt ei tohi aga unustada, et põhiõigused eesotsas põhivabadustega garanteerivad just ja eelkõige sfääri, kus kõigil põhiõiguste kandjatel on vaba voli käituda meelevaldselt ja ilma kohustuseta iga sammu põhjendada, nagu seda peab tegema avalik võim. Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et kohustus ei ulatu sedavõrd kaugele kui õigus, ning et tegu on vabaduse piiranguga, vajab see vahetuks kehtimiseks konkretiseerimist seadusega. Paragrahv 3 lg 1 esimese lause järgi saab riigivõimu teostada üksnes seaduse alusel. Selles tähenduses sisaldab § 19 lg 2 volitust seadusandjale piirata ka ilma seadusereservatsioonita põhiõigusi, kui piirangu eesmärk on mõne muu põhiõiguse tagamine. Paragrahvi 19 lg 2 kinnitab niisiis, et ei ole olemas piiramatuid põhiõigusi (vrd RKKKo 26.08.1997, 3-1-1-80-97, p I).
Kolmandaks sisaldab § 19 lg 2 üldist rahumeelsuskohustust, mis on riigi võimumonopoli üks allikas. RKKK on nimetanud seda koguni ühiskonda kooshoidvaks solidaarsuspõhimõtteks (RKKKo 04.02.2005, 3-1-1-111-04, p 15), mis on ehk pisut kaugeleulatuv. Riigi võimumonopol pole põhiseaduses sõnaselgelt sätestatud. Selle allikaks võib § 19 lg 2 kõrval pidada preambulis sätestatud sisemise ja välise rahu kaitset ning võimude lahususe ja tasakaalustatuse põhimõtet (§ 4, § 14; vrd § 4 komm). Inimkoosluse võime tagada sisemine rahu ja kord ning kaitsta ennast välisvaenlaste eest on olnud ajalooliselt riigi tekkimise peamine tunnus. Riik institutsionaliseeris (õigus)vaidluste lahendamise korralduse, millega sai esmakordselt võimalikuks rahu tagamine kõigile ühiskonnaliikmeile. Üldine rahumeelsuskohustus on ühtaegu nii selle allikas kui ka väljendus.
Teiseks sisaldab § 19 lg 2 üldist kohustust järgida seadust. See kohustus hõlmab kõik põhiseadusega kooskõlas olevad normid. Tegemist on põhjapaneva üldist hüvangut teeniva kohustusega, mis tekib ühiskondliku lepingu sõlmimisega.
Lõpuks sätestab § 19 lg 2 põhiõiguste kolmikmõju ehk kehtivuse eraisikute vahelistes suhetes. RKKK on öelnud: “[Ü]hiskonnas ei saa olla absoluutseid – piiramatuid põhiõigusi. Mis tahes põhiõiguse realiseerimisvõimalused saavad piiramatult kesta vaid seni, kuni seejuures ei takistata mingi teise põhiõiguse realiseerimist. Sellises põhiõiguste konkurentsi olukorras tekib paratamatult põhiõiguste piiramise vajadus.” (RKKKo 26.08.1997, 3-1-1-80-97, p I).
Põhiõigused kehtivad eelkõige eraisiku ja avaliku võimu kandja vahelises suhtes, kusjuures esimene on suhte õigustatud, teine kohustatud pool. “Põhiseaduse II peatükk käsitleb eelkõige suhteid isikute ning avaliku võimu teostajate vahel.” (RKPJKo 19.03.2009, 3-4-1-17-08, p 25.) Seda kinnitavad ühelt poolt § 9 lg 1, mis sätestab põhiõiguste kandjad, ja teiselt poolt § 14, mis sätestab põhiõiguste adressaadid. Füüsiliste ja eraõiguslike juriidiliste isikute (eraisikute) omavahelisi suhteid, mis on üldjuhul erinevalt avalikule õigusele omasest vertikaalsest subordinatsiooni- ehk alluvussuhtest võrdsete õigussubjektide horisontaalsed koordinatsioonisuhted, reguleerib eelkõige eraõigus, kuid teatud määral ka haldus- ja karistusõigus.
Siiski ei saa kellegi vabadus olla piiramatu. Sellest tulenevalt sätestavad põhiõigused lõppastmes ka eraisikute omavahelistes suhetes teatud õigusi ja kohustusi. Seda nähtust nimetatakse põhiõiguste teoorias põhiõiguste kolmikmõjuks. Paragrahvi 19 lg 2 on põhiõiguste kolmikmõju keskne sätestus, kuid kõrval tuleb kolmikmõju üldnormina arvestada ka § 13 lg 1, mis annab igaühele õiguse riigi ja seaduse kaitsele. Peale põhiõiguste kolmikmõju üldnormide (§ 19 lg 2 ja § 13 lg 1) sisaldab põhiõiguste kataloog ka teiste inimeste õiguste austamise ja arvestamise kohustuse erilisi väljendusi. Nendeks on eelkõige keeld võtta meelevaldselt elu (§ 16 ls 3), kohustus mitte teotada teise inimese au ega head nime (§ 17), füüsilise puutumatuse kaitse eriti intensiivsete riivete eest (§ 18), igaühe õigus talle õigusvastaselt tekitatud moraalse ja materiaalse kahju hüvitamisele (§ 25), vanemate õigus ja kohustus kasvatada oma lapsi (§ 27 lg 3) ja õigus otsustada oma laste hariduse valik (§ 37 lg 3) ning perekonna kohustus hoolitseda oma abivajavate liikmete eest (§ 27 lg 5).
Põhiõiguste kolmikmõju puhul tuleb eristada kahte tasandit: esiteks küsimust, kuidas põhiõiguste mõju eraisikute omavahelistes suhetes abstraktselt konstrueerida (nn konstruktsiooniprobleem), ja teiseks küsimust, kuidas lahendada konkreetsel juhul eraisikute vahelist õigusvaidlust, tuginedes poolte põhiõigustele (nn kollisiooniprobleem).
Konstruktsiooniprobleem ehk küsimus, kuidas põhiõiguste mõju eraisikute omavahelistes suhetes abstraktselt konstrueerida, on olnud vaieldav. Pikka aega seisid vastamisi kaks teooriat: otsese ehk vahetu ja kaudse kolmikmõju teooria. Uuemal ajal on lisandunud ka kaitsekäsu teooria.
Otsese kolmikmõju teooria kohaselt kehtivad põhiõigused eraisikute vahel otse, ilma riigi osaluseta. Mõlema õigussuhte poole õigused ja kohustused tekivad otse põhiõiguse alusel. Olemas on ainult kaks eraisikut ja kaks vastassuunalist kollideeruvat subjektiivset õigust. Otsese kolmikmõju teooria rajajaks võib pidada Saksa õigusteadlast Hans Carl Nipperdeyd.
Kaudse kolmikmõju teooria konstrueerib põhiõiguste mõju eraõiguslikele suhetele märksa keerulisemalt. Tegemist on kolme õigussuhtega kolme osaleja vahel. Eraisikute vaheline suhe rajaneb eraõiguse normidel. See suhe võib tuleneda näiteks lepingu- või kahjutasuõigusest. Eraisikute vahelised subjektiivsed õigused on eraõiguslikud. Ühel eraisikul on põhiõiguse alusel õigus riigi kaitsele teise eraisiku – eraõigussuhte vastaspoole – poolt ähvardava ohu eest. Teisel eraisikul on riigi vastu suunatud põhiõiguslik tõrjeõigus. Et mõlemal eraisikul on riigi suhtes vastassuunalised põhiõigused, peab riik selle kollisiooni lahendama. Kollisiooni lahendavaks organiks on toodud näites tsiviilkohus. Kaudse kolmikmõju teooria rajajaks on kuulus Saksa riigiõiguslane Günter Dürig.
Otsese ja kaudse kolmikmõjuteooria kõrvale on pakutud ka kaitsekäsu teooriat, mis selgitab põhiõiguste kolmikmõju lähtudes põhiõiguste kaitseõiguslikust funktsioonist. Selle kohaselt ei nõua põhiõigused riigilt ainult riivetest hoidumist, vaid kohustavad avaliku võimu kandjaid ka tegevusele. Näiteks kohustab sotsiaalne põhiõigus tagama riigi abi puuduse korral (§ 28 lg 2). Samamoodi kohustab üldine kaitsepõhiõigus (§ 13 lg 1) riiki positiivselt tegutsema, et kaitsta isikut kolmandate isikute õigusvastaste rünnete eest. Kuna aga kolmandal isikul, kelle suhtes avalik võim meetmeid tarvitusele võtab, on samuti põhiõiguslikud tõrjeõigused, kaasneb kaitsega vajadus kaaluda kaitsepõhiõigust ja tõrjepõhiõigust.
Eelnimetatud teooriad ei välista, vaid täiendavad üksteist, rõhutades igaüks ühe ja sama nähtuse erinevat perspektiivi. Kui vaadelda ainult kahe eraisiku vahelist eraõigussuhet, siis on õige otsese kolmikmõju teooria, sest põhiõigustest tulenevad õigused ja kohustused, millega tuleb eraõiguskäibes arvestada. Kui vaadelda ka põhiõigustest tulenevate eraõiguslike õiguste protsessuaalset realiseerimist, siis kohaldub kaudse kolmikmõju teooria. Protsessuaalse nõude adressaadiks on tsiviilkohus, mis eraõiguslikku vaidlust lahendab. Samuti on õigus kaitsekäsu teoorial, sest eraõigussuhtes ühe poole kaitseks teise poole suhtes rakendatav meede on alati põhiõiguste kaitseõigusliku funktsiooni väljendus.
Ükskõik kas lähtuda otsese või kaudse kolmikmõju teooriast või kaitsekäsu teooriast, lõpp-astmes tuleb anda vastus küsimusele, kumb vastassuunalistest õigustest jääb peale. Seda võib nimetada kollisiooniprobleemiks, mida saab adekvaatselt lahendada ainult proportsionaalsuse põhimõtet rakendades, kaaludes kollideeruvaid põhiõigusi.
Riigiorgan, mis kaalumist teostab, on kolmikmõju puhul üldjuhul tsiviilkohus, aga mitte ainult. Tsiviilkohus on § 3 lg 1 esimese lause, § 14, § 15 lg 2 ja § 146 teise lause kohaselt põhiõigustega seotud ning teostab tsiviilprotsessis eraisikust protsessipoole suhtes riigivõimu. Paragrahvi 19 lg 2 reguleerib niisiis muu hulgas põhiõiguste kehtivust eraõiguses; selle sisuks on selles vallas tõdemus, et eraisikul on põhiõigustest tulenev subjektiivne õigus, et riik ka tsiviilkohtumõistmises vajalikul määral tema põhiõigustega arvestaks. Näiteks on RKTK rõhutanud: “Sõnavabaduse, sealhulgas ajakirjandusliku sõnavabaduse kasutamisel peab PS § 19 lg 2 kohaselt austama ja arvestama teiste inimeste õigusi ja vabadusi ning järgima seadusi.” (RKTKo 30.10.1997, 3-2-1-123-97; 05.12.2002, 3-2-1-138-02, p 9; 26.06.2013, 3-2-1-18-13, p 14). Teisal on RKTK seda mõtet laiendanud ja täpsustanud: “Mis tahes põhiõiguse kasutamisele seab piirid PS § 19 lg 2, sätestades, et igaüks peab oma õiguste ja vabaduste ning kohustuste täitmisel austama ja arvestama teiste inimeste õigusi ja vabadusi ning järgima seadust. PS § 45 esimese lõike esimeses lauses tagatakse igaühe õigus väljendusvabadusele, s.o õigusele levitada mis tahes sisuga informatsiooni mis tahes viisil. Seda õigust on piiratud põhiseaduses sätestatud au ja hea nime teotamise keeluga (PS § 17). Väljendusvabaduse ning au ja hea nime konflikti käsitlemisel tuleb kolleegiumi arvates silmas pidada seda, et keeluna sõnastatud PS § 17 ei välista au ja hea nime riiveid (sekkumist) üldse, vaid keelab üksnes au ja hea nime teotamise.” (RKTKo 10.06.2009, 3-2-1-43-09, p 15). Sellega viitab RKTK §-s 45 sätestatud väljendusvabaduse kalduvusele põhjustada sageli põhiõiguste kolmikmõju juhtumeid. Kolmikmõju küsimus on ka reaallepingu võimalikkuse küsimus. RKTK nõustus ringkonnakohtu põhjendustega, et parkla sissesõidu juurde paigutatud infotahvlist möödumisest piisab parkimislepingu sõlmimiseks (RKTKo 23.03.2016, 3-2-1-3-16, p 11). Tegemist oleks reaallepinguga, sest infotahvel kujutab endast pakkumuste esitamise ettepanekut (invitatio ad offerendum) (vrd RKTKo 20.10.2010, 3-2-1-75-10, p 13). Infotahvli tekst ei saa seejuures muuta infotahvlit pakkumuseks. Infotahvlist möödumisel, ilma et tuleks nt nupulevajutusega avada automaatne tõke, puuduvad järelikult nii pakkumus kui nõustumus. Avalikku kohta paigaldatud sildist saab isikutele tuleneda kohustus üksnes siis, kui tegu on avalik-õigusliku sildiga, nt liiklusmärgiga. Erinevalt avalikust õigusest, kus avaliku võimu kandjal võib olla seadusest tulenev õigus ühepoolselt tekitada isikutele kohustusi, tuleneb eraõiguskäibes privaatautonoomiast ja lepinguvabadusest nõue, et kohustuse võtmine eeldab lepingu sõlmimist, milleks on omakorda vaja kahte kattuvat tahteavaldust (pakkumust ja nõustumust). Selle nõude eesmärk on tagada vabadust seeläbi, et kolmandad isikud ei saaks tekitada eraõiguskäibes kellelegi soovimatuid kohustusi. Kohustuse tekkimiseks tuleb see niisiis igal üksikjuhul endale tahteavaldusega võtta. Vastasel korral oleks suvaliste siltidega võimalik tekitada sissenõutavaid nõudeid siltidest möödujate vastu, eeldusel et silt on piisavalt loetav. RKTK viidatud praktika ei pruugi nende põhiseaduslike põhimõtetega piisavalt arvestada.
Peale tsiviilkohtu võib § 19 lg 2 ja § 13 lg 1 järgi kaalumist teostada ka nt politsei, kohalik omavalitsus, halduskohus või ka kriminaalkohus. Politsei peab arvestama põhiõigustega nt siis, kui ta peab otsustama, kas tuleb sekkuda kahe isiku vahelisse tülisse; kohalik omavalitsus peab arvestama naabri põhiõigustega siis, kui ta kavatseb kinnitada detailplaneeringut; halduskohus siis, kui ta peab eelnevatele tegevustele õigusliku hinnangu andma. Näiteks on RKHK käsitlenud selles kontekstis ehitusloa andmist: “Ehitusloa andmine on diskretsiooniotsus, mille langetamisel tuleb muuhulgas arvestada naabri õigusi ja huve. […] Ehitusluba ei tohi anda, kui see põhjustab ebaõiglaselt suure kahju naabrile. Riik ja omavalitsused ei tohi võimaldada omandiõiguse teostamisel kahjustada piiramatult teiste isikute ja avalikke huve (PS § 19 lg 2 ja § 32 lg 2).” (RKHKo 26.11.2002, 3-3-1-64-02, p 16). “Muuhulgas peavad ehitamist reguleerivad normid tagama tulevase ehitisega külgnevate kinnisasjade omanike õiguste kaitse. […]	Käesolevas asjas vaidlustatud ehitusluba riivab ilmselgelt kaebuse esitaja õigust omandit vallata, kasutada ja käsutada (PS § 32 lg 2), sest halvema valgustuse ja väljavaate tõttu eluruumi väärtus väheneb.” (RKHKo 14.05.2002, 3-3-1-25-02, p-d 12, 23).
Kriminaalkohtus võivad vastassuunalised põhiõigused kõigepealt tulla mängu nt hädakaitseõiguse piiride kindlaksmääramisel: “Ehkki esmajoones on üksikisikute kollideeruvate õiguste tasakaalustaja roll avalikul võimul, võimaldab PS § 19 lg 2 sõnakasutus (eriti väljend “austama“) järeldada, et ka eraisikud ei saa oma hüvede kaitsel jätta teiste isikute õigustega meelevaldselt ja mõõdutundetult arvestamata. Ühiskonda kooshoidev solidaarsuspõhimõte, mis on sätestatud PS § 19 lg-s 2, nõuab, et isiku hädakaitseõigus taanduks, kui selle täismahus realiseerimine tooks kaasa õiguse kuritarvitamise ja talumatu sotsiaaleetilise konflikti. Sellest tulenevalt on näiteks väheohtlike õigusvastaste rünnete puhul nõutav, et kaitsja vaatamata KarS § 28 lg-le 3 väldiks rünnet või piirduks üksnes mõõdukate (ründajat säästvate) kaitsevahenditega. Nimetatud võimaluste puudumisel lasub rünnataval teatud juhtudel aga isegi kohustus taluda väheväärtusliku hüve kahjustamist, kui ainuke sobiv kaitseabinõu tooks ründaja hüvedele võrreldes kaitstava hüvega kaasa silmatorkavalt ebaproportsionaalse kahju (näiteks ei tohi omanik tulistada saagiga põgenevat õunavarast isegi siis, kui see oleks ainus võimalus varastatud puuvilja tagasisaamiseks).” (RKKKo 04.02.2005, 3-1-1-111-04, p 15; vrd ülal komm 15). Peale selle võib olla vajalik teiste isikute põhiõigusi arvesse võtta süüteokoosseisude tõlgendamisel: “Karistusseadustiku selle jao [Vabadusevastased süüteod] ülesanne on kaitsta isiku eneseteostusvabadust ja enesemääramisõigust kõige laiemas mõttes.” (RKKKo 23.12.2004, 3-1-1-124-04, p 17).


Meretöö seaduse ja meresõiduohutuse seaduse muutmise seadus – Riigi Teataja
RT I, 03.01.2020, 1
19.12.2019 otsus nr 536
Vastu võetud 12.12.2019
„(3) Käesolevat seadust ei kohaldata töötamisele alla 24 meetri pikkusel kalalaeval, välja arvatud käesoleva paragrahvi lõikes 31 sätestatud juhtudel.”;
„(31) Töötamisele alla 24 meetri pikkusel kalalaeval kohaldatakse käesoleva seaduse §-des 3, 4, 8–10 ja 12, § 22 punktis 1, § 26 lõike 1 punktis 5, § 28 lõikes 1, § 32 lõigetes 1 ja 6, § 33 lõigetes 1–3, § 34 lõikes 1 ja lõike 2 teises lauses, §-des 36, 37 ja 45, § 55 lõigetes 1, 2 ja 4–7, §-des 56 ja 60 ning § 71 lõikes 4 sätestatut.”;
3) seaduse 3. peatüki 3. jagu täiendatakse §-ga 391 järgmises sõnastuses:
„§ 391. Kutsehaigestumisest ja tööõnnetusest põhjustatud tervisekahjustuse ja surmaga seotud lepinguliste nõuete hüvitamise tagatis
(7) Tagatiseandja peab Veeteede Ametit teavitama tagatise ennetähtaegsest lõppemisest 30 päeva ette. Reeder teavitab viivitamata laevapere liikmeid tagatise lõppemisest.”;
„(1) Kokkulepe, mille kohaselt alaealine laevapere liige kohustub tööd tegema ajavahemikus kell 21.00–06.00, on tühine.
(2) Alaealise laevapere liikme tööle rakendamisele ei kohaldata käesoleva paragrahvi lõikes 1 sätestatud piirangut, kui alaealine teeb tööd koolituse või praktika käigus ja töötamine ei kahjusta tema tervist ega heaolu.”;
5) seaduse 3. peatüki 6. jao pealkiri muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
Laevapere liikme kojusõit ja tagatis tema hülgamise korral”;
6) seaduse 3. peatüki 6. jagu täiendatakse §-ga 611 järgmises sõnastuses:
„§ 611. Tagatis laevapere liikme hülgamise korral
(9) Tagatiseandja peab Veeteede Ametit teavitama tagatise ennetähtaegsest lõppemisest 30 päeva ette. Reeder teavitab viivitamata laevapere liikmeid tagatise lõppemisest.”;
7) paragrahvi 73 lõige 3 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„(3) Riiklikku järelevalvet käesoleva seaduse § 32 lõike 2 alusel kehtestatud ning § 55 lõigetes 1–4 ning §-des 391, 59 ja 611 sätestatud nõuete täitmise üle teeb Veeteede Amet meresõiduohutuse seaduses sätestatud tingimustel ja korras.”;
8) seadust täiendatakse §-ga 802 järgmises sõnastuses:
„§ 802. Üleminek alla 24 meetri pikkusel kalalaeval töölepingult meretöölepingule
(2) Alla 24 meetri pikkusel kalalaeval töötava töötaja meretööleping tuleb viia käesoleva seaduse §-des 3, 4 ja 8–10 sätestatud nõuetega kooskõlla hiljemalt 2020. aasta 31. detsembriks.”;
„1 Nõukogu direktiiv 1992/29/EMÜ ohutuse ja tervishoiu miinimumnõuete kohta, et osutada paremaid raviteenuseid laevadel (EÜT L 113, 30.04.1992, lk 19–36);
nõukogu direktiiv (EL) 2017/159, millega rakendatakse Euroopa Liidu põllumajandusühistute üldise liidu (Cogeca), Euroopa Transporditöötajate Föderatsiooni (ETF) ja Euroopa Liidu kalandusettevõtete riiklike organisatsioonide ühenduse (Europêche) vahel 21. mail 2012 sõlmitud kokkulepe, mis käsitleb Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni 2007. aasta kalandustöö konventsiooni rakendamist (ELT L 25, 31.01.2017, lk 12–35).”.
1) paragrahvi 1114 lõike 4 punkt 6 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„6) rahaline tagatis laevapere liikme kojusõidu korraldamise ja hülgamise kulude hüvitamiseks, välja arvatud käesoleva seaduse § 1113 lõike 1 punktis 2 sätestatud kalalaeva ülevaatusel;”;
2) paragrahvi 1114 lõiget 4 täiendatakse punktiga 61 järgmises sõnastuses:
„61) meretöö seaduse §-s 391 nimetatud nõuete hüvitamisega seotud tagatis, välja arvatud käesoleva seaduse § 1113 lõike 1 punktis 2 sätestatud kalalaeva ülevaatusel;”;
3) paragrahvi 1118 täiendatakse lõikega 11 järgmises sõnastuses:
„(11) Kui laev on edukalt läbinud täisülevaatuse meretöötunnistuse uuendamiseks, kuid uut tunnistust ei ole võimalik väljastada enne olemasoleva meretöötunnistuse kehtivuse lõppu, võib Veeteede Amet pikendada olemasoleva meretöötunnistuse kehtivust kuni viie kuu võrra.”.