Maaparanduse uurimistööle esitatavad nõuded – Riigi Teataja
Maaparanduse uurimistööle esitatavad nõuded
Maaparanduse uurimistööle esitatavad nõuded - sisukord
§ 1 Maaparanduse uurimistöö
§ 2 Maaparanduse uurimistöö liigitus
§ 3 Uurimistöö vormistamise nõuded
2 TOPOGEODEETILISE UURIMISTÖÖ NÕUDED
§ 4 Topogeodeetiline uurimistöö
§ 5 Topogeodeetilise uurimistöö tegemise üldnõuded
§ 6 Nõuded trasseerimisele
§ 7 Nõuded nivelleerimisele
3 MULLASTIKU UURIMISTÖÖ NÕUDED
§ 8 Mullastiku uurimistöö
§ 9 Mullastiku uurimistöö üldnõuded
§ 10 Muldade liigitamise nõuded lõimise järgi
§ 11 Huumushorisondi tüseduse määramise nõuded
§ 12 Turbakihi tüseduse ja turba lagunemisastme määramise nõuded
§ 13 Metsa kasvukohatüübi määramise nõuded
4 KULTUURTEHNILISE UURIMISTÖÖ NÕUDED
§ 14 Kultuurtehnilise uurimistöö üldnõuded
§ 15 Kultuurtehnilise erimi määramise nõuded
§ 16 Puittaimestikuga ala uurimise nõuded
§ 17 Kivisuse määramise nõuded
§ 18 Maapinna tasandamise uurimise nõuded
5 HÜDROTEHNILISE UURIMISTÖÖ NÕUDED
§ 19 Hüdrotehnilise uurimistöö üldnõuded
§ 20 Eesvoolu uurimise nõuded
§ 21 Veejuhtmel asuva rajatise uurimise nõuded
6 MAAPARANDUSSÜSTEEMI TEHNILISE SEISUKORRA UURIMISTÖÖ NÕUDED
§ 22 Kuivendatud maa-ala ülevaatuse nõuded
§ 23 Puuduliku kuivenduse põhjuste määramine
§ 24 Drenaaži toimimisvõime uurimise nõuded
§ 25 Mulla tihenemise uurimise nõuded
§ 251 Põllumajandusmaal hajureostuse leviku ohu ja erosiooniohu uurimise nõuded
§ 26 Drenaaži toimimisvõime uurimise aruande koostamise nõuded
Vastu võetud 30.09.2004 nr 163
RTL 2004, 132, 2034
jõustumine 15.10.2004
21.06.2006 RTL 2006, 51, 944 01.07.2006
19.11.2007 RTL 2007, 89, 1495 01.12.2007
Määrus kehtestatakse «Maaparandusseaduse» § 10 lõike 5 alusel.
§ 1. Maaparanduse uurimistöö
(1) Maaparanduse uurimistöö on lähteandmete kogumine maaparandussüsteemi ehitusprojekti koostamiseks ja maaparandussüsteemi ehitamiseks.
(2) Maaparanduse uurimistöö liik, maht ja tegemise eritingimused nähakse ette maaparandussüsteemi projekteerimistingimustes.
§ 2. Maaparanduse uurimistöö liigitus
Maaparanduse uurimistöö on:
1) topogeodeetiline uurimistöö;
2) mullastikuline uurimistöö;
3) kultuurtehniline uurimistöö;
4) hüdrotehniline uurimistöö;
5) maaparandussüsteemi tehnilise seisukorra uurimistöö;
6) muu projekteerimistingimustes ettenähtud uurimistöö.
§ 3. Uurimistöö vormistamise nõuded
(1) Uurimistöö tulemused vormistab uurimistöö teinud ettevõtja aruandena, mis koosneb seletuskirjast ja kaardist.
(2) Seletuskirjas märgitakse uurimistöö liikide kaupa uurimistöö tegija nimi ja uurimistöö tegemise aeg, uurimistöö mahtude kokkuvõte, laboris uuritud proovide arv, uurimistöö vastavus projekteerimistingimustele ja vajaduse korral kõrvalekaldumise põhjendus.
(3) Seletuskirjale lisatakse labori uuringutulemuste koopiad.
(4) Topograafilisele kaardile kantakse:
1) uurimistöö tegemise piirkond;
2) uurimistööl mõõdistatud ja sondeeritud teed ning veejuhtmed;
3) uurimistööl mõõdistatud trassid;
4) reostustundlik veekogu;
[RTL 2007, 89, 1495 - jõust. 01.12.2007]
5) hajureostuse leviku ohtliku ja erosiooniohtliku ala piir.
(5) Paragrahvi 2 punktides 2 ja 3 nimetatud uurimistöö tegemisel määratakse erimi pindala 0,1 ha täpsusega ja uurimistöö piirkond märgitakse lõikes 4 nimetatud kaardile.
2. peatükk TOPOGEODEETILISE UURIMISTÖÖ NÕUDED
§ 4. Topogeodeetiline uurimistöö
Topogeodeetiline uurimistöö on eesvoolu ja tee trasseerimine ning maaparandussüsteemi koosseisu kuuluva hoone ja rajatise kõrgusarvu ja rajatise veeseisu määramine.
[RTL 2006, 51, 944 - jõust. 01.07.2006]
§ 5. Topogeodeetilise uurimistöö tegemise üldnõuded
(1) Põllumajandusmaa drenaažkuivenduse ehitusprojekti koostamise aluseks on vähemalt mõõtkava 1:2000 ja kraavkuivenduse ehitusprojekti koostamise aluseks on vähemalt mõõtkava 1:5000 täpsusele vastav topograafiline kaart. Metsamaa kraavkuivenduse ehitusprojekti koostamise aluseks on vähemalt mõõtkava 1:10000 täpsusele vastav kaart.
(2) Kaart on koostatud L-EST koordinaatide süsteemis ja Balti 1977. a kõrgussüsteemis, kui maaparandussüsteemi projekteerimistingimustes ei ole ette nähtud teisiti.
(3) Kaardile kantakse projekteerimistingimustes nõutud andmed.
(4) Topogeodeetilisel uurimistööl määratakse §-s 4 nimetatud hoone ja rajatise kõrgusarv ja veeseis 0,01 m täpsusega.
§ 6. Nõuded trasseerimisele
(1) Trasseerimisel asetatakse põhipikett iga 100 m järel. Abipikett asetatakse reljeefi olulisse murdepunkti, eesvoolu või tee käänupunkti, teise kraavi või teega ristumise kohta, eesvoolu ja teega seotud ehitise juurde ning eesvoolu voolusängi ja tee ristlõike muutumise kohta.
(2) Pikett koosneb maa- ja numbrivaiast. Maavai ei tohi ulatuda rohkem kui 2 cm maapinnast kõrgemale ja ei tohi pealeastumisel vajuda, numbrivai peab ulatuma maapinnast vähemalt 50 cm kõrgusele. Numbrivaiale märgitakse piketi number.
(3) Pikett asetatakse ja kindlustatakse nii, et see säiliks eesvoolu ja tee ehituse ajal.
§ 7. Nõuded nivelleerimisele
(1) Nivelleerimiskäik rajatakse kahe lähtereeperi vahele või ühe või mitme sõlmpunktiliste käikude süsteemina.
(2) Nivelleerimiskäigu maksimaalne pikkus võib olla:
1) kahe lähtepunkti vahel 16 km;
2) lähte- ja sõlmpunkti vahel 12 km;
3) kahe sõlmpunkti vahel 8 km.
(3) Nivelleerimiskäigu või polügooni sidumatus fh ei tohi ületada valemiga
fh = ±40mm arvutatud suurust, kus L on käigu pikkus kilomeetrites.
Suure kallakuga maastikul, kus nivelliiri seisupunktide arv 1 km kohta on üle 25, ei tohi nivelleerimiskäigu või polügooni sidumatus ületada valemiga fh = ±8 mm arvutatud suurust, kus n on jaamade arv käigus või polügoonis.
(5) Ajutine reeper asetatakse trassile keskmiselt iga 1,5 km tagant. Ajutine reeper asetatakse ja kindlustatakse nii, et see säiliks vähemalt maaparandussüsteemi ehitamise ajal. Ajutise reeperi kirjeldus ja asukoha kirjeldus ning kõrgusarv märgitakse reeperite loetelusse.
3. peatükk MULLASTIKU UURIMISTÖÖ NÕUDED
§ 8. Mullastiku uurimistöö
Mullastiku uurimistöö on uurimispunktis mulla mehhaanilise koostise (edaspidi lõimis), huumushorisondi ja turba tüseduse ning turba lagunemisastme määramine.
§ 9. Mullastiku uurimistöö üldnõuded
(1) Projekteerimistingimustes ettenähtud mullastiku uurimistöö tulemused kantakse olemasolevale mullastiku kaardile.
(2) Mulla uurimiseks rajatakse uurimispunktis kaeve või puuritakse pinnast vähemalt kavandatava maaparandusehitise rajamissügavuseni, sügava turba puhul uuritakse seda vähemalt 0,5 m allapoole kavandatavast rajatise rajamissügavusest.
(3) Uurimispunktid rajatakse tihedusega, mis tagaksid uurimisandmete usaldusväärsuse. Uurimispunkti asukoht, number ja lõimisekihtide kirjeldus märgitakse mullastikukaardile.
(4) Mullastiku uurimise välitööd tehakse lumevabal perioodil.
§ 10. Muldade liigitamise nõuded lõimise järgi
(1) Mullad tuleb liigitada lõimise järgi:
Mullaerimite rühm
Mullaerimi tähis ja nimetus
Füüsikalise savi
Peenliiva
Mullaerimi täpsustatud nimetus valdava fraktsiooni järgi
zL – jäme liiv
(Ø 0,5–1,0 mm)
yL – keskmine liiv (Ø 0,25–0,5 mm)
xL – peenliiv (Ø 0,05–0,25 mm)
peenliiv (xL)
αL tolmjas liiv (Ø 0,05–0,01 mm)
tolmjas liiv (αL)
sL – saviliiv
peeneteraline saviliiv (xsL)
tolmjas saviliiv (αsL)
lS' – kerge liivsavi
tolmjas kerge liivsavi (αlS')
lS''– keskmine liivsavi
tolmjas keskmine liivsavi (αlS'')
lS''' – raske liivsavi
S – savi (Ø0,01 mm)
(2) Mulla lõimis määratakse väliuurimisel sõrmeproovi meetodil või märja mulla voolimise abil või väliuurimisel võetud mullaproovist laboris.
(3) Mulla lõimise kirjeldamisel märgitakse mullastikukaardile uurimispunkti juurde lõimisekihid, mille tüsedus on üle 10 cm, kusjuures erinevate kihtide paksus märgitakse 5 cm täpsusega.
(4) Pinnase kaevatavuse ja veeläbilaskvuse iseloomustamiseks uuritakse üle 1 mm läbimõõduga mineraalosakeste (edaspidi kores) sisaldust mullas. Korese kirjeldus tähistatakse uurimispunkti lõimisevalemis vastavalt osakeste läbimõõdule:
1) kr – kruus, osakeste läbimõõt 1–10 mm;
2) v – veeris, ümardunud osakeste läbimõõt 11–100 mm;
3) r – rähk, kandiliste osakeste läbimõõt 11–100 mm;
4) kb – klibu, ümardunud servadega, lapikute osakeste läbimõõt 11–100 mm;
5) k – väikekivi, osakeste läbimõõt 101–200 mm.
(5) Mulla korese uurimisel määratakse korese sisaldus mullas. Kui korest on alla 2% mulla mahust, loetakse muld koresevabaks. Kui korese sisaldus ületab 70% mulla mahust, määratakse lõike 4 kohaselt ainult kores.
§ 11. Huumushorisondi tüseduse määramise nõuded
(1) Huumushorisondi tüsedus uurimispunktis määratakse 1 cm täpsusega.
(2) Mullastikukaardil märgitakse uurimispunkti juurde huumuskihi tüsedus paarisarvudega intervalliga 2 cm.
§ 12. Turbakihi tüseduse ja turba lagunemisastme määramise nõuded
(1) Turbakihi tüsedus uurimispunktis määratakse 5 cm ja lagunemisaste 5% täpsusega. Mullastikukaardile märgitakse uurimispunkti juurde täht T ja selle juurde murd, mille lugejas on turbakihi tüsedus sentimeetrites ja nimetajas turba lagunemisaste protsentides, kumbki intervalliga 5.
(2) Turba lagunemisaste määratakse laboris või välimääramisel turba mineraliseerumisastme järgi.
§ 13. Metsa kasvukohatüübi määramise nõuded
Metsakuivendusotstarbelisel uurimisel määratakse metsa kasvukoha tüüp taimestiku ja mulla uurimistulemuste alusel.
4. peatükk KULTUURTEHNILISE UURIMISTÖÖ NÕUDED
§ 14. Kultuurtehnilise uurimistöö üldnõuded
Kultuurtehnilise uurimistöö välitööd, välja arvatud puittaimestiku kirjeldamine, tehakse lumevabal perioodil.
§ 15. Kultuurtehnilise erimi määramise nõuded
(1) Kultuurtehnilisel kaardil piiritletakse erimina erineva kasutusviisiga maa-alad ja erineva tihedusega võsa ning metsaga kaetud ala. Erineva kivisusega ala piiritletakse allerimina.
(2) Iga erimi ja allerimi andmed märgitakse seletuskirjas kultuurtehnilise uurimistöö lehele.
(3) Kultuurtehnilise uurimistöö tegemisel koostatakse puittaimestiku kirjeldus kraavi pealtlaiuse ja sellega piirneva vähemalt 7 meetri laiuse riba (kavandatav pinnasevalli alune maa) ulatuses ning tee muldkeha ja veeviimarite aluse maa ning sellega piirneva vähemalt 1 meetri laiuse riba (mõlemast servast) ulatuses.
§ 16. Puittaimestikuga ala uurimise nõuded
(1) Võsa tihedus liigitatakse puittaimede võrade kattuvuse järgi silmamõõduliselt 10% täpsusega:
1) hõre võsa – puittaimede võrade kattuvus on kuni 30%;
2) keskmise tihedusega võsa – puittaimede võrade kattuvus on 40–60%;
3) tihe võsa – puittaimede võrade kattuvus on 70–100%.Võsaks loetakse puittaimed, mille tüve läbimõõt kännu kõrguselt mõõdetuna on 2–8 cm.
(2) Puistu hindamisel määratakse puistu liigiline koostis, puude keskmine läbimõõt ja puistu tihedusgrupp järgmiselt:
1) puude arvu ja kaalutud keskmise läbimõõdu alusel liigitatakse puistu tihedusgrupp harvikuks, hõredaks, keskmise tihedusega ja tihedaks;
2) üksikute puudega alal määratakse puude arv, lugedes kõik puud üle.
(3) Puistu tihedusgrupp määratakse järgmiselt:
Puude läbimõõt (cm)
Tihedusgrupp
Puude arv (tk/ha)
kuni 310
311–630
631–1130
üle 1130
191–400
401–680
üle 680
91–250
251–430
üle 430
üle 32
51–140
141–260
üle 260
Puudeks loetakse puittaimed, mille tüve läbimõõt kännu kõrguselt mõõdetuna on üle 8 cm.
§ 17. Kivisuse määramise nõuded
(1) Maapinnal ja poolenisti maa sees asuvate kivide maht määratakse järgmiselt:
1) hajusalt esinevate kivide maht määratakse kivide loendamise ja mõõtmise teel. Määratakse 12–30 cm suuruste ning üle 30 cm suuruste kivide maht;
2) künnikihis asuvate kivide mahu määramiseks korrutatakse punktis 1 nimetatud loendamisel saadud maht koefitsiendiga 1,6.
(2) Uudiskünni järgne kivide koristamise maht (m³ hektari kohta) määratakse lähtudes lõike 1 alusel määratud mahtudest.
§ 18. Maapinna tasandamise uurimise nõuded
(1) Kännuvalli laialiajamise maht määratakse 10 m3 täpsusega.
(2) Maapinna tasandamise maht (m³ hektari kohta) määratakse 10 m3 täpsusega.
5. peatükk HÜDROTEHNILISE UURIMISTÖÖ NÕUDED
§ 19. Hüdrotehnilise uurimistöö üldnõuded
(1) Hüdrotehnilise uurimistöö tegemisel uuritakse veekogu ja sellel asuva rajatise tehnilist seisukorda.
(2) Eesvoolu uuritakse kavandatava rekonstrueerimise või uuendatava lõigu ulatuses, kui projekteerimistingimustes ei ole ette nähtud pikema lõigu uurimist.
§ 20. Eesvoolu uurimise nõuded
(1) Eesvool trasseeritakse §-s 6 toodud nõuete kohaselt.
(2) Piketaaži märkimisel koostakse trassi skeem, kuhu märgitakse ajutised reeperid, ehitised kraavil, ristuvad elektri- ja sideliinid ning teed, samuti eesvoolu voolusuund.
(3) Piketid nivelleeritakse § 7 lõigetes 3 ja 4 toodud nõuete kohaselt.
(4) Ajutine reeper asetatakse eesvoolu algusesse ja lõppu ning eesvoolul olevate suuremate ehitiste juurde.
(5) Uurimisel looditakse:
1) piketid;
2) veeseis;
3) suurvee jäljed puudel ja põõsastel;
4) suubuvate kraavide põhja ja veeseisu kõrgused;
5) drenaažisuudmete põhjakõrgused;
6) ristuvate rajatiste iseloomulikud kõrguspunktid;
7) ristuva tee telje kõrgus.
(6) Eesvoolul mõõdistatakse, tehakse kindlaks või kirjeldatakse:
1) voolusängi ristlõike murdepunktid iseloomulikes profiilides;
2) voolusängi püsivus;
3) rohttaimestikuga täitumine ja sette tüsedus;
4) kopratammide ja teiste voolutõkete asukohad;
5) drenaažisuudme seisund ja läbimõõt;
6) puittaimestikust, kividest ja kopratammidest tingitud paisutus;
7) puittaimestik.
(7) Pinnast sondeeritakse piketi juures, kus mõõdistatakse ristprofiil.
(8) Eesvoolu veeseisu kirjeldamiseks märgitakse trassi skeemile veeseisu mõõtmise kuupäev.
§ 21. Veejuhtmel asuva rajatise uurimise nõuded
(1) Veejuhtmel asuv rajatis on truup, truupregulaator, paisregulaator, sild ja muu rajatis.
(2) Truubi kirjeldamiseks märgitakse kaardile truubi tingmärgi juurde truubi pikkus meetrites ja murruna lugejas sidekriipsuga truubi välja- ja sissevoolu põhja kõrgusarv ning nimetajas sidekriipsuga truubi diameeter ja tee teljekõrgusarv truubi kohal.
(3) Silla kirjeldamiseks märgitakse kaardile silla tingmärgi juurde murruna lugejas sidekriipsuga silla pikkus 0,1 m ja laius 0,01 m täpsusega ning nimetajas sidekriipsuga sõidutee telje kõrgusarv ja andmete olemasolu korral silla kandevõime.
(4) Paisregulaatori kirjeldamiseks märgitakse kaardile ülevoolu harja kõrgus ning veeseisud ülemises ja alumises bjefis.
(5) Selles paragrahvis nimetatud rajatistel määratakse nende tehniline seisund.
6. peatükk MAAPARANDUSSÜSTEEMI TEHNILISE SEISUKORRA UURIMISTÖÖ NÕUDED
§ 22. Kuivendatud maa-ala ülevaatuse nõuded
(1) Kuivendatud maa-ala ülevaatusel (edaspidi maa-ala ülevaatus ) selgitatakse puudulikult kuivendatud maa-ala esialgne piir väliste tunnuste abil määratud pinnase liigniiskuse järgi.
(2) Maa-ala ülevaatus tehakse kevadiste maaharimistööde või sügiseste koristustööde ajal.
(3) Puudulikult kuivendatud maa-ala esialgne piir kantakse drenaažisüsteemi teostusjoonisele ja seda täpsustatakse drenaažisüsteemi omaniku andmete olemasolu korral.
(4) Maa-ala hinnatakse puudulikult kuivendatuks, kui külvieelsel või koristusperioodil on põhjavee tase vähem kui 30–40 cm allpool maapinda või kui esineb pinnavett või kui põhjavesi ulatub maapinnani ajal, kui võrdlusalal on künnikiht liigveest vabanenud.
(5) Maa-ala ülevaatuse käigus märgitakse väliuurimistööde kaardile puudulikult kuivendatud maa-ala täpsustatud piir, eriti märjad alad, suuremad pinnaveeloigud, tegutsevad allikad, põhjavee väljakiildumise alad ja mulla ülemäärasest tihenemisest põhjustatud ülavee esinemise piirkonnad.
§ 23. Puuduliku kuivenduse põhjuste määramine
(1) Puuduliku kuivenduse põhjus võib olla:
1) torustiku lokaalne rike;
2) drenaažitorustiku ummistumine rauaookri või mineraalsettega;
3) drenaaži veevastuvõtuvõime vähenemine;
4) künnialuse kihi tihenemine;
5) viga lähtetingimuste hindamisel süsteemide projekteerimisel.
(2) Uurimine peab andma piisava info puuduliku kuivenduse põhjuse määramiseks.
(3) Uurimise ajal ei tohi veeseis eesvoolus põhjustada paisutust uuritavas drenaažisüsteemis.
§ 24. Drenaaži toimimisvõime uurimise nõuded
(1) Drenaaži toimimisvõime määramiseks rajatakse dreenide kohale ja vahele põhjavee vaatluskaevud.
(2) Drenaaži toimimisvõime uurimisel peab põhjavee tase dreenide vahel olema vähemalt 0,2 m dreenidest kõrgemal ega tohi ulatuda künnikihini.
(3) Drenaaži toimimisvõime, mis tähistatakse tähega R, arvutatakse järgmise valemiga:
kus h0 on põhjavee tase vaatluskaevus dreeni kohal, hk on mõlemal pool dreene asuvate vaatluskaevude keskmine põhjavee tase.
(4) Kui drenaaži toimimisvõime R on üle 0,7, loetakse drenaaži toimimisvõime nõuetekohaseks. Kui R on vahemikus 0,7–0,3, loetakse drenaaži toimimisvõime mittenõuetekohaseks ja maa-ala, kus nimetatud drenaaž paikneb, nimetatakse puudulikult kuivendatud maa-alaks. Kui R on alla 0,3, loetakse drenaaži toimimisvõime lõppenuks.
(5) Puudulikult kuivendatud maa-alal selgitatakse drenaaži tõrke põhjused dreenide lahtikaevamise teel. Lahtikaevamiseks valitakse samad dreenid, mille toimimisvõimet on määratud.
(6) Dreenide lahtikaevamise kohad ei tohi paikneda vaatluskaevude reast kaugemal kui 10 meetrit. Vajaduse korral kaevatakse lahti kollektori ja dreeni ühendus. Kaevamisel avatakse vähemalt 1 m pikkune torulõik.
(7) Dreenide lahtikaevamisel määratakse kaeviku täitepinnase lõimis, kattemulla paksus, liiduste kattematerjal ja katmisviis, liidusepilude laius, torude nihkumise ulatus, sette ulatus torus ning torude ja ühendusdetailide vigastused.
(8) Dreeni- või kollektoritorudes ookrisette olemasolu korral määratakse põhjavee rauasisaldus.
(9) Pinnase veeläbilaskvuse täpsustamise vajaduse korral määratakse väliuurimisel pinnase filtratsioonimoodul. Usaldusväärsete andmete saamiseks tehakse ühe uurimispunkti läheduses kolm määramist.
§ 25. Mulla tihenemise uurimise nõuded
(1) Mulla tihenemist hinnatakse kas mulla mahumassi laboratoorse määramise või mulla kõvaduse välimääramise andmete alusel.
(2) Mulla kriitiline tihedus (g/cm3) lõimiste kaupa on:
Tiheduse kirjeldus
Künnikihi all
Võimalik maksimaalne tihedus
(3) Mulla kriitiline kõvadus (kg/cm2) lõimiste kaupa on:
Kriitiline kõvadus (kg/cm2)
üle 30
üle 23
Mulla niiskusesisaldus (%), mis vastab niiskusseisundile 0,8 väliveemahutavust
(4) Usaldusväärsete andmete saamiseks tehakse uurimispunkti läheduses kolm määramist. Uurimispunktis loetakse muld ülemäära kriitiliselt tihenenuks, kui seda näitavad vähemalt kaks määra mist.
(5) Kriitiliselt tihenenud mulla esinemise piirkond määratakse ülavee esinemise, mullaomaduste muutumise ja mulla tiheduse korduvmääramiste andmete alusel.
§ 251. Põllumajandusmaal hajureostuse leviku ohu ja erosiooniohu uurimise nõuded
(1) Põllumajandusmaal asuva maaparandussüsteemi maa-alal (edaspidi maaparandussüsteemimaa-ala) uuritakse hajureostuse leviku ohtu ja erosiooniohtu merre, järve ja üle 10 km2 suuruse valgalaga vooluveekogusse (edaspidi reostustundlikveekogu), lähtudes lõigetes 2–5 sätestatud kriteeriumitest.
(2) Püsirohumaal asuv maaparandussüsteemi maa-ala on hajureostuse leviku ohu ja erosiooniohu vaba.
(3) Haritaval maal asuval maaparandussüsteemi maa-alal on hajureostuse leviku oht ja erosioonioht vähetõenäoline, kui:
1) savi- ja raskel liivsavimullal on maapinna lang kuni 5‰;
2) keskmisel ja kergel liivsavimullal on maapinna lang kuni 10‰;
3) liiv- ja saviliivmullal on maapinna lang kuni 15‰.
(4) Haritaval maal asuv maaparandussüsteemi maa-ala on hajureostuse leviku ohtlik, kui:
1) savi- ja raskel liivsavimullal on maapinna lang üle 5‰;
2) keskmisel ja kergel liivsavimullal on maapinna lang üle 10‰;
3) liiv- ja saviliivmullal on maapinna lang üle 15‰;
4) seljakulise maa üldlang on väiksem punktides 1–3 sätestatud langudest, kuid seljakutel ületab maapinna lang punktides 1–3 sätestatud arvväärtuse.
(5) Haritaval maal asuv maaparandussüsteemi maa-ala on erosiooniohtlik, kui:
1) savi- ja raskel liivsavimullal on maapinna lang üle 20‰;
2) keskmisel ja kergel liivsavimullal on maapinna lang üle 30‰;
3) liiv- ja saviliivmullal on maapinna lang üle 40‰.
(6) Lõigetes 3–5nimetatud mulla lõimis määratakse maapinnalt arvates kuni 50 sentimeetri sügavuses mullakihis.
(7) Maaparandussüsteemi maa-ala hajureostuse leviku ohtu ja erosiooniohtu uuritakse üle 5 hektari suurusel maaparandussüsteemi osal.
(8) Hajureostuse leviku ohu ja erosiooniohu uurimisel maaparandussüsteemi maa-alal uuritakse ka maaparandussüsteemi või selle osaga vahetult piirnevat hajureostuse leviku ohtlikku ja erosiooniohtlikku ala, kui pinnavee juurdevool ei ole nimetatud alalt kõrvale juhitud kraavi, teetammi või muu rajatise abil.
§ 26. Drenaaži toimimisvõime uurimise aruande koostamise nõuded
(1) Drenaaži toimimisvõime uurimistöö tulemused vormistatakse aruandena, mis koosneb maaparandussüsteemi kaardist (edaspidi kaart) ja seletuskirjast.
(2) Kaart on väljavõte maaparandussüsteemi teostusjoonisest.
(3) Kaardile märgitakse:
1) puudulikult kuivendatud maa-ala piir;
2) drenaažitorustiku lahtikaevamise kohad;
3) drenaažiarmatuuri rikete asukohad;
4) filtratsioonimooduli määramise korral määramispunktide asukohad.


text:
Euroopa Komisjoni delegeeritud õigusloome ja komiteede süsteem
Numbris 2003 /6|Lk 383-390
Euroopa Komisjonile on pühendatud Euroopa Ühenduse asutamislepingu (edaspidi asutamislepingu) viiendas osas „Ühenduse institutsioonid“artiklid 211–219 (endised art-d 155–163). Artikkel 211 sätestab komisjon funktsioonid suhteliselt üldsõnaliselt ja isegi puudulikult, kui võtta arvesse, et see artikkel peaks kokku võtma kogu komisjoni pädevuse, mis on sätestatud asutamislepingu eri artiklites. Seetõttu tuleb komisjoni tegevusest üldpildi saamiseks uurida kogu asutamislepingut tervikuna. Selle tulemusena võib komisjonile pandud ülesanded laias laastus liigitada poliitika kujundamiseks, täidesaatvateks funktsioonideks ning asutamislepingute täitmise jälgimiseks.*1 Sealjuures võib poliitika kujundamise omakorda jaotada kolmeks erinevaks alaliigiks: seadusandliku initsiatiivi õigus, komisjoni enda (väga piiratud) iseseisvad seadusandlikud volitused ning komisjonile Euroopa Liidu Nõukogu kui peamise seadusandja poolt delegeeritud seadusandlikud volitused. Käesolev artikkel keskendub viimasele – komisjoni delegeeritud õigusloomele, selle õiguslikele alustele ja piiridele, õigusloome protsessile ja selle kontrollivõimalustele.
2. Volituste delegeerimine Euroopa Komisjonile
Asutamislepingu kohaselt on ühenduse peamiseks seadusandjaks nõukogu. Samas võttis Euroopa Komisjon (edaspidi komisjon) näiteks 1996. aastal lisaks paljudele otsustele vastu ka 2341 regulatsiooni ja 2806 direktiivi, mis on mõlemad õigusnorme sisaldavad ehk õigustloovad aktid. Seevastu Euroopa Liidu Nõukogu (edaspidi nõukogu) kehtestas samal ajal vaid 484 õigusakti.*2 Nendest numbritest nähtub, et komisjon on Euroopa Ühenduse oluline seadusandja nõukogu kõrval. See ei ole aga alati nii olnud. Ühenduse algaastail, kui tegeleti peamiselt alustalade loomisega ning üldküsimuste lahendamisega, oli nõukogu seadusandlik tegevus igati omal kohal ja piisav. Üsna pea aga, nii nagu teisteski õigussüsteemides, sai olude sunnil selgeks, et seadusandjal ei piisa ei ressursse ega tehnilisi teadmisi, et reguleerida kõiki ühenduse poliitikavaldkondi omal jõul: täidesaatva võimu poolne seadusandlik tegevus osutus möödapääsmatuks.*3
Asutamislepingus oli enne ühtse Euroopa akti jõustumist 1987. aastal volituste delegeerimist vaevalt mainitud. Ainsaks viiteks oli endine artikkel 155 (nüüd art 211), mis ütles, et komisjonil on kohustus rakendada nõukogu vastuvõetud eeskirju viimase poolt delegeeritud volituste alusel. Selline sõnastus ei sisalda otseselt ei nõukogu delegeerimisõigust ega täpsusta ka komisjoni volitusi. Oma algses sõnastuses nägi asutamisleping ette, et ühenduse õiguse rakendajateks on vaid liikmesriigid ning et liikmesriikide tegevus on piisav ühenduse eesmärkide saavutamiseks. Ühenduse õiguse otsene rakendamine ühenduse institutsioonide poolt oli ja jääb erandlikuks selle põhimõtte suhtes. Liikmesriikide õigus rakendada ühenduse õigust, mis Euroopa Kohtu kaudu muutus hiljem rakendamise kohustuseks asutamislepingu artikli 5 alusel, andis liikmesriikidele õiguse otsustada, milliseid rakendumisviise nad kasutavad. Rakendamise koordinatsioon ja ühtne praktika puudusid.*4
Ühtse Euroopa aktiga muudeti aga nii artikli 145 (nüüd art 202) kui ka artikli 155 sõnastust. Ühtse Euroopa akti artikkel 10 lisas artiklisse 145 kolmanda alapunkti, mille kohaselt annab nõukogu „komisjonile nõukogu poolt vastuvõetavates õigusaktides volitused rakendada nõukogu kinnitatud eeskirju. Nõukogu võib kehtestada nimetatud volituste kasutamise kohta teatud nõudmisi. Samuti võib nõukogu erijuhtudel jätta endale õiguse kasutada vahetult ise rakendamisvolitusi“. Artikli uuest sõnastusest tulenevad eelneva regulatsiooniga võrreldes järgmised muudatused:
a) nõukogu peab enda kehtestatud õigusaktide rakendamise üldjuhul delegeerima komisjonile;
b) nõukogu võib komisjonile rakendamiseks kehtestada omapoolseid tingimusi (mis peavad olema eelnevalt kindlaks määratud);
c) erandjuhul võib nõukogu rakendamisvolitused ka endale jätta.
Seega on varasemate aastate praktika, kus tehnilistest vajadustest lähtudes hakkas nõukogu rakendamisvolitusi komisjonile delegeerima, leidnud oma koha ka ühenduse primaarõiguses. Arvestades eeliseid, mis on komisjonil rakendusaktide väljatöötamisel ja kehtestamisel nõukogu ees, on selline lähenemine igati otstarbekas ning ökonoomne. Komisjonil on tunduvalt parem juurdepääs valdkonna põhimõtteid puudutavale informatsioonile, samuti võimas ametnikkond, mis lõppkokkuvõttes võimaldab ammendavat ja ülevaatlikku lähenemist poliitika kujundamisele nii seadusandliku initsiatiivi kui ka õiguse delegeerimise kaudu.
Vastavalt asutamislepingu artikli 202 viimasele alapunktile delegeerib nõukogu komisjonile enda poolt vastuvõetud aktide rakendamise. Termini „rakendamine“ (implementation) sisu ei ole asutamislepingus avatud, seega on see jäänud viimase 40–50 aasta kohtupraktika sisustada. Kohus on andnud rakendamisele väga laia tõlgenduse. Nimelt sisaldab see nii rakenduseeskirjade kehtestamist kui ka nende eeskirjade kohaldamist spetsiifilistele juhtumitele üksikaktidega.*5 See seisukoht on edasiarendus varasemast, kus Kösteri lahendis tegi kohus selge vahe sisse seadusandlikus protsessis peamiste elementide kehtestamise ja nende üksikasjaliku rakendamise vahel, öeldes, et delegeerida on nõukogul võimalik vaid viimast ning üksikasjalikud rakendusmeetmed võib vastu võtta teistsugust protseduuri järgides kui asutamislepingus sätestatu.*6 Siinjuures on huvitav märkida, et praktikas ei ole Euroopa Kohus ühtegi komisjoni akti selle tõttu kehtetuks tunnistanud, et aktis on reguleeritud mõnda asjakohase valdkonna olulist elementi.*7 Olulisteks elementideks on kohtu seisukoha järgi need, mis sätestavad ühenduse poliitika põhisuunad ning mille rakendamine on seotud nende elluviimisega.*8 Selline lähenemine on kahtlemata väga soodne komisjonile, sest jätab viimasele (küll sekundaarakti raames) suhteliselt vabad käed.
Delegeerimine iseenesest on alati seotud teatud oportunismiga: delegeerija ja delegeeritav on eri isikud või institutsioonid, kelle tahe ja arusaamad ei pruugi kokku langeda ning lõppkokkuvõttes teeb otsuse ikkagi delegeeritav ehk esindaja.*9 Selliste lahknevuste minimeerimiseks ja nõukogu seisukohtade võimalikult laialdaseks arvestamiseks on nõukogul asutamisleppe kohaselt võimalik komisjonile dikteerida tingimusi, mida viimane peab oma volituste kasutamisel arvestama. Tingimused võivad olla nii sisulised kui ka protseduurilised ehk ühelt poolt on nõukogu vaba reguleerima sekundaaraktis nii palju üksikasju, kui ta vajalikuks peab, ning teiselt poolt on nõukogul õigus kehtestada komisjonile rakendusvolituste kasutamiseks menetluskord. Viimane peab asutamislepingu artikli 202 viimase lõike kohaselt olema kehtestatud enne konkreetsete rakendusvolituste andmist üldise korrana, s.t menetluskord peab kehtima ühtsena kõigil rakendusvolituste delegeerimise juhtudel. Nagu eelnevalt mainitud, ei ole selline protseduur formaalselt kehtinud mitte ühenduse asutamisest alates, vaid jõustus alles koos ühtse Euroopa aktiga. Tegelikult on aga tegemist menetlusprotseduuriga, mida on mitteametlikult kasutatud alates 1960. aastatest, kui rakendusvolituste delegeerimine nõukogult komisjonile hoo sisse sai. Minimeerimaks oportunismi, mis kaasneb paratamatult komisjoni suhteliselt iseseisva tegutsemisega nõukogu poolsete üldiste valdkonda puudutavate suuniste raames, moodustas nõukogu juba oma varastes valdkonnapoliitilistes aktides komisjoni rakendustegevuse suunamiseks ja jälgimiseks komiteed. Komiteed, mis algselt olid loodud kindla tähtajaga, koosnevad liikmesriikide valitsusasutuste esindajatest ning peaksid teoreetiliselt kajastama liikmesriikide huvisid analoogselt nõukoguga. 1960. aastate lõpuks muutusid taolised komiteed alalisteks ja moodustasid terve nn komiteede süsteemi. Ajapikku said komiteed delegeeritud õigusloomes keskse rolli. Komiteede süsteem kui korrapärane täidesaatva võimu seadusloome protseduuri osa kehtestati aga alles 13. juulil 1987, kui asutamislepingu uue artikli 202 alusel võttis nõukogu vastu oma esimese nn komitoloogia-otsuse (nõukogu otsus nr 87/373/EMÜ). 1999. aastal järgnes sellele uus komitoloogia-otsus, millega olemasolevat süsteemi täiustati ja täpsustati (nõukogu otsus nr 1999/468/EÜ).
Tuleb siiski mainida, et lisaks komitoloogia-komiteedele ja asutamislepingu järgsetele komiteedele (nt art 207 asutab liikmesriikide alaliste esindajate komitee COREPER-i, art 257 majandus- ja sotsiaalkomitee, art 263 regioonide komitee) on ühenduse tasandil loodud ka hulgaliselt muid komiteesid, mille ülesandeks on enamasti ühenduse institutsioonide nõustamine, kuid mille mõju ühenduse õigusele jääb komitoloogia-komiteede omast tunduvalt nõrgemaks.
3. Komiteed delegeeritud õigusloomes
3.1. Komiteede süsteemi teke
Oma töökoormuse vähendamiseks ühise põllumajanduspoliitika rakendamise valdkonnas otsustas nõukogu 1960. aastate algul esmakordselt delegeerida teatud diskretsioonivolitused komisjonile. Kuna volituste delegeerimine ilma igasuguste tingimusteta leidis liikmesriikide seas teravat vastuseisu, kohustas nõukogu komisjoni enne igasuguste otsuste vastuvõtmist liikmesriikide esindajatest koosneva komiteega konsulteerima.*10
Komiteede legaalsus pandi proovile üsna pea pärast nende loomist, kuid Euroopa Kohus on algusest peale leidnud, et komiteede kaasamine ühenduse otsustusprotsessi ei riku ei asutamislepingut ega ühenduse institutsionaalset tasakaalu, ning seeläbi andnud komiteedele rohelise tee edasiseks arenguks. Kösteri asjas,kus vaidlustati korralduskomitee kaasamine komisjoni seadusandlikku protsessi põhjusel, et see pärsib komisjonile asutamislepinguga antud otsustusõigust, ütles kohus muuhulgas järgmist: „Korralduskomitee ülesanne on kindlustada pidev nõustamine, juhtimaks Euroopa Komisjoni talle nõukogu poolt delegeeritud volituste rakendamisel ja võimaldamaks viimasel asendada enda tegutsemine komisjoni omaga. Korralduskomiteel ei ole seetõttu õigust teha komisjoni või nõukogu asemel otsuseid“. Ka kohtuasjas Tedeschi vs. Denkavit lükkas Euroopa Kohus tagasi kaebuse, kus väideti, et regulatiivkomiteede süsteem paralüseerib komisjoni tegevust.
Euroopa Parlamendi suhtumine komiteedesse on algusest peale olnud väga skeptiline, sest „olulist teaduslikku ja poliitilist tähendust omavad meetmed“ võeti vastu „ilma, et parlamendil oleks mingit võimalust teostada selle üle kontrolli vastavalt asutamislepingule“*11. 1970. aastate lõpus hakkas parlament avaldama survet kasvava hulga komiteede ratsionaliseerimiseks. Kui komisjon koostas eelarvet 1983. aastaks, kavandades selles võrreldes 1981. aastaga komiteede arvu 31%-list suurenemist, otsustas parlament külmutada suure osa komiteedele mõeldud rahast. Eelarve kontrollikomitee vahearuande alusel võttis parlament vastu resolutsiooni ühenduse eelarve kulude ja komiteede efektiivsuse kohta, kus ta avaldas muret selle üle, et „komisjonil puudub komiteede tegevuse jälgimise efektiivne tsentraliseeritud süsteem“ ja et „see on viinud olukorrani, kus nõuandvad tegevused on teatud määral autonoomsed ning ei allu enam komisjoni järelevalvele“. Resolutsiooniga nõuti ühtsete reeglite kehtestamist muuhulgas komiteede koosolekute kestusele ja sagedusele ning liikmesriikide esindajate maksimumarvule, kelle reisikulud kinni makstakse. Komisjon pidi ratsionaliseerimisprotsessi käigust parlamendile raporteerima. 1984. aasta veebruaris esitas komisjon parlamendile oma aruande, kus vastas detailselt parlamendi kriitikale ning pani ette lõpetada 132 komitee tegevus (21,9% komiteede koguarvust).*12
Asutamislepingu esimese muutmise käigus, ühtse Euroopa akti vastuvõtmisega 1986. aastal (jõustus 1987. aastal) muudeti endist artiklit 145 (uus art 202) nii, et nõukogu senine võimalus rakendusvolitusi delegeerida muudeti kohustuseks, millest tal vaid teatud erandjuhtudel on võimalik loobuda. Uue sõnastusega pandi seaduslik alus ka komiteede süsteemile: „nõukogu võib kehtestada kindlad nõuded selliste rakendusvolituste kasutamiseks“, kusjuures sellised nõuded tuleb kehtestada eelnevalt, enne õigusaktide vastuvõtmist.
Sellest lähtuvalt võttis nõukogu 13. juulil 1987 vastu otsuse nr 87/373, mis sätestas komisjonile antud rakendusvolituste kasutamise protseduurid. Selle otsuse kehtestamisega võeti tõenäoliselt esmakordselt kasutusele ka termin comitology. Otsus kehtestas neli võimalikku komiteede tüüpi (millest kolmel on omakorda 2 alavarianti) ning vastavalt asutamislepingu endise artikli 145 tõlgendusele, mis kohustab nõukogu kehtestama rakendamisvolituste nõuded, välistab igasuguste muude komiteede kasutamise.*13
1987. aasta komitoloogia-otsuse kohta on avaldatud arvamust, et selle sõnastus oli halvim, mis olla sai: otsusega kehtestas nõukogu terve rea keerulisi protseduure, sätestamata, millal neid kasutada tuleks. Sellega talletati otsuse-eelse olukorra puudused kvaasikonstitutsioonilises normis ning takistati edasist arengut.*14
3.2. 1999. aasta komitoloogia-otsus
1996.–1997. aasta valitsustevahelise konverentsi lõppaktis kutsuti komisjoni üles esitama ettepanek 1987. aasta komitoloogia-otsuse muutmiseks. Selle ettepaneku, mille komisjon töötas välja 1998. aasta suveks, võttis nõukogu vastu juunis 1999. aastal (nõukogu otsus nr 1999/468/EÜ). Otsusega mitte ei muudetud eelnevat otsust, vaid selguse huvides asendati see täielikult uuega. Uue otsuse eesmärkidena on selle preambulas nimetatud komitee tüübi valikul suurema järjepidevuse ja ennustatavuse saavutamine, komiteede kasutamise tingimuste lihtsustamine, parlamendi kaasatuse ning üldsuse informeerimise parandamine.
Uued menetlusprotseduurid 1999. aasta komitoloogia-otsuse alusel on järgmised.
1) Nõuandekomitee menetlus: komitee esitab komisjoni ettepaneku kohta oma arvamuse, vajadusel hääletamise teel, misjärel komisjon võib ettepaneku kehtestada. Seejuures peab ta komitee arvamust arvesse võtma niipalju kui võimalik ning informeerima ka komiteed, mil määral ta viimase arvamust on arvesse võtnud (art 3).
2) Korralduskomitee puhul kaotati ära senised alavariandid a ja b. Korralduskomitee uue menetluse kohaselt on komisjonil õigus ettepandud meetmed kehtestada pärast komitee arvamuse saamist kvalifitseeritud hääletamise teel.*15 Komitee eitava arvamuse korral peab komisjon selle edastama nõukogule, kes võib kvalifitseeritud häälteenamusega teha kolme kuu jooksul teistsuguse otsuse (art 4).
3) Ka regulatiivkomitee puhul kaotati ära menetluse alavariandid a ja b. Uue menetluse puhul on komisjonil õigus ettepandud meetmed kehtestada vaid komiteelt kvalifitseeritud häälteenamusega saadud positiivse arvamuse puhul. Kui komitee arvamust ei anna või kui see on negatiivne, peab komisjon lõpliku otsuse vastuvõtmiseks oma ettepaneku edastama nõukogule, kes võib seda:
– ühehäälselt muuta;
– kvalifitseeritud häälteenamusega heaks kiita;
– kvalifitseeritud häälteenamusega tagasi lükata, misjärel komisjonil on võimalik kas esitada uuesti sama ettepanek, esitada ettepanek muudetud kujul või esitada uus ettepanek;
või juhul, kui nõukogu kolme kuu jooksul mingit otsust ei langeta, on komisjonil õigus ettepanek kehtestada (art 5).
1999. aasta komitoloogia-otsusega püüti leevendada ühte suuremat probleemi, mis komitoloogia-komiteedele aegade jooksul ette on heidetud: nimelt pole olnud võimalik kindlaks määrata tegutsevate komiteede arvu ning komiteede tegevus ei ole olnud avalikkusele läbinähtav. 1999. aasta komitoloogia-otsuse artikli 7 lõike 4 kohaselt kohustati komisjoni avaldama Euroopa Ühenduste Teatajas nimekiri kõikidest korralduskomiteedest ning alates 2000. aastast igal aastal aruande komiteede tegevuse kohta. Komisjon avaldas komiteede nimekirja 8. augustil 2000 Euroopa Ühenduste Teatajas*16, 2000. aasta aruande komiteede tegevuse kohta 2001. aasta detsembris ning 2001. aasta aruande 2002. aasta detsembris.*17 Ainsaks aruandeks, mille komisjon komiteede töö kohta varem koostanud oli, oli parlamendi palvel esitatud aruanne 1995. aastal.*18
Kuni komiteede nimekirja ja regulaarsete aastaaruannete avaldamiseni kasutasid eri autorid erinevaid võimalusi komiteede arvu kindlaksmääramiseks (nt eelarve kaudu – E. Vos hindab sellisel meetodil komiteede koguarvuks ca 477, öeldes samas, et teised autorid on saanud teisi meetodeid kasutades koguarvuks ligi 1000).*19 Peamiselt tegi komiteede arvu kindlaksmääramise raskeks see, et eri komiteed pidasid sageli koosolekuid koos, mõned komiteed, mis eelarvest nähtuvalt olid asutatud, ei käinud tegelikult üldse koos, samale komiteele oli pandud ülesandeid mitmete õigusaktidega, komiteede iseloom muutus eri ettepanekute hääletamise puhul ning komiteedes oli loodud erinevaid infovahetus- ja tehnilisi töögruppe.*20 2000. aastal avaldatud nimekirjas teatas komisjon 267 komiteest, mille kohta lisaks ametlikule nimele oli toodud ka komitee asutamisakt, selle avaldamiskoht ning märge komitee tüübi kohta. Komisjoni aruandes komiteede tööst 2000. aastal tuuakse komiteede arvuks 244 (seisuga 31. detsember 2000)*21 ja 2001. aasta aruandes 247 (seisuga 31. detsember 2001).*22
Viimastel aastatel on nõukogu selgelt võtnud suuna sellele, et enamiku õigusaktide rakendamine delegeeritakse komisjonile. Selles on oma osa ka komisjonil, kes asutamislepingust tulenevat seadusandliku initsiatiivi õigust kasutades valmistab seadusandlikud aktid nõukogule ette.
3.3. Hääletamine korralduskomiteedes
Komiteedes võetakse otsused vastu üldjuhul hääletamise teel. Nõuandemenetluse puhul kasutatakse hääletamist vaid vajaduse korral ning sellisel juhul kujuneb komitee arvamus lihthäälteenamusega (nõukogu otsuse nr 1999/468/EÜ art 3 lg 2). Korraldus- ja regulatiivkomitee annab oma arvamuse alati kvalifitseeritud häälteenamusega vastavalt asutamislepingu artikli 205 lõikes 2 toodud protseduurile, kus hääled jagunevad liikmesriikide esindajate vahel analoogselt häälte jaotusele nõukogus (nõukogu otsuse nr 1999/468/EÜ art 4 ja art 5 lg 2).
Komiteede hääletustulemuste statistika näitab, et rohkem kui 90% juhtudel on komitee otsus komisjoni ettepaneku suhtes olnud positiivne. Näiteks 1995. aastal andsid komiteed kokku 1951 arvamust, millest mitte ükski ei olnud negatiivne ja vaid 332 juhul oli arvamus erapoole (no opinion).*23 2000. aastal andsid komiteed arvamuse kokku 2838 ettepanekule, millest nõukokku jõudis vaid kuus.*24 2001. aastal jõudis nõukokku 10 arvamust.*25 Selle põhjusena nähakse mitte komisjoni domineerimist komiteede töös, vaid just komisjoni püüdu valmistada ette liikmesriikidele meelepäraseid eelnõusid. Teisest küljest püüavad nii komisjon kui ka liikmesriigid sageli rakendusmeetmete vastuvõtmisel vältida nõukogu ehk poliitikute sekkumist, mis kahtlemata nõuab täiendavat aja- ja rahakulu.*26 Seega võib öelda, et konsensus on komitoloogia-komiteede koosolekutel saanud normiks. Huvitavad on ka ühe uuringu tulemused, mis näitavad, et komitee liikmed ei püüa komitees toimuva diskussiooni käigus mitte niivõrd leida kinnitust ja tõestada juba varem valmis seisukohti, vaid osalevad sageli diskussioonis ilma selgete esialgsete eelistusteta või olla valmis oma esialgse positsiooni muutmiseks.*27 See, kuidas komiteed toimivad ja kuidas neis lõppotsused kujundatakse, on senini siiski suhteliselt keeruline ja jäänud arusaamatuks isegi Euroopa Liidu spetsialistidele.*28
4. Komiteede süsteemi positiivsed ja
negatiivsed aspektid ning võimalikud arengud
4.1. Positiivsed aspektid
Komiteedel on ühenduse otsustusprotsessis tänapäeval täita väga oluline roll ning seoses rakendamist vajavate ühenduse õigusaktide hulga pideva suurenemise ning siseturu arenguga võib arvata, et komiteedel baseeruva otsustamise maht ja osatähtsus kasvavad veelgi.*29
Komiteede süsteemi positiivsetes külgedes on enamik autoreid suhteliselt ühel meelel. Kasulike ja efektiivsete aspektidena on näiteks Douglas-Scott välja toonud järgmised.*30
1) Komiteed hõlbustavad ühenduse õiguse rakendamist. Selles osas on märgitud nii ühenduse õigusloome tõhusust (effectiveness) – tehnilised eksperdid otsustamas tehnilisi üksikasju poliitikute asemel – kui ka mõjusust (efficiency) – liikmesriikide osalus õigusaktide väljatöötamises hõlbustab ka nende rakendamist liikmesriikides.*31
2) Komiteed võimaldavad nõukogul teatud määral kontrollida komisjoni tegevust delegeeritud volituste kasutamisel.
3) Komiteede näol on tegemist liikmesriikide panusega õigusloomeprotsessi, mis tagab liikmesriikide huvidega arvestamise ning liikmesriikide osaluse riskide juhtimises ja subsidiaarsusküsimustes.*32
4) Komiteed abistavad ülesannetega üle koormatud komisjoni.
5) Komiteed on komisjoni ja liikmesriike ühendavaks lüliks, horisontaalseks ja vertikaalseks ühenduslüliks võimude vahel, muutes sel viisil poliitikakujunduse mitmetasandiliseks.*33
6) Komiteed informeerivad otsustajaid valdkonnas toimunud viimastest muudatustest.
7) Komiteede töö moodustab uute õigusaktide loomise alustala.
Rakenduskomiteed võimaldavad vähendada ka nõukogu töökoormust, mis tähendab, et niigi ülekoormatud ministrid ei pea tegelema väga detailsete õigusaktidega. Komisjon on komiteede olemasoluga leppinud ja sellega rahul lisaks töökoormuse leevendamise aspekti tõttu ka sellepärast, et nõukogu poolt delegeeritud volitused on tavaliselt väga laialdased ning võimaldavad komisjonil oma ülesandeid suhteliselt vabalt teostada. Kuna praktika on näidanud, et komiteede ja komisjoni vahel esineb arvamuste lahknemist haruharva, võib komisjon komitees läbi suruda peaaegu mis tahes ettepaneku.*34 Komisjon on ka arvamusel, et komitoloogia on võimaldanud koostööd komisjoni ja liikmesriikide administratsiooni vahel ja seda efektiivsemaks muutnud, sest administratsioon on ju see, kes peab ühenduse tasandil kehtestatud akte rakendama.*35
4.2. Negatiivsed aspektid
Komiteed on aga oma loomisest saati tekitanud mitmeid küsimusi ja probleeme eri institutsioonidele nii ühenduse kui ka liikmesriikide tasandil. Komiteedest on saanud ühenduse kvaasiinstitutsionaalne mudel ning sellega seoses on tekkinud mitmeid juriidilisi ja poliitilisi vaidlusi nende vajalikkuse, rolli ja sobivuse üle ühenduse struktuuri. Ka delegeeritud volitused ise tekitavad raskusi, sest valdkonna peamisi elemente, mida Euroopa Kohtu seisukoha järgi peab nõukogu ise sätestama, on formaalselt pea võimatu eristada nendest volitustest, mida nõukogu võiks delegeerida komisjonile.
Alates 1960. aastatest, kui loodi esimesed komitoloogia-komiteed, keskendusid vaidlused komiteede puuduste üle kolme aastakümne jooksul peamiselt institutsionaalse tasakaalu küsimusele.*36 Eelkõige on olnud arutluse all ühenduse institutsionaalse tasakaalu häirimine komisjoni otsustusprotsessi takistamise kaudu ning parlamendi kontrollivõimaluste välistamise. Eespool käsitletud kohtulahenditest on näha, et selles osas on kujunenud välja selged seisukohad: komiteed ei ohusta ühenduse institutsionaalset tasakaalu, sest igal asutamislepinguga loodud institutsioonil on vastavalt asutamislepingule oma pädevus ning võimude lahususe printsiip traditsioonilises mõttes ühenduse puhul ei kehti. Samuti ei kahjusta komiteed komisjoni otsustuspädevust, sest komiteed annavad vaid oma arvamuse komisjoni ettepaneku suhtes. Komisjon on siiski see, kes rakendusaktid kehtestab.
Viimasel ajal on diskussiooni keskpunkti tõusnud komitoloogia-komiteede legaalsuse aspekt. Euroopa Parlament, mille tähtsus viimaste aastakümnete jooksul on silmnähtavalt suurenenud, on komiteede ebademokraatliku olemuse tõttu olnud pidevalt nende kasutamise suhtes kriitilisel seisukohal. Kritiseeritud on olukorda, kus komiteed, mis koosnevad liikmesriikide valitsusametnikest, mängivad ühenduse rakendusaktide kehtestamisel keskset rolli.*37 Demokraatlikul teel mittevalitud ametnike võimu küsimus on pannud ka mitmed analüütikud komitoloogiat arvustama. On küsitud isegi retooriline küsimus, kas Euroopa Liit ise võetaks vastu Euroopa Liitu, kui ta seda peaks taotlema ja vastuseks on olnud küüniline „tõenäoliselt mitte“ ja seda just demokraatlike struktuuride vähesuse tõttu.*38 Kui arvestada, et väga suure osa riigisiseste õigusaktide eesmärk on vaid ühenduse normide transponeerimine riiklikku õiguskorda ja seega riikliku seadusandja roll nende puhul on muutunud marginaalseks, on diskussioon ühenduse seadusloome demokraatlikkuse üle kindlasti õigustatud.
Liikmesriigi valitsuste kui ühenduse õigusaktide rakendajate vaatekohast on problemaatiline veel üks aspekt: nimelt rakendusaktide efektiivne täiendamine ja muutmine ühenduse tasandil. Need muudatused on vaja teatud aja jooksul kohandada riigi õigussüsteemiga, mis muudab riiklikud õigusaktid väga fragmenteerituks ja raskesti jälgitavaks.*39 Selle probleemi ainsaks lahenduseks on nii riiklike kui ka ühenduse õigusaktide konsolideeritud redaktsioonide avaldamine, milleks saab kahtlemata hästi ära kasutada infotehnoloogia võimalusi.
Problemaatiline on ka see, et komiteed ei allu asutamislepingu artikli 230 alusel kohtulikule kontrollile. Teoreetiliselt peaks nõukogu asutamislepingu artikli 202 alusel delegeerima komisjonile vaid rakendusaktide kehtestamise. Kohus on aga andnud terminile „rakendamine“ väga laia tähenduse, mis on määratult laiem kui vaid tehniliste normide kehtestamine. Tehniliste küsimuste lahutamine poliitilistest otsustustest on peaaegu võimatu, sest mis tahes tehniline või teaduslik normatiiv toob kaasa tagajärjed, mis on tõlgendatavad teatud poliitika kehtestamisena ja loovad aluse valdkonna edaspidiseks arenguks. Komitoloogia-komiteed, kes selliste küsimustega tegelevad, panevad seega liikmesriikide ametnikud poliitiliste otsustajate rolli.*40 Siinjuures tuleb arvestada veel ühte aspekti: millist mõju avaldavad või saavad avaldada otsuste tegemisele valitsusväliste huvigruppide esindajad. Õiguse aspektist on pööratud tähelepanu valitsusväliste organisatsioonide positsiooni parandamisele ning nende kui õigusaktide mõju lõppobjektide seisukohtade ja informatsiooni kajastamisele kogu protsessis. Üheks võimaluseks on see, et valitsusväliste organisatsioonide esindajatest moodustatakse komitoloogia-komiteede juurde töögrupid, kes võiksid spetsiifilistes küsimustes oma arvamuse kujundada ja komiteele edastada.*41 Siin võib paralleeli tõmmata komisjoni selle seadusandliku initsiatiivi ainuõiguse teostamise juures nõustavate ekspertgruppidega. Ekspertgrupid koosnevad vastava valdkonna ekspertidest nii valitsus- kui ka erasektorist, kusjuures valiku teeb komisjon nende eksperdikogemusest, mitte positsioonist lähtudes. Ekspertgruppide loomise eesmärk aga on üks: saada kätte eelnõude ettevalmistamiseks parim hetkel kättesaadav informatsioon.
1999. aasta komitoloogia-otsuses leidis käsitlemist komitoloogia-komiteede läbipaistvuse ja avatuse küsimus – aspekt, mida komitoloogiale on pidevalt ette heidetud.*42 Varem ei olnud komiteed kohustatud oma tegevusest kellelegi aru andma ega informatsiooni jagama kellelegi peale parlamendi ja sedagi piiratud kujul, nii et kogu süsteemi ülesehitus ja toimivus jäi segaseks isegi komiteede liikmetele endile.*43 Nüüd kohustus komisjon esiteks avaldama igal aastal selle kohta raporteid ning koostama ka kõigi komiteede nimekirja; teiseks kohustati komiteed muutma oma töödokumendid avalikuks (nõukogu otsus 1999/468/EÜ art 7 lg-d 4 ja 5). Samas otsuses nähti ette ka ühtsete standardprotseduuride loomine komiteede tarvis (mida nad küll igaüks oma spetsiifikast lähtudes teatud määral modifitseerida võivad), mis samuti suurendab komiteede tegevuse läbipaistvust (otsuse art 7 lg 1). Sellised meetmed on aga võetud alles viimastel aastatel ning pole ka nüüd mõne autori arvates piisavad.*44 Rääkimata siis veel varasemast olukorrast, kus oli raskusi, nagu ülal viidatud, isegi komiteede arvu ja tegevusvaldkondade kindlakstegemisega. Kuna komiteede töö kohta oli väga raske või peaaegu võimatu informatsiooni saada, ei olnud võimalik nende tööd ka kontrollida ja arvustada ei avalikkusel, huvigruppidel ega analüütikutel.
Komiteede-süsteemi edasise arengu kohta on avaldatud arvamust, et need võivad olla üheks olulisemaks tulevase föderaalse ülesehituse osaks, mida iseloomustab intensiivne ja kompleksne mitmetasandiline osalejate võrgustik.*45 Just osalus on võtmeks, mis aitaks leevendada lõhet liikmesriikide kodanike ja keskinstitutsioonide vahel ning osalemise ja oma seisukoha väljendamise võimalus tuleks tagada kõigile, keda rakenduskomiteede otsused mõjutavad.*46 1999. aasta komitoloogia-otsusega on pandud alus rakenduskomiteede tegevuse avalikustamisele (nt kehtivad komitoloogia-dokumentidele samad avalikustamise reeglid kui komisjoni dokumentidele; komisjon peab avaldama nimekirja tegutsevatest komiteedest ning nende tegevuse aruande igal aastal), kuid puudub avalikkuse ja huvigruppide osalemise õigus. Siin on lahendusena välja pakutud ühenduse tasandil sellise õigusakti kehtestamist, mille ekvivalendiks oleks Ameerika Ühendriikide Administrative Procedures Act.*47Selle põhieesmärgiks on ühiskonna kaasamine otsustusprotsessi juba selle käigus ja see toimib õigusaktide eelkontrollina. Selline õigusakt annab kohtule pädevuse kontrollida selle täitmist ning isikutele, kelle huvisid on kahjustatud õigusloomeprotsessis näiteks informeerimata jätmise või arvamuse ignoreerimise teel, on õigus sellise tegevuse peale kaevata.
1 S. Douglas-Scott. Consitutional Law of the European Union. School of Law, King’s College London, Pearson Education, 2002, lk 62.
2 Viimaste aastate andmeid ei õnnestunud autoril hankida, sest alates 1996. aastast ei anna Euroopa ühenduste General Report enam täpseid andmeid vastuvõetud õigusaktide arvu kohta. Samuti ei leia aastate kaupa vastu võetud õigusaktide arvu ka Euroopa Komisjoni kodulehelt.
3 G. Haibach. Comitology after Amsterdam: A Comparative Analysis of the Delegation of Legislative Powers. – Eipascope, 1997, nr 3, lk 10.
4 J. A. E. Vervaele. Shared Governance and Enforcement of European Law. – EU Committees: Social Regulation, Law and Politics. Ch. Joerges, E. Vos (koost.). Oxford, Portland: Hart Publishing, 1999, lk 129–130.
5 Komisjon vs. nõukogu (nr 16/88); ACF Chemiflora NV vs. komisjon (nr 41/69).
6 Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel vs. Köster, Berodt & Co (nr C25/70). Selles kohtuasjas oli tegemist teravilja impordi- ja ekspordilitsentsidega ning nende saamiseks makstava deposiidiga. Kohus pidas piisavaks, et nõukogu oli volitanud komisjoni kehtestama impordilitsentsi saamiseks vajaliku deposiidi maksmise kohustuse, ning komisjoni poolt kehtestatud deposiidikohustust ekspordilitsentsi saamiseks ei tühistanud.
7 G. Haibach (viide 3), lk 5.
8 Saksamaa vs. komisjon (nr 240/90).
9 F. Franchino. The Determinants of Control of Commission’s Executive Functions. European Integration online Papers (EIoP), 1999 (3), nr 2, lk 2. Arvutivõrgus kättesaadav: [Link]">[Link].
10 E. Vos. EU Committees: the Evolution of Unforeseen Institutional Actors in European Product Regulation. – EU Committees: Social Regulation, Law and Politics (viide 4), lk 21.
11 Session Documents of the European Parliament of 5 May 1984 (Doc. 1-205/84), viidatud G. Haibach. Council Decision 1999/468 – A New Comitology Decision for the 21st Century!? – Eipascope, 1999, nr 3, lk 10–11 kaudu.
12 G. Haibach (viide 11), lk 10–11.
13 J.-P. Jacqué. Implementing Powers and Comitlogy. – EU Committees: Social Regulation, Law and Politics (viide 4), lk 64.
14 K. S. C. Bradley. Institutional Aspects of Comitology: Scenes from the Cutting Room Floor. – EU Committees: Social Regulation, Law and Politics (viide 4), lk 92.
15 Kvalifitseeritud häälteenamus on asutamislepingu artikli 205 lõikes 2 sätestatud nõukogus komisjoni ettepaneku alusel otsuste vastuvõtmiseks ettenähtud protseduur, mille kohaselt igale liikmesriigile on antud teatud kindel arv hääli. Positiivseks otsuseks loetakse juhtu, kui häälte koguarvust (87) on ettepaneku poolt 62; negatiivseks arvamuseks seda, kui 62 häält on ettepaneku vastu, ning juhul, kui otsuse poolt või vastu on 26–61 häält, siis loetakse, et komitee oma arvamust ei esitanud. Vastavalt 1999. aasta komitoloogia-otsuse artiklile 4 ja artikli 5 lõikele 2 arvestatakse ka korraldus- ja regulatiivkomitees liikmesriikide esindajate hääli eelnimetatud viisil.
16 List of Committees which assist the Commission in the exercise of its implementing powers (nr 2000/C 225/02).
17 Report from the Commission on the working of committees during 2000. COM/2001/0783. – EÜT C 37, lk 2–16. Arvutivõrgus kättesaadav: [Link]!celexplus!prod!CELEXnumdoc&lg=en&numdoc=52001DC0783; Report from the Commission on the working of committees during 2001. COM/2002/0733. Arvutivõrgus kättesaadav: [Link]!celexplus!prod!CELEXnumdoc&lg=en&numdoc=52002DC0733.
18 Dokument nr SEC(96)1498 (avaldamiskohale viide); vt Report from the Commission on the working of committees during 2000 (viide 17), lk 1.
19 E. Vos (viide 10), lk 19.
20 C. Demmke. Comitology in the Environmental Sector. – Delegated Legislation and the Role of Committees in the EC. M. Andenas, A. Türk (koost.). Kluwer Law International, 2000, lk 287–289.
21 Report from the Commission on the working of committees during 2000 (viide 17), p 2.1.
22 Samas.
23 G. C. Azzi. Comitology and the European Commission. – EU Committees: Social Regulation, Law and Politics (viide 4), lk 53.
24 Report from the Commission on the working of the committees during 2000 (viide 17), p 1.4.
25 Samas.
26 C. Demmke (viide 20), lk 285.
27 Ch. Joerges. “Good Governance” Through Comitology? – EU Committees: Social Regulation, Law and Politics (viide 4), lk 320.
28 S. Douglas-Scott (viide 1), lk 67.
29 E. Vos (viide 10), lk 20.
30 S. Douglas-Scott (viide 1), lk 66.
31 C. Demmke (viide 20), lk 301.
32 E. Vos (viide 10), lk 32.
33 Samas, lk 33.
34 C. Demmke (viide 20), lk 298.
35 G. C. Azzi (viide 23), lk 53.
36 R. Dehousse. Towards a Regulation of Transnational Governance? Citizen’s Rights and the Reform of Comitology Procedures. – EU Committees: Social Regulation, Law and Politics (viide 4), lk 109.
37 Samas.
38 C. Demmke (viide 20), lk 279.
39 Samas, lk 297.
40 Vt ka S. Douglas-Scott (viide 1), lk 68–69.
41 C. Demmke (viide 20), lk 302.
42 Vt nt G. de B?rca. Institutional Development of the EU. – The Evolution of EU Law. P. Craig, G. de B?rca (koost.). Oxford University Press, 1999, lk 69; C. Demmke (viide 20), lk 287.
43 S. Douglas-Scott (viide 1), lk 67.
44 E. Vos (viide 10), lk 44.
45 G. de B?rca (viide 42), lk 70.
46 R. Dehousse (viide 36), lk 121.
47 S. Douglas-Scott (viide 1), lk 139.
9 F. Franchino. The Determinants of Control of Commission’s Executive Functions. European Integration online Papers (EIoP), 1999 (3), nr 2, lk 2. Arvutivõrgus kättesaadav: http://eiop.or.at/eiop/texte/1999-002a.htm.
17 Report from the Commission on the working of committees during 2000. COM/2001/0783. – EÜT C 37, lk 2–16. Arvutivõrgus kättesaadav: http://europa.eu.int/smartapi/cgi/sga_doc?smartapi!celexplus!prod!CELEXnumdoc&lg=en&numdoc=52001DC0783; Report from the Commission on the working of committees during 2001. COM/2002/0733. Arvutivõrgus kättesaadav: http://europa.eu.int/smartapi/cgi/sga_doc?smartapi!celexplus!prod!CELEXnumdoc&lg=en&numdoc=52002DC0733.

matches: Kohus kohus Kohus Kohus kohus Kohus Kohus Kohus


CMR art 1 lg 1 järgi kohaldatakse selle konventsiooni sätteid, kui on täidetud kolm tingimust: lepingus näidatud kaupade vastuvõtmise koht ja üleandmiseks ettenähtud koht asuvad eri riikides, vähemalt üks neist riikidest, kus toimub kaupade vastuvõtmine või üleandmine, on ühinenud CMR-iga ja kaupade transpordi eest makstakse tasu. (p 12)
CMR-is ei ole veolepingut ammendavalt reguleeritud ning reguleerimata osas laienevad veolepingule ka riigisisese õiguse sätted. (p 13)
CMR-i toime alla kuuluvatest vedudest tulenevate nõuete aegumist reguleerib CMR art 32. (p 13)
CMR art 32 lg 1 esimese lause järgi on CMR-i kohaldamisalasse kuuluvatest vedudest tulenevatele nõuetele kehtestatud hagi üheaastane aegumistähtaeg. CMR art 32 lg 1 lit a järgi algab hagi aegumistähtaja kulg kauba osalise kaotsimineku, vigastamise või kohaletoimetamisega viivitamise puhul kauba üleandmise päevast arvates. CMR art 32 lg 1 neljanda lause kohaselt ei arvata aegumistähtaja hulka päeva, millest algab hagi aegumistähtaja kulg. (p 14)
CMR art 32 lg 1 teine lause sätestab hagi kolmeaastase aegumistähtaja tahtliku õigusvastase tegevuse korral. Riigikohus on selles sättes sisalduva tahtliku õigusvastase tegevuse sisustamisel leidnud, et sobivaks võrdlusaluseks on VÕS-i regulatsioon veolepingust tulenevate nõuete aegumise kohta ning selle sätte tähenduses on ka raske hooletus võrdsustatav tahtliku õigusvastase tegevusega (vt selle kohta nt Riigikohtu 26. märtsi 2014. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-191-13, p 11; 11. juuni 2014. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-54-14, p 14). (p 15)
CMR art 32 lg 4 kohaselt ei või nõudeid, mille hagi aegumistähtaeg on möödunud, esitada vastuhagi või vastuvaidluse korras. Vastuvaidluse korras õiguse teostamise keeld tähendab CMR-i mõttes muuhulgas seda, et aegunud nõuet ei tohi tasaarvestada (vt 19. detsembri 2012. a otsuse nr 3-2-1-165-12, p 48). (p 16)
Kui kaupade vastuvõtmiseks ja üleandmiseks on ettenähtud kohad eri riikides, tuleb CMR art 1 järgi veolepingule kohaldada CMR-i, ehkki nii veo tellija, vedaja kui ka veose saaja asukohad on Eestis (vt CMR kohaldamise kohta ka nt Riigikohtu 20. märtsi 2003. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-18-03, p 16; 30. jaanuari 2009. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-143-08, p 10; 30. novembri 2010. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-103-10, p 11). (p 14)
CMR-is reguleerimata osas laienevad veolepingule siseriikliku õiguse sätted (vt ka Riigikohtu 25. veebruari 2009. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-3-09, p-d 12-13). (p 15)
Veolepingule kui võlaõiguslikule lepingule kohalduv õigus ei määra kindlaks lepingust tulenevaid või lepinguga kaasnevaid asjaõiguslikke tagajärgi. Neile kohalduv õigus määratakse rahvusvahelise eraõiguse seaduse 4. osa sätete järgi. (p 16)
Vedaja pandiõigus on olemuselt (piiratud) seadusjärgne asjaõigus vaatamata sellele, et pandiõigus tekib võlaõigusliku veolepingu alusel. REÕS § 18 lg 1 järgi tuleb hinnata pandiõiguse tekkimist selle riigi õiguse järgi, kus asi vedamiseks võeti. (p 17)
REÕS § 18 lg 2 järgi ei saa teostada asjaõigust vastuolus asja asukohariigi õiguse oluliste põhimõtetega. Seega tuleb Eestis hinnata, kas ja millises ulatuses oleks välisriigi õiguse järgi tekkinud asjaõiguse tunnustamine vastuolus Eesti õiguse põhimõtetega. Eelkõige tähendab see võimalust jätta Eestis võlausaldajate ja käibekaitse huvides tunnustamata välismaal tekkinud asjaõigus, mille sarnast Eestis ei tunta ja mille tunnustamine oleks vastuolus Eesti asjaõiguse üldpõhimõtetega. Samuti tähendab see seda, et välismaal tekkinud ja Eestis üldiselt tunnustatavat asjaõigust ei pea tunnustama suuremas ulatuses kui Eesti õigusest tulenevat sarnast õigust. Välismaal tekkinud asjaõiguslik tagatisõigus ei saa selle Eestis realiseerimisel olla üldjuhul võlausaldaja jaoks „parem" kui sarnane Eesti õiguses sätestatud tagatisõigus. (p 20)
Tulenevalt VÕS § 803 lg-test 1 ja 2 tunnustab vedaja pandiõigust ka Eesti õigus, mistõttu on välisriigi õiguse alusel tekkinud pandiõigust võimalik Eestis tunnustada. Küll tuleb asja lahendamisel hinnata, kas ja millises ulatuses erinevad välisriigi ja Eesti õigus vedaja pandiõiguste teostamisel, mh tuleb kindlaks teha pandiõigustest tulenevates õiguste kui ka sellega tagatud nõuete ringi erinevused. (p 21)
Kuigi CMR-is ei ole otseselt sätestatud saatja õigust nõuda, et vedaja annaks veose saajale üle, tuleneb saatja selline õigus CMR-i üldisest mõttest. Nimelt on veolepingu poolteks saatja ja vedaja ning vedajal tuleb oma põhikohustus (kauba kohaletoimetamine saajale) täita just saatja ees. Ka VÕS § 774 lg 1 esimese lause järgi võib kaupade saatjana veolepingu pooleks olev isik nõuda, et vedaja täidaks kohustuse anda kaupade saajale kaubad üle. Kohustuse täitmise nõude aluseks on VÕS § 108 lg 2 esimene lause. (p 26)
Kui kaupade saatja ja vedaja on sõlmitud veolepingust tuleneb kohustuse täitmise nõue kolmanda isiku (kaupade saaja) kasuks VÕS § 80 lg 2 mõttes, saab kaupade saatja nõuda kaupade üleandmist kaupade saajale (vt ka nt Riigikohtu 3. oktoobri 2012. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-94-12, p 29). Seega on nii kaupade saatjal kui saajal õigus nõuda kaupade üleandmist. Selline nõude osas on nad solidaarvõlausaldajad VÕS § 73 mõttes. (p 28)
Veetava kauba kaotsimineku korral võib kauba saaja nõuda CMR art 13 lg 1 teise lause ja art 17 lg 1 alusel, et vedaja hüvitaks talle kauba väärtuse CMR art-s 23 sätestatud ulatuses. See ei välista kauba saatja nõuet vedaja vastu kauba väärtuse hüvitamiseks (Eesti õigust kohaldades tuleneks see sõnaselgelt VÕS § 788 lg-st 4). Lisaks võib CMR art 27 lg 1 alusel nõuda hüvitatavalt summalt viivist 5% aastas. Viivist võib TsMS § 367 alusel nõuda ka etteulatuvalt kuni põhinõude täitmiseni. Ka kaupade väärtuse hüvitamise ja viivise nõude osas on hagejad solidaarvõlausaldajad (vt ka otsuse p 28). Eesti õiguse järgi võib isikul olla õigus nõuda eseme üleandmata jätmisel eseme väärtuse hüvitamist kahjuhüvitisena VÕS § 115 lg-tes 1-3 ettenähtud tingimustel (vt ka Riigikohtu 11. märtsi 2008. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-8-08, p 21; 12. jaanuari 2009. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-127-08, p 12).
Kui vedaja keeldub alusetult kaupu välja andmast (mh kui väljaandmisest keeldumise alusena väidetud pandiõigus või kohustuse täitmisest keeldumise õigus tegelikult puudub), ei ole iseenesest välistatud, et kaubad saab lugeda CMR art 20 mõttes kaotatuks. Seda õigustab eelkõige vajadus lõpetada kaupade üleandmist ja vastuvõtmist puudutav ebaselge õiguslik olukord ning vajadus tagada saatjale ja saajale võimalus esitada vedaja vastu rahalisi hüvitisnõudeid. (p 30)
Veotasunõue on CMR-ile alluvast lepingust tulenev nõue, millele kohaldub CMR art-s 32 sätestatud aegumise regulatsioon. (p 40) Nõudeid, mille aegumistähtaeg on möödunud, ei või CMR art 32 lg 4 sõnastuse järgi esitada vastuhagi või vastuvaidluse (inglise keeles set-off; prantsuse keeles exception) korras. Vastuvaidluse korras õiguse teostamise keeld tähendab CMR-i mõttes nii seda, et aegunud nõuet ei tohi tasaarvestada, kui ka seda, et aegunud nõudele tuginedes ei tohi keelduda oma kohustust täitmast, s.o tugineda VÕS §-dele 110 või 111 (vt ka Münchener Kommentar zum HGB, 2. Aufl, 2009 (MüKo), Band 7, CMR art 32, Rn 49). (p 48)
CMR art 32 lg 1 teise lause kontekstis peaks selle sätte kohaldamiseks olema maksekohustuse täitmata jätmine suunatud õigusvastase tagajärje saavutamisele, sh eelkõige kostja tahtlikule kahjustamisele (vt sarnase TsÜS § 146 lg 4 tõlgendamise kohta Riigikohtu 16. septembri 2009. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-79-09, p 11). (p 41)
CMR ei näe vedajale ette viivisenõuet veotasu maksmisega viivitamise korral. Samas CMR selliseid nõudeid ka ei välista, mistõttu saab neile kohaldada veolepingule kohalduvat siseriiklikku õigust. Veotasu maksmisega viivitamisel saab vedaja nõuda saatjalt viivist VÕS § 113 lg 1 alusel. (p 43)
CMR ei näe vedajale ette saajale üle andmata jäänud kaupade hoidmise või realiseerimise tõttu tekkinud kulutuste hüvitamise nõuet, kuid ka ei välista seda. Esmalt võib kõne alla tulla see, et vedajal on võimalik esitada kaupadele kui pandiesemele tehtud kulutuste hüvitamise nõue. Välistatud ei ole ka lepingulised kulutuste hüvitamise nõuded. (p 44)
Hagi tagamise korras kolmandale isikule makstud kaupade hoiutasu, kohtutäituri tasu jms on täitekulud TMS § 37 lg 1 mõttes, mille hüvitamise kohta kehtib erikord (vt ka Riigikohtu 14. märtsi 2012. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-176-11, p-d 15-17). Need kulud nõutakse võlgnikult sisse täitekulude otsuse alusel (TMS § 38 lg 2, kohtutäituri seaduse § 31 lg 1, § 38 lg-d 4 ja 5). Täitedokumendi tühistamisel võib võlgnik TMS § 42 alusel nõuda, et sissenõudja tagastaks täitekulud. Täitekulud kui hagi tagamise määruse täitmise kulud hüvitatakse kohtuväliste kuludena TsMS § 144 p 5 mõttes ja menetluskuludena TsMS § 138 lg 1 mõttes menetluskulude kindlaksmääramise menetluses (TsMS § 174). See tähendab mh, et hagi tagamise käigus kantud kulutuste hüvitamist ei saa nõuda hagiga väljaspool menetluskulude kindlaksmääramise menetlust. (p 45)
Juba hagi tagamise korras kaupu hoiule andes tuleks lahendada ka hoiukulude kandmise küsimus ning vajadusel kohustada hagejat tegema nende katteks ettemaksu. TMS § 40 alusel võib ettemaksu nõuda ka kohtutäitur. (p 49)
CMR ei reguleeri kõiki veolepingut puudutavaid küsimusi ja osas, mida CMR ei reguleeri, tuleb veolepingule kohaldada siseriiklikku õigust. CMR-i mõtteks ei ole välistada veolepingu poolte muid lepingust ja siseriiklikust õigusest tulenevaid nõudeid teineteise vastu.
CMR art 17 ei reguleeri olukorda, kus vedaja jätab kauba vedamiseks üldse vastu võtmata. Vedaja vastutab sellise lepingu rikkumise eest siseriikliku õiguse järgi.
CMR art-s 32 sätestatud aegumistähtajad kohalduvad üksnes CMR-is sätestatud nõuetele.
3-2-1-143-08 Riigikohus 30.01.2009
Vt Riigikohtu tsiviilkolleegiumi lahend nr 3-2-1-56-06.


Avaldajal oli vanema õiguste äravõtmise avaldust esitades õigus esitada ka avaldus eraelu ja isikuõiguste kaitse abinõu rakendamiseks (TsMS § 544 lg 3). Samas võis avaldaja soovida esialgse õiguskaitse rakendamist eraelu ja isikuõiguste kaitseks (st esitas eraelu ja isikuõiguste kaitse tagamiseks taotluse rakendada esialgset õiguskaitset). Kui avaldaja oli taotlenud eraelu ja isikuõiguste kaitse abinõude kohaldamist VÕS § 1055 ja TsMS § 544 alusel, tuli avaldust käsitada iseseisva hagita asjana. Avaldajal on ebaõigete faktiväidete või ebakohaste väärtushinnangute avaldamise korral õigus pöörduda nii enda kui ka oma laste isiklike õiguste kaitseks kohtu poole. Avaldus võibki olla VÕS § 1055 alusel TsMS § 544 järgi esitatud eraelu ja isikuõiguste kaitseks. Kui avaldaja esitas avalduse eraelu ja isikuõiguste kaitse abinõude kohaldamiseks, tuli avaldajal mh tasuda TsMS § 139 lg 2 p 2 järgi avalduse maakohtule esitamise ajal kehtivas määras riigilõivu. TsMS § 545 järgi kuulab kohus enne lähenemiskeelu või muu isikuõiguse kaitse abinõu rakendamist ära isiku, kelle suhtes abinõu rakendamist taotletakse, ja isiku, kelle huvides abinõu rakendamist menetletakse. Vajaduse korral kuulab kohus ära ka nimetatud isikute lähedasi isikuid, isikute elukohajärgse valla- või linnavalitsuse või politseiasutuse. Ülalnimetatut tegemata ei saanud kohus rakendada eraelu ja isikuõiguste kaitse abinõusid. Küll olnuks sellise avalduse esitamisel võimalik kohaldada eraelu ja isikuõiguste kaitseks kohtumenetluse ajaks esialgset õiguskaitset TsMS § 546 alusel.


Teenistusülesannete täitmise tõttu surnud kaitseväelase ja asendusteenistuja matuse korraldamise kulu ulatus, maksmise tingimused ja kord – Riigi Teataja
Teenistusülesannete täitmise tõttu surnud kaitseväelase ja asendusteenistuja matuse korraldamise kulu ulatus, maksmise tingimused ja kord
Jõustumine: 01.01.201801.04.2013
RT I, 05.02.2013, 7
Määrus kehtestatakse kaitseväeteenistuse seaduse § 196 lõike 5 alusel.
(1) Käesolev määrus reguleerib kaitseväeteenistuses ja asendusteenistuses teenistusülesannete täitmise tõttu surnud kaitseväelase ja asendusteenistuja matuse korraldamise kulu (edaspidi matusekulud) ulatust, hüvitavate matusekulude loetelu, matusekulu maksmise tingimusi ja korda.
(2) Käesolevat määrust ei kohaldata, kui tegevväelane on suunatud kaitseväeteenistuse seaduse § 119 lõike 1 alusel sõjaväelise auastmeta ameti- või töökohale.
§ 2. Matusekulud ja kulude kandmise ulatus
(1) Matusekuludeks on surnu matuseks ettevalmistamise, transportimise, tuhastamise või matmise ning leinatalituse kulud.
(2) Matusekulud kantakse riikliku matusetoetuse seaduse § 6 lõike 1 alusel igaks eelarveaastaks riigieelarvega kehtestatud matusetoetuse suuruse kuni kahekümnekordses ulatuses.
(3) Vajadusel kantakse täiendavalt käesoleva paragrahvi lõigetes 1–2 sätestatule välisriigis hukkunud või surnud kaitseväelase Eestisse toomise kulud.
§ 3. Matusekulude kandmine
(1) Teenistusülesannete täitmise tõttu surnud kaitseväelase matusekulud kannab Kaitsevägi.
(2) Teenistusülesannete täitmise tõttu surnud asendusteenistuja matusekulud kannab Kaitseressursside Amet.
§ 4. Otsus matusekulude kandmise kohta
Käesoleva määruse §-s 3 nimetatud asutuse juht teeb otsuse matusekulude kandmise kohta viivitamatult pärast isiku teenistusalase tagatise saamise õiguse tuvastamist, kuid mitte hiljem kui kolme kalendripäeva jooksul arvates kaitseväelase või asendusteenistuja surmast.
Veaparandus - Eemaldatud eksitav lisa. Alus: Riigi Teataja seadus § 10 lõige 3 ja Kaitseministeeriumi 6.02.2013 taotlus nr 5-13/13/559.
RT I, 29.12.2017, 47
(2) Matusekulud kantakse kuni 5000 euro ulatuses.
[RT I, 29.12.2017, 11 - jõust. 01.01.2018]


§ 10011 Eriolukorrast tingitud erisused õpilase hindamises põhikoolis ja gümnaasiumis
§ 10012 Eriolukorrast tingitud erisused põhikooli ja gümnaasiumi lõpetamisel aastatel 2020 ja 2021
RT I, 16.06.2020, 11
13.02.2019 RT I, 01.03.2019, 2 01.09.2019
(2) Kui haridusliku erivajadusega õpilasele koostatud individuaalse õppekavaga nähakse ette riiklikus õppekavas sätestatud õpitulemuste vähendamine või asendamine või kohustusliku õppeaine õppimisest vabastamine, võib individuaalset õppekava rakendada koolivälise nõustamismeeskonna soovitusel.
(4) Õppekirjanduse väljaandja teeb riiklikule õppekavale vastava õppekirjanduse kättesaadavaks ka digitaalses vormis Haridus- ja Noorteameti peetavas portaalis Haridus- ja Teadusministeeriumi ning õppekirjanduse väljaandja vahel kokku lepitud tingimustel ja korras.
(7) Käesoleva paragrahvi lõikes 5 sätestatud keele- ja kultuuriõppeks võimaluste loomise koordineerimist, sealhulgas keele- ja kultuuriõppeks vajalike materjalide hankimist, korraldab Haridus- ja Noorteamet.
(8) [Kehtetu - RT I, 16.06.2020, 1 - jõust. 01.08.2020]
(21) Ühtsete põhikooli lõpueksamite ettevalmistamist ja läbiviimist ning eksamitööde koostamist, hindamist ja säilitamist korraldab Haridus- ja Noorteamet.
(22) [Kehtetu - RT I, 16.06.2020, 1 - jõust. 01.08.2020]
(21) Riigieksamite ettevalmistamist ja läbiviimist, eksamitööde koostamist, hindamist ja säilitamist ning riigieksamitunnistuste väljastamist korraldab Haridus- ja Noorteamet.
(12) Keskhariduse omandanud isik tasub sama õppeaine riigieksami korduvaks sooritamiseks registreerimise eest riigilõivu.
(3) Testide andmekogu vastutav töötleja on Haridus- ja Noorteamet ning volitatud töötleja määratakse andmekogu põhimääruses.
(4) [Kehtetu - RT I, 16.06.2020, 1 - jõust. 01.08.2020]
(31) Tasemetööde ettevalmistamist, koostamist, läbiviimist ja hindamist ning tasemetööde, ühtsete põhikooli lõpueksamite ja riigieksamite tulemuste analüüsimist koordineerib Haridus- ja Noorteamet.
(32) [Kehtetu - RT I, 16.06.2020, 1 - jõust. 01.08.2020]
(4) Haridus- ja Noorteamet teavitab koole õpitulemuste välishindamise tulemustest.
(11) Koolis on õpilasele keelatud järgmised esemed ja ained:
[RT I, 01.03.2019, 2 - jõust. 01.09.2019]
(12) Kui koolil tekib põhjendatud kahtlus, et õpilase valduses on käesoleva paragrahvi lõikes 11 nimetatud esemeid või aineid, võtab kool kasutusele meetmed vahetu või vahetult eesseisva ohu vähendamiseks või kõrvaldamiseks käesolevas paragrahvis ja käesoleva seaduse §-s 58 sätestatud tingimustel ja korras. Relva, lõhkeaine või aine, mida kasutatakse narkootilise joobe tekitamiseks, kahtlusest teavitab kool viivitamata politseid.
(13) Käesoleva paragrahvi lõikes 11 nimetamata koolis keelatud esemete ja ainete loetelu sätestatakse kooli kodukorras.
(1) Haridus- ja Noorteamet korraldab soovituste andmise õppe ja kasvatuse korraldamiseks ning tugiteenuste rakendamiseks.
(2) [Kehtetu - RT I, 16.06.2020, 1 - jõust. 01.08.2020]
6) selliste esemete ja ainete kooli hoiulevõtmine, mis ei ole käesoleva seaduse § 44 lõike 11 kohaselt keelatud, kuid mida õpilane kasutab viisil, mis ei ole kooskõlas kooli kodukorraga;
61) põhjendatud kahtluse korral, et õpilase valduses on käesoleva seaduse § 44 lõike 11 kohaselt keelatud esemeid või aineid, nende olemasolu kontrollimine ja äravõtmine õpilase valdusest, sealhulgas õpilase riietest ja õpilase kasutuses olevast suletud kapist;
62) selliste esemete ja ainete kooli hoiulevõtmine, mis on käesoleva seaduse § 44 lõike 11 kohaselt keelatud;
(41) Käesoleva paragrahvi lõike 3 punktis 61 sätestatud mõjutusmeetme kohaldajaks võivad olla direktor ning direktori määratud isik, kellel on ettevalmistus mõjutusmeetme kohaldamiseks (edaspidi mõlemad kontrollija). Kontrollija peab olema kõrgharidusega ja teadlik meetme rakendamisega kaasneda võivatest ohtudest, meetme õiguslikest alustest ja kohaldamise tingimustest ning tal peavad olema teadmised, oskused ja sobivad isiksuseomadused meetme kohaldamiseks lapse huvidest lähtudes.
(5) Kooli hoiule võetud esemed ja ained hoiustatakse kooli kodukorras sätestatu kohaselt. Hiljemalt õpilase õppepäeva lõppedes tagastatakse talle käesoleva paragrahvi lõike 3 alusel hoiule võetud ese või aine, välja arvatud ese või aine, mis on keelatud käesoleva seaduse § 44 lõike 11 kohaselt, mille puhul kool:
1) teavitab relva, lõhkeaine või aine, mida kasutatakse narkootilise joobe tekitamiseks, leidmisest kohe politseid ja annab need viivitamata politseile üle;
2) tagastab käesoleva lõike punktis 1 nimetamata esemed ja ained vanemale pärast õpilase käitumise arutamist vanemaga või annab need vajaduse korral asja või aine ohtlikkusest lähtudes üle politseile.
(51) Käesoleva paragrahvi lõike 3 punktis 61 sätestatud mõjutusmeedet võib kohaldada õpilase tahte vastaselt tingimusel, et:
1) õpilast on eelnevalt teavitatud kontrollimise põhjusest;
2) õpilasele on eelnevalt tehtud ettepanek võimaldada kontrolli teostamist või loovutada ese või aine vabatahtlikult;
3) suuline veenmine või käesoleva paragrahvi lõikes 3 esitatud tugi- või muu mõjutusmeetme kasutamine ei ole küllaldane;
4) kontrollimata jätmisel ei ole võimalik kõrvaldada vahetut või vahetult eesseisvat ohtu õpilase või teise isiku elule või tervisele või võõrale asjale ning
5) kontrollimiseks kasutatakse ainult vähimat vajalikku ja vältimatut viisi, mis vastab käesolevas paragrahvis esitatud tingimustele.
(52) Käesoleva paragrahvi lõike 3 punktides 61 ja 62 sätestatud mõjutusmeedet tuleb kohaldada võimalikult delikaatselt ja tuleb kaitsta õpilase eneseväärikust. Kontrollija peab olema õpilasega samast soost. Kontrollija ei pea olema õpilasega samast soost, kui kontrollitakse õpilase esemeid ja tema kasutuses olevat suletud kappi. Lisaks kontrollijale peab mõjutusmeetme rakendamise juures viibima veel vähemalt üks koolitöötaja.
(53) Käesoleva paragrahvi lõike 3 punktis 61 sätestatud õpilase riietust võib kontrollida isik, kes ei ole õpilasega samast soost, juhul kui samasoolist kontrollijat ei ole võimalik kaasata ning kontrolliga viivitamine seaks ohtu õpilase või teise isiku elu või tervise või võõra asja.
(54) Käesoleva paragrahvi lõike 3 punktis 6 sätestatud mõjutusmeetme rakendamise korral dokumenteerib kool õpilaselt eseme kooli hoiulevõtmise ja selle põhjuse ning õpilasele tagastamise. Käesoleva paragrahvi lõike 3 punktides 61 ja 62 sätestatud mõjutusmeetmete rakendamise kohta koostatakse viivitamata protokoll, kuhu kantakse:
(9) Tugi- ja mõjutusmeetme rakendamisest teavitamise kord sätestatakse kooli kodukorras. Käesoleva paragrahvi lõike 3 punktides 61, 62 ja 10 sätestatud meetmete rakendamisest teavitatakse viivitamata piiratud teovõimega õpilase vanemat. Käesoleva paragrahvi lõike 3 punktis 11 sätestatud meetme rakendamisest teavitatakse piiratud teovõimega õpilase vanemat kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis.
§ 10011. Eriolukorrast tingitud erisused õpilase hindamises põhikoolis ja gümnaasiumis
(2) Kui Vabariigi Valitsus kehtestab käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud määruse, ei kohaldata käesoleva seaduse § 30 lõiget 3 ja § 31 lõikeid 5−8.
(4) Eriolukorrast tingitud õppekoormuse muudatuse tõttu võib Vabariigi Valitsus 2020/21. õppeaastal määrusega muuta käesoleva seaduse § 31 lõikes 6 sätestatud õpilasuurimuse või praktilise töö sooritamise kohustust ja rahvusvaheliste keeleeksamite korraldust.


Millimalli: Lavassaares plaanitakse vee hinda tõsta.
Lavassaares plaanitakse vee hinda tõsta.
Istusin riigikogu valimistel Lavassaare valimisjaoskonna komisjonis. Valisin ise just selle piirkonna. Nostalgia.
Minu lapsed on Lavassaares sündinud ja oma noorusaastad olen seal mööda saatnud, seepärast läheb mulle kõik Lavassaarega seotu korda. Küla elas ja hingas ühes rütmis. Mäletan jaanipäevi ja jõulupidusid kui kogu alevi rahvas peale 12 kuuse alla kogunes. Keegi sikutas lõõtsa, keegi tantsis, sooviti head uut aastat ja siis mindi klubisse tantsima. Nüüd jõudis Siim oma MTÜ- dega ka sinna.
Kümned MTÜ-d, kellele valla raha külvatakse kui lennukilt, korraldavad pidusid põhiliselt iseendale. Pidi olema lausa kohustuslik osa võtta teise MTÜ pidudest- vaja näidata, et rahvas osaleb ja nii neid tassitakse teinekord isegi valla bussiga siia ja sinna. Ise korraldavad, ise osalevad, oma äriühing kutsutakse toitlustama, teisi ligi ei lasta. Korruptsioon.
Aruanded, vallalt saadud raha kasutuse kohta, ei kannata kriitikat. Arved liiguvad omavahel - üks peab ühele loengut ja teine teisele. Mõni šokolaadimedal auhinnaks ja ülejäänud raha omale palgaks. MTÜ tavaliikmed ei tea halligi palju raha saadud ja kuidas seda kasutatud. Vanasti oli igal rahvamajal oma juhataja kes pidusid organiseeris ja rahvamaja eelarve võrreldes MTÜ-dele kanditava rahaga oli olematu. Siinkirjutaja ei üldista, kõik MTÜ- d ei ole sulid, pätid, vargad.
Kuid mitte sellest ei tahtnud ma kirjutada, mõte läks uitama.
Lavassare rahvas on nördinud Audru vald tahab tõsta Lavassaares vee hinda. Jah valdade liitmisel jääb igavesti see "Meie" ja "Teie"
Kulla Lavassaare rahvas otsige "süüdlast " endi hulgast.
11.03.2015 esitas OÜ Lavassaare Kommunaal juhatuse esimees Riina Padul Audru vallavalitsusele taotluse Lavassaares vee hinna tõstmiseks. Riina Padul ettepaneku leiad siin
Põhjendused: suurenenud on kulutused seadmete töö korrashoiuks ja seadmete tööks. Palka vaja tõsta ja vähenenud on vee tarbimine, sest suuremal osal on veemõõtjad paigaldatud. Teeb ettepaneku veevarustuse ja reovee ärajuhtimise hinnad muuta alates 01.06.2015.a.
Miks te kasutate nii vähe vett? Raisake rohkem, ärge hoidke kokku! Põhiline, veemõõtjad maha siis saab teile rohkem juurde keevitada. Ja see,et Lavassaares kogu süsteem EL toetuse rahadega välja vahetatud, ei mängi ka rolli.
30. detsember 2014 annab Audru vald korralduse (nr 474) lisatasu maksmiseks OÜ Lavassaare Kommunaal juhatajale Riina Padur, Priit Annuse ja Ene Tähe ettepanekul . Korraldus siin
Kopeerin korralduselt
Kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 35 lõike 3, äriseadustiku § 1801 lõike 1 ning Priit Annuse ja Ene Tähe 22.12.2014 ettepaneku alusel
Audru Vallavalitsus annab korralduse;
1. Maksta OÜ Lavassaare Kommunaal juhatajale Riina Padur’ile püsivalt väga heal tasemel heakorrateenuste osutamise eest Lavassaare alevis 2014. aastal ja täiendavate tööülesannete täitmise eest seoses ulatuslike avariisituatsioonide likvideerimisega veetöötlusjaamas ja reoveepuhastis 2014. aastal perioodil august-detsember ühekordset lisatasu summas 1200 eurot
No need viidatud sätted ei anna küll õigust lisatasu maksmiseks.
KOKS § 35 lg 3 siin - halloo---- see säte räägib ühinemise, jagunemise ja ümberkujundamise otsustamisest, nõukogu liikmete nimetamisest ja õiguste teostamisest Kus siin lisatasudest jutt on- ah?
Äriseadustik § 1801 lg 1 siin - juhatuse liikmele makstava tasu suurus ja maksmise kord määratakse osanike otsusega, nõukogu olemasolul aga nõukogu otsusega.
See § räägib rahast mis juhatuse liige Riina Padur igakuiselt saab.
Lisatasu maksmiseks peab olema õiguslik alus. Viidatud sätted KOKS § 35 lg 3 ja Äriseadustiku § 180 1 lg 1 lisatasu maksmiseks õigust ei anna,
Kas vallasekretär ei mõista seadust lugeda?
Tundub, et käsi peseb kätt - meie sulle preemiat ja sina teed ettepaneku Lavassaare rahvale veehinna tõstmiseks.
Vaata ka kuidas Lavassaares kasutatakse korterite remondiks kogutud raha hoopis veepuhastusjaama remondiks siin
Aga see on lubamatu!
kell April 07, 2015
Ametivendadele lojaalsus mind küll kõnetab aga ühinen ! Exselis töö peaks olema minevik. Ei anna jumal koos ametiga alati teadmisi ja mõistust. Välistan täielikult midagi sellist koduvallas. Vahetage raamatupidaja välja või alustage mädanevast peast. Oled parajas junnis.
rp Raplamaalt
Anda OÜ ́le Lavassaare Kommunaal nõusolek kasutada valla korteritele kogunenud
remondifondi raha summas 4660 eurot (ilma käibemaksuta) veetöötlusjaama
renoveerimistöödeks.
Õnneks ei mindud isiklike korterite remondifondi kallale! Aga jah, olen kuulnud, et valla korterite aknad eestkukkumise äärel....
Kaks küsimust?
Kas tead, kas preemiasaajal ka ametijuhend ja kas avariide likvideerimise organiseerimine pole seal sees, et lisatasu maksti?
Kas ka tegelikult heakorraga tegelevad inimesed preemiat said?