2-15-13876/44 Tartu Ringkonnakohtu tsiviilkolleegium 26.02.2018
ÄS § 184 lg-st 5 tulenev mõjuv põhjus, mis võimaldab enamusosalust mitte omava osaniku nõudel juhatuse liikme tagasikutsumist, saab olla seotud eelkõige äriühingu huvidega. Juhatuse liikme tagasikutsumise hagi rahuldamiseks tuleb seega kindlaks teha asjaolud, et tagasikutsutav juhatuse liige on tegutsenud olulisel määral vastuolus äriühingu huvidega ning et edasine koostöö osanike vahel on muutunud võimatuks ja see on seadnud ohtu äriühingu majandustegevuse jätkumise. Arvestada tuleb kõiki asjaolusid, milles väljendub äriühingu huvide kahjustamine või millest lähtudes ei saa mõistlikult eeldada, et äriühing jätkaks tegutsemist selle isiku (kaas-)juhtimisel, kelle vastu on tagasikutsumise hagi esitatud. ÄS § 184 lg 5 alusel juhatuse liikme tagasikutsumine ei eelda vältimatult, et äriühingule oleks juhatuse liikme tegevuse tõttu tekkinud varalist kahju (p 10).
Juhatuse liikmena tegutsemine ei saa olla ka isiku vaba ja piiramatu, üksnes tema enda äranägemisele alluv õigus. Juhatuse liige peab tegutsema eeskätt lojaalselt äriühingule, see hõlmab ka konstruktiivse koostöö tegemist teiste juhatuse liikmetega (p 14).
ÄS § 167^1 lg 1 on deliktiõiguslik kaitsenorm VÕS § 1045 lg 1 p 7 mõttes. ÄS § 167^1 lg-s 1 sätestatud keelu rikkumine võib olla ka lepingu rikkumiseks. Juhul kui osaühingule selliselt tekitatud varaline kahju on hõlmatud rikutud lepingulise kohustuse kaitse-eesmärgiga VÕS § 127 lg 2 mõttes, on deliktiõiguse kohaldamine VÕS § 1044 lg-st 2 tulenevalt välistatud (vt RKTKo nr 3-2-1-181-15, p-d 25 ja 37). (p 28)
Juhatuse liikmeks olek on tehinguline õigussuhe osaühingu ja juhatuse liikme vahel, milleks on vajalik mõlema poole tahteavaldus. Olemuslikult sarnaneb see suhe enim käsunduslepingule VÕS § 619 mõttes (vt RKTKo nr 3-2-1-65-08, p 33). Arvestades äriühingu ja juhatuse liikme õigussuhte eripära ja sarnasust lepingulise suhtega, kohaldub äriühingu kahju hüvitamise nõuetele juhatuse liikme vastu analoogia alusel VÕS § 1044 lg 2, mis välistab olulises osas deliktiõiguslike nõuete esitamise (vt nt RKTKo nr 3-2-1-51-11, p 19). (p 28) Kui juhatuse liikme suhtes on VÕS § 1044 lg-st 2 tulenevalt deliktiõiguse kohaldamine välistatud, ei saa nõukogu liikme ÄS § 289^2 lg 2 rikkumise tõttu VÕS § 1045 lg 1 p 7 ja lg 3 alusel ühingule tekitatud kahju eest vastutada. (p 29)
Üldjuhul saab nõukogu järelevalve kohustuse rikkumist jaatada vaid siis, kui on kindlaks tehtud juhatuse liikme kohustuste rikkumine. Nõukogu liikme vastutus on sarnane juhatuse liikme vastutusega. Analoogselt ÄS § 315 lg-ga 2 jaguneb ÄS § 327 lg-s 2 sätestatud nõude tõendamiskoormis selliselt, et aktsiaselts peab nõude maksmapanekul tõendama, et nõukogu liige on rikkunud oma kohustusi ja et just nende rikkumiste tulemusena on aktsiaseltsile tekkinud kahju. Seejärel on nõukogu liikmel omakorda võimalus tõendada, et ta on tegutsenud korraliku ettevõtja hoolsusega. (p 24) Kui juhatuse liikme suhtes on VÕS § 1044 lg-st 2 tulenevalt deliktiõiguse kohaldamine välistatud, ei saa nõukogu liikme ÄS § 289^2 lg 2 rikkumise tõttu VÕS § 1045 lg 1 p 7 ja lg 3 alusel ühingule tekitatud kahju eest vastutada. (p 29)


text:
esitatud 15. mail 2012(1)
Kohtuasi C‑179/11
Viisad, varjupaik, sisseränne – Direktiiv 2003/9/EÜ – Määrus (EÜ) nr 343/2003 – Kohustus tagada varjupaigataotlejate vastuvõtu miinimumtingimused enne nende vastu‑ või tagasivõtmist vastutava liikmesriigi
poolt – Ajavahemik, mille jooksul vastuvõttev liikmesriik vastutab selliste tingimuste tagamise eest – Nende tingimuste tagamise kulude kandmise kohustus
1. Käesoleva eelotsusetaotlusega palub Prantsusmaa Conseil d’État juhiseid direktiivi 2003/9, millega sätestatakse varjupaigataotlejate
vastuvõtu miinimumnõuded(2) (edaspidi „vastuvõtutingimuste direktiiv”), tõlgendamiseks koostoimes määrusega nr 343/2003 (edaspidi „II Dublini määrus”).(3)
2. Vastavalt selles määruses kehtestatud „tagasivõtmise” ja „vastuvõtmise” eeskirjadele(4) võib varjupaigataotleja üllatuseks olla taotluse läbivaatamise eest vastutavaks liikmesriigiks (edaspidi „vastutav liikmesriik”)
muu liikmesriik, kui see, kus ta parasjagu viibib (edaspidi „vastuvõttev liikmesriik”). Euroopa Kohtult küsitakse esiteks,
kas vastuvõtutingimused on sellise varjupaigataotleja suhtes üldse kohaldatavad, ning kui see nii on, siis a) millisel ajahetkel
lõppeb vastuvõtva liikmesriigi kohustus tagada need tingimused, kui II Dublini määruse alusel tehakse „tagasivõtmise” või
„vastuvõtmise” otsus, ning b) kas asjaomase ajavahemiku jooksul selliste tingimuste tagamisega seotud kulude kandmise kohustus
lasub vastutaval liikmesriigil või vastuvõtval liikmesriigil.
3. Euroopa Ülemkogu Tamperes võttis 15. ja 16. oktoobril 1999 vastu rea meetmeid („Tampere järeldused”) eesmärgiga luua „Euroopa
Liidus tõeline vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala”(5) [siin ja edaspidi on osundatud järeldusi tsiteeritud mitteametlikus tõlkes]. Nende meetmete hulka kuulusid sätted Euroopa
ühise varjupaigasüsteemi kohta, mis põhineb pagulasseisundit käsitleva Genfi konventsiooni täielikul kohaldamisel.(6) Asjassepuutuvalt on Tampere järelduste punktis 14 ette nähtud järgmist:
„See süsteem peaks lühemas perspektiivis hõlmama selget ja toimivat menetlust varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutava
liikmesriigi määramiseks [ja] ühiseid varjupaigataotlejate vastuvõtu miinimumtingimusi […]. Euroopa Ülemkogu rõhutab vajadust
konsulteerida UNHCR‑i[(7)] ja muude rahvusvaheliste organisatsioonidega.”
4. Nagu tuleneb vastuvõtutingimuste direktiivi pealkirjast, põhjendusest 7 ja artiklist 1, võeti see direktiiv vastu selleks,
et kehtestada „ühise[d] miinimumnõud[ed] varjupaigataotlejate vastuvõtmisele”, nagu on ette nähtud Tampere järelduste punktis 14.
5. Direktiivi põhjenduse 5 kohaselt „austatakse [direktiivis] põhiõigusi ja järgitakse iseäranis Euroopa Liidu põhiõiguste hartas
tunnustatud põhimõtteid”. Eelkõige püüab direktiiv „tagada inimväärikuse täielikku austamist ning edendada kõnealuse harta
artiklite 1 ja 18 kohaldamist”.
6. Artikli 2 punktis c on mõisted „taotleja” ja „varjupaigataotleja” määratletud kui „kolmanda riigi kodanik või kodakondsuseta
isik, kes on esitanud varjupaigataotluse, mille suhtes ei ole lõplikku otsust veel tehtud”.
7. Artikli 2 punkti i kohaselt on „vastuvõtutingimused” nende meetmete kogum, mida liikmesriigid tagavad kooskõlas direktiiviga
varjupaigataotlejatele; artikli 2 alapunkti j kohaselt hõlmavad „materiaalsed vastuvõtutingimused” „vastuvõtutingimus[i],
mis hõlmavad majutust, toitu ja rõivaid, mida antakse boonusena või rahaliste toetuste või maksedokumentidena ning päevarahana”.
8. Artikli 3 pealkiri on „Kohaldamisala”. Selle lõige 1 sätestab: „Käesolevat direktiivi kohaldatakse kõikide kolmandate riikide
kodanike ja kodakondsuseta isikute suhtes, kes esitavad liikmesriigi piiril või territooriumil varjupaigataotluse, niikaua
kuni neil on lubatud viibida sellel territooriumil, ning samuti tema pereliikmete suhtes, kui nad on vastavalt siseriiklikule
õigusele selle varjupaigataotlusega hõlmatud”.
9. Artikli 6 lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et kolme päeva jooksul pärast varjupaigataotluse esitamist pädevale
asutusele antakse taotluse esitajale tema nimeline dokument, mis tõendab tema varjupaigataotleja seisundit või tunnistab,
et tal on tema taotluse läbivaatamise ajal lubatud viibida liikmesriigi territooriumil.
10. Artikli 13 kohaselt peavad liikmesriigid tagama eelkõige selle, et 1) „materiaalsed vastuvõtutingimused on varjupaigataotlejatele
nende varjupaigataotluse esitamise ajal olemas” ja 2) et „materiaalsed vastuvõtutingimused vastavad elatustasemele, mis tagab
varjupaigataotlejale tervise ja toimetuleku.”
11. II Dublini määruse eesmärk on kehtestada „selg[e] ja toimi[v] menetlu[s] varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi
määramiseks”, nagu on ette nähtud Tampere järelduste punktis 14.
12. Põhjenduse 15 kohaselt „järgitakse [määruses] eelkõige Euroopa Liidu põhiõiguste hartas tunnustatud põhiõigusi ja põhimõtteid.
Eelkõige püütakse määrusega tagada harta artikliga 18 tagatud varjupaigaõiguse täielik järgimine”.
13. Artiklis 2 määratletakse mõisted „taotleja” ja „varjupaigataotleja” moel, mis on käesoleva ettepaneku huvides identne vastuvõtutingimuste
direktiivi artiklis 2 antud määratlusega.(8)
14. Artikli 3 lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid vaatama läbi kõikide selliste kolmanda riigi kodanike taotlused, „kes taotlevad
varjupaika mõne liikmesriigi piiril või territooriumil”. Taotluse vaatab läbi üks liikmesriik, kelleks on III peatükis sätestatud
kriteeriumide kohaselt vastutav liikmesriik.(9) Artikli 5 lõike 2 kohaselt määratakse vastutav liikmesriik olukorra põhjal, mis valitses hetkel, mil varjupaigataotleja esimest
korda esitas oma taotluse mõnele liikmesriigile.
15. V peatükk „Vastuvõtmine ja tagasivõtmine” käsitleb olukorda, kus liikmesriik võib olla kohustatud varjupaigataotleja kas vastu
või tagasi võtma. Kummagi menetluse jaoks on kehtestatud eri mehhanism ja tähtajad. Alljärgnevalt annan asjaomastest tähtaegadest
lühida ülevaate, täpsem kirjeldus on esitatud käesoleva ettepaneku lisas.
16. Vastuvõtmise menetlust tuleb kohaldada siis, kui vastuvõttev liikmesriik jõuab III peatüki kriteeriumite alusel järeldusele,
et taotluse läbivaatamise eest vastutab mõni muu liikmesriik. Artikli 16 lõikes 1 on sätestatud, et liikmesriigid on artiklites 17–19
kehtestatud tingimustel kohustatud vastu võtma varjupaigataotleja, kes on esitanud taotluse mõnes muus liikmesriigis. Liikmesriik,
kellele on esitatud taotlus, võib kolme kuu jooksul taotluse esitamisest paluda liikmesriigil, keda ta peab taotluse läbivaatamise
eest vastutavaks („palve saajaks olev liikmesriik”), taotleja vastu võtta.(10) Viimati nimetatud liikmesriik teeb kõik vajalikud kontrollimised ja teeb otsuse kahe kuu jooksul palve saamisest.(11) Kui palve saajaks olev liikmesriik nõustub taotlejat vastu võtma, teatab liikmesriik, kus taotlus esitati, taotlejale kohustusest
anda taotleja üle palve saajaks olevale liikmesriigile, kes muutub seejärel vastutavaks taotluse läbivaatamise eest. Taotleja
antakse seejärel üle kuue kuu jooksul vastuvõtmispalve rahuldamisest või kaebuse või uuesti läbi vaatamise suhtes tehtud otsusest,
kui sellel on peatav toime.(12)
17. Tagasivõtmise menetlust kohaldatakse juhul, kui liikmesriik:
– on alustanud taotluse läbivaatamist ja taotleja viibib loata mõnes muus liikmesriigis (artikli 16 lõike 1 punkt c),
– on alustanud sellise taotluse läbivaatamist, mille taotleja on vahepeal tagasi võtnud, ja taotleja on esitanud taotluse mõnes
muus liikmesriigis (artikli 16 lõike 1 punkt d) või
– on tagasi lükanud kolmanda riigi kodaniku taotluse ja asjaomane isik viibib loata mõnes muus liikmesriigis (artikli 16 lõike 1
18. Tagasivõtmise menetlust reguleerib artikkel 20. Vastuvõttev liikmesriik võib paluda teisel liikmesriigil varjupaigataotleja
tagasi võtta, esitades samas piisavalt teavet, et võimaldada palve saajaks oleval liikmesriigil kindlaks teha, et ta on vastutav.
Sellise palve esitamiseks ei ole tähtaega kehtestatud. Palve saajaks olev liikmesriik on kohustatud tegema vajalikud kontrollimised
ja vastama palvele ühe kuu jooksul palve esitamisest.(13) Liikmesriik, kes nõustub taotleja tagasi võtma, on kohustatud lubama sellel isikul oma territooriumile naasta. Taotleja tuleb
üle anda kuue kuu jooksul hetkest, mil palve rahuldati, või kaebuse või uuesti läbi vaatamise suhtes tehtud otsusest, kui
sellel on peatav toime.(14)
19. Määruses on sätestatud, et otsuse peale, mille kohaselt varjupaigataotleja tuleb vastu või tagasi võtta, saab edasi kaevata
või taotleda selle uut läbivaatamist liikmesriigis, kes asjaomase otsuse vastu võttis. Selline edasikaebamine või uuesti läbi
vaatamine ei peata üleandmise teostamist, välja arvatud juhul, kui vastuvõtva liikmesriigi kohtud või pädevad asutused otsustavad
juhtumipõhiselt teisiti, kui siseriiklik õiguse sellist lähenemisviisi võimaldab.(15)
20. Euroopa Liidu põhiõiguste hartale (edaspidi: „harta”) kirjutati alla Nizzas 7. detsembril 2000.(16) Selle artikkel 1 sätestab:
21. Artikkel 18 sätestab:
„Varjupaigaõigus tagatakse 28. juuli 1951. aasta Genfi konventsiooni ja 31. jaanuari 1967. aasta pagulasseisundi protokolli
sätete ning Euroopa Liidu lepingu ja Euroopa Liidu toimimise lepingu […] kohaselt.”
Siseriiklikud õigus‑ ja haldusnormid
22. Code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile’i (välismaalaste riiki sisenemist ja riigis viibimist ning
varjupaigaõigust käsitlev seadustik, edaspidi „CESEDA”) artiklit L.741‑4 kohaldatakse välismaalaste suhtes, kes viibivad Prantsusmaa
territooriumil ja kes on seal taotlenud varjupaika. See näeb ette, et pädev ametiasutus võib keelduda välismaalasele Prantsusmaale
sisenemise loa andmisest, kui taotluse läbivaatamise eest vastutab II Dublini määruse alusel teine liikmesriik.
23. CESEDA artiklis L.742‑1 on sätestatud, et kui varjupaigataotlejale on antud artikli L.741 alusel luba elada Prantsusmaal,
siis tuleb talle väljastada esialgne elamisluba, mille alusel on tal võimalik esitada varjupaigataotlus Office français de
protection des refugiés et apatrides’ile (Prantsuse pagulaste ja kodakondsuseta isikute kaitse amet, edaspidi „OFPRA”).
24. CESEDA artikli L.723‑1 kohaselt ei ole OFPRA pädev läbi vaatama taotlust, mille on esitanud isik, kelle Prantsusmaa territooriumile
sisenemise taotlus on jäetud artikli L.741‑4 alusel rahuldamata.
25. Vastuvõtutingimuste direktiivi artikli 14 rakendamiseks näeb Code de l’action sociale et des familles’ (sotsiaalhoolekande‑
ja perekonnaseadustik) artikkel 348‑1 ette, et varjupaigataotlejatel, kellele on CESEDA artikli L.742‑1 alusel väljastatud
elamisluba, on õigus majutusele vastuvõtukeskuses.
26. Rahalist toetust puudutavalt näeb Prantsuse Code du travail (tööseadustik) artikkel L.5423‑8 ette ajutise ootetoetuse, mida
makstakse „välismaalastele, kellel on elamisluba või tõend elamisloa taotluse esitamise kohta, millel on märge, et nad on
taotlenud Prantsusmaal varjupaika […]”.
27. Nende sätete alusel ei kohaldata varjupaigataotleja suhtes, kelle taotluse suhtes viiakse läbi esialgne uurimine II Dublini
määruse vastuvõtmist või tagasivõtmist käsitlevate sätete alusel, nendes sätetes kehtestatud vastuvõtutingimusi. Seda seetõttu,
et tal ei ole esitada CESEDA artiklis L.742‑1 nimetatud esialgset elamisluba, millest tulenevalt ei saa OFPRA tema taotlust
sama seadustiku artikli L.723‑1 kohaselt läbi vaadata.
28. Ministre de l’immigration et de l’intégration (sisserände ja integratsiooniministeerium) ja Ministre de l’économie et des
finances (majandus‑ ja rahandusministeerium) avaldasid 3. novembril 2009 ministeeriumidevahelise ringkirja (edaspidi „ajutine
ringkiri”), mille kohaselt ei ole varjupaigataotlejatel, kelle taotluse osas võidakse kohaldada II Dublini määruse vastuvõtmist
või tagasivõtmist reguleerivaid sätteid, õigust ajutisele toetusele.
29. Põhikohtuasjade kaebuse esitajad CIMADE(17) ja GISTI on mittetulundusühingud, mille eesmärk on muu hulgas ka varjupaigataotlejate õiguste kaitse. Nad esitasid eelotsusetaotluse
esitanud kohtule ühiselt kaebuse ajutise ringkirja tühistamise nõudes. Nad väidavad eelkõige, et siseriikliku õiguse ja ajutise
ringkirja sätted on vastuolus vastuvõtutingimuste direktiiviga.
30. Conseil d’État esitas Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas [vastuvõtutingimuste direktiiviga] on selles ette nähtud vastuvõtu miinimumtingimused tagatud taotlejatele, kelle puhul
varjupaigataotluse saanud liikmesriik otsustab [II Dublini määruse] alusel pöörduda teise liikmesriigi poole, keda ta peab
selle taotluse läbivaatamise eest vastutavaks, selle teise liikmesriigi poolt vastu‑ või tagasivõtmise menetluse ajaks?
a) Kas esimesel liikmesriigil[(18)] lasuv kohustus tagada vastuvõtu miinimumtingimused lõpeb palve saajaks oleva riigi nõustuva otsuse tegemise hetkel, varjupaigataotleja
tegelikul vastu‑ või tagasivõtmisel või mingil muul hetkel?
b) Milline liikmesriik on sellisel juhul kohustatud kandma sellel ajavahemikul vastuvõtu miinimumtingimuste tagamise kulud?”
31. Kirjalikud märkused esitasid CIMADE ja GISTI,(19) Tšehhi Vabariik, Prantsusmaa, Kreeka, Itaalia, Poola ja Šveits(20) ning samuti Euroopa Komisjon. 8. märtsi 2011. aasta kohtuistungil esitasid suulisi märkusi CIMADE ja GISTI, Prantsusmaa,
Itaalia ja komisjon.
32. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada saada, kas vastuvõtutingimuste direktiiv tagab vastuvõtutingimused liikmesriigis
taotluse esitanud varjupaigataotlejatele juhul, kui see liikmesriik on II Dublini määruse alusel otsustanud edastada taotluse
teisele liikmesriigile, keda ta peab taotluse läbivaatamise eest vastutavaks.(21)
33. Ta tõstatab küsimuse ka selle kohta, millal lõppevad vastuvõtva liikmesriigi kohustused. See küsimus on sobivamal kujul esitatud
uuesti teise küsimuse punktis a ning ma käsitlengi seda seal.
34. Kui Prantsusmaa välja arvata, on kõik teised menetlusse astunud liikmesriigid ning komisjon seisukohal (teatud erisustega
nende konkreetses lähenemisviisis), et põhiküsimusele tuleks sisuliselt vastata jaatavalt.
35. Prantsusmaa väidab, et nii vastuvõtutingimuste direktiivi sõnastus kui ka selle eesmärgid nõuavad eitava vastuse andmist.
36. Vastuvõtutingimuste direktiiv kehtestab varjupaigataotlejate vastuvõtu miinimumnõuded liikmesriikides.
37. Artikli 2 punktis c on mõiste „varjupaigataotleja” määratletud kui kolmanda riigi kodanik või kodakondsuseta isik, „kes on
esitanud varjupaigataotluse, mille suhtes ei ole lõplikku otsust veel tehtud”. Seega peab olema esitatud varjupaigataotlus,
mille kohta tuleb veel võtta lõplik otsus.
38. Artikli 3 lõikes 1 on sätestatud, et direktiivi kohaldatakse kõikide kolmandate riikide kodanike ja kodakondsuseta isikute
suhtes, „kes esitavad liikmesriigi piiril või territooriumil varjupaigataotluse, niikaua kuni neil on lubatud viibida sellel territooriumil […]”. Artikli 3 lõigetes 2 ja 3 on sätestatud rida erandeid, mis on võrdlemisi tehnilist laadi ning millest ükski ei ole
käesoleva eelotsusetaotluse raames käsitletava põhiküsimuse seisukohast asjakohane.
39. Mis puudutab ajavahemikku, mille vältel tuleb taotlejale tagada materiaalsed vastuvõtutingimused,(22) siis algab see artikli 13 lõike 1 kohaselt „varjupaigataotluse esitamise ajal” varjupaigataotleja poolt.
40. Seega on selge, et direktiivi kohaldamise ning materiaalsete vastuvõtutingimuste tagamise kohustuse tekkimise aluseks on see,
kui kolmanda riigi kodanik „[esitab varjupaigataotluse]”. Kuid mida need (äärmiselt lihtsad) sõnad tähendavad? Kas piisab sellest, kui varjupaigataotleja taotleb varjupaika (olenemata
sellest, kas lõpptulemusena on taotluse sisulise läbivaatamise eest vastutav asjaomane liikmesriik või mingi teine liikmesriik)?
Või kas tuleb varjupaigataotlust pidada „esitatuks” üksnes siis, kui liikmesriik möönab, et ta on tõepoolest vastutav liikmesriik
ning lubab seega „esitada” taotluse ametlikult siseriikliku õiguse alusel?
41. Mulle tundub, et tekstide, mida ma tsiteerisin, ilmselge ja loomulik tähendus on see, et sõnad „[esitab varjupaigataotluse]”
tähendavad seda, mida nad väljendavad. Kui kolmanda riigi kodanik annab ühetähenduslikult ja selgelt teada – seda siis kas
liikmesriigi piiril või selle territooriumil –, et ta taotleb varjupaika, hakkavad pädevad ametiasutused tema taotlust uurima.
Üks esimesi samme selles protsessis võib olla see, et tõstatatakse küsimus sellest, kas asjaomase taotluse sisuliseks läbivaatamiseks
on (või võib olla) mingi teine liikmesriik vastutav liikmesriik II Dublini määruse tähenduses. Varjupaigataotlus on siiski
juba „esitatud”, mistõttu on tekkinud õigused vastuvõtutingimuste direktiivi alusel.
42. Kõik eelpool toodu viib mind järeldusele, et vastuvõtutingimuste direktiiv on kohaldatav kõigi varjupaigataotlejate suhtes,
kes on vastuvõtvas liikmesriigis varjupaika taotlenud ja seda olenemata sellest, et liikmesriik võib II Dublini määruse alusel
olla otsustanud edastada taotluse mõnele muule liikmesriigile, keda ta peab vastutavaks taotluse läbivaatamise eest.
43. Prantsusmaa ei ole selle seisukohaga nõus. Ta leiab, et asjaomast sätet tuleb tõlgendada kitsamalt, välistades vastuvõtutingimuste
direktiivi kohaldamisalast kõik need varjupaigataotlejad, kelle taotluse suhtes võidakse kohaldada II Dublini määruse vastu‑ ja tagasivõtmist käsitlevaid
sätteid. Ta viitab esiteks mõiste „varjupaigataotleja” määratlusele direktiivi artikli 2 punktis c ning seejärel artikli 5
lõikele 1, mille kohaselt liikmesriigid peavad teavitama varjupaigataotlejaid teatud asjaoludest „mõistliku aja jooksul, mis
ei ületa 15 päeva alates varjupaigataotluse esitamisest pädevale asutusele”, ning lõpetuseks artikli 13 lõikes 1 kehtestatud
kohustusele tagada, et materiaalsed vastuvõtutingimused on varjupaigataotlejatele nende varjupaigataotluse esitamise ajal
olemas. Eelnevast lähtuvalt väidab ta, et direktiivi sätete kohaldamise aluseks on varjupaigataotluse ametlik esitamine selle
liikmesriigi pädevale asutusele, kes vastutab taotluse läbivaatamise eest. Ei saa asuda seisukohale, et sellise taotluse on
esitanud varjupaigataotlejad, kelle taotluste suhtes kohaldatakse II Dublini määrust.
44. Selline tõlgendus ei ole minu arvates põhjendatud. Nagu ma juba märkisin, ei ole ma seisukohal, et vastuvõtutingimuste direktiivi
artikli 2 punktis c kehtestatud määratlus välistaks sellised varjupaigataotlejad direktiivi kohaldamisalast. Nagu ma märkisin
käesoleva ettepaneku punktis 40, on direktiivi kohaldamise aluseks varjupaigataotluse esitamine. Mis puudutab artikli 5 lõikes 1 sätestatud teavitamise kohustust, siis ei saa see minu arvates välistada direktiivis
ette nähtud vastuvõtutingimuste kohaldamisalast neid varjupaigataotlejaid, kelle taotluse suhtes võidakse kohaldada II Dublini
määruse vastu‑ ja tagasivõtmist käsitlevaid sätteid. Artikli 13 lõiget 1 tuleb lisaks minu arusaamist mööda tõlgendada Prantsusmaa
pakutule täpselt vastupidisel moel.
45. Prantsusmaa argument, mille kohaselt nende sätete koostoime tulemusel jäävad direktiivi kohaldamisalast välja need taotlejad,
kelle suhtes võidakse kohaldada II Dublini määruse vastu‑ või tagasivõtmist käsitlevaid sätteid, näib tahtvat öelda seda,
et kuna II Dublini määruse alusel ei saa selliste varjupaigataotlejate taotlust läbi vaadata vastuvõttev liikmesriik, siis
ei ole vastuvõtutingimuste direktiiv nende suhtes kohaldatav. Minu arvates ei saa sellist seisukohta õigustada direktiivi
sõnastusest lähtudes. Direktiivi artikli 2 punkti c ning määruse artikli 2 punkti d kohaselt tuleb varjupaigataotlejat käsitada
varjupaigataotlejana seni, kuni tema taotluse kohta ei ole tehtud lõplikku otsust. Seega ei oma asjas tähtsust ükski otsus,
mis on tehtud vastuvõtva liikmesriigi poolt II Dublini määruse alusel algatatud menetluse raames.
46. Nimelt on selleks, et Prantsusmaa argument oleks vettpidav, vajalik, et õigusnormides oleks kas sõnaselgelt või kaudselt ette
nähtud „varjupaiga eeltaotlejate” eraldiseisev kategooria, st selliste vastuvõtva liikmesriigi territooriumil varjupaika taotlevate
isikute kategooria, kes saavad teistest varjupaigataotlejatest erineva kohtlemise osaliseks, sest asjaomane riik ei ole neile
veel väljastanud sobivat riigis elamist tõendavat dokumenti. Õigusnormides aga midagi sellist ette nähtud ei ole. Vastupidi,
vastuvõtutingimuste direktiivi artikli 6 lõige 1 kohustab liikmesriike tagama, et kolme päeva jooksul pärast taotluse esitamist
antakse taotluse esitajale dokument, mis tõendab tema pagulasseisundit ja tunnistab, et tal on tema taotluse läbivaatamise
ajal lubatud viibida selle riigi territooriumil. Mulle näib, et lisaks direktiivist vääralt arusaamisele Prantsusmaa ka kohaldab
seda vääralt.
47. Veelgi enam, nagu UNHCR osutab,(23) võeti II Dublini määrus vastu pärast vastuvõtutingimuste direktiivi kehtestamist. Ühenduse seadusandjal oleks soovi korral
olnud lihtne kehtestada direktiivi kohaldamisalast väljajätmine sõnaselgelt määruse tekstis. Sellist väljajätmist aga ette
nähtud ei ole.
48. Enne asjaomaste õigusnormide eesmärkide analüüsimist pean esiteks lühidalt käsitlema Kreeka esitatud märkust, millest tulenevalt
tekkis küsimus selle kohta, kas vastuvõtutingimuste direktiiv on kohaldatav isikute suhtes, kes kuuluvad II Dublini määruse
artikli 16 lõike 1 punktide c ja e kohaldamisalasse, st nende isikute suhtes, kelle suhtes võib kehtida tagasivõtmise kohustus
ning kes viibivad vastuvõtvas liikmesriigis vastava loata, olles esitanud oma taotluse teises liikmesriigis. Kreeka pakub
välja, et selle isikute kategooria suhtes võib direktiiv mitte kohalduda, sest nad ei ole esitanud varjupaigataotlust vastuvõtva
„liikmesriigi piiril või territooriumil” direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses.
49. Kuigi tekkivad küsimused nende sätete kohaldamisalasse kuuluvate isikute staatuse kohta on äärmiselt huvitavad, ei ole need
hõlmatud küsimusega, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus oma eelotsusetaotluses esitas ning mis eeldab, et taotlus esitati vastuvõtva liikmesriigi territooriumil. Seetõttu ei analüüsi ma neid küsimusi pikemalt.
50. Vastuvõtutingimuste direktiivi ja II Dublini määrust tuleb vaadelda lähtudes kontekstist, mille raames need vastu võeti.(24)
51. Nii viitavad mõlema õigusakti põhjendused(25) Tampere järeldustele ja Euroopa ühisele varjupaigasüsteemile. Esiteks „varjupaigataotluse” ja teiseks „taotleja” ja „varjupaigataotleja”
määratlused(26) on samuti – käesoleva ettepaneku huvides – mõlemas õigusaktis identsed. Nende eesmärgid on aga ilmselgetel põhjustel erinevad.
Määruse eesmärk on kehtestada kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis
esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest.(27) Kohustused, mis sellega kehtestatakse, on seega „horisontaalsed” – need kehtivad liikmesriikide vahel.
52. Direktiiv võeti seevastu vastu selleks, et kehtestada ühised varjupaigataotlejate vastuvõtu miinimumnõuded. Sellega kehtestatakse
rida „vertikaalseid” kohustusi seoses konkreetsele varjupaigataotlejale vastuvõtutingimuste tagamisega vastuvõtva liikmesriigi
poolt. Sellest lähtuvalt näib mulle, et asjaolu, et teatud kategooriasse kuuluvate varjupaigataotlejate puhul, st nende varjupaigataotlejate
puhul, keda eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus puudutab, toimub suhtlus, mille liikmesriigid peavad määruse kohaselt
algatama selleks, et määrata just nimelt kindlaks, kus varjupaigataotleja taotlus tuleb läbi vaadata, ei oma mingit tähtsust
seoses nende varjupaigataotlejate õigusega vastuvõtutingimuste tagamisele.
53. Prantsusmaa väidab, et nende varjupaigataotlejate puhul, kelle suhtes võidakse kohaldada II Dublini määruse vastu‑ ja tagasivõtmist
käsitlevaid sätteid, tuleks kohaldada mitte vastuvõtutingimuste direktiivi, vaid siseriikliku õiguse sätteid, mis konkreetsel
juhul on neile ebasoodsamad.
54. Minu arvates ei ole lubatav tagada sellistele varjupaigataotlejatele vähem õigusi.
55. Direktiivi põhjenduses 5 on märgitud, et direktiivis austatakse põhiõigusi ja järgitakse iseäranis hartas tunnustatud põhimõtteid
ning et sellega püütakse tagada nii inimväärikuse täielikku austamist kui ka edendada harta artiklite 1 ja 18 kohaldamist.
Põhjenduses 7 viidatakse varjupaigataotlejate vastuvõtmise miinimumnõuetele, mis oleksid piisavad, et tagada varjupaigataotlejatele
kõikides liikmesriikides väärikas elatustase ning võrreldavad elutingimused. Need nõuded kujutavad endast miinimumi, mis peaks olema kohaldatav kogu liidus selleks, et tagada muu hulgas harta artiklis 1 kehtestatud nõue, et inimväärikust
tuleb austada ja kaitsta.(28)
56. Samuti on põhjust ära märkida, et nagu UNHCR rõhutab,(29) võib vastuvõtutingimuste tagamisest keeldumine rikkuda ka muid õigusi, eelkõige varjupaigataotleja õigust esitada varjupaigataotlus
ja põhjendada seda õiglase ja tõhusa varjupaigamenetluse raames.(30) Selline keeldumine võib kahjustada ka taotleja võimalust esitada oma taotlus ja põhjendada seda isegi pärast seda, kui tema
taotluse läbivaatamiseks pädev liikmesriik on kindlaks määratud.(31) Nagu märkis UNHCR järgmiseks,(32) võib vastuvõtutingimuste tagamisest keeldumine mõjutada materiaalselt taotleja võimalust teostada oma õigust vaidlustada
üleandmise otsus, mis on ette nähtud II Dublini määruse artikli 19 lõikes 2 või artikli 20 lõike 1 punktis e. Kui selliste
õiguste kasutamist ei võimaldata, võib see kahjustada harta artiklis 18 sätestatud põhimõtet, et varjupaigaõigust tuleb kaitsta
aluslepingute sätete kohaselt.
57. Prantsusmaa viimast argumenti võib käsitleda lühidalt. Ta väidab esiteks, et varjupaigataotluse sisulise läbivaatamise menetlus
võib olla aeganõudev, mistõttu vastuvõtutingimuste kohaldamine on õigustatud. II Dublini määruse alusel vastutava liikmesriigi
määramise menetlus toimub tema väitel aga vastupidi kiirelt. Seetõttu (nagu mina argumendist aru saan) ei ole tegelikult vaja
vastuvõtutingimusi kohaldada.
58. II Dublini määruse eesmärk on tõepoolest määrata kiirelt kindlaks liikmesriik, kes vastutab varjupaigataotluse läbivaatamise
eest.(33) Selleks kuluvad ajavahemikud võivad sellegipoolest olla pikad, hõlpsasti üle 12 kuu, kui varjupaigataotleja otsustab kasutada
oma edasikaebamise õigust ning vastuvõttev liikmesriik lubab tal otsuse vastuvõtmiseni jääda oma territooriumile.(34) Võib isegi juhtuda, et II Dublini määruses kehtestatud menetluse konkreetse juhtumi suhtes kohaldamise tulemusel ei anta
varjupaigataotlejat kunagi üle palve saajaks olevale liikmesriigile, vaid ta jääb sinna, kus ta parasjagu viibib. Kuna see
on nii, siis ei ole Prantsusmaa argument minu arvates õigustatud.
59. Teiseks väidab Prantsusmaa, et II Dublini määruse aluseks on eeldus, et vastutav liikmesriik peab kandma kulud, mis seonduvad
varjupaigataotleja viibimisega liidu territooriumil. Vastuvõtvalt liikmesriigilt vastuvõtutingimuste tagamise nõudmine oleks
vastuolus vastutuse sellise jaotuse aluseks oleva loogikaga.
60. Kuna varjupaigataotleja viibib asjaomase ajavahemiku vältel vastuvõtva liikmesriigi ja mitte vastutava liikmesriigi territooriumil
ning kuna ainult esimesena nimetatu saab tegelikult sellised tingimused tagada,(35) siis ei saa minu arvates sellise argumendiga nõustuda.
61. Kolmandaks väidab Prantsusmaa, et nii vastuvõtutingimuste direktiivi(36) kui ka II Dublini määruse eesmärk on piirata varjupaigataotlejate liikumist pärast taotluse esitamist. Ta väidab, et selle
eesmärgiga oleks vastuolus, kui varjupaigataotlejad saaksid liikuda eri liikmesriikide vahel ning neile oleks igas liikmesriigis
tagatud samad vastuvõtutingimused.
62. Kuna direktiivi üks eesmärke on see, et varjupaigataotlejatele peaks just nimelt olema tagatud sama kaitstuse tase kogu liidus,(37) siis ei ole see argument minu silmis järjekordselt põhjendatud.
63. Neljandaks tugineb Prantsusmaa direktiivile 2005/85.(38) Kuivõrd selle direktiivi põhjendusest 29 tuleneb selgelt, et taotlused, mille suhtes kohaldatakse II Dublini määrust, ei
kuulu selle kohaldamisalasse, siis ei saa artikli 7 lõikega 1 varjupaigataotlejale antud õigust jääda läbivaatamise menetluse
ajaks liikmesriigi territooriumile tema arvates kohaldada varjupaigataotlejate suhtes, kelle taotluse suhtes võidakse kohaldada
II Dublini määruses kehtestatud vastu‑ või tagasivõtmise menetlust.
64. See argument näib mulle sisutühi. Direktiiv 2005/85 kehtestati selleks, et näha ette menetlused pagulasseisundi omistamiseks
ja tagasivõtmiseks. Sel ei ole mingit mõju varjupaigataotlejatele vastuvõtutingimuste tagamisele, mis on kõne all käesolevas
kohtuasjas. Nende taotlejate osas ei ole vaja arvesse võtta direktiivi 2005/85. Vastuvõtutingimuste direktiivi artikli 6 lõikest 1
tuleneb selgelt, et nad saavad viibida seaduspäraselt vastuvõtvas liikmesriigis. Põhjalikum uurimine ei ole seetõttu vajalik.
65. Lõpetuseks rõhutab Prantsusmaa, et II Dublini määrust kohaldades peavad liikmesriigid järgima harta artiklis 1 sätestatut.
Seetõttu ei ole kuidagi takistatud lubada siseriiklike õigusnormidega reguleerida selliste varjupaigataotlejate vastuvõtutingimusi,
kelle taotluste suhtes seda määrust kohaldatakse.
66. Ma ei saa sellise seisukohaga nõustuda.
67. Kuna vastuvõtutingimuste direktiivis on kehtestatud varjupaigataotlejate vastuvõtu miinimumnõuded, siis peab liikmesriik kohaldama
neid nõudeid selle aja vältel, mille jooksul asjaomane varjupaigataotleja viibib tema territooriumil. Ma möönan kohtuistungil
viidatud tõsiasja, et eelkõige siis, kui on vajalik varjupaigataotleja staatust puudutavate kontrollide tegemine, võib vastuvõtutingimuste
tagamine konkreetsel juhul võtta natuke aega, ehkki kontrollimenetluse raames ei tohiks seda vältimatult vajalikust rohkemaks
edasi lükata. Igal juhul ei õigusta see vastuvõtutingimuste tagamata jätmist.
68. Kõigi eelpool toodud kaalutluste alusel olen ma seisukohal, et vastuvõtutingimuste direktiiv tagab selles ette nähtud vastuvõtu
miinimumtingimused taotlejatele, kelle puhul varjupaigataotluse saanud liikmesriik otsustab II Dublini määruse alusel pöörduda
teise liikmesriigi poole, keda ta peab pädevaks seda varjupaigataotlust läbi vaatama.
69. Oma teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitusi selle kohta, a) millisel ajahetkel lõpeb vastuvõtva
liikmesriigi kohustus tagada varjupaigataotlejale abi juhul, kui see varjupaigataotleja antakse üle teisele liikmesriigile
ja b) kes vastutab majanduslikult sellise abi andmise eest.
70. Eelotsusetaotluse esitanud kohus pakub välja kolm võimalust seoses ajahetkega, mil vastuvõtutingimuste tagamise kohustus võiks
lõppeda: palve saajaks oleva riigi nõustuva otsuse tegemise hetkel, varjupaigataotleja tegelikul vastu‑ või tagasivõtmisel
või mingil muul kuupäeval.
71. Komisjon ning sisuliselt ka CIMADE ja GISTI, Tšehhi Vabariik, Kreeka, Poola ja Šveits väidavad, et neist kolmest võimalusest
on õige teine.
72. Prantsusmaa on sisuliselt selle lähenemisviisiga nõus.(39) Ta lisab siiski tingimuse, et kui varjupaigataotleja ei vasta vastuvõtvas liikmesriigis seaduspäraselt seoses varjupaigataotlejate
palve saajaks olevale liikmesriigile üleandmisega kehtestatud tingimustele, siis kaotab ta selle tulemusel õiguse vastuvõtutingimuste
tagamisele.
73. Itaalia väidab, et vastuvõtutingimused tuleb tagada ajavahemiku jooksul, mis normaaltingimustes ei tohiks ületada kuut kuud
alates kuupäevast, mil varjupaigataotlus esitati. Tuleb välja, et pärast sellise ajavahemiku möödumist näevad Itaalia õigusnormid
ette, et kui asjaomane varjupaigataotleja viibib endiselt selle liikmesriigi territooriumil, on tal õigus siseneda selle tööturule.(40)
74. Ma viitasin määruses vastu‑ ja tagasivõtmist reguleerivate sätete kohaldamiseks ette nähtud ajavahemikele käesoleva ettepaneku
punktides 16 ja 18 ning täpsemalt käesoleva ettepaneku lisas. Mõlemal juhul võivad sellised ajavahemikud juhul, kui need üksteisele
lisada, olla pikad, seda vähemalt varjupaigataotleja vaatepunktist. See on seda paikapidavam, et a) vastuvõtvale liikmesriigile
ei ole hetkeseisuga kehtestatud tähtaega menetluse algatamiseks tagasivõtmise juhtumite korral(41) ning b) hoolimata sellest, et õigusnormides on ette nähtud, et edasikaebamisel ei ole tingimata peatavat mõju, võib vastuvõttev
liikmesriik kehtestada teistsuguse lähenemisviisi ja see ongi komisjoni väitel tihtipeale nii. Sellisel juhul ei ole raske
ette kujutada, et üleandmise menetlus võib kesta kõvasti üle aasta.
75. Tavaliselt viibib varjupaigataotleja vastuvõtvas liikmesriigis kogu selle ajavahemiku vältel, mis on vajalik selleks, et määrata
kindlaks tema taotluse läbivaatamise eest vastutav liikmesriik. Ta võib selles liikmesriigis viibida ka mis tahes edasikaebamise
jaoks tarviliku aja vältel. Määruse nr 1560/2003(42) kohaselt, millega kehtestatakse II Dublini määruse üksikasjalikud rakenduseeskirjad, peab see riik tagama, et taotlejal on
tegelikult võimalik vastutavasse liikmesriiki suunduda.(43) Ma juba märkisin, et olen seisukohal, et sellistel varjupaigataotlejatel, kes esitavad oma taotluse vastuvõtva liikmesriigi
territooriumil, on õigus vastuvõtutingimuste tagamisele hoolimata sellest, et nende taotluse suhtes kohaldatakse II Dublini
määrust.(44) Ma ei näe ühtegi võimalust, kuidas saaks sellisele varjupaigataotlejale sellise abi tagada palve saajaks olev liikmesriik ajavahemiku vältel, mis on vajalik tema üleandmist käsitlevate kooskõlastuste jaoks. Selline olukord ei saaks
tegelikkuses olla toimiv. Samuti ei ole võimalik tagada, et kui vastuvõttev liikmesriik algatab määruse alusel menetluse,
siis võtabki mõni muu riik varjupaigataotleja tegelikult vastu või tagasi. Nende menetluste alusel võib ka selguda, et varjupaigataotleja
peab jääma sinna, kus ta parasjagu viibib.(45)
76. Nagu märkis komisjon, oleks vastuvõtutingimuste direktiivi eesmärkidega vastuolus, kui varjupaigataotlejale ei tagata vastuvõtutingimusi
mingil muul alusel, kui tema enda käitumisest tulenevalt. Minu arvates tuleneb sellest selgelt, et nende tingimuste tagamise
kohustus seob vastuvõtvat liikmesriiki seni – kui sellel on üldse ajalisi piire –, kuni varjupaigataotleja antakse üle palve
saajaks olevale liikmesriigile.
77. Eelnevalt märgitu eelduseks on see, et II Dublini määruse kohaseid menetlusi kohaldatakse tavalisel moel. On siiski näiteks
võimalik, et varjupaigataotleja põgeneb ning teda ei ole seega võimalik kokkulepitud ajal üle anda.
78. Sellisel juhul ei saa vastuvõttev liikmesriik tagada materiaalseid vastuvõtutingimusi senikaua, kuni ta ei ole teadlik varjupaigataotleja
asukohast. Nimelt lubab vastuvõtutingimuste direktiivi artikli 16 lõike 1 punkt a liikmesriigil vastuvõtutingimused tühistada
muu hulgas juhul, kui varjupaigataotleja lahkub pädeva asutuse määratud elukohast sellele teatamata või ilma pädeva asutuse
loata, kui on nõutav sellise loa taotlemine, või ei täida aruandekohustusi. Nagu tõid esile CIMADE ja GISTI oma märkustes,
lubab artikli 16 lõike 1 punkti a viimane lõik juhul, kui varjupaigataotleja leitakse või ta teatab endast vabatahtlikult
pädevale asutusele, liikmesriigil võtta otsus kõikide või mõnede vastuvõtutingimuste tagamise ennistamise kohta.
79. Lisaks sellele võib asjaomane liikmesriik kitsendada või tühistada vastuvõtutingimused mis tahes muu vastuvõtutingimuste direktiivi
artiklis 16 loetletud asjaolu ilmnemise korral.
80. Ma leian seetõttu, et vastuvõtu miinimumtingimuste tagamise kohustus lõppeb siis, kui varjupaigataotleja võetakse tegelikult
vastu või tagasi või (tingimusel, et see toimub ajaliselt varem) kui liikmesriigil tekib õigus kitsendada või tühistada need
tingimused vastuvõtutingimuste direktiivi artikli 16 alusel.
b. Vastuvõtutingimuste tagamise kulude kandmise kohustus
81. Nii vastuvõtutingimuste direktiiv kui ka määrus ei näe selles osas midagi ette, kuigi Šveits märgib, et uue määruse, mille
kohta on esitatud ettepanek,(46) artikkel 29 paneb üleandmise kulude kandmise kohustuse sõnaselgelt vastutavale riigile, ning ta peab sellist käitumisviisi
tavapärast toimimist esindavaks.
82. Märkusi esitanud pooltest asusid need, kelle panus arutelus on kõige sisukam, seisukohale, et süsteem, kus kulud peab kandma
palve saajaks olev riik, tegelikkuses ei toimiks ning põhjustaks tõenäoliselt kulukaid ja mittevajalike vaidlusi. Mis tahes
muude viidete puudumisel on sellisele seisukohale raske vastu vaielda.
83. Sisuliselt näib mulle, et kogu varjupaigataotlejatele ja pagulastele kaitset pakkuv süsteem on üles ehitatud sellele, et kulud
kannab see riik, kus need tekivad. Selline lähenemisviis peegeldab minu arvates tegelikku olukorda. Varjupaigataotlejate viibimine
liidu territooriumil ei tulene selliste kavandatud poliitiliste meetmete rakendamisest, mida saab etteruttavalt seadusandlikult
reguleerida. Ideaalses maailmas seda probleemi ei tekiks. Iga liikmesriik peab lahendama küsimused, mida varjupaigataotlejate
viibimine tema territooriumil tõstatab, järgides seejuures oma liidu õigusest tulenevaid kohustusi.(47)
84. Selle reegli puhul tuleb loomulikult arvesse võtta erisätteid, mis võidakse kehtestada selleks, et õiguslik regulatsioon oleks
paindlikum või selleks, et aeg‑ajalt vältida ilmselgeid ebakõlasid. Selles osas märgib komisjon, et otsuse nr 573/2007(48) artikli 3 lõike 1 punkti a kohaselt võidakse liikmesriikidele anda finantsabi seoses muu hulgas vastuvõtutingimuste ja varjupaigamenetlustega.(49) Liidu eelarvest antav finantsabi annab tunnistust liikmesriikidevahelisest koostöövalmidusest, millele II Dublini määrusega
kehtestatud süsteem tugineb. Sellegipoolest, kuna süsteemist on võimalik teha selliseid erandeid, nagu ma äsja viitasin, olen
ma seisukohal, et keskne põhimõte peab olema, et selles menetlusastmes peab kulud kandma vastuvõttev liikmesriik.
85. Olen seetõttu seisukohal, et sellisele varjupaigataotlejale vastuvõtutingimuste tagamise kulude eest, kelle taotluse suhtes
kohaldatakse II Dublini määrust, vastutab seni, kuni sel isikul on vastuvõtutingimuste direktiivi kohaselt õigus nende tingimuste
tagamisele, majanduslikult ning selle direktiivi kohaldamist puudutavas vastuvõttev liikmesriik.
86. Eelnevast lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Conseil d’État eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1. Nõukogu 27. jaanuari 2003. aasta direktiiv 2003/9/EÜ, millega sätestatakse varjupaigataotlejate vastuvõtu miinimumnõuded,
tagab selles ette nähtud vastuvõtu miinimumtingimused taotlejatele, kelle puhul varjupaigataotluse saanud liikmesriik otsustab
nõukogu 18. veebruari 2003. aasta määruse (EÜ) nr 343/2003 (millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi
määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest) alusel
pöörduda teise liikmesriigi poole, keda ta peab vastutavaks asjaomase varjupaigataotluse läbivaatamise eest.
2a. Vastuvõtu miinimumtingimuste tagamise kohustus lõppeb siis, kui varjupaigataotleja võetakse tegelikult vastu või tagasi või
(tingimusel, et see toimub ajaliselt varem) kui liikmesriigil tekib õigus kitsendada või tühistada need tingimused direktiivi 2003/9
artikli 16 alusel.
2b. Sellisele varjupaigataotlejale vastuvõtutingimuste tagamise kulude eest, kelle taotluse suhtes kohaldatakse määrust nr 343/2003,
vastutab seni, kuni sel isikul on direktiivi 2003/9 kohaselt õigus nende tingimuste tagamisele, majanduslikult vastuvõttev
liikmesriik direktiivi tähenduses.
Ajavahemik: Palve tuleb esitada kolme kuu jooksul varjupaigataotluse esitamisest alates.
Allikas: Artikli 17 lõige 1.
Märkus: Selle tähtaja möödumisel muutub vastuvõttev liikmesriik vastutavaks taotluse läbivaatamise eest (artikli 17 lõige 1).
Ajavahemik: Tagasivõtmise palve esitamiseks ei ole tähtaega kehtestatud.(50)
Allikas: artikkel 20.
Ajavahemik: Palve saajaks olev riik peab vastama kahe kuu jooksul alates palve saamisest või juhul, kui vastuvõttev liikmesriik on palunud kiirelt vastata, siis minimaalselt ühe nädala
ja maksimaalselt kuu aja vahele jääva tähtaja jooksul.
Allikas: Artikli 18 lõige 1 (kiire vastamise kohta vt artikli 17 lõige 2 ja artikli 18 lõige 6).
Märkus: Selleks tähtajaks vastamata jätmise korral loetakse, et riik on andnud nõustuva vastuse (artikli 18 lõige 7).
Ajavahemik: Palve saajaks oleval riigil on vastamiseks aega üks kuu, va juhul, kui palve põhineb EURODAC‑süsteemist saadud teabel; sellisel juhul on vastamiseks aega kaks nädalat.
Allikas: Artikli 20 lõike 1 punkt b.
Märkus: Selleks tähtajaks vastamata jätmise korral loetakse, et riik on andnud nõustuva vastuse (artikli 20 lõike 1 punkt c).
Vastu‑ ja tagasivõtmine
Ajavahemik: Üleandmiseks ettenähtud ajavahemik algab palve saajaks oleva riigilt sõnaselge või kaudse vastuse saamisest. Üleandmiseks on ette nähtud kuue kuu pikkune ajavahemik, va juhul kui varjupaigataotleja kannab vanglakaristust, millisel juhul pikendatakse seda ajavahemikku
12‑le kuule, ning juhul kui ta varjab ennast, millisel juhul pikendatakse seda ajavahemikku 18‑le kuule.
Allikas: Artikli 19 lõiked 3 ja 4 (vastuvõtmine) ja artikli 20 lõike 1 punkt d ning artikli 20 lõige 2 (tagasivõtmine).
Märkus: Kui selle tähtaja jooksul varjupaigataotlejat üle ei anta, siis muutub vastuvõttev liikmesriik vastutavaks varjupaigataotluse
läbivaatamise eest. Artikli 19 lõige 2 (vastuvõtmine) ja artikli 20 lõike 1 punkt e (tagasivõtmine) lubavad varjupaigataotlejal
üleandmise otsuse peale edasi kaevata. Sellisel edasikaebamisel ei pea olema peatavat mõju, kuid sel võib teatud juhtudel
selline mõju olla.
2 – Nõukogu 27. jaanuari 2003. aasta direktiiv 2003/9, millega sätestatakse varjupaigataotlejate vastuvõtu miinimumnõuded (ELT 2003
L 31, lk 18; ELT eriväljaanne 19/06, lk 101).
3 – Nõukogu 18. veebruari 2003. aasta määrus (EÜ) nr 343/2003, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi
määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest (ELT 2003
L 50, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 109). Direktiivi ja määruse asendamiseks on tehtud ettepanekud (vastavalt KOM (2011) 320 lõplik
ja KOM (2008) 820 lõplik).
4 –	Vt määruse V peatükk, artiklid 16–20.
5 –	Vt Euroopa Ülemkoja Tampere järeldused aadressil www.cvce.eu.
6 – Punkt 13. Vt pagulasseisundit käsitlev 28. juuli 1951. aasta Genfi konventsioon, nagu seda on täiendatud 31. jaanuari 1967. aasta
New Yorgi protokolliga, mille osa sätteid on kohaldatavad ka varjupaigataotlejate suhtes (vt 19. joonealuses märkuses viidatud
dokumendi punkt 4.1.2). Konventsiooni preambulis viidatakse ÜRO soovile tagada, et pagulased saaksid võimalikult laiaulatuslikult
kasutada põhiõigusi ja ‑vabadusi.
7 – ÜRO Pagulaste Ülemkomissari Amet.
8 – Selles määruses antud määratlus ei viita kodakondsuseta isikutele, kes on hõlmatud direktiivis antud määratlusega. Käesolevas
ettepanekus see aspekt aga tähtsust ei oma.
9 – Need kriteeriumid põhinevad peamiselt taotleja pereliikmete viibimisel teatud liikmesriigis ja dokumentidel, mida varjupaigataotleja
omab hetkel, mil ta esitab oma taotluse.
10 – Artikkel 17 lõige 1. Lühemad tähtajad on kohaldatavad siis, kui palve esitajaks olev liikmesriik palub kiirelt vastata.
11 – Artikli 18 lõige 1.
12 – Artikli 19 lõiked 1 ja 3.
13 –	Kui palve põhineb EURODAC‑süsteemist saadud teabel, siis on tähtaeg 2 nädalat. Vt nõukogu 11. detsembri 2000. aasta määrus
(EÜ) nr 2725/2000, mis käsitleb sõrmejälgede võrdlemise Eurodac‑süsteemi kehtestamist Dublini konventsiooni tõhusa kohaldamise
eesmärgil (EÜT 2000 L 316, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 26).
14 – Artikli 20 lõike 1 punktid b ja d.
15 –	Vt artikli 19 lõige 2 seoses vastuvõtmisega ja artikli 20 lõige 1 seoses tagasivõtmisega.
16 – Pärast Lissaboni lepingu jõustumist 1. detsembril 2009 on hartal esmase õiguse jõud (ELL artikli 6 lõige 1).
17 –	Comité inter mouvements auprès des évacués.
18 – St vastuvõttev liikmesriik.
19 –	CIMADE ja GISTI lisasid oma märkustele dokumendi pealkirjaga „UNHCR Statement on the reception conditions of asylum seekers
under the Dublin procedure” (UNHCR avaldus varjupaigataotlejate vastuvõtutingimuste kohta Dublini menetluse raames, edaspidi
„UNHCR avaldus”). UNHCR avaldas selle dokumendi spetsiaalselt nende küsimuste lahendamiseks, mis käesolevas kohtuasjas tõusetusid.
Sellega saab tutvuda järgmisel veebilehel: www.unhcr.org/refworld/docid/4e37b5902.html.
20 –	Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise lepingu liikmesriigis või Šveitsis esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise
eest vastutava riigi määramise kriteeriumide ja mehhanismide kohta (ELT 2008, L 53, lk 5) artikli 5 lõike 2 alusel on Šveitsil
õigus esitada Euroopa Kohtule kirjalikke märkusi, juhul kui liikmesriigi kohus on pöördunud Euroopa Kohtu poole eelotsuse
saamiseks seoses muu hulgas II Dublini määruse (kuid mitte vastuvõtutingimuste direktiivi) tõlgendamisega. Selle riigi märkused
käsitlevad seetõttu ainuüksi teise küsimuse punkte a ja b.
21 – Küsimuse tausta valgustamiseks: CIMADE väitis kohtuistungil, ilma et keegi sellele vastu oleks vaielnud, et 2011. aastal toimus
umbes 8% puhul Prantsusmaal esitatud taotlustest II Dublini määruse kohane menetlus, mistõttu esitati teistele liikmesriikidele
4450 palvet. Nendest palvetest umbes 75% alusel toimus määruse kohane üleandmine, samas kui umbes 25% palvetest jäeti rahuldamata.
22 –	Vt käesoleva ettepaneku punktis 7 viidatud direktiivi artikli 2 punktis j sätestatud määratlus.
23 –	Vt UNHCR‑i avalduse punkt 4.2.5.
24 – Vt selle kohta Euroopa Kohtu otsus liidetud kohtuasjades C‑175/08, C‑176/08, C‑178/08 ja C‑179/08: Salahin Abdulla jt (EKL 2010,
lk I‑1493, punkt 53).
25 –	Mõlemal juhul põhjendustes 1–3.
26 – Vt käesoleva ettepaneku punktid 6 ja 13.
27 – Vt põhjendus 16.
28 – Vt selle kohta käesoleva ettepaneku 24. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Salahadin Abdulla jt, punkt 54. Liikmesriigid
võivad loomulikult kohaldada soodsamaid sätteid (vastuvõtutingimuste direktiivi artikkel 4).
29 –	Vt UNHCR‑i avalduse punkt 4.2.7.
30 – Millele tal on õigus harta artikli 47 alusel.
31 –	Komisjon märkis oma ettepanekus (KOM (2001) 181 lõplik) direktiivi kohta, millest sai hiljem vastuvõtutingimuste direktiiv,
et „vastuvõtutingimuste kitsendamine või tühistamine võib mõjutada taotlejate elutingimusi ning nende võimalust taotleda tõhusalt
menetluslikke tagatisi”.
32 –	Vt selle kohta UNHCR‑i avalduse punkt 4.2.8.
33 –	Vt näiteks II Dublini määruse põhjendus 4, mille kohaselt peaks selles määruses ette nähtud menetlused võimaldama „kiiresti
määrata” vastutava liikmesriigi.
34 – Vt täpsema teabe saamiseks käesoleva ettepaneku punktid 16 ja 18.
35 – Direktiivi artikli 2 punktis j määratletud „materiaalsed vastuvõtutingimused” hõlmavad sellist boonusena antavat abi nagu
majutus, toit ja rõivad. Ehkki on tõsi, et sama abi oleks võimalik anda ka „rahaliste toetuste või maksedokumentid[e]” abil,
oleks selleks vajalik väga keerukas halduskorraldus.
36 –	Vt vastuvõtutingimuste direktiivi põhjendus 8.
37 –	Vt eelkõige vastuvõtutingimuste direktiivi põhjendus 7.
38 – Nõukogu 1. detsembri 2005. aasta direktiiv 2005/85/EÜ liikmesriikides pagulasseisundi omistamise ja äravõtmise menetluse miinimumtingimuste
kohta (ELT 2005, L 326, lk 13).
39 –	Prantsusmaa esitas märkused teise küsimuse kohta teise võimalusena juhuks, kui Euroopa Kohus peaks otsustama, et esimesele
küsimusele tuleb vastata jaatavalt.
40 – Oma kohtuistungil antud vastuses püüdis Itaalia esindaja rõhutada, et selline regulatsioon ei tähenda seda, et asjaomasel
varjupaigataotlejal kaob sel hetkel õigus vastuvõtutingimuste tagamisele. Selline seisukoht näib olevat vastuolus või on vähemalt
raskesti ühitatav Itaalia kirjalikes märkustes esitatuga. Kuivõrd ma ei ole igal juhul nõus Itaalia seisukohaga, siis ei käsitle
ma seda küsimust enam pikemalt.
41 – Uue regulatsiooni kohaselt, mille kohta on tehtud ettepanek (vt käesoleva ettepaneku 3. joonealune märkus), peab liikmesriik
esitama palve saajaks olevale liikmesriigile taotluse kolme kuu jooksul kuupäevast, mil varjupaigataotlus (neis sätetes on
kasutatud mõistet „rahvusvahelise kaitse” taotlus) esitati, või kolme kuu jooksul alates hetkest, mil saadi teada, et teine
liikmesriik võib olla vastutav asjaomase isiku eest. Kui tuginetakse EURODAC‑süsteemist saadud teabele, siis lüheneb tähtaeg
kahele kuule.
42 – Komisjoni 2. septembri 2003. aasta määrus (EÜ) nr 1560/2003, millega kehtestatakse üksikasjalikud rakenduseeskirjad määrusele
(EÜ) nr 343/2003, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis
kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest (ELT 2003, L 222, lk 3; ELT eriväljaanne 19/06, lk 200).
43 –	Vt näiteks artikli 7 lõige 3 (taotleja dokumentide tagastamine) ja artikli 8 lõige 2 (kohustus hoolitseda transpordi eest).
44 – Vt käesoleva ettepaneku punkt 68.
45 – Vt käesoleva ettepaneku punkt 58.
46 – Vt käesoleva ettepaneku joonealune märkus 3.
47 – Vt selle kohta komisjoni ettepanekule II Dublini määruse kohta (KOM (2001) 447 lõplik) lisatud seletuskirja punkt 3.1, mille
kohaselt „iga liikmesriik vastutab teiste ees oma toimingute eest seoses kolmandate riikide kodanike territooriumile sisenemise
ja territooriumil elamisega ning peab kandma kõik sellest tulenevad tagajärjed lähtudes solidaarsuse ning ausa koostöö põhimõtetest”.
48 – Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. mai 2007. aasta otsus nr 573/2007, millega luuakse üldprogrammi Solidaarsus ja rändevoogude
juhtimise raames Euroopa Pagulasfond aastateks 2008–2013 ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu otsus 2004/904/EÜ (ELT 2007, L 144,
lk 1). Artikli 3 lõike 1 punktis a määratletakse „vastuvõtutingimused ja varjupaigamenetlused” kui fondi abi saamiseks kõlblikud
meetmed. Artikli 12 lõikes 1 nähakse ette rahastamispakett otsuse rakendamiseks ajavahemikus 1. jaanuarist 2008 kuni 31. detsembrini
2013 suuruses 628 miljonit eurot.
49 – Kohtuistungil kinnitas komisjon, et kuigi antava finantsabi suurus võib liikmesriigiti olla erinev, sest see sõltub esitatud
rahastamistaotluse andmetest ning varjupaigataotlejate arvust asjaomase riigi territooriumil, on kõigil liikmesriikidel võimalik
selle otsuse alusel abi saada. Selline abi ei kata siiski kõiki kulusid, mis liikmesriikidel seoses vastuvõtutingimuste tagamisega
50 – Vt käesoleva ettepaneku 41. joonealune märkus uues määruses, mille kohta on esitatud ettepanek, määratletud tähtaja kohta.

matches: kohus kohus kohus kohus kohus Kohus


Toila valla asutuste infoturbe põhimõtted – Riigi Teataja
Toila valla asutuste infoturbe põhimõtted
Toila valla asutuste infoturbe põhimõtted - sisukord
§ 1 Infoturbe põhimõtete rakendusala
§ 2 Põhimõtted
2 ORGANISATSIOON JA RISKIHALDUS
§ 5 Infoturbe organisatsioon ja vastutusalad
§ 6 Turvariskide hindamise terminid
§ 7 Turvariskide vältimise meetmed
§ 8 Riskihaldus
§ 9 Turvaintsidentide haldus
3 INFOTEHNOLOOGILISED TURVANÕUDED
§ 10 Infovarade ligipääsu reguleerimine
§ 11 Krüpteerimine ja sõnumautentimine
§ 12 Kontrolljäljed
§ 13 Viirusetõrje
§ 14 Infosüsteemide kasutusele võtmine ja muudatused
§ 15 Varundamine
§ 16 Turvastandardid ja ISKE
4 MUUD TURVANÕUDED
§ 17 Füüsiline turve
§ 18 Konfidentsiaalsuskohustus
§ 19 Kaugtöö
§ 20 Teenistujad
§ 21 Andmete ja dokumentide turve
§ 22 Infoturbe põhimõtetele tuginevate õigusaktide kehtestamise õigus
§ 23 Infoturbepoliitika muutmine
RT IV, 21.12.2018, 19
Määrus antakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 30 lg 1 punkti 3, isikuandmete kaitse seaduse § 6 punkti 6 ja avaliku teabe seaduse § 43 lõike 1 alusel ning kooskõlas Vabariigi Valitsuse 20. detsembri 2007 määrusega nr 252 „Infosüsteemide turvameetmete süsteemˮ.
§ 1. Infoturbe põhimõtete rakendusala
(1) Toila valla infoturbe põhimõtted sätestavad Toila Vallavalitsuse, kui ametiasutuse ja tema hallatavate asutuste (edaspidi ka asutus) infoturbe eesmärgid ja nende saavutamise juhised, infoturbe korralduse ja peamiste turvameetmete rakendamise.
(2) Hallatavad asutused ei pea järgima antud korda osas, mis puudutab otseselt Toila vallavalitsuse siseseid toiminguid ja protsesse.
(3) Infoturbe põhimõtteid arvestatakse ning kavandatakse põhimõtete elluviimiseks vastavad tegevused valdkondlikes valla õigusaktides.
(4) Infoturbe põhimõtted puudutavad Toila kui kohaliku omavalitsuse üksuse sisest suhtlust ning suhtlust riigiasutustega, teiste kohaliku omavalitsuse üksuste ja lepingupartneritega.
(5) Infoturbe põhimõtted hõlmavad valla personali, infrastruktuuri, andmeid ja dokumentatsiooni, IT-riistvara, tarkvara ja sidesüsteeme.
(6) Infoturbe põhimõtteid on kohustatud järgima Toila Vallavalitsuse teenistujad ja hallatavate asutuste töötajad ning Toila valla lepingupartnerid, kes on volitatud töötleja rollis.
§ 2. Põhimõtted
(2) Käideldavuse, tervikluse ja konfidentsiaalsuse säilitamine nõutaval või kokkulepitud tasemel tagatakse turvameetmete rakendamisega ulatuses, mis tagab ohtude realiseerumisel Toila valla kui kohaliku omavalitsuse üksuse ülesannete tavapärase ja katkestusteta täitmise.
(3) Turvameetmed jagunevad organisatsioonilisteks, füüsilisteks ja infotehnilisteks. Turvameetmed peavad olema majanduslikult õigustatud ning nende negatiivne mõju valla tegevusele ja teenistujate tööle peab olema tasakaalus meetmete rakendamata jätmisel tekkida võiva kahjuga.
Infoturbe põhimõtete kirjeldamisel kasutatakse termineid järgmises tähenduses:
1) infovara – mistahes kujul talletatud informatsioon, mis on asutusele väärtuslik ja mida asutus kasutab oma põhimääruses ettenähtud ülesannete täitmiseks, ning asutuse omandis olevad infotöötlusvahendid, rakendused ja taristu, mis tagavad asutusele informatsiooni nõuetekohase töötlemise;
2) turvameetmed – organisatoorsed toimingud ja vahendid, tehnilised protsessid ja tehniliste vahendite rakendamine andmete ja infosüsteemide turvalisuse saavutamiseks ja säilitamiseks;
4) andmed – informatsiooni kirjapanek taasesitamist võimaldaval kujul;
5) infosüsteem – andmeid töötlev, salvestav või edastav tehniline süsteem koos tema normaalseks talitluseks vajalike vahendite, ressursside ja protsessidega;
6) andmekogu – infosüsteemis töödeldavate korrastatud andmete kogum;
7) vahendid – infrastruktuur (näiteks hooned, ruumid, kaablid, võrguühendus), arvutid (näiteks lauaarvutid, sülearvutid, pihuarvutid), lisaseadmed (näiteks printerid), andmekandjad (näiteks serverid, mälupulgad, CD, DVD) jms;
8) andmete käideldavus – teabe, IT-süsteemide, inimeste ja protsesside teovõime ja kättesaadavus ajal, mil asutus seda vajab;
9) andmete terviklus – infovara lubamatute muudatuste puudumine; hõlmab ka autentsust ja salgamatust;
10) andmete konfidentsiaalsus – andmete salastatus, nende usalduslik käitlemine;
11) privaatsus – üksikisiku eraellu või juriidilise isiku ärisaladusse tungimise või tema kohta kogutud andmete kasutamise välistamine väljaspool ametiülesannete täitmist;
12) infosüsteemide kolmeastmeline etalonturve (edaspidi ISKE) − infoturbe metoodika, mida rakendatakse infovarale ja mis sisaldab juhised ning turvameetmete kataloogi, kuidas korraldada infoturbe haldust ja määrata infovarade turbevajadust;
13) krüpteerimine – andmetele kõrvaliste isikute jaoks loetamatu kuju andmine;
14) varundamine – andmete kopeerimine, mis on salvestatud algsest asukohast erinevasse asukohta.
(1) Infoturbe põhimõtete eesmärk on kehtestada üldised suunised infovarade kaitsmiseks rünnete ja stiihiliste ohtude eest. Nende põhimõtete alusel koostatakse eeskirjad, juhendmaterjalid, korrad ja muud dokumendid, mis reguleerivad asutuse infoturvet.
(2) Infoturbe eesmärgid on:
6) tagada õigusaktidele vastavus;
(3) Infoturbe tähtsus tuleneb andmete tähendusest ja väärtusest.
2. peatükk ORGANISATSIOON JA RISKIHALDUS
§ 5. Infoturbe organisatsioon ja vastutusalad
(1) Infoturbe põhimõtete rakendamise eest asutuses vastutab asutuse juht.
(3) Rolli- või ametikohapõhine infoturbealane vastutus tuleneb asutuse struktuurist, üldisest töökorraldusest, tegevusvaldkondadest ja delegeerimispõhimõtetest.
(4) Iga teenistuja vastutab infoturbe meetmete rakendamise eest oma valdkonnas ning täidab infoturbe nõudeid ja rakendab asjakohaseid turvameetmeid.
(5) Rolli- või ametikohapõhine infoturbealane vastutus tuleneb asutuse struktuurist, üldisest töökorraldusest, tegevusvaldkondadest ja delegeerimispõhimõtetest.
(6) Kõigi tasandite vahetud juhid kontrollivad, et alluvad täidaks infoturbe nõudeid.
(7) Kõik teenistujad teavitavad avastatud turvaintsidendist kokku lepitud teavitusskeemide kaudu (turvaintsidendi lahendamise kord) või informeerivad vahetut juhti.
(8) Tahtliku infoturbe nõuete eiramise, infovarade mittesihipärase kasutamise või avastatud turvaintsidendist teatamata jätmise eest vastutab nõudeid rikkunud isik.
§ 6. Turvariskide hindamise terminid
Turvariskide hindamisel kasutatakse termineid järgmises tähenduses:
1) oht – olukord, mis võib kahjustada infovarasid ning võib peituda infrastruktuuris, tehnoloogias, inimeste turbeteadlikkuses või asutuse töökorralduses. Ohuallikaks võivad olla:
5) turvaintsident – mistahes kõrvalekalle infosüsteemi normaalse talitluse reeglitest
§ 7. Turvariskide vältimise meetmed
§ 8. Riskihaldus
§ 9. Turvaintsidentide haldus
(1) Turvaintsidendist või selle ohust peab teenistuja koheselt teavitama valla andmekaitse-spetsialisti, IT spetsialisti ja enda vahetut juhti, töövälisel ajal enda vahetut juhti.
(3) Turvaintsidentide haldus sätestatakse valla turvaintsidendi lahendamise korras.
3. peatükk INFOTEHNOLOOGILISED TURVANÕUDED
§ 10. Infovarade ligipääsu reguleerimine
(1) Ligipääs infovaradele tagatakse vaid volitatud kasutajatele autoriseerimismeetoditega. Kõik õnnestunud ja ebaõnnestunud autoriseerimiskatsed registreeritakse.
(2) Pääsuõiguste jagamisel lähtutakse ametialase teadmisvajaduse põhimõttest. Pääsuõigused taotleb vahetu juht.
(3) Pääsuõiguste taotlemisel ja seadistamisel lähtutakse võimalusel kohustuste lahususe printsiibist, kus pääsuõiguste taotleja ei saa olla pääsuõiguste seadistaja. Taotletud ning seadistatud pääsuõigused dokumenteeritakse.
(4) Pääsuõiguste jagajad võtavad kasutusele protseduurid, reeglid või muud mehhanismid, mis tagavad pääsuõiguste tühistamise, kui teenistuja kaotab usalduse või tema töösuhe lõppeb.
(6) Reeglid, mille järgi valitakse salasõna, selle kehtivus ja muud parameetrid, kehtestatakse kas infosüsteemi kasutamise korra või mõne teise kohase juhendmaterjaliga.
§ 11. Krüpteerimine ja sõnumautentimine
§ 12. Kontrolljäljed
(1) Toimingute või sündmuste ajaloo väljaselgitatavuse tagamiseks salvestatakse ja säilitatakse infovarade haldamise ja kasutamisega seotud kontrolljäljed ehk logid. Toimingute ja sündmuste nimekiri, mille kohta kontrolljälgi salvestatakse ja säilitatakse, ning kontrolljälgede säilitamise tähtaeg tuleneb seadusest, infovaradele määratud turvaklassist ja sellele vastavatest turvameetmetest.
§ 13. Viirusetõrje
§ 14. Infosüsteemide kasutusele võtmine ja muudatused
§ 15. Varundamine
(1) Andmete varundamine reguleeritakse asutuse andmete varundamise ja arhiveerimise korras.
§ 16. Turvastandardid ja ISKE
(4) ISKE rakendusjuhendi ja teiste juhendmaterjalide tõlgendamisel lähtutakse mõistlikkuse printsiibist ja arvestatakse infoturbe üldeesmärki.
4. peatükk MUUD TURVANÕUDED
§ 17. Füüsiline turve
(1) Ligipääs ruumidele tagatakse töövajaduse ja vastutuse alusel. Võtmete arvu ja jagamise kohta peetakse arvestust. Ruumide avamiseks välja antud ning võtmete üldarvu kohta peab arvestust vallavaraspetsialist.
(2) Infoturbe seisukohalt esmatähtsates ruumides (näiteks serveriruum, nõupidamiste ruum, pääsla) peab olema valvesignalisatsioon ja nende ruumide puhul tuleb tagada häirele reageerimise suutlikkus.
(3) Töövälisel ajal valvatakse hooneid ja ruume elektrooniliselt. Vajadusel rakendatakse turvameetmeid territooriumi kaitseks.
§ 18. Konfidentsiaalsuskohustus
(1) Konfidentsiaalsuskohustus kehtib konfidentsiaalse teabe kohta ega sõltu isiku ametikohast ja töötegemise asukohast. Konfidentsiaalsuskohustus kohaldub ka neile teenistujatele , kellel puuduvad otsesed infovara kasutamise volitused.
(2) Kui töötaja tegutseb lepingu alusel, peab leping sisaldama konfidentsiaalsus-kohustuse sätteid.
§ 19. Kaugtöö
(1) Kaugtööl tuleb järgida asutuse infoturbe- ja IT-reegleid ning infoturbe-eeskirju. Töökoha ressurssidega võib ühendust pidada ainult krüpteeritud andmeside kaudu.
(2) Kaugtööl kasutatav tööalane teave tuleb hoida kättesaamatuna kolmandatele isikutele, sh pereliikmetele.
(3) Kaugtööl kasutatavad arvutid ja seadmed peavad olema valla IT-reeglite nõuetekohase seadistusega ning kasutama autentimisvahendeid.
§ 20. Teenistujad
(1) Teenistuja infoturbega seotud õigused, kohustused ja vastutus määratakse ametijuhendis, infoturbe juhendites ja/või muudes asjakohastes eeskirjades.
§ 21. Andmete ja dokumentide turve
§ 22. Infoturbe põhimõtetele tuginevate õigusaktide kehtestamise õigus
Vajadusel võib infoturbe põhimõtete rakendamiseks vajalikke nõudeid ja meetmeid kehtestada asutuse töökorralduse reeglite või asutuse juhi käskkirjaga. Nõuded ja meetmed peavad tuginema praegustele infoturbe põhimõtetele ja olema kooskõlas vallavalitsuse õigusaktidega.
§ 23. Infoturbepoliitika muutmine
(1) Infoturbe põhimõtted vaadatakse üle vajaduse korral, kuid vähemalt kord kahe aasta jooksul.
2) muudatuse vajadus tuleneb ISKE uue versiooni ilmumisest;
(1) Tunnistada kehtetuks Kohtla Vallavalitsuse 05.02.2009.a. määrus nr 2 „Kohtla vallavalitsuse infosüsteemi kasutamise kodukord”.


Euroopa Liidu Nõukogu määruse (EMÜ) nr 2137/85 \"Euroopa majandushuviühingu kohta\" rakendamise seadus
Euroopa Liidu Nõukogu määruse (EMÜ) nr 2137/85 "Euroopa majandushuviühingu kohta" rakendamise seadus
Riigikogu 31.05.2000 seadus; jõustumiskuupäev 01.05.2004
redaktsioon 01.01.2015 [RT I, 21.06.2014, 22]
RT I 2000, 53, 342
RK s 14.04.2004 jõust.01.05.2004
20. juuni 2000. a
otsusega nr 820
EUROOPA LIIDU NÕUKOGU MÄÄRUSE (EMÜ) NR 2137/85 «EUROOPA MAJANDUSHUVIÜHINGU KOHTA» RAKENDAMISE SEADUS
Vastu võetud 31. mail 2000. a
§ 1. Euroopa majandushuviühingule kohaldatavad sätted
(1) Käesolev seadus reguleerib Eestis asuva Euroopa majandushuviühingu (edaspidi ühing) õiguslikku seisundit niivõrd, kuivõrd seda ei ole reguleeritud Euroopa Liidu Nõukogu 1985. aasta 25. juuli määrusega (EMÜ) nr 2137/85 «Euroopa majandushuviühingu kohta» (edaspidi määrus).
(2) Ühingu suhtes kohaldatakse käesolevat seadust ja muid siseriiklikke õigusakte, kui määruse järgi tuleb lähtuda siseriiklikust õigusest või kui määrus annab võimaluse reguleerida teatavaid valdkondi siseriikliku õiguse alusel.
(3) Ühingut käsitletakse äriühinguna äriseadustiku (RT I 1995, 26–28, 355; 1998, 91/93, 1500) tähenduses. Ühingule kohaldatakse täisühingu kohta sätestatut, kui määruses või käesolevas seaduses ei ole ette nähtud teisiti.
§ 2. Ühingu eesmärk
(1) Euroopa majandushuviühingu eesmärk on toetada ja tõhustada oma liikmetest ettevõtjate majandustegevust.
(2) Määruse järgi ei või ühingu tegevuse eesmärgiks olla kasumi saamine.
§ 3. Ärinimi
Ühingu ärinimi peab sisaldama täiendit Euroopa majandushuviühing või lühendit EMHÜ. Täiendit või lühendit võib kasutada üksnes ärinime alguses või lõpus.
§ 4. Registrisse kandmine
(1) Ühing registreeritakse Tartu Maakohtu registriosakonnas.
(2) Registreerimisavalduses peavad ühingu kohta olema järgmised andmed:
3) tegevusala;
4) ühingu liikmete nimed või ärinimed ja õiguslik vorm ning elu- või asukohad ja registrikoodid juhul, kui need on olemas;
5) juhatuse liikmete nimed, elukohad ja isikukoodid ning andmed nende esindusõiguse kohta;
6) tähtajaliselt asutatud ühingu puhul selle tegutsemise tähtaeg.
(3) Registripidajale tuleb samuti teatada:
1) lõikes 2 nimetatud andmete muudatused;
2) ühingu kehtetusest;
3) ühingu lõpetamisest;
4) likvideerijate andmed lõike 2 punkti 5 kohaselt;
5) ühingu lõppemisest;
6) sättest, mille alusel uus liige vabastatakse määruse artikli 26 lõike 2 järgi vastutusest ühingu nende kohustuste eest, mis on tekkinud enne tema ühingusse astumist.
(4) Käesoleva seaduse §-st 1 tulenevalt ei vabasta käesoleva paragrahvi lõigetes 1–3 sätestatu majandushuviühingut kohustusest esitada registripidajale ka muid andmeid.
§ 5. Äriregistrile dokumentide esitamise erisused
(1) Avaldused äriregistrile esitab juhatus või likvideerijad. Ühingu esmakandeavalduse esitavad äriregistrile kõik juhatuse liikmed ning ühingu registrist kustutamise avalduse kõik likvideerijad.
(2) Kui liige langeb ühingust välja või osanikud on otsustanud ühingu lõpetada, võib sellest teatada iga asjaosaline. Käesoleva seaduse § 4 lõike 3 punktis 6 nimetatud sättest võib teatada ka uus liige.
(3) Juhatuse liikme registrisse kandmise korral peab ta kinnitama, et puuduvad asjaolud, mis määruse artikli 19 lõike 1 kohaselt takistavad teda juhatuse liikmeks määrata, ning et talle on selgitatud juhatuse liikme kohustust anda kohtule piiramatult teavet.
(4) Juhatuse liige peab esitama äriregistrile oma allkirja näidise.
(5) Käesoleva paragrahvi lõigetes 3 ja 4 sätestatut kohaldatakse ka uuele juhatuse liikmele.
§ 6. Andmete avaldamine
(1) Juhatus peab avaldama väljaandes «Ametlikud Teadaanded» teate määruse artikli 14 lõikes 1 käsitletud asukohamuutmise kavatsuse kohta ning teate selle kohta, et liige loovutab määruse artikli 22 lõike 1 järgi täielikult või osaliselt oma osaluse ühingus.
(2) Registripidaja teeb määruse artikli 11 kohaselt Euroopa Ühenduste Teatajas avaldatavad andmed Euroopa Ühenduste Ametlike Väljaannete Talitusele teatavaks ühe kuu jooksul, alates päevast, mil need on Eestis seadusega ettenähtud korras avaldatud.
§ 7. Juhatuse liikme vastutus
(1) Juhatuse liige peab oma ülesandeid täitma korrapäraselt ja kohusetundlikult. Juhatuse liige ei tohi avaldada ärisaladust ega ühingu muid konfidentsiaalseid andmeid, mis on talle teatavaks saanud oma ülesandeid täites.
(2) Oma kohustusi rikkunud juhatuse liikmed peavad sellega ühingule tekitatud kahju hüvitama solidaarselt. Kahtluse korral peab juhatuse liige tõendama, et ta on oma ülesandeid täitnud korrapäraselt ja kohusetundlikult.
(3) Käesoleva paragrahvi lõikest 2 tulenevad nõuded aeguvad nende tekkimisest alates viie aasta jooksul.
§ 8. Aastaaruande esitamine
Juhatus korraldab ühingu raamatupidamist ja esitab majandusaasta raamatupidamisaruande.
§ 9. Juhatuse liikme tagasikutsumine
Kui juhatuse liikme tagasikutsumise tingimusi ei ole määruse artikli 19 lõike 3 järgi kindlaks määratud, võidakse juhatuse liige igal ajal tagasi kutsuda. Tagasikutsumise korral säilivad juhatuse liikmel lepingusuhetest tulenevad hüvitusnõuded.
§ 10. Liikme väljalangemine
Peale määruse artikli 28 lõike 1 punktis 1 ettenähtud aluste loetakse liige ühingust väljalangenuks ka tema pankroti väljakuulutamise ja likvideerimismenetluse algatamise korral.
§ 11. Ühingu likvideerimine
(1) Kui ühing lõpetatakse ja kui asutamislepinguga või liikmete otsusega ei ole ette nähtud teisiti, korraldab ühingu likvideerimise juhatus.
(2) Likvideerijate määramise korral kohaldatakse vastavalt määruse artikli 19 lõike 1 lauset 2 ning registripidajale kandeavalduse esitamise korral käesoleva seaduse § 4 lõikeid 3 ja 4.
§ 12. Pankrotiavalduse esitamine
Avalduse ühingu pankroti väljakuulutamiseks võib esitada ka juhatus.
§ 13. Vastutus äridokumendil nõutavate andmete esitamata jätmise eest
Ühingu juhatuse liikmele või likvideerijale võib määruse artiklis 25 nimetatud kohustuse täitmata jätmise eest määrata trahvi äriseadustiku §-s 71 sätestatud ulatuses ja korras.
Seadus jõustub eraldi seadusega Eesti ühinemisel Euroopa Liiduga.
Nõukogu määrus (EMÜ) nr 2137/85 Euroopa majandushuviühingu kohta


text:
3-2-1-158-15 Riigikohus 09.12.2015
TsMS § 172 lg 6
TsMS § 174 lg 4
TsMS § 177 lg 1 p 2
ÄS § 330 lg 2
TsMS § 177 lg 2
ÄS § 330 lg 1
menetluskulude jaotamine hagita menetluses
TsMS § 172 lg 6 kohaselt on võimalik jätta menetluskulud avaldaja kanda eelkõige nt juhul, kui erikontrolli määramise taotlemisel oli avaldaja pahauskne, st teadis, et tegelikult ei ole alust erikontrolli määrata. (p 20)
Audiitor, erikontroll
erikontrolli määramine ja läbiviimine
Erikontrolli eesmärgiks on muu hulgas selgitada välja, kas võib esineda aluseid, millele tuginedes on aktsiaseltsil õigus esitada nõudeid aktsiaseltsi juhtorganite liikmete vastu. Erikontrolli taotlevad aktsionärid ei pea iseenesest tõendama väiteid, millega nad põhjendavad erikontrolli taotlust, rahuldamata tuleb jätta vaid ilmselgelt põhjendamatud taotlused ja taotlused, mis ei võimaldaks aktsiaseltsil oma huve ja õigusi kaitsta (RKTKm nr 3-2-1-35-08, p 10). Kuigi seadus näeb ette, et kohus võib erikontrolli määrata üksnes mõjuval põhjusel, piisab mõjuva põhjuse olemasoluks, kui taotluse esitaja põhistab (teeb usutavaks) kahtluse olemasolu. (p 15) Kohtul on äriühingu huvide prioriteetsuse põhimõttest tulenevalt õigus jätta erikontroll määramata, kui selle määramise kulud ületavad olulisel määral sellest saadavat võimalikku hüvet. Erikontrolli määramiseks ei ole mõjuvat põhjust üksnes juhul, kui on täiesti ilmselge, et kahju, mille võimalikku tekitamist soovitakse erikontrolli abil välja selgitada, on erikontrolli tasu suurust arvestades ebaproportsionaalselt väike. (p 15) Erikontrolli määramise menetluses ei hinnata kahju tõendatust ja erikontrolli määramiseks on mõjuv põhjus olemas, kui avaldajad on kahju tekkimise kahtluse põhistanud. Kui avaldaja on tõstatanud põhjendatud kahtluse, et äriühingu juhtorgani liige on tekitanud ühingule kahju, tuleks erikontroll vähemalt üldjuhul määrata ja erikontrolli võib jätta määramata vaid siis, kui selleks esinevad ülekaalukad põhjused. (p 16) Asjaolu, et mõni avaldajatest on olnud äriühingu juhtorgani liige või kontserni kuuluva ühingu töötaja, ei välista nende õigust taotleda aktsionärina erikontrolli määramist. Samuti on emaühingu aktsionäril õigus taotleda erikontrolli korraldamist seoses kontserni kuuluvate ühingutega. Kuigi emaühing ja tütarühingud on iseseisvad juriidilised isikud, ei tähenda see, et kontsernistruktuuri võiks kasutada selleks, et varjata emaühingu aktsionäride eest tütarühingute tegevust. (p 18) Kui juhatuse liikme tegevusest tulenevad nõuded on aegunud, tuleb erikontrolli määramisel siiski arvestada asjaoluga, kas tegu võib olla kahju jätkuva tekitamisega, mis on saanud alguse varem kui viis aastat tagasi. Sellisel juhul võib olla põhjendatud kontrollida ka perioodi, mil rikkumised alguse said, olgugi, et osa nõudeid võib praeguseks olla aegunud. (p 18)
Asjaolu, et mõni avaldajatest on olnud äriühingu juhtorgani liige või kontserni kuuluva ühingu töötaja, ei välista nende õigust taotleda aktsionärina erikontrolli määramist. Samuti on emaühingu aktsionäril õigus taotleda erikontrolli korraldamist seoses kontserni kuuluvate ühingutega. Kuigi emaühing ja tütarühingud on iseseisvad juriidilised isikud, ei tähenda see, et kontsernistruktuuri võiks kasutada selleks, et varjata emaühingu aktsionäride eest tütarühingute tegevust. (p 18)
Juriidilise isiku juhatuse liikme vastutus juriidilise isiku ees
Erikontrolli eesmärgiks on muu hulgas selgitada välja, kas võib esineda aluseid, millele tuginedes on aktsiaseltsil õigus esitada nõudeid aktsiaseltsi juhtorganite liikmete vastu. Erikontrolli taotlevad aktsionärid ei pea iseenesest tõendama väiteid, millega nad põhjendavad erikontrolli taotlust, rahuldamata tuleb jätta vaid ilmselgelt põhjendamatud taotlused ja taotlused, mis ei võimaldaks aktsiaseltsil oma huve ja õigusi kaitsta (RKTKm nr 3-2-1-35-08, p 10). Kuigi seadus näeb ette, et kohus võib erikontrolli määrata üksnes mõjuval põhjusel, piisab mõjuva põhjuse olemasoluks, kui taotluse esitaja põhistab (teeb usutavaks) kahtluse olemasolu. (p 15)

matches:
Riigikohus
§ 172
§ 174
§ 177
§ 330
§ 177
§ 330
§ 172
kohus
kohus


text:
Tsiviilkohtumenetluse seadusega on tagatud, et igal isikul, s.t nii füüsilisel kui ka juriidilisel isikul on õigus oma kodanikuõiguste kohtulikule kaitsele, kui nende õigusi rikutakse või need õigused vaidlustatakse, ning õigusaktidega tagatud mis tahes huvide kohtulikule kaitsele. Reeglina menetlevad kõiki tsiviilvaidlusi kohtud, kes järgivad tavapärast kohtumenetlust. Erandjuhtudel ja ainult siis, kui see on ette nähtud õigusaktidega, võidakse tsiviilvaidlusi lahendada muid kohtuväliseid menetlusi kasutades. Kui õigusaktidega on nii ette nähtud, menetleb kohus ka füüsiliste ja juriidiliste isikute esitatud hagisid, mis ei ole oma laadilt tsiviilvaidlused. Kuid igal juhul teeb vaidluse lahendamise pädevuse kohta otsuse kohus või kohtunik. Kui kohus või kohtunik leiab, et vaidlus ei kuulu kohtu pädevusse, näidatakse selles otsuses vaidluse menetlemise eest vastutav organ.
Lätis puuduvad erikohtud, kes menetleksid teatava kategooria tsiviilasju. Samas kehtivad tavapäraste kohtualluvust käsitlevate eeskirjade suhtes ka teatavad erandid, mille abil määratakse kindlaks, millise tasandi kohus menetleb asja esimeses astmes.
Tsiviilasju menetleb sisuliselt asjaomase asukoha esimese astme kohus; mõned õigusaktides täpsustatud kohtuasjad kuuluvad ringkonnakohtu pädevusse.
Kohtuasja asjaolusid ei saa kõrgema astme kohus läbi vaadata enne, kui seda kohtuasja on menetletud madalama astme kohtus. Tsiviilasjade puhul on esimese astme kohtuks piirkondlikud kohtud või linnakohtud (rajona (pilsētas) tiesa) või ringkonnakohtud (apgabaltiesa), kelle pädevusse kohtuasi kuulub. Tsiviilkohtumenetluse käigus menetleb kohtuasja sisuliselt see kohus, kelle pädevusse kuulub kohtuasja menetlemine lähtuvalt selle liigist ja sisust ning vaidluse kohast.
Kui kohtuasi kuulub kohtute pädevusse, siis menetletakse seda üldjuhul piirkondlikus kohtus või linnakohtus, kuid õigusaktides on sätestatud teatavad juhtumid, mille puhul viiakse menetlus läbi ringkonnakohtus. Esimeses astmes menetletakse ringkonnakohtus järgmisi kohtuasju:
kinnisvaraga seotud omandiõigust käsitlevad vaidlused, välja abieluvara jagamisega seotud vaidlused;
kohtuasjad, mis hõlmavad patendiõiguste, kaubamärkide ja geograafiliste tähiste kaitset;
kohtuasjad, mis hõlmavad krediidiasutuste maksejõuetust ja likvideerimist.
Kui ühe kohtuasja moodustab mitu nõuet ning ühed nõuded kuuluvad piirkondliku kohtu või linnakohtu pädevusse ja teised ringkonnakohtu pädevusse või kui ringkonnakohtu pädevusse kuuluv vastuhagi on esitatud piirkondlikule kohtule või linnakohtule, siis menetleb asja ringkonnakohus.
Ametisaladusega seotud tsiviilasju on esimese astme kohtuna pädev menetlema Riia ringkonnakohus (Rīgas apgabaltiesa).
Tsiviilasjad määratakse esimeses astmes menetlemiseks erineva tasandi kohtutele kohtuasja sisu alusel. Kohtuasjad liigitatakse hagi kategooria ja laadi järgi, kuid isegi siis on sama tasandi kohtutel oma territoriaalne pädevus.
Territoriaalset pädevust käsitlevates üldpõhimõtetes on sätestatud, et füüsilise isiku vastu tuleb hagiavaldus esitada selle isiku deklareeritud elukoha järgsele kohtule (tsiviilkohtumenetluse seaduse artikkel 26). Juriidilise isiku vastu tuleb hagiavaldus esitada sellele kohtule, kelle tööpiirkonnas asub juriidilise isiku registrijärgne asukoht. Seega määratakse asjakohane esimese astme kohus kindlaks kohtuasja sisu ja territoriaalset pädevust reguleerivate eeskirjade järgi.
Tsiviilkohtumenetluse seaduses on esitatud ka tsiviilasjade puhul kohaldatavad erandid territoriaalset pädevust käsitlevatest eeskirjadest. Neist eranditest tulenevalt võib hageja valida, kas ta esitab hagiavalduse territoriaalset pädevust käsitlevatest üldpõhimõtetest lähtudes, s.t pöördub selle kohtu poole, kelle tööpiirkonnas asub hageja deklareeritud elukoht või registrijärgne asukoht, või esitab hagiavalduse mõnele teisele sama tasandi esimese astme kohtule, mis on õigusaktide kohaselt määratud alternatiivseks kohtuks.
Hagiavaldus kostja vastu, kellel puudub deklareeritud elukoht, esitatakse kostja tegeliku elukoha järgsele kohtule.
Kui kostja tegelik elukoht ei ole teada või kui kostjal puudub Lätis alaline elukoht, esitatakse hagiavaldus sellele kohtule, kelle tööpiirkonnas asub kostjale kuuluv mis tahes kinnisvara või kelle tööpiirkonnas asus kostja viimane teadaolev elukoht.
Teatavatel õigusaktides sätestatud juhtudel on hagejal teatav õigus valida, kas esitada hagiavaldus sellele kohtule, kelle tööpiirkonnas asub kostja deklareeritud elukoht või registrijärgne asukoht, või mõnele muule kohtule.
Normid, millega reguleeritakse kohtualluvuse valimist hageja poolt, on sätestatud tsiviilkohtumenetluse seaduse artiklis 28, kus esitatakse üksikasjalik loetelu kohtuasjade liikidest ja nendest alternatiivsetest kohtutest, kellele hagiavalduse võib esitada.
Juriidilise isiku tütarettevõtja või esinduse tegevusega seotud hagi võib esitada ka tütarettevõtja või esinduse registrijärgse asukoha järgsele kohtule.
Lastele või vanematele ette nähtud elatise sissenõudmisega või isaduse tuvastamisega seotud hagi võib esitada ka hageja deklareeritud elukoha järgsele kohtule.
Puudega, muu tervisekahjustusega või asjaomase isiku surmaga lõppenud isikukahjust (tsiviilseaduse artiklid 2347–2353) tuleneva hagi võib esitada ka hageja deklareeritud elukoha järgsele kohtule või kahju tekkimise asukoha järgsele kohtule.
Füüsilise või juriidilise isiku varale tekitatud kahjuga seotud hagi võib esitada ka kahju tekitamise asukoha järgsele kohtule.
Vara tagastamisega või vara väärtuse hüvitamisega seotud hagi võib esitada ka hageja deklareeritud elukoha järgsele kohtule.
Merinõuded võib esitada ka sellele kohtule, kelle tööpiirkonnas kostjale kuuluv laev arestiti.
Mitme sellise kostja vastu, kes elavad või asuvad erinevates kohtades, võib hagiavalduse esitada ka sellele kohtule, kelle tööpiirkonnas asub ühe kostja elukoht või registrijärgne asukoht.
Abielu lahutamise või tühistamisega seotud hagiavalduse võib esitada hageja deklareeritud elukoha järgsele kohtule, kui:
hagejaga elavad koos alaealised;
lõpetada soovitakse abielu, mis on sõlmitud isikuga, kes kannab vanglakaristust;
lõpetada soovitakse abielu, mis on sõlmitud isikuga, kelle elukoht on teadmata või kes elab välisriigis.
Töösuhtest tuleneva hagiavalduse võib esitada ka sellele kohtule, kelle tööpiirkonnas asub hageja deklareeritud elukoht või töökoht.
Kui eespool osutatud juhtumite korral ei ole hagejal deklareeritud elukohta, võib hagiavalduse esitada hageja tegeliku elukoha järgsele kohtule.
Samuti on tsiviilasjade puhul olemas säte kohtu ainupädevuse kohta. Selline pädevus on ülimuslik mitte ainult tavapärase territoriaalse pädevuse, vaid ka kõigi muude territoriaalse pädevuse liikide suhtes. Pädevus määratakse järgmistel juhtudel kindlaks kohtuasja liigi alusel.
Hagiavaldus, mis käsitleb omandiõigust või mis tahes muud varalist õigust seoses kinnisvara või selle juurde kuuluvate mis tahes osadega või selliste õiguste registreerimist kinnistusraamatus või selliste õiguste võõrandamist ja vara eemaldamist katastrist, tuleb esitada vara asukoha järgsele kohtule.
Kui hagiavaldus esitatakse seoses surnud isiku varaga ja puuduvad teadaolevad pärijad, kes oleksid pärijana üles astunud või pärandi vastu võtnud, on pädev surnud isiku deklareeritud elukoha järgne või tegeliku elukoha järgne kohus, kuid kui surnud isiku deklareeritud elukoht või tegelik elukoht ei asu Lätis või ei ole teada, on pädev see kohus, kelle tööpiirkonnas asub pärandvara või osa sellest.
Ainupädevus võib olla ette nähtud ka muude õigusaktidega.
Allpool esitatud sätteid kohaldatakse ka kohtuasjade korral, mille puhul kasutatakse erikohtumenetlusi.
Hagiavaldus lapsendamise heakskiitmiseks tuleb esitada lapsendaja deklareeritud elukoha järgsele kohtule või sellise elukoha puudumise korral tema tegeliku elukoha järgsele kohtule. Hagiavaldus lapsendamise tühistamiseks tuleb esitada hageja deklareeritud elukoha järgsele kohtule või sellise elukoha puudumise korral tema tegeliku elukoha järgsele kohtule.
Välisriigi kodaniku või välisriigis elava isiku esitatav hagiavaldus lapsendamise heakskiitmiseks tuleb esitada lapsendatava deklareeritud elukoha järgsele kohtule, kuid kui lapsendatav on perevälisel hooldusel, tuleb hagiavaldus esitada sellele kohtule, kelle tööpiirkonnas perevälist hooldust pakutakse (tsiviilkohtumenetluse seaduse artikli 259 lõige 2).
Hagiavaldus eesmärgiga piirata isiku teovõimet vaimse häire või mõne muu tervisliku põhjuse tõttu esitatakse selle isiku deklareeritud elukoha järgsele kohtule või sellise elukoha puudumise korral tema tegeliku elukoha järgsele kohtule. Kui isik on paigutatud raviasutusse, tuleb hagiavaldus esitada raviasutuse asukoha järgsele kohtule (tsiviilkohtumenetluse seaduse artikkel 264).
Hagiavaldus eesmärgiga piirata isiku teovõimet ja määrata talle eestkostja tema moraalitu või pillava elustiili tõttu või alkoholi või mis tahes muu joovastava aine liigtarvitamise tõttu tuleb esitada selle isiku deklareeritud elukoha järgsele kohtule või sellise elukoha puudumisel tema tegeliku elukoha järgsele kohtule (tsiviilkohtumenetluse seaduse artikkel 271).
Äraoleva või kadunud isiku vara hooldamisega seotud küsimusi menetleb isiku viimase elukoha järgne kohus (seaduse artikkel 278).
Hagiavaldus kadunud isiku surnuks tunnistamiseks tuleb esitada isiku viimase deklareeritud elukoha järgsele kohtule (seaduse artikkel 282).
Hagiavaldus õigusliku tähtsusega asjaolude kindlakstegemiseks tuleb esitada hageja deklareeritud elukoha järgsele kohtule või sellise elukoha puudumise korral tema tegeliku elukoha järgsele kohtule (seaduse artikkel 290).
Hagiavaldus kinnisvaraga seotud õiguste lõpetamiseks tuleb esitada vara asukoha järgsele kohtule; mis tahes muude õiguste lõpetamiseks tuleb hagiavaldus esitada hageja deklareeritud elukoha järgsele kohtule või sellise elukoha puudumise korral tema tegeliku elukoha järgsele kohtule või juriidilise isiku puhul tema registrijärgse asukoha järgsele kohtule, kui õigusaktides ei ole sätestatud teisiti (seaduse artikli 294 lõige 2).
Hagiavaldus kaotatud, varastatud või hävitatud dokumendi kehtetuks tunnistamiseks ja selle dokumendiga seotud õiguste taastamiseks tuleb esitada dokumendil märgitud maksekoha järgsele kohtule või kui maksekoht ei ole teada, siis võlgniku deklareeritud elukoha järgsele kohtule või sellise elukoha puudumise korral tema tegeliku elukoha järgsele kohtule või juriidilise isiku korral tema registrijärgse asukoha järgsele kohtule; kui ka võlgniku tegelik elukoht või registreeritud asukoht ei ole teada, tuleb hagiavaldus esitada dokumendi väljastamise koha järgsele kohtule (seaduse artikkel 299).
Hagiavaldus kinnisvara väljaostmiseks tuleb esitada vara asukoha järgsele kohtule (seaduse artikkel 336).
Hagiavaldust nõude tagamise abinõu rakendamiseks menetleb võlgniku registrijärgse asukoha järgne kohus (seaduse artikkel 341.1).
Juriidilise isiku maksejõuetust käsitlevaid kohtuasju menetleb võlgniku registrijärgse asukoha järgne kohus. Nõukogu määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõike 1 kohase maksejõuetusmenetluse algatamise pädevus on sellel kohtul, kelle tööpiirkonnas asub võlgniku põhihuvide kese. Kuid kui maksejõuetusmenetlus algatatakse nimetatud määruse artikli 3 lõike 2 alusel, menetleb seda see kohus, kelle tööpiirkonnas asub võlgniku tegevuskoht määruse artikli 2 punkti h tähenduses (tsiviilkohtumenetluse seaduse artikkel 363.1).
Füüsilise isiku maksejõuetust käsitlevat kohtuasja menetleb võlgniku deklareeritud elukoha järgne kohus või sellise elukoha puudumise korral tema tegeliku elukoha järgne kohus. Nõukogu määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõike 1 kohase maksejõuetusmenetluse algatamise pädevus on sellel kohtul, kelle tööpiirkonnas asub võlgniku põhihuvide kese. Kuid kui maksejõuetusmenetlus algatatakse nimetatud määruse artikli 3 lõike 2 alusel, menetleb seda see kohus, kelle tööpiirkonnas asub võlgniku tegevuskoht määruse artikli 2 punkti h tähenduses (seaduse artikkel 363.22).
Krediidiasutuste maksejõuetust või likvideerimist käsitlevaid küsimusi menetleb krediidiasutuse registrijärgse asukoha järgne kohus (seaduse artikkel 364).
Tööandja võib esitada hagiavalduse streigi või streigiteate ebaseaduslikuks tunnistamiseks streigiseaduses sätestatud alustel ja vastavalt seal kehtestatud menetlusele. Hagiavaldus streigi või streigiteate ebaseaduslikuks tunnistamiseks tuleb esitada sellele kohtule, kelle tööpiirkonnas streik toimuma peaks (tsiviilkohtumenetluse seaduse artikkel 390).
Töötajate esindajad võivad esitada hagiavalduse äriühingu ajutise sulgemise või sellist sulgemist käsitleva teate ebaseaduslikuks tunnistamiseks töövaidlusi käsitlevas seaduses sätestatud alustel ja vastavalt seal kehtestatud menetlusele. Hagiavaldus äriühingu ajutise sulgemise või sellist sulgemist käsitleva teate ebaseaduslikuks tunnistamiseks tuleb esitada sellele kohtule, kelle tööpiirkonnas sulgemine toimuma peaks (tsiviilkohtumenetluse seaduse artikkel 394.1).
Kohtuasjad, mis on seotud nõuete sundtäitmisega (saistību bezstrīdus piespiedu izpildīšana)
Hagiavaldus kinnisvara vabatahtlikuks müügiks oksjonil kohtu kaudu tuleb esitada sellele piirkondlikule kohtule või linnakohtule, kelle tööpiirkonnas kinnisvara asub (tsiviilkohtumenetluse seaduse artikkel 395).
Hagiavaldus rahaliste nõuete sundtäitmiseks või vallasvara tagastamiseks või nõuete sundtäitmiseks selliste lepingute alusel, mis on tagatud kommertspandiga, tuleb esitada võlgniku deklareeritud elukoha järgse piirkondliku või linnakohtu kinnistusametile või sellise elukoha puudumise korral võlgniku tegeliku elukoha järgse piirkondliku või linnakohtu kinnistusametile (seaduse artikli 403 lõige 1).
Hagiavaldus, mis on seotud nõuete sundtäitmisega selliste dokumentide alusel, millega panditakse kinnisvara, või hagiavaldus, mis on seotud sellise nõude sundtäitmisega, mis käsitleb üüritud või renditud kinnisvara vabastamist või tagastamist, tuleb esitada kinnisvara asukoha järgse piirkondliku või linnakohtu kinnistusametile. Kui nõue on tagatud mitme kinnisvaraga ja avalduse menetlemine kuuluks eri piirkondlike kohtute või linnakohtute kinnistusametite pädevusse, menetleb avaldust selle piirkondliku kohtu või linnakohtu kinnistusamet, kelle tööpiirkonnas üks kinnisvara asub, kusjuures valiku teeb avalduse esitaja (seaduse artikli 403 lõige 2).
Laevahüpoteegil põhinev hagiavaldus nõude sundtäitmiseks tuleb esitada laevahüpoteegiga seotud kohustuse registreerimise asukoha järgse piirkondliku kohtu või linnakohtu kinnistusametile (seaduse artikli 403 lõige 3).
Kohtuasjad, mis on seotud nõude täitmisele pööramisega kohtuteatise alusel (saistību piespiedu izpildīšana brīdinājuma kārtībā)
Hagiavaldus nõude täitmisele pööramiseks kohtuteatise alusel tuleb esitada võlgniku deklareeritud elukoha järgse piirkondliku kohtu või linnakohtu kinnistusametile või sellise elukoha puudumise korral võlgniku tegeliku elukoha järgse või registreeritud asukoha järgse piirkondliku kohtu või linnakohtu kinnistusametile (tsiviilkohtumenetluse seaduse artikkel 406.2).
Jah, selline võimalus on olemas. Läti õigusaktide kohaselt võivad pooled kokku leppida, millisel kohtul on nendevahelise kohtuasja seisukohast territoriaalne pädevus. Lepingu sõlmimisel võivad pooled kindlaks määrata esimese astme kohtu, kus lahendatakse lepinguga või lepingu tingimuste täitmisega seotud mis tahes tulevikus tekkivad vaidlused. Nad ei tohi muuta vaidluse sisuga seotud kohtualluvust, s.t määrata asja esimeses astmes menetlemiseks pädevast kohtust erinevat muu tasandi kohut (tsiviilkohtumenetluse seaduse artikkel 25). Samuti ei ole pädevuse muutmine lubatud ainupädevuse korral (seaduse artikkel 29). Kokkuleppelise kohtualluvuse suhtes kohaldatakse kahte piirangut.
Kohtualluvuse võib kokku leppida ainult lepingust tulenevate vaidluste lahendamiseks.
Territoriaalse pädevuse kindlaksmääramise kokkulepe tuleb sõlmida lepingu sõlmimise ajal ning kindlaks tuleb määrata konkreetne kohus, mis menetleks võimalikke vaidlusi esimeses astmes. Kui pooled sõlmivad lepingu, ei ole neil võimalik eelnevalt kindlaks määrata potentsiaalse nõude summat, ning sellepärast peab lepinguga olema lubatud valida alternatiivne esimese astme kohus: lepingus peab olema kindlaks määratud nii konkreetne piirkondlik kohus või linnakohus kui ka konkreetne ringkonnakohus, kellele pooled esitaksid lahendamiseks mis tahes vaidluse sõltuvalt nõude summast.
Läti õigusaktide kohaselt menetlevad üldise pädevusega kohtud nii tsiviil- kui ka kriminaalasju. Erinevalt teistest riikidest ei ole Lätis erikohtuid (näiteks perekonnakohtuid) ega konkreetsetele õigusküsimustele spetsialiseerunud kohtunikke.
Nagu eespool selgitatud, menetletakse tsiviilasja sisuliselt esimese astme kohtus ning kõrgema astme kohus ei saa seda asja menetleda enne, kui see on läbinud menetluse madalama astme kohtus. Tsiviilasjade puhul on esimese astme kohtuks piirkondlik kohus või linnakohus või ringkonnakohus, kelle pädevusse kohtuasi kuulub. Üldjuhul kuuluvad kõik tsiviilvaidlused kohtute pädevusse, kes kasutavad nende menetlemiseks üldist kohtumenetlust.

matches: kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus