text:
Kohtuasi C‑145/18
Eelotsusetaotlus – Ühine käibemaksusüsteem – Erisüsteemid – Kunstiteosed – Vähendatud käibemaksumäär – Kunstniku tehtud fotod, millest ta on ise teinud või on tema juhendamisel tehtud mitte rohkem kui 30 signeeritud ja nummerdatud eksemplari
1. Fotograafia on nähtus, mida on raske määratleda. Selle „tegelikkust peegeldav“ iseloom, näiliselt lihtne teostus, üha enam massidesse jõudmine (praegu on peaaegu igaühel fotoaparaat, kas või telefoni integreeritud fotoaparaat) tekitavad kahtlusi selle kunstilises iseloomus. Arutelu selle üle, kas, ja sel juhul, millistel tingimustel on fotograafia kunst, on muide sama vana kui fotograafia ise.(2) Selline väitlus on mõistagi filosoofide ja kunstiteoreetikute seas igati õiguspärane. Seevastu kaubandustehingute maksustamine peab tingimata põhinema seadusest tulenevatel selgetel ja objektiivsetel kriteeriumidel, isegi kui need tehingud tehakse „kunstiteoseks“ kvalifitseeritud kaupadega. Seda aruteluküsimust ei saa lahendada maksuasutused ega liikmesriikide kohtud ega isegi Euroopa Kohus. Käesolevas ettepanekus esitan ma põhjused, miks kõik katsed seda teha, nagu on ette võetud Prantsusmaa haldustava raames, mitte ainult ei saa saavutada eesmärki, see tähendab võimaldada eristada kunsti sellest, mis ei ole kunst, vaid viib lõpuks paratamatult välja õiguskindluse, neutraalse maksustamise ja konkurentsi [põhimõtete] rikkumiseni.
2. Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ (mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi)(3) artiklis 103 on sätestatud:
„1. Liikmesriigid võivad ette näha, et vähendatud maksumäära või üht vähendatud maksumääradest, mida nad kohaldavad vastavalt artiklitele 98 ja 99, kohaldatakse ka artikli 311 lõike 1 punktides 2, 3 ja 4 määratletud kunstiteoste, kollektsiooni- ja antiikesemete impordi suhtes.
2. Kui liikmesriigid kasutavad lõikes 1 nimetatud võimalust, võivad nad kohaldada vähendatud maksumäära ka järgmiste tarnete suhtes:
a) kunstiteosed, mida tarnib nende autor või tarnivad tema õigusjärglased;
3. Selle direktiivi artiklis 311 on sätestatud:
„1. Käesolevas peatükis kasutatakse järgmisi mõisteid, ilma et see piiraks muude ühenduse sätete kohaldamist:
2) „kunstiteosed“ – IX lisa A osas loetletud esemed;
2. Liikmesriikidel on võimalus mitte käsitada kunstiteostena IX lisa A osa punktides 5, 6 ja 7 loetletud esemeid.
4. Selle direktiivi IX lisa A osa „Kunstiteosed“ punkt 7 on sõnastatud järgmiselt:
„Kunstniku tehtud fotod, millest ta on ise teinud või on tema juhendamisel tehtud mitte rohkem kui 30 signeeritud ja nummerdatud eksemplari, olenemata suurusest ja alusmaterjalist“.
5. Üldise maksuseadustiku (Code général des impôts, edaspidi „CGI“) kuni 31. detsembrini 2011 kohaldatavas redaktsioonis oli artiklis 278 septies ette nähtud:
„Käibemaksuga maksumääras 5,5% [(4)] maksustatakse:
2. kunstiteosed, mida tarnib nende autor või tarnivad tema õigusjärglased;
6. Vastavalt CGI II lisa A osa artikli 98 punktile 7 on kunstiteosed „[k]unstniku tehtud fotod, millest ta on ise teinud või on tema juhendamisel tehtud mitte rohkem kui 30 signeeritud ja nummerdatud eksemplari, olenemata suurusest ja alusmaterjalist […]“.
7. 25. juuni 2003. aasta juhendiga, mis oli kohaldatav faktiliste asjaolude toimumise ajal (edaspidi „25. juuni 2003. aasta juhend“), tehti kunstifotodele vähendatud käibemaksumäära kohaldamise tingimustesse järgmised täpsustused:
I. Kunstifoto kriteeriumid:
1. Kunstiteoseks, millele võib kohaldada vähendatud käibemaksumäära, loetakse ainult fotosid, mis annavad tunnistust autori ilmselgest loomingulisest kavatsusest.
Nii on see juhul, kus fotograaf teeb teemavaliku, lavastamistingimuste, ülesvõtte eripära või oma töö muu spetsiifikaga, mis puudutab nimelt kaadrisse võtmist, kompositsiooni, ekspositsiooni, valgustust, kontraste, värve ja reljeefe, valguse ja suuruse mängu, objektiivi ja filmi valikut või negatiivi ilmutamise eritingimusi, tööd, mis läheb kaugemale lihtsalt mehaanilisest sündmuse, reisi või isikute jäädvustamisest ja pakub seega üldsusele huvi.
II. Kohaldamise tingimused
1. Eelnevast tuleneb, et vähendatud maksumäära ei kohaldata passipiltidele, koolifotodele ega ka grupipiltidele.
2. Fotosid, mille huvi sõltub kujutatud isiku staatusest või hüve laadist, ei loeta üldiselt kunstifotodeks. Need on näiteks pere- või ususündmusi (pulmad, armulauad jne) illustreerivad fotod.
3. Sellegipoolest võivad kõikide muud laadi fotode puhul, mis ei ole II‑1 punktis nimetatud fotod, eespool loetletud kriteeriumidest tulenevat autori loomekavatsust ja huvi üldsuse jaoks kinnitada järgmised näitajad:
a) fotograaf tõendab oma teoste väljapanemist (piirkondlikes, riiklikes või rahvusvahelistes) kultuuri-, muuseumi- (muuseumid, ajutised või alalised näitused) või kaubandusasutustes (messid, näitusmüügid, galeriid jne...) või nende esitamist erialastes väljaannetes;
b) spetsiifiliste materjalide kasutamine nii ülesvõtte kui ka ilmutamise osas.
8. Äriühingu Regards Photographiques SARLi tegevusala on fotode tegemine ja müümine.
9. Raamatupidamiskontrolli tulemusena vaidlustas maksuhaldur (Prantsusmaa) asjaolu, et see äriühing oli kohaldanud teatavate fotode, nimelt portree- ja pulmafotode tarnimisele vähendatud käibemaksumäära. Kuna maksuhaldur leidis, et nendele fotodele tuleks kohaldada tavalist käibemaksumäära, väljastas ta äriühingule Regards Photographiques ajavahemiku 1. veebruarist 2009 kuni 31. jaanuarini 2012 kohta käibemaksu juurdemaksenõuded.
10. Äriühingu Regards Photographiques kaebused nende käibemaksu juurdemaksenõuete peale jättis rahuldamata nii Tribunal administratif d’Orléans (Orléans’i halduskohus, Prantsusmaa) kui ka Cour administrative d’appel de Nantes (Nantes’i haldusasjade apellatsioonikohus, Prantsusmaa). Äriühing Regards Photographiques esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule.
11. Neil asjaoludel otsustas Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas direktiivi [2006/112] artikleid 103 ja 311 ning IX lisa A osa punkti 7 tuleb tõlgendada nii, et nende kohaselt on vähendatud käibemaksumäära kohaldamiseks nõutav ainult, et fotod on teinud kunstnik, kes on ise teinud või on tema juhtimisel tehtud mitte rohkem kui 30 signeeritud ja nummerdatud eksemplari, olenemata suurusest ja alusmaterjalist?
2. Juhul kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas liikmesriikidel on siiski lubatud lisaks välistada vähendatud käibemaksumäära kohaldamine fotode suhtes, mis ei ole kunstilised?
3. Juhul kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis millistele täiendavatele tingimustele peavad vastama fotod selleks, et neile saaks kohaldada vähendatud käibemaksumäära? Nimelt, kas need peavad olema kunstilised?
4. Kas neid tingimusi tuleb tõlgendada Euroopa Liidus ühetaoliselt või viitavad need iga liikmesriigi õigusele, nimelt intellektuaalomandi õiguse valdkonnas?“
12. Eelotsusetaotlus saabus Euroopa Kohtusse 23. veebruaril 2018. Kirjalikud seisukohad on esitanud äriühing Regards Photographiques, Prantsuse valitsus ja Euroopa Komisjon. Samad huvitatud isikud olid esindatud kohtuistungil, mis peeti 21. novembril 2018.
13. Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab Euroopa Kohtule neli eelotsuse küsimust. Küsimustest esimene on fundamentaalne ja ülejäänud kolm on pigem täiendavad. Alustan seega oma analüüsi esimesest küsimusest.
14. Esimene küsimus puudutab direktiivi 2006/112 IX lisa A osa punkti 7 tõlgendamist. Meeldetuletuseks märgin, et selles sättes on täpsustatud, millistele tingimustele peavad fotod vastama selleks, et neid võiks kvalifitseerida „kunstiteoseks“ ja neile kohaldada nimelt selle direktiivi artikli 103 lõike 2 punkti a alusel vähendatud käibemaksumäära. Need tingimused on, et fotod peavad olema kunstniku tehtud, millest ta on ise teinud või on tema juhendamisel tehtud mitte rohkem kui 30 signeeritud ja nummerdatud eksemplari.
15. Näib, et käesolevas kohtuasjas on komistuskiviks termin „kunstnik“. Prantsuse maksuhaldurite praktikas, mis on kodifitseeritud eespool viidatud 25. juuni 2003. aasta juhistes, on seda terminit kasutatud õigustuseks, et kehtestada täiendavaid nõudeid niisuguste fotode „kunstilise“ iseloomu kohta, millele võiks kohaldada vähendatud käibemaksumäära. Selle seisukoha on suurepäraselt kokku võtnud Prantsuse valitsus oma seisukohtades, kus ta arvab, et foto kvalifitseerimiseks „kunstiteoseks“ IX lisa A osa punkti 7 tähenduses pole nõutav mitte ainult see, et „[selles sättes] ette nähtud sisulised tingimused [oleksid] täidetud“, vaid ka see, et „foto [oleks] autori kunstilooming, mis kajastab tema isiksust ning mis võib üldsusele huvi pakkuda“. Teine tingimus tuleneb Prantsuse valitsuse sõnu asjaolust, et direktiivi 2006/112 IX lisa A osa punkti 7 alusel peaks foto olema „kunstniku tehtud“.
16. Pean kohe tunnistama, et mina mõistan eespool nimetatud õigusnormi täiesti erinevalt. See tõlgendus tuleneb selle sätte nii grammatilisest kui ka süstemaatilisest ja teleoloogilisest tõlgendusest.
17. Prantsuse valitsuse tõlgendus kukub minu arvates läbi juba kõnealuse sätte lihtsal grammatilisel analüüsimisel. Valitsus on nimelt seisukohal, et see säte nõuab, et foto oleks „kunstniku tehtud“, samas kui sätte täpses sõnastuses on nimetatud teatud „kunstniku“ tehtud fotot. Prantsuse valitsuse analüüs tugineb seega kõnealuse sätte muudetud sõnastusele, millest võib nii välja lugeda seda, mida seal ei ole öeldud.
18. Määrava artikli „le“ [teatud kindel] kasutamine kõnealuses sättes ei ole juhuslik ja kajastab liidu seadusandja soovitud tähendust. Selle asendamine umbmäärase artikliga „un“ [mõni] muudab seda tähendust, moonutades nii seadusandja soovi. Lisaks tuleb märkida, et määravat artiklit on kasutatud ka teistes direktiivi 2006/112 IX lisa A osa punkti 7 keeleversioonides, keeltes, kus tuntakse grammatilist artiklite kategooriat(5). Prantsuse valitsuse argument võiks olla kergemini vastuvõetav ainult nende keeleversioonide alusel, milles nagu poola keeles määravaid ja umbmääraseid artikleid ei tunta. Nendes keeltes võib ainult termini „kunstnik“ kasutamine grammatiliselt tõepoolest segadust tekitada. Nõue, et liidu õigusnormi tõlgendamisel tuleb arvestada selle sisu eri keeleversioonides, võimaldab igasugust võimalikku segadust siiski vältida.
19. Termin „kunstnik“, millele eelneb määrav artikkel keeltes, milles seda grammatilist vormi tuntakse, on igas direktiivi 2006/112 IX lisa A osa punktis. Nii loetakse lisaks fotodele kunstiteoseks maale jms, „mille kunstnik on täielikult käsitsi teostanud“; gravüüre, mille kunstnik on käsitsi valmistanud; „täielikult kunstniku loodud“ skulptuure; seinavaipu ja tekstiilseinakatteid, „mis on valmistatud käsitsi kunstniku algupärase kavandi järgi“; „täielikult kunstniku loodud“ keraamikaesemete ainueksemplare ja täielikult käsitsi teostatud emailimistööd vasele, „millel on kunstniku või ateljee signatuur“.
20. Nende sätetega määratakse kindlaks teose loomise etapid, mille peab olema teostanud isik, keda loetakse autoriks. Kuna kõnealused esemed on kvalifitseeritud käibemaksusüsteemi kohaldamisel „kunstiteoseks“, kvalifitseeritakse nende autorid kasutatud sõnastuses „kunstnikeks“. Seega annab selle direktiivi tähenduses „kunstniku“ staatuse asjaolu, et isik on mõne selle direktiivi 2006/112 IX lisa A osas loetletud eseme autor, ja mitte vastupidi. Täpsustus, et ese on isiklikult teostatud, on antud ainueesmärgil välistada erinevate erandite tegemisel käibemaksusüsteemist(6) tööstuslikult masstootmises toodetud esemed ja lihtsalt koopiad või reproduktsioonid, mida ei ole teinud kunstnik isiklikult.
21. Seevastu ei ole nende õigusnormide eesmärk, vastupidi sellele, mis tuleneks tõlgendusest, mida pooldab Prantsuse valitsus, teha vahet ühelt poolt maalidel, skulptuuridel, gravüüridel jne, mille on teinud isikud, keda maksuhaldur peab kunstnikeks, ja teiselt poolt esemetel, mille on teinud isikud, kellel seda staatust ei ole. Prantsuse valitsus kinnitas muide kohtuistungil vastuseks Euroopa Kohtu küsimusele, et see täiendav „kunstilise laadi“ nõue kehtib Prantsusmaa haldustavas ainult ühe kunstiteoste kategooria, nimelt fotograafia kohta.
22. Ma ei näe aga mingit põhjust käsitleda seda kategooriat teistest erinevalt.
23. Direktiivi 2006/112 IX lisa A osa punktis 7 on täpsustatud nõuded, millele peab vastama foto selleks, et kvalifitseeruda „kunstiteoseks“ selle sätte tähenduses. Need nõuded keskenduvad peamiselt kahele foto teostamise kõige olulisemale etapile: ülesvõte ja tõmmise tegemine paberile või muust materjalist kandjale. Ülesvõtte, mis hõlmab foto teema valikut ja aparaadi seadistusi, nagu ka kujutise produtseerimise fototundlikule pinnale (tavaliselt metallilist hõbedat sisaldav film või elektrooniline seade), peab olema teinud foto autor. Järgmine etapp on tõmmise tegemine, mille all tuleb analoogtehnoloogias mõista filmide ilmutamist ja tõmmise tegemist otseses mõttes, s.t paberile kandmine või digitehnoloogias digitaalne kujutise töötlemine ja paberile või muule kandjale väljatrükkimine. See etapp peab olema tehtud kas foto autori enda poolt või tema juhendamisel. Tõmmise tegemise usaldamine spetsialistile on autorifotograafias levinud tava, milles fotograafil säilib siiski täielik kontroll lõpptulemuse, s.o paberile või muust materjalist kandjale kantud kujutise üle. Seejärel autor signeerib foto, kusjuures (paberile või muule kandjale kantud) koopiate arv on kuni 30.
24. Need nõuded võimaldavad eristada fotosid, mida võib kvalifitseerida „kunstiteoseks“, massilisest fototootmisest, mille korral on juhul, kui toimub tõmmise tegemine paberile või muule kandjale(7), see tavaliselt täielikult või osaliselt usaldatud spetsialiseerunud laboritele, ilma et fotograafil oleks kontrolli lõpptulemuse üle.
25. Seevastu ei tulene direktiivi 2006/112 IX lisa A osa punktist 7 ühtegi nõuet fotograafias nõutud või välistatud teema, kunstilise taseme või ka autori staatuse kohta. Kõiki fotosid, mis tehakse selles õigusnormis sätestatud tingimustel ja müüakse tingimustel, millega kaasneb käibemaksuga maksustamine,(8) loetakse selle õigusnormi tähenduses „kunstiteoseks“. Samamoodi loetakse iga isikut, kes teeb niisuguse foto, sellesama sätte tähenduses „kunstnikuks“.
26. Direktiivi 2006/112 IX lisa A osa terminil „kunstnik“ on kunstiteoste tarnimisele vähendatud maksumäära kohaldamise raames täiendav roll. See maksumäär on nimelt direktiivi 2006/112 artikli 103 lõike 2 punkti a alusel kohaldatav ainult nende kunstiteoste tarnimisele autori või tema õigusjärglaste poolt. Direktiivis 2006/112 ei ole mõistet kunstiteose „autor“ määratletud, kuid mulle näib enam kui selge, et selleks on direktiivi 2006/112 IX lisa A osas nimetatud „kunstnik“. Seepärast ei ole Prantsuse valitsuse kirjalikes seisukohtades esitatud põhiseisukoht, et direktiivi 2006/112 artikli 103 lõike 2 punktis a kasutatud mõiste „autor“ ja selle direktiivi IX lisa A osas kasutatud „kunstnik“ on erinevad, minu arvates põhjendatud, kuna kunstiteostele vähendatud maksumäära kohaldamise loogika põhineb just nimelt tarnet tegeva isiku, s.t artikli 103 lõike 2 punkti a tähenduses autori ja kõnealuse kunstiteose looja (IX lisa A osa tähenduses kunstniku) samasusel.
27. Termini „kunstnik“ kasutamine direktiivi 2006/112 IX lisa A osa punktis 7 ei õigusta seega, vastupidi sellele, mida kinnitab Prantsuse valitsus selle liikmesriigi haldustava põhjenduseks, teatavate fotode nende teema, kunstilise taseme või autori staatuse tõttu selle õigusnormi tähenduses „kunstiteoseks“ kvalifitseerimisest keeldumist.
28. Teen seega ettepaneku vastata esimesele eelotsuse küsimusele, et direktiivi 2006/112 artikli 103 lõike 2 punkti a koostoimes selle direktiivi IX lisa A osa punktiga 7 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaselt on vähendatud käibemaksumäära kohaldamiseks nõutav ainult, et fotod on teinud kunstnik, kes on ise teinud või on tema juhtimisel tehtud mitte rohkem kui 30 signeeritud ja nummerdatud eksemplari, olenemata suurusest ja alusmaterjalist.
29. Teise eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas liikmesriigid võivad kohaldada fotodele vähendatud käibemaksumäära, tingimusel et fotod on kunstilised, milleks kvalifitseerimine oleks määratletud liikmesriigi õigusaktides või haldustavades, vaatamata asjaolule, et direktiivi 2006/112 IX lisa A osa punktis 7 ei ole niisugust nõuet ette nähtud. Teisisõnu tõstatab see küsimuse, kas niisugune liikmesriigi praktika, mis on kodifitseeritud 25. juuni 2003. aasta juhendis, on direktiivi 2006/112 IX lisa A osa lõikega 7 vastuolus.
30. Sellega seoses tuletab komisjon õigesti meelde, et Euroopa Kohus on korduvalt otsustanud, et liikmesriikidel on võimalus kohaldada vähendatud käibemaksumäära mõne teenuste kategooria konkreetsetele ja eriomastele osadele, mille puhul neil on õigus seda määra kohaldada (valikuline kohaldamine), tingimusel et seejuures järgitakse neutraalse maksustamise põhimõtet(9). Nii on Euroopa Kohus lubanud kohaldada erinevat maksumäära energia turustamisele tellimise raames ja väljaspool tellimist(10), veevarustusvõrkudesse ühendamise teenustele ja muudele veevarustusteenustele(11), surnukeha transportimise teenustele ja muudele matusetalitusettevõtjate teenustele(12) ning, tingimusel et liikmesriikide kohtud teevad edasisi kontrolle, taksotransporditeenustele ja juhiga sõidukiga transporditeenustele(13), paberkandjal raamatutele ja muudel kandjatel raamatutele(14) või veel kondiitritoodetele ja värsketele saiakestele olenevalt nende kõlblikkusajast(15).
31. Jagan komisjoni arvamust, et seda kohtupraktikat saab üle kanda vähendatud maksumäära kohaldamisele direktiivi 2006/112 artikli 103 lõike 2 punkti a alusel.
32. Siiski näib mulle, et Prantsuse haldustava eesmärk seoses vähendatud käibemaksumäära kohaldamisega fotodele, nagu see on kodifitseeritud 25. juuni 2003. aasta juhendis, ei ole mitte kohaldada seda määra valikuliselt käesolevas ettepanekus viidatud kohtupraktika tähenduses, vaid kehtestada täiendavaid kriteeriume, mis võimaldavad eristada kunstilist laadi fotosid fotodest, mis ei ole kunstilised. Seda kinnitavad nii teise eelotsuse küsimuse sõnastus kui ka Prantsuse valitsuse seisukohad.
33. Seega püütakse 25. juuni 2003. aasta juhiste I osas „Kunstifoto kriteeriumid“ anda kunstifoto abstraktne määratlus nimelt autori ilmselge loomingulise kavatsuse ja huvi põhjal üldsuse jaoks. Tuleb aga tõdeda, et need kriteeriumid on väga ebamäärased ja subjektiivsed. Need ei taga õiguskindlust, sest jätavad maksuametile praktiliselt piiramatu kaalutlusõiguse, ega neutraalse maksustamise järgimist, kuna kahte objektiivselt identset fotot võiks maksustada erinevalt, sõltuvalt sellest, kas neis avaldub või mitte maksuameti vaatenurgast selge loominguline kavatsus või need pakuvad huvi üldsusele.
34. Näib, et 25. juuni 2003. aasta juhise II osas leevendatakse seda ebamäärasust, täpsustades eri liiki fotode kvalifitseerimist. Tulemus on aga veelgi vähem veenev.
35. Kõigepealt on 25. juuni 2003. aasta juhendi punktis II‑1 välistatud passipildid, koolifotod ja grupipildid. Kui passipildikategooriat on üsna kerge määratleda, siis ülejäänud kahe kategooria puhul see nii ei ole(16). Peale selle ei ole selge, kuidas on see välistamine suhestatud kõnealuse juhise I osas sätestatud kriteeriumidega. Nimelt on grupipilt aegade algusest peale täiesti omaette kunstižanr(17), ja grupipilt võib seega väga hästi anda tõendust autori ilmselgest loomingulisest kavatsusest ja pakkuda huvi üldsusele.
36. Seejärel on 25. juuni 2003. aasta juhendi punktist II‑2, aga ainult „üldiselt“ välja jäetud fotod, mille huvi sõltub peamiselt pildi teemast. Siin on nimetatud, aga ainult näiteks, peresündmusi, nagu pulmi või armulauda illustreerivad fotod. Huvi, mida foto pakub, kindlaksmääramine on seega jällegi jäetud maksuhalduri hinnata.
37. 25. juuni 2003. aasta juhise punkti II‑3 alusel võib foto kunstilisust kinnitada (kuid ilmselt ei saa siiski lõplikult tõendada) fotograafi puhul asjaolu, et fotod pannakse näitusele kultuuri-, muuseumi- või kaubandusasutuses või avaldatakse, ning samuti spetsiifilise materjali kasutamine.
38. Mis puutub fototeoste näitusele panemise või avaldamise kriteeriumisse, siis on see minu arvates vastuolus neutraalse maksustamise põhimõttega. Selle kriteeriumiga sõltub kauba (foto) tarnimisele kohaldatav maksumäär seda kaupa tarniva maksukohustuslase staatustest. Need aga ei ole käibemaksuga maksustamise seisukohast asjasse puutuvad. Nii võib sama tarnimist samale kliendile maksustada tavalise või vähendatud maksumääraga olenevalt sellest, kas müüja tõendab oma teoste näitusele panemist või avaldamist, mis – kui ma õigesti aru saan – ei pea tingimata olema samad mis tarne objekt.
39. Kasutatud materjali kriteerium omakorda tekitab tõsist konkurentsi moonutamise ohtu, kuna see privilegeerib teatavaid tehnoloogiaid (analoogtehnoloogiat, eriti hõbedat sisaldava filmiga), teatavaid formaate ja teatavaid tehnikaid (trükkimine fotopaberile), jättes teised, nimelt digitehnoloogia kõrvale. Need tehnilised erinevused ei avalda aga mingit mõju foto kunstilisele iseloomule ega ei ole olulised maksustamise seisukohalt.
40. 25. juuni 2003. aasta juhises püütakse seega halduslikult hoomata hoomamatut, s.o teose kunstilisust. Selle katsega, mis muudab maksuhalduri kunstikriitikuks, rikutakse paratamatult õiguskindluse, neutraalse maksustamise ja konkurentsi põhimõtet. See on seega kaugel objektiivsetest ja selgetest kriteeriumidest, mida on Euroopa Kohus käesoleva ettepaneku punktis 30 viidatud kohtupraktikas vastuvõetavaks pidanud, selleks et lubada liikmesriikidel piirata vähendatud käibemaksumäära kohaldamisala ainult teatud kauba- ja teenusekategooriatega, millele on võimalik niisugust maksumäära kohaldada. Prantsuse haldustava, mis on kodifitseeritud 25. juuni 2003. aasta juhises, on ühist käibemaksusüsteemi reguleerivate üldpõhimõtetega vastuolus.
41. Seda järeldust ei sea kahtluse alla Prantsuse valitsuse argument, et vähendatud maksumäära kohaldamine ainult kunstilistele fotodele tuleneb direktiivi 2006/112 artikli 103 eesmärgist, milleks on nimelt edendada kunstiteoste turu arendamist.
42. Tõsi küll, direktiivi 2006/112 põhjendustes ei ole selgitatud põhjusi, mis ajendasid liidu seadusandjat lubama liikmesriikidel kohaldada selle direktiivi IX lisas loetletud esemetele vähendatud maksumäära. Sellegipoolest tuleb tõdeda, et selline õigus on kooskõlas tarbijate laias valikus kultuuri- ja meelelahutusvajaduste jaoks mõeldud kaupade ja teenuste maksusoodustuste loogikaga selles direktiivis. Nii on direktiivi 2006/112 artikli 132 lõike 1 punktis n kehtestatud kohustuslik maksuvabastus teatavate kultuuriteenuste osutamisele ja nendega tihedalt seotud kaupade tarnimisele. Vähendatud käibemaksumäära on direktiivi 2006/112 artikli 98 kohaselt koostoimes selle direktiivi III lisaga lubatud kohaldada nimelt raamatute, ajalehtede ja perioodikaväljaannete tarnimisele, etenduse-, teatri-, tsirkuse-, laada-, lõbustuspargi-, kontserdi-, muuseumi-, loomaaia-, kino-, näituse- ja muude samalaadsete kultuurisündmuste ja -asutuste piletitele, raadio- ja televisioonisaadete vastuvõtmisele ning kirjanike, heliloojate ja esitajate osutatavatele teenustele ja nende autoriõiguse tasudele.
43. Üheski nendest sätetest ei ole nimetatud mingeid nõudeid eespool nimetatud kategooriatesse kuuluvate kaupade või teenuste kunstilise iseloomu või taseme kohta. Otse vastupidi, nende kategooriate väga üldisest sõnastusest nähtub pigem, et see väljendab liidu seadusandja tahet hõlmata nendesse kategooriatesse igasugune kultuuri- ja meelelahutus, otsustamata nende kunstilise või intellektuaalse taseme üle. Nende tegevusalade soodsa maksustamise eesmärk ei piirdu seega selgelt kunsti edendamisega selle sõna ülimas mõttes.
44. Seepärast ei näe ma põhjust, miks peaks väidetav direktiivi 2006/112 artikli 103 eesmärk nõudma, et selle artikli kohaldamisala peab piirduma ainult kunstiliste teostega. Kui liidu seadusandja on andnud liikmesriikidele võimaluse kohaldada vähendatud käibemaksumäära teatavatele esemetele (kunstiteosed, kollektsiooni- ja antiikesemed) ja andnud nende esemete juriidilise määratluse (direktiivi 2006/112 IX lisas), ei ole põhjust seda määratlust kahtluse alla seada, püüdes seda täpsustada ebamääraste ja mitmeti mõistetavate mõistetega põhjusel, et see ei teeni hästi eesmärki, mida on seadusandja tahtnud selle võimaluse andmisega saavutada.
45. See on nii seda enam, et kõnealuses Prantsuse haldustavas, mis on kodifitseeritud 25. juuni 2003. aasta juhises ja esitatud eelotsusetaotluses ning Prantsuse valitsuse seisukohtades, puudub järjepidevus kahes mõttes.
46. Esiteks kinnitas Prantsuse valitsus kohtuistungil, et kunstilisuse nõuet kohaldatakse ainult fotodele ja mitte muud liiki kunstiesemetele, mis on loetletud direktiivi 2006/112 IX lisa A osas (rääkimata selle lisa B ja C osas osutatud kollektsiooni- või antiikesemetest). Ent väiksema kunstilise kvaliteediga või selliseid teoseid, millel on huvi ainult konkreetsete isikute jaoks, on ka teistes kunstivaldkondades. Mille poolest oleks turismipaigas „tänavakunstniku“ tehtud joonistus või mälestuslik kunstiteos parem, kui professionaalses fotoateljees tehtud perepilt?
47. Teiseks näeb minu teada CGI artikli 279 punkt g ette vähendatud maksumäära (praegu 10%) kohaldamise autoriõiguste üleandmisele, sealhulgas fotode puhul, kehtestamata nõudeid nende õigustega kaitstud teoste kunstilisuse kohta.
48. Olen muidugi teadlik sellest, et foto on lisaks kunstilise väljenduse vahendile tehnika, mis võimaldab tegelikkuse pilti taastada täiesti muul otstarbel kui kultuuriliste või meelelahutusvajaduste rahuldamine, mis õigustaks nende vähendatud maksumäära kohaldamisalast välja jätmist. Nii on see näiteks passipiltide, õnnetuspaiga või kindlustusjuhtumi paiga dokumenteerimise fotode, kinnisvarafotode puhul kinnisvara müügi või üürimise eesmärgil, meditsiiniliste fotode jne puhul. Neid fotosid ei tarnita siiski tavaliselt direktiivi 2006/112 IX lisa A osa punktis 7 nimetatud tingimustel. Ainsaks märkimisväärseks erandiks võivad minu arvates olla passipildid. See fotokategooria on objektiivsete kriteeriumide alusel piisavalt selgesti tuvastatav selleks, et seda saaks kergesti vähendatud käibemaksumäära kohaldamisalast välja jätta, rikkumata seejuures õiguskindluse ja neutraalse maksustamise põhimõtet.
49. Seepärast teen ettepaneku vastata teisele eelotsuse küsimusele, et direktiivi 2006/112 artikli 103 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriikidel on õigus – tingimusel, et nad järgivad õiguskindluse ja neutraalse maksustamise põhimõtet – kohaldada vähendatud maksumäära direktiivi IX lisa A osas loetletud ainult teatud liiki, objektiivselt ja selgelt määratletud esemetele. Seevastu ei ole liikmesriikidel õigust kohaldada nendele esemetele täiendavaid nõudeid, mis põhinevad ebamäärastel kriteeriumidel või jätavad maksuõigusnormide rakendamise eest vastutavatele ametiasutustele suure kaalutlusõiguse, näiteks eseme kunstilisuse nõue.
50. Vastus kolmandale küsimusele tuleneb vastusest, mille ma soovitan anda kahele esimesele küsimusele, ning seda küsimust ei ole seega vaja omaette analüüsida.
51. Neljanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas liikmesriigid võivad kasutada fotode puhul mõiste „kunstiteos“ piiritlemiseks liikmesriigi õiguse teistes valdkondades kohaldatavaid kriteeriume. Vastusest, mille ma soovitan anda kahele esimesele eelotsuse küsimusele, tuleneb sellele küsimusele eitav vastus. Tahaksin selle kohta teha siiski järgmised märkused.
52. Autoriõiguses tunnistatakse juba ammu fotosid intellektuaalsete teostena(18). Mõiste „teos“ autoriõiguse tähenduses ei hõlma siiski mingit hinnangut kõnealuse teose kunstilise taseme kohta. Kui autoriõigus nõuab kaitse andmiseks, et teos peab olema algupärane selles mõttes, et selle puhul on tegu autori intellektuaalse loominguga, siis tõlgendatakse kõnealust tingimust väga liberaalselt, mistõttu on seda etappi lihtne läbida. See kehtib ka fotodele, sest vastupidi mõnele mõtteavaldusele, mis saadi, on foto harva tegelikkuse täiuslik kujutis:(19) kas või kaadrisse võtmise poolest lõikab foto ühe osa tegelikkusest ära, tehes nii loomingulise valiku. Autoriõiguses kasutatavast mõistest „teos“ ei oleks seega mingit kasu mõiste „kunstiteos“ piiritlemiseks direktiivi 2006/112 IX lisa A osa punkti 7 tähenduses.
53. Pealegi on autoriõigus suurel määral liidus ühtlustatud nimelt direktiiviga 2001/29/EÜ(20). See ühtlustamine hõlmab mõistet „teos“, mis on liidu õiguse autonoomne mõiste(21). Fotode suhtes on Euroopa Kohus tunnustanud teose staatust lihtsalt portree-(22) ja maastikufotodele(23). Oletan, et ka pulmafotot võib kvalifitseerida „teoseks“ autoriõiguse tähenduses.
54. Kõiki eespool esitatud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Conseil d’État’ (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1. Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 103 lõiget 2 koostoimes selle direktiivi IX lisa A osa punktiga 7 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaselt on vähendatud käibemaksumäära kohaldamiseks nõutav ainult, et fotod on teinud kunstnik, kes on ise teinud või on tema juhtimisel tehtud mitte rohkem kui 30 signeeritud ja nummerdatud eksemplari, olenemata suurusest ja alusmaterjalist.
2. Direktiivi 2006/112 artikli 103 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriikidel on õigus – tingimusel, et nad järgivad õiguskindluse ja neutraalse maksustamise põhimõtet – kohaldada vähendatud maksumäära direktiivi IX lisa A osas loetletud ainult teatud liiki, objektiivselt ja selgelt määratletud esemetele. Seevastu ei ole liikmesriikidel õigust kohaldada nendele esemetele täiendavaid nõudeid, mis põhinevad ebamäärastel kriteeriumidel või jätavad maksuõigusnormide rakendamise eest vastutavatele ametiasutustele suure kaalutlusõiguse, näiteks eseme kunstilisuse nõue.
2 Charles Baudelaire kirjutas 1859. aastal dagerrotüüpia leiutamise kohta: „[…] kuna tööstus hakkab kunsti katkestama, saab sellest kunsti kõige surmavam vaenlane […]“ (Baudelaire, Ch., „Salon de 1859“, Revue française, XVII kd, 1859, lk 262).
3 ELT 2006, L 347, lk 1.
4 Alates 1. jaanuarist 2012 tõsteti seda maksumäära 7% tasemele.
5 Nagu ingliskeelne („photographs taken by the artist“), saksakeelne („vom Künstler aufgenommene Photographien“), hispaaniakeelne („fotografías tomadas por el artista“) versioon jne.
6 Direktiivi 2006/112 IX lisa on kohaldatav mitte ainult vähendatud määra, vaid ka maksustamise erikordade raames, mis on määratletud selle direktiivi XII jaotise 4. peatükis.
7 Praegusel ajal jääb enamik fotodest digifaili kujule, ilma et seda kantaks paberile või muule kandjale. Neid fotosid võidakse turustada ka digitaalsete vahendite abil. Sel juhul on käibemaksunormide kohaselt tegu teenuste osutamisega ja küsimust nende kvalifitseerimisest kunstiteoseks seega ei teki (vt direktiivi 2006/112 II lisa punkt 3).
8 See tähendab kauba tarnimise tingimustes müüja majandustegevuse raames, kui müüja on käibemaksukohustuslane (vt direktiivi 2006/112 artikli 2 lõike 1 punkt a ja artikli 9 lõige 1). Nimelt foto müümisega aeg-ajalt väljaspool majandustegevust ei kaasne käibemaksuga maksustamist ja selle foto direktiivi 2006/112 IX lisa A osa punkti 7 tähenduses kunstiteoseks liigitamise küsimust seega ei teki.
9 Vt eelkõige 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Pro Med Logistik ja Pongratz (C‑454/12 ja C‑455/12, EU:C:2014:111, punktid 43–45 ja seal viidatud kohtupraktika).
10 8. mai 2003. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa (C‑384/01, EU:C:2003:264, punkt 29).
11 3. aprilli 2008. aasta kohtuotsus Zweckverband zur Trinkwasserversorgung und Abwasserbeseitigung Torgau-Westelbien (C‑442/05, EU:C:2008:184, resolutsiooni punkt 2, teine lause).
12 6. mai 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa (C‑94/09, EU:C:2010:253, punkt 46).
13 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Pro Med Logistik ja Pongratz (C‑454/12 ja C‑455/12, EU:C:2014:111, resolutsiooni punkt 1).
14 11. septembri 2014. aasta kohtuotsus K (C‑219/13, EU:C:2014:2207, resolutsioon).
15 9. novembri 2017. aasta kohtuotsus AZ (C‑499/16, EU:C:2017:846, resolutsioon).
16 Nimelt näib mulle mõistatuslik koolifoto kategooria: kas need on fotod õpilastest ja/või õpetajatest, õppetöö raames õpilaste tehtud fotod või veel muud tüüpi fotod?
17 Kui nimetada ainult skulptuurigruppi „Laokoon“ või Leonardo da Vinci „Püha õhtusöömaaega“.
18 Üks esimesi kohtuotsuseid, milles tunnustati autoriõiguse kaitset fotole, on Supreme Court of the United States’i (Ameerika Ühendriikide kõrgeim kohus) 17. märtsi 1884. aasta kohtuotsus Burrow-Giles Lithographic Co. vs. Sarony, 111 U.S. 53 (1884) (vt Markiewicz, R., Ilustrowane prawo autorskie, Varssavi, 2018, lk 106). Bernis 9. septembril 1886 allkirjastatud Berni kirjandus- ja kunstiteoste kaitse konventsioon nõuab fotode kaitset alates 1908. aasta Berliini aktist. Lõpuks Genfis 20. detsembril 1996 vastu võetud Ülemaailmse Intellektuaalse Omandi Organisatsiooni (WIPO) autoriõiguse lepingu artikliga 9 viidi autoriõiguste kaitse kestus fotode puhul vastavusse teiste teoseliikide omaga.
19 Või täpsemini kujutlusega, mis me tegelikkusest loome.
20 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiiv autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas (EÜT 2001, L 167, lk 10; ELT eriväljaanne 17/01, lk 230).
21 Vt selle kohta 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465, punktid 31–37).
22 1. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Painer (C‑145/10, EU:C:2011:798, punkt 94).
23 7. augusti 2018. aasta kohtuotsus Renckhoff (C‑161/17, EU:C:2018:634, punkt 14).

matches: kohus kohus Kohus Kohus Kohus kohus Kohus


text:
11. juuni 2020(*)
Apellatsioonkaebus – Avalik teenistus – Avalik konkurss – Katsetele mittelubamine – Administratsiooni võimalus täiendada mittelubamise otsuse ebapiisavat põhistust kohtus – Tingimused – Erandjuhud – Mõiste „põhistuse puudumine“
Kohtuasjas C‑114/19 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 8. veebruaril 2019 esitatud apellatsioonkaebus,
Euroopa Komisjon, esindajad: B. Mongin ja G. Gattinara,
teine menetlusosaline:
Danilo Di Bernardo, elukoht Brüssel (Belgia), esindajad: avocats S. Orlandi ja T. Martin,
hageja esimeses kohtuastmes,
koosseisus: koja president J.-C. Bonichot (ettekandja), kohtunikud M. Safjan, L. Bay Larsen, C. Toader ja N. Jääskinen,
kohtujurist: P. Pikamäe,
olles 22. jaanuari 2020. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1 Euroopa Komisjon palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 29. novembri 2018. aasta kohtuotsus Di Bernardo vs. komisjon (T‑811/16, ei avaldata, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2018:859), millega see kohus tühistas avaliku konkursi komisjoni 10. augusti 2016. aasta otsuse EPSO/AST-SC/03/15 mitte kanda Danilo Di Bernardot palgaastmega SC 1 sekretäride/kantseleitöötajate reservnimekirja finantstehnilise abi valdkonnas (edaspidi „vaidlusalune otsus“).
Vaidluse taust ja vaidlusalune otsus
2 2015. aastal korraldati avalik konkurss EPSO/AST-SC/03/15 „Sekretärid/Kantseleitöötajad (SC 1 ja SC 2)“ reservnimekirjade koostamiseks kolmes valdkonnas, eelkõige finantstehnilise abi valdkonnas.
3 Lisaks katsete edukale sooritamisele nõuti avaliku konkursi konkursiteate (edaspidi „konkursiteade“) II lisa punktis 2 finantstehnilise abi valdkonnas „lõputunnistusega tõendatud keskharidus[t], mis võimaldab omandada keskharidusjärgset haridust, ning keskhariduse omandamisele järgnenud vähemalt kolmeaasta[st] töökogemus[t] peamiselt ametiülesannetega seotud valdkonnas“.
4 Konkursiteate VI osas oli ette nähtud, et pärast hindamistestide etappi kontrollib konkursikomisjon neid tingimusi kandidaatide elektroonilisele kandideerimisavaldusele lisatud tõendavate dokumentide alusel.
5 Kuna D. Di Bernardo kandideeris avalikule konkursile finantstehnilise abi valdkonnas, esitas ta tõendavad dokumendid, mis kinnitasid tema kvalifikatsiooni ja töökogemust ning osales konkursiteates ette nähtud eelvalikutestidel ja hindamistestidel.
6 Euroopa Personalivaliku Amet (EPSO) teatas 14. septembri 2015. aasta e-kirjaga D. Di Bernardole, et avaliku konkursi komisjon soovib põhjalikumat teavet töökogemuse kohta, mida ta oli nimetanud oma kandideerimisavalduse väljadel 2, 5 ja 6. Konkreetselt soovis konkursikomisjon saada tema eelmiste tööandjate allkirjadega dokumente, mis kirjeldavad üksikasjalikult tööülesandeid, mida ta nende töökogemuste saamise raames täitis, ning töölepingute ärakirju, mis näitavad selgelt ära nende lepingute algus- ja lõpukuupäevad.
7 D. Di Bernardo saatis 15. septembri 2015. aasta e-kirjaga tõendavad lisadokumendid oma kandideerimisavalduse väljade 2, 5 ja 6 kohta.
8 EPSO vastas D. Di Bernardole 17. septembri 2015. aasta e-kirjaga, et konkursikomisjon „palu[s tal] saata tööandja allkirja kandva ametiülesannete üksikasjaliku kirjelduse väljade 2, 5 ja 6 kohta“.
9 D. Di Bernardo teatas 18. septembri 2015. aasta e-kirjaga, et tal ei ole oma kandideerimisavalduse väljade 5 ja 6 kohta neid kirjeldusi. Ta täpsustas, et Itaalia äriühing, kus ta töötas, on tegevuse lõpetanud ning et tal ei ole võimalik neid dokumente esitada. Ta esitas seejärel ärakirja Itaalia riiklikest kollektiivlepingutest, mis sisaldasid erinevate töölepingutega, sealhulgas tema töölepinguga seotud tööülesannete ametlikku kirjeldust, ning selle Itaalia äriühingu kaks kirja ja ühe selle äriühinguga sõlmitud töölepingu.
10 Teise, 18. septembri 2015. aasta e-kirjaga saatis D. Di Bernardo EPSO‑le oma kandideerimisavalduse väljal 2 märgitud töökogemusega seotud tööülesannete üksikasjaliku kirjelduse.
11 EPSO teatas D. Di Bernardole 27. oktoobri 2015. aasta kirjaga oma otsusest jätta ta selle avaliku konkursi edukalt läbinud isikute nimekirja kandmata, sest tema kandideerimisavalduse väljadel 1–7 nimetatud töökogemus ei vasta vähemalt kolmeaastasele töökogemusele, mis on peamiselt seotud finantstehnilise abi valdkonna ametiülesannetega, nagu oli mainitud konkursiteate II lisa punktis 2.
12 D. Di Bernardo esitas 4. novembri 2015. aasta kirjaga selle avaliku konkursi komisjoni otsuse uuesti läbivaatamise taotluse.
13 Konkursikomisjon teatas vaidlusaluse otsusega D. Di Bernardole, et uuesti läbivaatamise tulemusena jätab ta 27. oktoobril 2015 edastatud otsuse muutmata. Ta märkis, et enne töö alustamist oli ta kindlaks määranud valikukriteeriumid selle hindamiseks, kas kandidaatide kvalifikatsioon ja töökogemus tegelikult vastab täidetavate ametikohtade puhul nõutavale pädevusele. Konkursikomisjon täpsustas D. Di Bernardole, et „pärast nende tõendavate dokumentide läbivaatamist, mis olid esitatud [tema] kandideerimisavalduse väljadel 2, 5 ja 6 näidatud töökogemuse tõendamiseks, [järeldas konkursikomisjon], et tema dokumendid ei kinnita, et [tema] asjaomane töökogemus [oli] seotud peamiselt ametiülesannetega, nagu on nõutud konkursiteates“.
Üldkohtule esitatud hagi ja vaidlustatud kohtuotsus
14 Üldkohtu kantseleisse 18. novembril 2016 saabunud hagis palus D. Di Bernardo tühistada vaidlusalune otsus ja hüvitada talle tekitatud kahju.
15 Vaidlustatud kohtuotsuses nõustus Üldkohus väitega, et on rikutud põhjendamiskohustust, tühistas vaidlusaluse otsuse ja jättis ülejäänud nõuded rahuldamata.
16 Komisjon palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsus, saata kohtuasi tagasi Üldkohtule ning otsustada esimese kohtuastme ja apellatsiooniastme kohtukulude kandmine edaspidi.
17 D. Di Bernardo palub jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja komisjonilt.
18 Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitab komisjon kaks väidet.
19 Esimeses väites märgib komisjon, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 41–53 avaliku konkursi komisjonil oleva põhjendamiskohustuse ulatuse puhul õigusnormi. Üldkohus ei võtnud tema sõnul piisavalt arvesse vaidlusaluse otsuse õiguslikku ja faktilist konteksti, ehkki põhistuse piisavust tuleb hinnata, võttes arvesse selle otsuse konteksti, mitte üksnes sõnastust (14. veebruari 1990. aasta kohtuotsus Delacre jt vs. komisjon, C‑350/88, EU:C:1990:71, punkt 16). See väide jaguneb seitsmesse ossa.
20 Esiteks ei olnud valikukriteeriumide teadaandmisel sellist tähtsust, nagu Üldkohus neile vaidlustatud kohtuotsuse punktides 41, 45 ja 50 seoses põhjendamiskohustusega omistas; seda kinnitab asjaolu, et D. Di Bernardo ei püüdnudki kunagi neid kriteeriume teada saada.
21 Teiseks leiab komisjon, et asjaolu, et avaliku konkursi komisjon mainis vaidlusaluses otsuses üksnes D. Di Bernardo erialast töökogemust tõendavaid dokumente, mis vastavad kandideerimisavalduse väljadele 2, 5 ja 6, ei „näita“ kuidagi – vastupidi Üldkohtu seisukohale vaidlustatud kohtuotsuse punktis 43 –, et konkursikomisjon pidas asjakohaseks sellist erialast töökogemust, mille D. Di Bernardo tõi ära avalduse muudel väljadel. Vastupidi, D. Di Bernardo kandidatuuri tagasilükkamine tähendab, et konkursikomisjon leidis, et tema puhul ei ole täidetud 36 kuu pikkuse asjakohase töökogemuse tingimus, pärast kogu selle töökogemuse analüüsimist, mida oli mainitud tema kandideerimisavalduse seitsmel väljal.
22 Kolmandaks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 48 ekslikult, et D. Di Bernardo esitatud uuesti läbivaatamise taotlus näitab, et ta ei teadnud, miks peeti tema töökogemust ebapiisavaks.
23 Neljandaks eksis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 46 ja 47, leides, et komisjon ei saa tugineda kohtupraktikale, mille kohaselt on konkursikomisjonil paljude osavõtjatega konkursi korral lubatud isiku välja valimata jätmist põhjendada lühidalt.
24 Viiendaks ei saa konkursikomisjon – vastupidi sellele, mida arvas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 50 – olla kohustatud avaldama dokumentide valikukriteeriume, kui talle ei ole esitatud vastavat taotlust, vastasel korral eirataks konkursikomisjoni töö konfidentsiaalsust, mis on sätestatud Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade III lisa artiklis 6.
25 Kuuendaks viiks seisukoht – millele Üldkohus asus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 49–51, nimelt et niisugune ilma täpsustusteta sõnastatud uuesti läbivaatamise taotlus, nagu selle esitas D. Di Bernardo, kohustab avaliku konkursi komisjoni esitama üksikasjalikke selgitusi iga välja kohta – komisjoni sõnul selleni, et konkursikomisjonile kantakse üle konkursiteates nõutava töökogemuse olemasolu tõendamise koormis. Selles osas on tõendamiskoormis aga kandidaatidel, nagu ilmneb konkursiteatest, milles on märgitud, et „kandidaatide elektroonilises kandideerimisavalduses sisalduvaid andmeid [kontrollitakse] nende esitatud tõendavate dokumentide alusel“.
26 Seitsmendaks ajas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 53–55 segi põhjendamisnõude ja selle põhistuse põhjendatuse, mis puudutab vaidlusaluse otsuse sisu õiguspärasust. Komisjoni meelest viitab sellele segiajamisele asjaolu, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 53 leidis Üldkohus, et valikukriteeriumid olid hädavajalikud selleks, et hinnata, ega valikukomisjon ei „ületanud“ töökogemuse hindamisel „oma kaalutlusruumi piire“. Samuti väärib komisjoni hinnangul esiletõstmist, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 54 ja 55 leidis Üldkohus, et vaidlusalune otsus ei olnud piisavalt põhjendatud, mitte seetõttu, et see ei võimaldanud kandidaadil teada tema nimekirjast väljajätmise põhjusi, vaid seetõttu, et see takistas tal esitada muid vastuväiteid selle otsuse õiguspärasusele.
27 D. Di Bernardo leiab, et kõik esimese väite raames esitatud argumendid on põhjendamatud.
28 Esimeses väites leiab komisjon, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 41–53 esitatud Üldkohtu hinnang vaidlusaluse otsuse põhjendatuse kohta rikub mitut õigusnormi.
29 Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab Euroopa Liidu institutsioonide aktide põhjendus, mida nõutakse ELTL artiklis 296, olema kohandatud asjasse puutuva õigusakti laadiga ning sellest peab selgelt ja üheselt mõistetavalt ilmnema õigusakti vastu võtnud institutsiooni arutluskäik selliselt, et huvitatud isikutel oleks võimalik mõista võetud meetme põhjendusi ja pädeval kohtul oleks võimalik teostada kontrolli. Põhjendamiskohustuse hindamisel tuleb arvesse võtta kõiki juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, toodud põhjenduste olemust ning huvi, mis võib akti adressaatidel või teistel isikutel, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab, olla selgituste saamiseks. Ei ole nõutav, et põhjendustes oleks täpsustatud kõiki asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna seda, kas akti põhjendused vastavad ELTL artiklis 296 sätestatud nõuetele, tuleb hinnata mitte ainult selle sõnastusest, vaid ka kontekstist ja kõikidest asjaomast valdkonda reguleerivatest õigusnormidest lähtudes (10. märtsi 2016. aasta kohtuotsus HeidelbergCement vs. komisjon, C‑247/14 P, EU:C:2016:149, punkt 16 ja seal viidatud kohtupraktika).
30 Esimese väite neljandas osas, mida tuleb analüüsida esimesena, väidab komisjon, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 46 ja 47 ekslikult, et ta ei saa tugineda Euroopa Kohtu praktikale, mille kohaselt on konkursikomisjonil paljude osavõtjatega konkursi korral lubatud isiku välja valimata jätmist põhjendada lühidalt.
31 Siinkohal olgu viidatud Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale, mille kohaselt võib konkursikomisjon selleks, et võtta paljude osavõtjatega konkursil arvesse praktilisi raskusi, edastada esmalt kandidaatidele üksnes valiku kriteeriumid ja tulemused, ilma et see takistaks hiljem esitamast individuaalseid selgitusi kandidaatidele, kes seda otsesõnu taotlevad (26. novembri 1981. aasta kohtuotsus Michel vs. parlament, 195/80, EU:C:1981:284, punkt 27; 9. juuni 1983. aasta kohtuotsus Verzyck vs. komisjon, 225/82, EU:C:1983:165, punkt 16; 8. märtsi 1988. aasta kohtuotsus Sergio jt vs. komisjon, 64/86, 71/86–73/86 ja 78/86, EU:C:1988:119, punkt 50, ning 28. veebruari 1989. aasta kohtuotsus Basch jt vs. komisjon, 100/87, 146/87 ja 153/87, EU:C:1989:97, punkt 10).
32 Käesoleval juhul asus Üldkohus õigusega sisuliselt seisukohale, et põhjendamiskohustusega ei kaasnenud avaliku konkursi komisjonile käesoleval juhul sellist töökoormust, mis oleks võrreldav paljude osavõtjatega konkursi komisjoni omaga. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47 märkis, pidi kõnealune avaliku konkursi komisjon tegema oma otsuse pärast seda, kui kõik kandidaadid olid juba eelvalikutestidel ja katsetel, sealhulgas pädevuse hindamise katsetel osalenud, ning kui need viimased olid parandatud, oli potentsiaalsete konkursi edukalt läbinute nimekiri juba koostatud. Üldkohus täpsustas, et niisuguses etapis oleks konkursikomisjoni peamine ülesanne olnud kontrollida, kas need kandidaadid, kes sooritasid katsed parimate punktidega, vastavad ka haridustaseme ja töökogemuse poolest konkursiteates kindlaks määratud tingimustele.
33 Arvestades niisuguste kandidaatide tõenäoliselt väikest arvu, kes läbisid need testid ja katsed edukalt, ilma et nende puhul oleksid olnud täidetud selle konkursi muud tingimused, ei olnud põhjendatud, et konkursikomisjon põhjendas isegi 27. oktoobril 2015 tehtud D. Di Bernardo kandidatuuri esialgset tagasilükkamise otsust lühidalt. Seda enam ei saa komisjon tugineda paljude osavõtjatega konkursikomisjoni töökoormusele, et õigustada sellise vaidlusaluse otsuse puudulikku põhjendamist, mis saadeti huvitatud isikule vastusena tema uuesti läbivaatamise taotluse peale rohkem kui aasta pärast asjaomaste katsete toimumist. Järelikult ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta asus seisukohale, et komisjon ei saanud tugineda eelmises punktis mainitud kohtupraktikale, väitmaks, et avaliku konkursi komisjon oli kohustatud D. Di Bernardo kandidatuuri tagasilükkamist põhjendama vaid lühidalt. Seega tuleb esimese väite neljas osa tagasi lükata.
34 Esimese väite esimeses osas väidab komisjon, et Üldkohus omistas – eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktides 41, 45 ja 50 – liiga suure tähtsuse nende valikukriteeriumide edastamisele, mille alusel sai avaliku konkursi komisjon hinnata töökogemust põhjendamiskohustuse täitmiseks. Pealegi ei püüdnudki D. Di Bernardo komisjoni sõnul neid teada saada.
35 Siiski ilmneb käesoleva kohtuotsuse punktis 31 osutatud kohtupraktikast, et isegi kui konkursikomisjonil on esialgu kohustus esitada vaid lühike põhistus – nagu paljude osavõtjatega konkursi puhul –, peab see põhistus sisaldama viidet valikukriteeriumidele. Niisiis kujutavad valikukriteeriumid endast minimaalset teavet, mis tuleb kandidaatidele esitada igal juhul kõige hiljem selle konkursi tulemustega samal ajal. Käesoleval juhul ei ole neid kriteeriume mainitud isegi D. Di Bernardo uuesti läbivaatamise taotlusele esitatud vastuses. Ainult nende kriteeriumide teadmine võimaldab aga huvitatud isikul mõista, kuidas kõnealune avaliku konkursi komisjon jõudis järeldusele, et tema asjakohase töökogemuse kestus jäi alla kolme aasta. Neil asjaoludel ei saa väita, et vaidlustatud kohtuotsuses oleks üle hinnatud D. Di Bernardo huvi nende teadaandmise vastu.
36 Pealegi ei saa kandidaatidelt mõistlikult eeldada, et nad esitavad taotluse valikukriteeriumide teatavaks tegemiseks, kui nad nende olemasolustki ei tea. Käesoleval juhul ei olnud toimikute väljavalimise kriteeriume, mida avaliku konkursi komisjon kasutas asjakohase erialase töökogemuse kestuse hindamiseks, konkursiteates esitatud ning D. Di Bernardo sai nende olemasolust, kuid mitte nende sisust teada alles vaidlusalusest otsusest, millega vastati tema esitatud uuesti läbivaatamise taotlusele. Järelikult ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta asus seisukohale, et need kriteeriumid oleks tulnud huvitatud isikule teatavaks teha, ilma et saaks nõuda, et huvitatud isik seda taotleb. Seega tuleb esimese väite esimene osa tagasi lükata.
37 Esimese väite viiendas osas heidab komisjon Üldkohtule ette, et Üldkohus eiras vaidlustatud kohtuotsuse punktis 50 asjaolu, et Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade III lisa artiklis 6 nimetatud konkursikomisjoni töö konfidentsiaalsus takistab selliste valikukriteeriumide avaldamist, mis võimaldavad hinnata avaliku konkursi komisjoni nõutud asjakohast töökogemust.
38 On tõsi, et kandidaatide võimete hindamisel kehtib võrdlevatele hinnangutele, mida konkursikomisjon annab, sellisele tööle omane konfidentsiaalsus. Seevastu toimub kandidaatide kontrollimine konkreetsel konkursil osalemise tingimusi arvestades objektiivsete andmete alusel, mida iga kandidaat pealegi enda puhul teab. Sel põhjusel ei ole konkursikomisjoni töö konfidentsiaalsusnõude järgimisega vastuolus see, et neist objektiivsetest andmetest ja eelkõige kandidaatide liigitamise aluseks olevatest valikukriteeriumidest antakse teada nii, et isikutel, kelle kandidatuur jäeti kõrvale, oleks enda kõrvalejätmise võimalikke põhjuseid võimalik teada (vt selle kohta 4. juuli 1996. aasta kohtuotsus parlament vs. Innamorati, C‑254/95 P, EU:C:1996:276, punktid 26–28 ja seal viidatud kohtupraktika). Järelikult tuleb esimese väite viies osa tagasi lükata.
39 Esimese väite kuuendas osas heidab komisjon Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 49–51, et selline ilma täpsustusteta sõnastatud uuesti läbivaatamise taotlus, nagu selle esitas D. Di Bernardo, kohustas avaliku konkursi komisjoni esitama üksikasjalikke selgitusi. Komisjoni sõnul toob niisugune seisukoht kaasa selle, et konkursikomisjonile kantakse üle nõutava töökogemuse olemasolu tõendamise koormis, samas kui konkursiteade kohustab otsesõnu kandidaate seda tõendama.
40 Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 29 tõdetud, peavad mis tahes akti põhjendustest selgelt ja üheti mõistetavalt ilmnema selle akti vastu võtnud liidu institutsiooni kaalutlused, mistõttu huvitatud isikud saaksid teada võetud meetme põhjendused ning pädev kohus saaks teostada kontrolli.
41 Seega ei ole Euroopa Kohtu praktikas seatud põhjendamiskohustuse järgimise tingimus mis tahes taotluse esitamine – eelkõige vastava otsuse uuesti läbivaatamise taotluse esitamine, mis on pealegi fakultatiivne – ega veelgi enam selle võimaliku taotluse sõnastuse piisav täpsusaste. See on nii seda enam, et käesoleval juhul ei sisaldanud EPSO 27. oktoobri 2015. aasta otsus mingit teavet, mis oleks huvitatud isikul võimaldanud esitada üksikasjalikuma uuesti läbivaatamise taotluse. Järelikult tuleb esimese väite kuues osa tagasi lükata.
42 Esimese väite kolmandas osas ei nõustu komisjon vaidlustatud kohtuotsuse punktis 48 esitatud hinnanguga, et D. Di Bernardo esitatud uuesti läbivaatamise taotluse sisust nähtub, et ta ei teadnud, miks tema töökogemus oli ebapiisav. Tuleb märkida, et see argumentatsioon, mille aluseks on kriitika selle kohta, kuidas Üldkohus hindas faktilisi asjaolusid, ei ole apellatsioonimenetluses lubatud, välja arvatud juhul, kui Üldkohus moonutas asjaolusid, mida käesoleva väiteosa puhul aga väidetud ei ole (15. mai 2019. aasta kohtuotsus CJ vs. ECDC, C‑170/18 P, EU:C:2019:410, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika).
43 Esimese väite teises osas ei nõustu komisjon tõlgendusega, mille Üldkohus andis vaidlusalusele otsusele vaidlustatud kohtuotsuse punktis 43. Vaidlusaluses otsuses oli märgitud, et „pärast nende tõendavate dokumentide läbivaatamist, mis olid esitatud kandideerimisavalduse väljadel 2, 5 ja 6 näidatud töökogemuse tõendamiseks, [järeldas konkursikomisjon], et tema dokumendid ei kinnita, et asjaomane töökogemus on seotud peamiselt ametiülesannetega, nagu on nõutud konkursiteates“. Üldkohus leidis oma otsuse punktis 43, et täiendava teabe puudumisel viitab see, et osutati ainult D. Di Bernardo kandideerimisavalduse väljadele 2, 5 ja 6, et D. Di Bernardo ei suutnud oma töökogemuse asjakohasust tõendada üksnes nende kolme välja puhul. See tähelepanek võib tugineda vaidlusaluse otsuse enda sõnastusele, kuna selles on nimetatud „kõnealust“ töökogemust. Igal juhul on tegemist küsimusega, kuidas Üldkohus hindas faktilisi asjaolusid ning Euroopa Kohtu ülesanne ei ole selle kontrollimine apellatsioonimenetluses, välja arvatud asjaolude moonutamise puhul, millele komisjon selle väiteosa põhjendamisel aga ei tuginenud. Järelikult tuleb see väiteosa tagasi lükata.
44 Esimese väite seitsmendas osas heidab komisjon Üldkohtule ette, et Üldkohus ajas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 53–55 segi põhjendamisnõude ja vaidlusaluse otsuse põhistuse põhjendatuse, mis puudutab nimetatud otsuse sisu õiguspärasust. Kohtuotsuse nende punktide lugemisel ilmneb siiski, et Üldkohus ei ajanud neid erinevaid väiteid segi, vaid üksnes tuletas meelde, et otsuse põhjendamise eesmärk on eelkõige teavitada selle adressaati, et ta saaks hinnata nende otsuse põhistuse põhjendatust, ning tuvastas, et käesoleval juhul ei edastatud kandidaadile tema kandidatuuri tagasilükkamise põhjuseid piisavate täpsustustega. See väiteosa tuleb seega tagasi lükata.
45 Eespool toodust tervikuna järeldub, et esimene väide tuleb tagasi lükata.
46 Teises väites leitakse, et Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 37, 38 ja 53–56 rikkunud kahel korral õigusnormi, kui ta keeldus arvesse võtmast kohtumenetluse käigus täiendavalt esitatud põhjendusi vaidlusalusele otsusele.
47 Teise väite esimeses osas väidab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et otsuse põhistust ei ole võimalik menetluse käigus täiendada mitte üksnes siis, kui põhistus puudub täielikult, vaid ka siis, kui põhistus puudub „peaaegu täielikult“. Lisaks on põhistuse „peaaegu täieliku“ puudumise mõiste ebaselge ja vastuoluline.
48 Teise väite teise osa kohaselt eiras Üldkohus asjaolu, et kohtul on ametist tulenev ülesanne omal algatusel uurida, kas asjaomane liidu institutsioon on täitnud põhjendamiskohustuse. Ametist tulenevalt oleks Üldkohus pidanud võtma arvesse menetluse käigus esitatud põhjendusi ja tuvastama, et need muudavad põhjendamiskohustuse rikkumise väite alusetuks. Üksnes põhistuse täielikku puudumist ei saa komisjoni sõnul menetluse käigus kõrvaldada.
49 D. Di Bernardo vaidleb nendele argumentidele vastu.
50 Teise väite esimeses osas heidab komisjon Üldkohtule ette, et Üldkohus piiras vaidlustatud kohtuotsuse punktides 37 ja 38 võimalust täiendada ebapiisavat põhistust pärast hagi esitamist, leides, et see võimalus on välistatud nii juhul, kui otsusel puudub põhistus täielikult, kui ka juhul, kui põhistus puudub peaaegu täielikult. Lisaks on põhistuse „peaaegu täieliku puudumise“ mõiste – mida kohtupraktikas käsitletud ei ole – vastuoluline ja seda on võimatu määratleda.
51 Nagu on sedastatud käesoleva kohtuotsuse punktis 29, on liidu institutsioonide kohustuse, põhjendada huve kahjustavat otsust, eesmärk võimaldada liidu kohtul teostada kontrolli selle otsuse õiguspärasuse üle ja anda huvitatud isikule piisavalt viiteid selle kohta, kas nimetatud otsus on põhjendatud või kas selles on rikutud õigusnorme, mis võimaldab otsuse õiguspärasuse vaidlustada. Sellest tuleneb, et põhjendused tuleb üldjuhul edastada huvitatud isikule tema huve kahjustava otsusega samal ajal ning põhjenduste puudumist ei saa kõrvaldada sellega, kui huvitatud isik saab otsuse põhjendustest teada liidu kohtus toimuva menetluse käigus (26. novembri 1981. aasta kohtuotsus Michel vs. parlament, 195/80, EU:C:1981:284, punkt 22; 28. juuni 2005. aasta kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408, punkt 463, ning 29. septembri 2011. aasta kohtuotsus Elf Aquitaine vs. komisjon, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, punkt 149).
52 Kui aga põhjendused ei puudu, vaid on ebapiisavad, võivad menetluse käigus antud selgitused erakorralistel juhtudel selle ebapiisavuse heastada, mistõttu ei ole viimati nimetatul põhineva väite puhul enam kõnealuse otsuse tühistamine põhjendatud (vt selle kohta 8. märtsi 1988. aasta kohtuotsus Sergio jt vs. komisjon, 64/86, 71/86–73/86 ja 78/86, EU:C:1988:119, punkt 52, ning 28. veebruari 2008. aasta kohtuotsus Neirinck vs. komisjon, C‑17/07 P, EU:C:2008:134, punkt 51).
53 Seega, kui asjaomane liidu institutsioon ei saa praktikas paljude osavõtjatega konkursil esitada igale kandidaadile piisavat põhistust siis, kui ta seda soovib, on tal täiesti erandkorras lubatud esitada tõendeid, näiteks konkursikomisjonide toimikuid liidu kohtus (28. veebruari 2008. aasta kohtuotsus Neirinck vs. komisjon, C‑17/07 P, EU:C:2008:134, punkt 57).
54 Nagu on juba märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 29, peab põhjendamise nõude tõttu esiteks selgelt ja üheselt selguma akti andnud liidu institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel mõista võetud meetme põhjuseid ja pädeval kohtul teostada kontrolli, ning teiseks, et põhjendamise nõuet tuleb hinnata, arvestades kõiki konkreetse juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, põhjenduste olemust ja huvi, mis võib akti adressaatidel või teistel otseselt ja isiklikult aktist puudutatud isikutel olla selgituste saamiseks. Põhjendamisnõude eesmärki ja kõiki eespool viidatud asjaolusid silmas pidades võib ühe otsuse põhistust pidada kas puuduvaks või ebapiisavaks.
55 Niisuguses kontekstis on Euroopa Kohus asunud seisukohale, et põhistuse puudumist saab tuvastada isegi siis, kui see otsus teatavaid põhjendusi siiski sisaldab. Seega võrdub vastuoluline või arusaamatu põhistus põhistuse puudumisega (29. septembri 2011. aasta kohtuotsus Elf Aquitaine vs. komisjon, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, punktid 151, 168 ja 170, ning 27. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus Debonair Trading Internacional vs. EUIPO, C‑537/14 P, ei avaldata, EU:C:2016:814, punkt 36). Sama kehtib siis, kui asjaomases otsuses sisalduvad põhjendused on nii lünklikud, et need ei võimalda otsuse adressaadil otsuse vastuvõtmise kontekstis mõista selle tegija arutluskäiku. Seetõttu hindab liidu kohus algelise põhistuse olemasolu üksikasjalikult, kui ta peab otsustama selle üle, kas täiendavad põhjendused on kohtumenetluse käigus vastuvõetavad (28. veebruari 2008. aasta kohtuotsus Neirinck vs. komisjon, C‑17/07 P, EU:C:2008:134, punktid 54 ja 55).
56 Järelikult ilmneb Euroopa Kohtu praktikast, et põhistuse puudumine võib hõlmata ka muid võimalusi peale põhistuse täieliku puudumise. Seega ei rikkunud Üldkohus õigusnormi ega eiranud käesoleva kohtuotsuse punktis 52 viidatud kohtupraktikat, kui ta iseloomustas neid olukordi väljendiga „põhistuse peaaegu täielik puudumine“. Järelikult tuleb teise väite esimene osa tagasi lükata.
57 Teise väite teises osas heidab komisjon Üldkohtule ette, et Üldkohus keeldus võtmast arvesse täiendavat teavet, mille komisjon kohtumenetluse käigus vaidlusaluse otsuse põhistuse kohta esitas, ning leidis, et põhjendamiskohustuse rikkumist käsitlev väide on seega alusetu. Nii toimides eiras Üldkohus komisjoni sõnul liidu kohtu kohustust uurida omal algatusel, kas asjaomane liidu institutsioon on oma põhjendamiskohustuse täitnud.
58 Vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei ole liidu institutsioonidel siiski õigust heastada liidu kohtus seda, et nad ei ole oma otsuseid piisavalt põhjendanud, samuti puudub liidu kohtul kohustus võtta põhjendamiskohustuse täitmise hindamisel arvesse asjaomase akti vastu võtnud institutsiooni täiendavaid selgitusi, mida see esitas alles kohtumenetluse ajal. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 94 märkis, võib sarnane õiguslik olukord hägustada administratsiooni ja liidu kohtu vahelist pädevuse jaotust, nõrgendada õiguspärasuse kontrolli ja kahjustada kaebeõiguse teostamist.
59 Üksnes erandjuhtudel – näiteks käesoleva kohtuotsuse punktis 53 kirjeldatud erandlikus olukorras, milles ilmnes, et asjaomasel liidu institutsioonil oli praktikas võimatu vaidlustatud otsust õiguslikult piisavalt põhjendada – võib põhjendusi täiendada selgitustega, mida õigusakti vastu võtnud institutsioon on kohtumenetluse käigus andnud. Isegi neil harvadel juhtudel ei ole piisava põhistuseta akti puuduste kõrvaldamine selgitustega, mis anti pärast hagi esitamist, automaatne. Võttes arvesse pooltevahelist ebavõrdsust, mille tõttu võidakse vaidlustatud akti põhistus edastada hilinemisega, peab liidu kohus nimelt veel kontrollima – nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 95 –, kas otsus nõustuda erandkorras täiendavate põhjenduste esitamisega ei too kaasa kaitseõiguste rikkumist. Siinkohal peab kohus eelkõige arvesse võtma menetlusstaadiumi, milles asjasse puutuv liidu institutsioon selgitused esitas, ja tagama, et huvitatud isik sai tegelikult neile vastata.
60 Igal juhul tuleb märkida, et kui vaidlustatud otsusel puudub põhistus, ei saa selle otsuse teinud institutsioon niisugust viga kõrvaldada sellega, et põhjendused esitatakse kohtule, nagu on tõdetud käesoleva kohtuotsuse punktis 51. Nagu on aga märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 56, tegi Üldkohus kindlaks, et vaidlusalusel otsusel põhistus puudus. Järelikult ei saa Üldkohtule ette heita, et ta ei võtnud arvesse komisjoni poolt kohtumenetluse käigus esitatud põhjendusi. Teise väite teine osa tuleb seega tagasi lükata.
61 Järelikult tuleb teine väide tervikuna tagasi lükata.
62 Seega tuleb apellatsioonkaebus jätta rahuldamata.
63 Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluses, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna D. Di Bernardo on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista.
2. Mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.

matches: kohus kohus Kohus kohus kohus kohus


Väikesaarte komisjoni põhimäärus – Riigi Teataja
Väikesaarte komisjoni põhimäärus
Väikesaarte komisjoni põhimäärus - sisukord
1 VÄIKESAARTE KOMISJONI PÄDEVUS JA KOOSSEIS
§ 1 Väikesaarte komisjon
§ 4 Komisjoni koosolekud
§ 5 Komisjoni dokumendid
RT I, 27.02.2018, 9
Vastu võetud 11.12.2003 nr 316
RT I 2003, 80, 536
23.02.2018 RT I, 27.02.2018, 7 02.03.2018
Määrus kehtestatakse «Püsiasustusega väikesaarte seaduse» § 4 lõike 6 alusel.
1. peatükk VÄIKESAARTE KOMISJONI PÄDEVUS JA KOOSSEIS
§ 1. Väikesaarte komisjon
Väikesaarte komisjon (edaspidi komisjon) moodustatakse väikesaarte arenguga seonduvate küsimuste arutamiseks ja Vabariigi Valitsuse nõustamiseks väikesaartele suunatud regionaalpoliitika küsimustes, et aidata kaasa riigi ja kohalike omavalitsuste ülesannete täitmisele püsiasustusega väikesaartel.
1) Vabariigi Valitsusele väikesaarte arengut mõjutavate programmide ja arengukavade kohta seisukoha esitamine;
2) Vabariigi Valitsusele ja ministeeriumidele ettepanekute esitamine väikesaartele suunatud riiklike programmide algatamise ja finantseerimise kohta;
3) Vabariigi Valitsusele riigieelarve eelnõu kohta seisukoha esitamine, arvestades riigieelarve võimalikku mõju väikesaarte arengule;
4) Vabariigi Valitsusele seaduste muutmise ja täiendamise ettepanekute esitamine väikesaarte arenguga seonduvates küsimustes;
5) Vabariigi Valitsusele ettepanekute esitamine väikesaarte liikluse ühendusteede ning nendega seotud sadamate ja sadamarajatiste määramiseks;
8) soovituste andmine väikesaartel tekkivate probleemide lahendamiseks ja vahendamine konfliktolukordades.
(1) Komisjoni koosseisu kinnitab püsiasustusega väikesaarte seaduse § 4 lõike 3 alusel Vabariigi Valitsus korraldusega.
[RT I, 27.02.2018, 7 - jõust. 02.03.2018]
(2) Püsiasustusega väikesaare esindaja määrab kohaliku omavalitsuse üksus, mille koosseisu püsiasustusega väikesaarte seaduse § 21 lõike 1 alusel nimetatud püsiasustusega väikesaar kuulub.
(3) Saarte elanike huve esindava ühingu määrab Vabariigi Valitsus korraldusega ettepaneku alusel, mille on poolthäälte enamusega teinud kohaliku omavalitsuse üksused, mille koosseisu püsiasustusega väikesaarte seaduse § 21 lõike 1 alusel nimetatud püsiasustusega väikesaar kuulub.
(4) Komisjoni esimees on regionaalpoliitika eest vastutav minister. Komisjoni aseesimees valitakse komisjoni liikmete hulgast.
(5) [Kehtetu - RT I, 27.02.2018, 7 - jõust. 02.03.2018]
§ 4. Komisjoni koosolekud
(1) Komisjoni koosolekud toimuvad vastavalt vajadusele, kuid mitte harvemini kui üks kord poolaastas.
(2) Komisjoni koosoleku kutsub kokku komisjoni esimees, teatades sellest komisjoni liikmetele vähemalt seitse tööpäeva enne koosoleku toimumist. Koosolekuteatele lisatakse pakutav päevakord. Kiireloomulist otsustamist vajavate küsimuste arutamiseks võib koosoleku kokku kutsuda ka lühema etteteatamisajaga, põhjendades seda vajadust koosolekuteates.
(3) Komisjoni töökorralduse täpsemaks reguleerimiseks võtab komisjon vastu komisjoni reglemendi.
(4) Komisjon on otsustusvõimeline, kui kohal on vähemalt pool komisjoni koosseisust.
(5) Komisjon langetab otsused üldjuhul konsensuse põhimõttel. Kui konsensust ei saavutata, võetakse otsus vastu hääletamise teel, kusjuures häälte võrdse jagunemise korral otsustab komisjoni esimehe hääl.
(6) Komisjoni koosolekud protokollitakse. Protokolli kantakse ka komisjoni otsused. Protokolli koostamise tagab komisjoni tehniline teenindaja.
(7) Komisjoni tehnilise teenindamise tagab Rahandusministeerium oma vahendite arvelt.
§ 5. Komisjoni dokumendid
(1) Komisjoni väljastatavatele dokumentidele kirjutab alla komisjoni esimees või tema volitusel aseesimees.
(2) Komisjoni ettepanekud ja seisukohad esitab Vabariigi Valitsusele ja ministeeriumidele ning teistele asutustele ja organisatsioonidele komisjoni esimees.
Oma ülesannete täitmisel on komisjonil õigus:
1) saada riigi- ja kohaliku omavalitsuse asutustelt oma tööks vajalikke dokumente ja asjakohast informatsiooni;
2) moodustada ekspertkomisjone ja töörühmi;
3) kaasata komisjonis läbivaatamisele tulevate küsimuste lahendamisele riigi- ja kohaliku omavalitsuse asutuste ning valitsusväliste organisatsioonide esindajaid, vastava ala asjatundjaid, väliseksperte ja teisi isikuid.


Justiitsministri määruste muutmine seoses euro kasutusele võtmisega – Riigi Teataja
Justiitsministri määruste muutmine seoses euro kasutusele võtmisega
RT I, 29.12.2010, 166
Vastu võetud 01.12.2010 nr 44
Määrus kehtestatakse „Hooneühistuseaduse” § 6 lõike 1, „Kinnistusraamatuseaduse” § 1 lõike 2 ja lõike 3 punkti 1, § 771 lõigete 2 ja 4 ning § 7716, „Kirikute ja koguduste seaduse” § 19 lõike 1, „Kohtuekspertiisiseaduse” § 23 lõike 3, „Kohtute seaduse” § 42 lõike 1, § 112 lõike 1, § 1161, § 117 lõike 6, § 1171 lõike 1, § 119 lõike 4 ja § 126 lõike 2, „Kommertspandiseaduse” § 37, „Kriminaalmenetluse seadustiku” § 1603 lõike 1 ja § 4191 lõike 5, „Laeva lipuõiguse ja laevaregistrite seaduse” § 18 lõike 2, § 64 lõike 3 ja § 77 lõike 2, „Mittetulundusühingute seaduse” § 111 lõike 2, „Notariaadiseaduse” § 7, „Prokuratuuriseaduse” § 161 lõike 5, „Riigi õigusabi seaduse” § 13 lõike 4, „Saneerimisseaduse” § 18 lõike 4 ja § 33 lõike 3, „Tsiviilkohtumenetluse seadustiku” § 61, § 185 lõike 5, § 344 lõike 6, § 458 lõike 4, § 494 lõike 5, § 592 lõike 1 ja § 597 lõike 3, „Täitemenetluse seadustiku” § 24 lõigete 1 ja 5, § 75 lõike 1, § 96 lõike 1, § 101 lõike 6 ja § 115 lõike 7, „Vangistusseaduse” § 25 lõike 5, § 31 lõike 4, § 33 lõike 21, § 75 lõigete 42 ja 6, § 98 lõike 4 ning § 105 lõike 2, „Väärteomenetluse seadustiku” § 51 lõike 1, „Äriseadustiku” § 33 lõike 14, § 41 lõike 4, § 67 lõike 1 ja lõike 4 punktide 3 ja 4, § 70, § 5111, § 5112 lõike 1, § 5113, § 513 lõike 8, § 519 lõike 4, § 520 lõike 11 ning § 541 lõigete 2 ja 3 alusel.
§ 1. Justiitsministri 27. novembri 1997. a määruse nr 46 „Äriregistrisse kandmata sundlõpetatud ettevõtte likvideerija tasustamise kord” muutmine
Justiitsministri 27. novembri 1997. a määruses nr 46 „Äriregistrisse kandmata sundlõpetatud ettevõtte likvideerija tasustamise kord” (RTL 1997, 202/203, 1064) tehakse järgmised muudatused:
„3. Kui käesoleva määruse punktis 2 nimetatud summa on:
f) üle 63911 euro, siis on likvideerija tasu sellest 1 sajandik.”;
2) punktist 6 jäetakse välja tekstiosa „- RTL 1997, 140, 805”;
3) punkti 7 teises lauses asendatakse sõnad „maa- või linnakohtule” sõnaga „maakohtule”;
4) punkti 9 teisest lausest jäetakse välja tekstiosa „(RT I 1992, 31, 403; 1997, 18, 302)”.
§ 2. Justiitsministri 30. novembri 1998. a määrusega nr 55 kinnitatud „Äriregistri, mittetulundusühingute ja sihtasutuste registri ning kommertspandiregistri arvutiandmete kasutamise tasumäärad” lisa muutmine
Justiitsministri 30. novembri 1998. a määrusega nr 55 kinnitatud „Äriregistri, mittetulundusühingute ja sihtasutuste registri ning kommertspandiregistri arvutiandmete kasutamise tasumäärad” (RTL 1998, 354/355, 1493; RT I 2010, 36, 215) lisas tehakse järgmised muudatused:
1) punkti 9 lõige 1 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„(1) Käesolevate tasumäärade punktides 2–5 nimetatud andmete ning punktides 51 ja 52 nimetatud dokumentide väljastamisel, sealhulgas XML- või XBRL-vormingus mahalaadimisel võetakse ühe päringuobjekti eest teenustasu eurodes vastavalt järgmisele tabelile:
Kommertspandi-
Üld-, isiku- ja
PDF-/DDOC-
1,27”;
2) punkti 9 lõiked 4 ja 5 muudetakse ning sõnastatakse järgmiselt:
„(4) Teenustasu käesoleva määruse punkti 5 lõikes 2 sätestatud ühe aruandlusandmete kirje eest on 0,06 eurot.
(5) Käesoleva määruse punktis 41 sätestatud esindusõiguse päringu teenustasu on 0,51 eurot ühe päringuobjekti eest.”;
3) punktis 12 asendatakse sõnad „310-kroonisest” sõnadega „19,81-eurosest”;
4) punkti 17 lõikes 2 asendatakse sõnad „150 krooni” sõnadega „9,58 eurot”.
§ 3. Justiitsministri 9. juuli 1999. a määrusega nr 35 kehtestatud „Äriseadustiku paragrahvi 519 alusel äriühingute sundlõpetamise korra” lisa muutmine
Justiitsministri 9. juuli 1999. a määrusega nr 35 kehtestatud „Äriseadustiku paragrahvi 519 alusel äriühingute sundlõpetamise korra” (RTL 1999, 114, 1485; 2000, 10, 94) lisas tehakse järgmised muudatused:
1) punkti 31 teine lause tunnistatakse kehtetuks;
2) punkti 4 lõikes 1 asendatakse sõnad „maa- ja linnakohtute” sõnaga „maakohtute”;
3) punkti 6 alapunktis d asendatakse sõnad „maa- või linnakohus” sõnaga „maakohus” vastavas käändes;
4) punkti 9 lõige 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„(2) Kui lõikes 1 nimetatud summa on:
f) üle 63911 euro, siis on likvideerija tasu sellest 1 sajandik.”.
§ 4. Justiitsministri 30. novembri 2000. a määruse nr 72 „Vangla sisekorraeeskiri” muutmine
Justiitsministri 30. novembri 2000. a määruses nr 72 „Vangla sisekorraeeskiri” (RTL 2000, 134, 2139; RT I 2010, 41, 244) tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 411 lõige 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„(2) Pikaajalise kokkusaamise ruumide kasutamise kulu määraks on Harku Vanglas 1,12 eurot, Tallinna Vanglas 1,12 eurot, Tartu Vanglas 0,90 eurot, Murru Vanglas 0,85 eurot ja Viru Vanglas 1,13 eurot m2 kohta ööpäevas.”;
2) paragrahvi 591 lõike 1 punktid 1–3 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„1) 10–30 W seadme eest kuus 0,63 eurot;
3) üle 100 W seadme eest kuus 2,87 eurot.”;
3) paragrahvis 592 asendatakse sõnad „10 krooni” sõnadega „0,63 eurot”;
4) paragrahvi 66 lõikes 1 ja lõike 2 punktis 1 asendatakse sõnad „sada krooni” sõnadega „50 eurot” vastavas käändes;
5) paragrahvi 69 lõige 1 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„(1) Kui leitakse sularaha, kantakse see riigieelarve tuludesse. Välisvaluuta konverteeritakse arvelevõtmise päeva Euroopa Keskpanga päevakursi alusel eurodesse ja kantakse riigieelarve tuludesse.”;
6) paragrahvi 70 lõigetes 1 ja 2 asendatakse sõnad „sada krooni” sõnadega „6,39 eurot” vastavas käändes;
7) paragrahvi 801 lõige 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„(2) Lühiajalise väljaviimise kulude määraks vanglateenistuse saatemeeskonna kasutamisel on Harku Vanglas 5,43 eurot, Tallinna Vanglas 6,71 eurot, Tartu Vanglas 6,07 eurot, Murru Vanglas 7,34 eurot ja Viru Vanglas 6,96 eurot tunnis ühe saatemeeskonna liikme kohta. Väikseimaks kuluarvestuse ühikuks on kolmkümmend minutit.”
§ 5. Justiitsministri 22. jaanuari 2001. a määruse nr 8 „Kinnistusraamatu andmetöötluskeskus” muutmine
Justiitsministri 22. jaanuari 2001. a määruses nr 8 „Kinnistusraamatu andmetöötluskeskus” (RTL 2001, 14, 185; RT I 2010, 44, 263) tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 61 lõike 3 esimeses lauses asendatakse sõnad „150 krooni” sõnadega „9,58 eurot”;
2) paragrahvi 61 lõike 4 esimeses lauses asendatakse sõnad „10 krooni” sõnadega „0,63 eurot”;
3) paragrahvi 61 lõikes 5 asendatakse sõnad „310-kroonisest” sõnadega „19,81-eurosest”.
§ 6. Justiitsministri 25. jaanuari 2001. a määruse nr 11 „Kinnipeetava vanglast vabastamise kord” muutmine
Justiitsministri 25. jaanuari 2001. a määruses nr 11 „Kinnipeetava vanglast vabastamise kord” (RTL 2001, 20, 273; 2009, 59, 868) tehakse järgmised muudatused:
1) määruse preambulis asendatakse tekstiosa „§ 75 lõike 6 ja” tekstiosaga „§ 75 lõigete 42 ja 6 ning”;
2) paragrahvi 231 punktis 1 asendatakse sõnad „200 krooni” sõnadega „12,79 eurot”;
3) paragrahvi 231 punktis 2 asendatakse sõnad „350 krooni” sõnadega „22,37 eurot”;
4) paragrahvi 231 punktis 3 asendatakse sõnad „500 krooni” sõnadega „31,96 eurot”.
§ 7. Justiitsministri 28. augusti 2002. a määruse nr 56 „Kohtu registriosakonna kodukord” muutmine
Justiitsministri 28. augusti 2002. a määruses nr 56 „Kohtu registriosakonna kodukord” (RTL 2002, 103, 1558; RT I 2010, 36, 215) tehakse järgmised muudatused:
1) määruse preambulis asendatakse tekstiosa „„Kinnistusraamatuseaduse” § 1 lõike 2 ja lõike 3 punkti 1, § 771 lõike 2 ja § 772 lõike 3” tekstiosaga „„Kinnistusraamatuseaduse” § 1 lõike 2 ja lõike 3 punkti 1 ning § 771 lõike 2”;
2) paragrahvi 57 lõikes 2 asendatakse sõnad „3 krooni” sõnadega „0,19 eurot”;
3) paragrahvi 103 punktis 2, § 109 lõikes 1 ja § 130 punktis 1 asendatakse sõnad „Eesti kroonides” sõnaga „eurodes”.
§ 8. Justiitsministri 27. jaanuari 2005. a määruse nr 4 „Prokuröri ühest teenistuspiirkonnast teise üleviimisel tekkinud kulutuste hüvitamise kord” muutmine
Justiitsministri 27. jaanuari 2005. a määruse nr 4 „Prokuröri ühest teenistuspiirkonnast teise üleviimisel tekkinud kulutuste hüvitamise kord” (RTL 2005, 18, 188) § 2 lõike 1 punktis 3 asendatakse sõnad „kuupalga alammäära” sõnadega „kuutöötasu alammäära”.
§ 9. Justiitsministri 17. veebruari 2005. a määruse nr 8 „Riigi õigusabi taotleja majandusliku seisundi teatises sisalduvate andmete loetelu” muutmine
Justiitsministri 17. veebruari 2005. a määruse nr 8 „Riigi õigusabi taotleja majandusliku seisundi teatises sisalduvate andmete loetelu” (RTL 2005, 22, 297) § 1 lõikes 2, §-des 5 ja 6 ning määruse lisa punktides 4 ja 5 asendatakse sõna „kroonides” sõnaga „eurodes”;
§ 10. Justiitsministri 29. novembri 2005. a määruse nr 50 „Menetlusabi taotluse ja sellele lisatava teatise näidisvorm ja selles sisalduvate andmete loetelu” muutmine
Justiitsministri 29. novembri 2005. a määruse nr 50 „Menetlusabi taotluse ja sellele lisatava teatise näidisvorm ja selles sisalduvate andmete loetelu” (RTL 2005, 116, 1827) § 1 lõikes 2, §-des 5 ja 6 ning määruse lisa punktides 3.3 ja 3.4 asendatakse sõna „kroonides” sõnaga „eurodes”.
§ 11. Justiitsministri 8. detsembri 2005. a määruse nr 52 „Elatisnõudele vastuväite esitamise korral võlgniku sissetuleku, vara ja majandusliku seisundi kohta andmete esitamise vormi kehtestamine” muutmine
Justiitsministri 8. detsembri 2005. a määruse nr 52 „Elatisnõudele vastuväite esitamise korral võlgniku sissetuleku, vara ja majandusliku seisundi kohta andmete esitamise vormi kehtestamine” (RTL 2005, 120, 1870) §-des 5 ja 6 ning määruse lisa punktides 4 ja 5 asendatakse sõna „kroonides” sõnaga „eurodes”.
§ 12. Justiitsministri 22. detsembri 2005. a määruse nr 57 „Maa-, haldus- ja ringkonnakohtu kantselei kodukord” muutmine
Justiitsministri 22. detsembri 2005. a määruses nr 57 „Maa-, haldus- ja ringkonnakohtu kantselei kodukord” (RTL 2005, 124, 1973; RT I 2010, 44, 263) tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 611 lõikes 1 asendatakse sõnad „15 krooni” sõnadega „0,96 eurot”;
2) paragrahvi 611 lõikes 2 asendatakse sõnad „21 krooni” sõnadega „1,34 eurot”.
§ 13. Justiitsministri 28. detsembri 2005. a määruse nr 59 „Kohtule dokumentide esitamise kord” lisade muutmine
Justiitsministri 28. detsembri 2005. a määruse nr 59 „Kohtule dokumentide esitamise kord” (RTL 2006, 5, 77; RT I 2010, 44, 263) lisades tehakse järgmised muudatused:
1) määruse lisa 3 punktis 2.2 asendatakse tähis „EEK” sõnaga „eurot”;
2) määruse lisa 3 täitmise juhises asendatakse sõnad „400 krooni” sõnadega „25,56 eurot”;
3) määruse lisa 4 täitmise juhises asendatakse sõnad „3000 krooni” sõnadega „200 eurot” ja sõnad „400 krooni” sõnadega „25,56 eurot”;
4) määruse lisas 5 asendatakse sõnad „Eesti kroon” sõnaga „euro”;
5) määruse lisa 9 punktis 4 ja lisa 11 punktis 2.1 asendatakse sõnad „Eesti kroonides” sõnaga „eurodes”;
6) määruse lisas 15 asendatakse sõna „krooni” sõnaga „eurot”.
§ 14. Justiitsministri 15. mai 2006. a määruse nr 16 „Kohtunikuabiks nimetamise nõuded ja kord” muutmine
Justiitsministri 15. mai 2006. a määruses nr 16 „Kohtunikuabiks nimetamise nõuded ja kord” (RTL 2006, 43, 770; 2009, 25, 314) tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 19 lõikes 1 asendatakse tekstiosa „alates 2009. aasta 9. märtsist 8370 krooni” tekstiosaga „alates 2011. aasta 1. jaanuarist 534,94 eurot”;
2) paragrahvi 19 lõikes 2 asendatakse tekstiosa „alates 2009. aasta 9. märtsist 10 230 krooni” tekstiosaga „alates 2011. aasta 1. jaanuarist 653,82 eurot”;
3) paragrahvi 19 lõikes 3 asendatakse tekstiosa „alates 2009. aasta 9. märtsist 11 160 krooni” tekstiosaga „alates 2011. aasta 1. jaanuarist 713,25 eurot”.
§ 15. Justiitsministri 19. detsembri 2006. a määruse nr 37 „Rahvakohtuniku tasu suurus ja maksmise kord” muutmine
Justiitsministri 19. detsembri 2006. a määruses nr 37 „Rahvakohtuniku tasu suurus ja maksmise kord” (RTL 2006, 92, 1709) tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvis 2 asendatakse sõnad „38 krooni” sõnadega „2,43 eurot”;
2) paragrahvi 3 lõikes 3 asendatakse sõnad „300 krooni” sõnadega „19,17 eurot”;
3) paragrahvi 3 lõikes 4 asendatakse sõnad „80 krooni” sõnadega „5,11 eurot”.
§ 16. Justiitsministri 22. veebruari 2007. a määruse nr 15 „Elektroonilise valve täitmise ja järelevalve kord” lisa muutmine
Justiitsministri 22. veebruari 2007. a määruse nr 15 „Elektroonilise valve täitmise ja järelevalve kord” (RTL 2007, 20, 334; RT I 2010, 58, 394) lisas asendatakse sõna „krooni” sõnaga „eurot”.
§ 17. Justiitsministri 16. juuli 2008. a määruse nr 38 „Kohtuvälise menetluse menetlusdokumentide näidisvormide kehtestamine” lisade muutmine
Justiitsministri 16. juuli 2008. a määruse nr 38 „Kohtuvälise menetluse menetlusdokumentide näidisvormide kehtestamine” (RTL 2008, 64, 911) lisades tehakse järgmised muudatused:
1) määruse lisades 2 ja 3 asendatakse sõnad „25 kuni 200 krooni” sõnadega „3 kuni 15 eurot”;
2) määruse lisades 2 ja 3 asendatakse sõnad „200 kuni 1000 krooni” sõnadega „15 kuni 60 eurot”;
3) määruse lisades 2, 3, 5 ja 8 asendatakse sõna „kroon” sõnaga „euro” vastavas käändes.
§ 18. Justiitsministri 16. juuli 2008. a määruse nr 39 „Kriminaalasja kohtueelse menetluse dokumentide näidisvormide kehtestamine” lisade muutmine
Justiitsministri 16. juuli 2008. a määruse nr 39 „Kriminaalasja kohtueelse menetluse dokumentide näidisvormide kehtestamine” (RTL 2008, 66, 934; 2009, 8, 82) lisades tehakse järgmised muudatused:
1) määruse lisades 13, 40, 75 ja 93 asendatakse sõna „krooni” sõnaga „eurot”;
2) määruse lisa 84 muudetakse ja asendatakse käesoleva määruse lisaga.
§ 19. Justiitsministri 9. jaanuari 2009. a määruse nr 1 „Saneerimisnõustaja ja eksperdi tasude ja hüvitamisele kuuluvate kulutuste arvestamise kord ning tasude piirmäärad” muutmine
Justiitsministri 9. jaanuari 2009. a määruse nr 1 „Saneerimisnõustaja ja eksperdi tasude ja hüvitamisele kuuluvate kulutuste arvestamise kord ning tasude piirmäärad” (RTL 2009, 8, 81) § 5 lõige 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„(2) Saneerimisnõustaja tasu alam- ja ülemmäära arvestamisel võetakse aluseks saneerimiskavaga ümberkujundatavate nõuete kogusumma järgmiselt:
saneerimiskavaga ümberkujundatavate
nõuete kogusumma eurodes
tasu alam- ja ülemmäär protsentides
saneerimiskavaga ümberkujundatavate nõuete kogusummast
kuni 6390
6391–12 780
12 781–31 955
11–12,5%
31 956–63 910
63 911–127 820
7–7,5%
127 821–319 560
319 560 ja enam
2,25–2,6%”.
§ 20. Justiitsministri 19. juuni 2009. a määruse nr 23 „Notariaadimäärustik” muutmine
Justiitsministri 19. juuni 2009. a määruse nr 23 „Notariaadimäärustik” (RTL 2009, 51, 751; RT I 2010, 53, 341) § 117 lõike 4 punktides 2 ja 3 asendatakse sõnad „50 000 krooni” sõnadega „3200 euro”.
§ 21. Justiitsministri 15. detsembri 2009. a määruse nr 42 „Kohtutäiturimäärustik” muutmine
Justiitsministri 15. detsembri 2009. a määruses nr 42 „Kohtutäiturimäärustik” (RTL 2009, 98, 1456; RT I 2010, 58, 395) tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 63 lõikes 3 asendatakse sõnad „4 krooni” sõnadega „0,25 eurot”;
2) määruse lisades 6, 8, 10, 11, 13–17, 19, 20, 27, 38 ja 40 asendatakse sõna „krooni” sõnaga „eurot”;
3) määruse lisas 9 asendatakse sõnad „250 krooni” sõnadega „15,97 eurot” ja sõna „krooni” sõnaga „eurot”;
4) määruse lisades 22 ja 25 asendatakse sõnad „200 000 krooni” sõnadega „12 700 eurot”.
§ 22. Justiitsministri 1. märtsi 2010. a määruse nr 7 „Loetelu juhtudest, kui ekspert on kohustatud esitama ekspertiisiasutusele koopia ekspertiisiaktist ja selle lisadest, ning koopiate esitamise ja sellega kaasnevate kulude hüvitamise kord” muutmine
Justiitsministri 1. märtsi 2010. a määruse nr 7 „Loetelu juhtudest, kui ekspert on kohustatud esitama ekspertiisiasutusele koopia ekspertiisiaktist ja selle lisadest, ning koopiate esitamise ja sellega kaasnevate kulude hüvitamise kord” (RTL 2010, 10, 174) § 2 lõikes 4 asendatakse sõnad „50 krooni” sõnadega „3,20 eurot”.