text:
7. juuni 2005(*)
Määrused (EMÜ) nr 1408/71 ja nr 574/72 – Perehüvitised – Lastekasvatustoetus – Õigus samalaadsetele hüvitistele töö- ja elukoha liikmesriigis
Kohtuasjas C‑543/03,
mille esemeks on EÜ artikli 234 alusel Oberlandesgericht Innsbruck’i (Austria) 16. detsembri 2003. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 29. detsembril 2003, menetluses
koosseisus: president V. Skouris, kodade esimehed P. Jann, C. W. A. Timmermans ja A. Rosas, kohtunikud C. Gulmann, J.‑P. Puissochet, K. Schiemann (ettekandja), J. Makarczyk, P. Kūris, E. Juhász, U. Lõhmus, E. Levits ja A. Ó Caoimh,
arvestades kirjalikus menetluses ja 14. detsembri 2004. aasta kohtuistungil esitatut,
– C. Dodl ja P. Oberhollenzer esindaja: Rechtsanwalt J. Hobmeier,
– Tiroler Gebietskrankenkasse esindaja: A. Bramböck,
– Austria valitsus, esindajad: H. Dossi, E. Riedl ja G. Hesse, keda abistas Rechtsanwalt S. Holzmann,
– Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: D. Martin, H. Kreppel ja B. Martenczuk,
1 Eelotsusetaotlus puudutab sotsiaalkindlustusskeeme kooskõlastavate ühenduse määruste tõlgendamist. Eelkõige peetakse sellega silmas nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrust (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes, muudetud ja ajakohastatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuni 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 1386/2001 (EÜT L 187, lk 1; ELT eriväljaanne 05/04, lk 129; edaspidi „määrus nr 1408/71”), ning nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määrust EMÜ nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse (EMÜ) nr 1408/71 rakendamise kord (EÜT L 74, lk 1; ELT eriväljaanne 05/01, lk 83), muudetud ja ajakohastatud komisjoni 27. veebruari 2002. aasta määrusega (EÜ) nr 410/2002 (EÜT L 62, lk 17; ELT eriväljaanne 05/04, lk 209; edaspidi „määrus nr 574/72”).
2 Kõnealune eelotsusetaotlus esitati C. Dodl’i ja P. Oberhollenzeri ning Tiroler Gebietskrankenkasse vahelises vaidluses, mille esemeks on neile viimati nimetatu poolt lapsehooldustoetuse maksmisest keeldumine.
Määrus nr 1408/71
3 Määruse nr 1408/71 artikli 2 lõige 1 sätestab:
„Käesolevat määrust kohaldatakse töötajatele ja füüsilisest isikust ettevõtjatele […], kelle suhtes kehtivad või on kehtinud ühe või mitme liikmesriigi õigusaktid ning kes on mõne liikmesriigi kodanikud […], samuti nende pereliikmete ja nende ülalpidamisel olnud isikute suhtes.”
[Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes]
4 Eelnimetatud määruse artikli 4 lõige 1 näeb ette:
„Käesolevat määrust kohaldatakse kõigi õigusaktide suhtes, mis reguleerivad järgmisi sotsiaalkindlustusliike:
h) perehüvitised.”
5 Vastavalt sama määruse artiklile 13:
„1. Isikud, kelle suhtes kohaldatakse käesolevat määrust, alluvad üksnes ühe liikmesriigi õigusaktidele […]. Kõnealused õigusaktid määratakse kindlaks vastavalt käesoleva jaotise sätetele.
a) liikmesriigi territooriumil töötava isiku suhtes kehtivad selle riigi õigusaktid, seda ka juhul, kui ta elab teise liikmesriigi territooriumil […];
6 Vastavalt määruse nr 1408/71 artiklile 73, mis käsitleb töötajaid ja füüsilisest isikust ettevõtjaid, kelle pereliikmed elavad mõne teise liikmesriigi territooriumil kui asjakohane liikmesriik:
„Töötajal või füüsilisest isikust ettevõtjal, kelle suhtes kohaldatakse mõne liikmesriigi õigusakte, on õigus saada esimesena nimetatud liikmesriigi õigusaktide kohast perehüvitist oma pereliikmetele, kes elavad mõne teise liikmesriigi territooriumil, nii nagu elaksid nad esimesena nimetatud riigi territooriumil […]”.
7 Sama määruse artikli 76 lõige 1, mis kehtestab prioriteetsuseeskirjad juhuks, kui asjas pädeva liikmesriigi õigusnormidest tulenev õigus saada perehüvitist kattub pereliikmete elukohajärgse liikmesriigi õigusnormidest tuleneva õigusega, näeb ette:
„Kui samal ajal samale pereliikmele tema kutse- või äritegevuse tõttu makstakse perehüvitist pereliikmete elukohajärgse liikmesriigi territooriumil kehtivate õigusaktide alusel, siis õigus saada teise liikmesriigi õigusaktide kohast perehüvitist artiklite 73 ja 74 alusel peatatakse esimesena nimetatud liikmesriigi õigusaktide alusel makstava summa ulatuses.”
Määrus nr 574/72
8 Määruse nr 574/72 artikli 10 lõige 1, mis kehtestab reeglid töötajate või füüsilisest isikust ettevõtjate õiguste kattumisel saada perehüvitist või peretoetust, sätestab:
„a) Liikmesriigi õigusaktide alusel tekkiv õigus perehüvitisele või peretoetusele, mis ei ole seotud sotsiaalkindlustuse, töötamise või ettevõtlusega, peatatakse nende hüvitiste ulatuses, mis samal ajal samale pereliikmele kohalduvad üksnes teise liikmesriigi siseriiklike õigusaktide või määruse artiklite 73, 74, 77 või 78 alusel.
b) Kui aga kutse- või äritegevusega tegeletakse esimese liikmesriigi territooriumil:
i) kui perehüvitiseks õigustatud või seda saavale isikule makstakse hüvitist üksnes teise liikmesriigi siseriiklike õigusaktide või määruse artiklite 73 või 74 alusel, siis üksnes selle teise liikmesriigi siseriiklikest õigusaktidest või nimetatud artiklitest tulenev õigus perehüvitisele peatatakse pereliikme elukohajärgse liikmesriigi õigusaktidega ette nähtud perehüvitise summa ulatuses. Hüvitised maksab liikmesriik, kelle territooriumil pereliige elab;
Austria õigusaktid
9 24. oktoobri 1967. aasta Familienlastenausgleichsgesetzi (Austria perehüvituste seadus) (BGBl. I, 376/1967), põhikohtuasjas kohaldatav muudetud redaktsioon, § 2 lõike 1 kohaselt:
„Õigus lapsetoetusele on isikutel, kelle alaline või peamine elukoht on Austria territooriumil […]”
10 8. augusti 2001. aasta Kinderbetreuungsgeldgesetzi (Austria lapsehooldustoetuste seadus) (BGBl. I, 103/2001), mis jõustus 1. jaanuaril 2002, § 2 sätestab:
„1. Vanemal […] on õigus saada lapse […] eest lapsehooldustoetust, tingimusel et:
1) selle lapse eest on perehüvituste seaduse alusel õigus saada lapsetoetust või juhul, kui selle lapse eest ei saa seda toetust vaid põhjusel, et eksisteerib sama hüvitise saamise õigus välismaal,
2) laps on selle vanema ülalpidamisel, ja
3) vanema sissetuleku kogusumma (artikkel 8) ei ületa kalendriaasta jooksul 14 600 euro ülempiiri.
4. Mõlemad vanemad ei või samal ajal sama lapse eest lapsehooldustoetust saada. […]”
Saksamaa õigusaktid
11 7. detsembri 2001. aasta Bundeserziehungsgeldgesetzi (lastekasvatustoetuste ja lapsehoolduspuhkuste seadus) (BGB1. 2001 I, nr 65) § 1 kohaselt:
„(1) Õigus lastekasvatustoetusele on igal isikul:
1) kelle alaline või peamine elukoht asub Saksamaal;
2) kelle ülalpeetav laps elab koos temaga;
3) kes seda last ise hooldab ja kasvatab, ja
4) kes on töötu või ei tööta täistööajaga.
12 Kaks põhikohtuasja hagejat C. Dodl ja P. Oberhollenzer on Austrias töötavad, kuid alaliselt Saksamaal elavad Austria kodanikud. Nad elavad koos vastavalt oma abikaasa ja elukaaslasega, kes mõlemad on täistööajaga Saksamaal töötavad Saksamaa kodanikud.
13 Poja sünni tõttu 21. aprillil 2002 oli C. Dodl’i töösuhe 21. juunist kuni 7. oktoobrini 2002 peatunud.
14 P. Oberhollenzer sünnitas oma poja 10. septembril 2002 ning sellega seoses peatus tema töösuhe 8. novembrist 2002 kuni 9. septembrini 2004.
15 Laste isadena said C. Dodl’i abikaasa ja P. Oberhollenzeri elukaaslane Austria lapsetoetustele vastavat Saksamaa lapsetoetust, kuid oma täistööajaga töö tõttu ei saanud nad Saksamaa riiklikku lastekasvatustoetust.
16 Nende taotlused riikliku lastekasvatustoetuse saamiseks, mille põhikohtuasja hagejad Saksamaal esitasid, jäeti C. Dodl’i suhtes Amt für Versorgung und Familienförderung München I (Müncheni I hüvitiste ja peretoetuste amet) 13. mail 2003 tehtud otsusega ning P. Oberhollenzeri suhtes Amt für Versorgung und Familienförderung Augsburg’i (Augsburgi hüvitiste ja peretoetuste amet) 14. novembril 2002 ja 22. aprillil 2003 tehtud otsustega rahuldamata. Saksamaa ametiasutuste põhjenduste kohaselt kuulus taotletud toetuste maksmine väidetavalt Austria Vabariigi pädevusse. Lisaks tõstatati C. Dodl’i asjas ka Saksamaa õigusaktidega määratud sissetuleku ülemmäära ületamise küsimus.
17 Kõnealused hagejad üritasid lapsehooldustoetust saada ka Austrias.
18 Nende taotlused jäeti määruse nr 1408/71 artiklite 73, 75 ja 76, koostoimes määruse nr 574/72 artikli 10 lõike 1 punktiga b, alusel Tiroler Gebietskrankenkasse poolt vastavalt 28. aprilli ja 5. juuni 2003. aasta otsustega rahuldamata.
19 Mõlemad põhikohtuasja hagejad esitasid nende otsuste peale Landesgericht Innsbruckile (Innsbrucki piirkonna kohus) hagi, milles palusid kohustada Tiroler Gebietskrankenkasse’t maksma seadusega ettenähtud summas lapsehooldustoetust C. Dodl’ile alates 1. juulist 2002 ja P. Oberhollenzerile alates 30. septembrist 2002. Oma nõude toetuseks väitsid hagejad, et oleks pidanud kohaldama töökohajärgse riigi vastutuse põhimõtet, millele Tiroler Gebietskrankenkasse vaidles vastu, et kui töökohajärgseid liikmesriike on kaks, siis on perehüvitise maksmine eelkõige elukohajärgse riigi kohustus. Austria Vabariigil tuleks maksta hüvitist lapsehooldustoetuste erinevuse kompenseerimiseks alles pärast Saksa lastekasvatustoetuse saamist.
20 Landesgericht Innsbruck jättis C. Dodl’i ja P. Oberhollenzeri esitatud nõuded vastavalt 17. juuli ja 17. septembri 2003. aasta otsustega rahuldamata. Nimetatud kohus leidis, et juhul kui vanemad töötavad erinevates liikmesriikides, siis on perehüvitiste maksmine eelkõige lapse alalise elukoha riigi, antud juhul Saksamaa Liitvabariigi, kohustus. Kui Saksamaa hüvitis on Austria hüvitisest väiksem, siis on Austria Vabariik kohustatud maksma ainult nende summade vahe.
21 Põhikohtuasja hagejad esitasid nimetatud otsuste peale Oberlandesgericht Innsbruckile (Innsbrucki kõrgem piirkondlik kohus) apellatsioonkaebused. Oma apellatsioonkaebuse toetuseks väitsid nad, et kuna lapsehooldustoetuse eesmärk on tagada sissetulek neile vanematele, kelle töösuhe on peatunud seoses lapse kasvatamisega ja kellel seetõttu sissetulek puudub, siis tuleks kohaldada töökohajärgse riigi vastutuse põhimõtet. C. Dodl ja P. Oberhollenzer märgivad, et põhikohtuasja asjaolude esinemise ajal olid nad jätkuvalt töösuhtes, mis nende lapsehoolduspuhkuse ajaks oli vaid peatunud.
22 Tiroler Gebietskrankenkasse vaidles sellele väitele vastu ja palus jätta need nõuded rahuldamata.
23 Pärast kahe kohtuasja ühise menetluse ja ühise otsuse tegemise eesmärgil ühendamist otsustas Oberlandesgericht Innsbruck menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas määruse (EMÜ) nr 1408/71 […] artiklit 73 koostoimes [sama] määruse artikliga 13 (muudetud) tuleb tõlgendada selliselt, et seda kohaldatakse isegi nendele töötajatele, kelle töösuhe küll jätkub, kuid ei sisalda töö tegemise ega töö eest tasu maksmise kohustust (töösuhe on peatatud) ega mingeid sotsiaalkindlustuskohustusi siseriiklike õigusaktide alusel?
kas töökohajärgne riik on kohustatud hüvitist maksma isegi sellisel juhul, kui töötaja ja tema pereliikmed, kes võiksid saada sellist perehüvitist nagu Austria lapsehooldustoetus, ei ole töökohajärgses riigis elanud eelkõige sel perioodil, mil töösuhe oli peatunud?”
24 Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib oma esimeses küsimuses sisuliselt seda, kas hagejad põhikohtuasjas jäävad ilma oma „töötaja” staatusest määruse nr 1408/71 mõttes, kui peatub nende töösuhe, mille jooksul nad Austria õigusaktide kohaselt ei pidanud sotsiaalkindlustusmakseid maksma. Nimetatud kohus küsib veelgi täpsemalt sellise peatamise tagajärgede kohta määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punkti a ja järelikult ka sama määruse artikli 73 kohaldamisel.
25 Tundub, et esimeses küsimuses peituv siseriikliku kohtu peamine probleem seisneb ohus, et perehüvitiste osas võivad põhikohtuasja hagejad sotsiaalkindlustusest täielikult ilma jääda, kui töösuhte peatumise tõttu ei ole nende töösuhe enam tööna kvalifitseeritav.
26 Kõik kirjalikke märkusi esitanud osapooled on nõustunud, et vaatamata nende töösuhte ajutisele peatumisele, on kõnealused hagejad „töötajad” määruse nr 1408/71 artikli 1 punkti a mõttes.
27 Siinkohal tuleb rõhutada, et mõistel „töötaja” puudub ühenduse õiguses ühtne määratlus ning see muutub vastavalt sellele, millises valdkonnas seda kasutatakse (12. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑85/96: Martínez Sala, EKL 1998 lk I‑2691, punkt 31). Seega tuleb arvestada mõiste „töötaja” tähendust määruse 1408/71 kohaldamisalas.
28 Määruse nr 1408/71 artikli 2 lõige 1 sätestab, et seda määrust kohaldatakse töötajatele ja füüsilisest isikust ettevõtjatele, kelle suhtes kehtivad või on kehtinud ühe või mitme liikmesriigi õigusaktid, samuti nende pereliikmete suhtes.
29 Mõisted „töötaja” ja „füüsilisest isikust ettevõtja” on määratletud määruse nr 1408/71 artikli 1 punktis a. Nende mõistetega tähistatakse kõiki isikuid, kes on kindlustatud eelnimetatud artikli 1 punktis a mainitud ühe sotsiaalkindlustusskeemiga hõlmatud riskide suhtes ja selles sättes ette nähtud tingimustel (3. mai 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑2/89: Kits van Heijningen, EKL 1990, lk I‑1755, punkt 9, ja 11. juuni 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑275/96: Kuusijärvi, EKL 1998 lk I‑3419, punkt 20).
30 Sellest tulenevalt on isik „töötaja” määruse nr 1408/71 tähenduses, kui ta on nimetatud määruse artikli 1 punktis a nimetatud üldise või spetsiaalse sotsiaalkindlustusskeemi alusel vabatahtlikult või kohustuslikult kindlustatud kasvõi ühe riski suhtes, olenemata töösuhte olemasolust (eespool viidatud kohtuotsused Martínez Sala, punkt 36, ja Kuusijärvi, punkt 21).
31 Järelikult, nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 12 esile toonud, ei määra väljakujunenud kohtupraktika kohaselt mitte töösuhte staatus seda, kas isik kuulub määruse nr 1408/71 kohaldamisalasse, vaid isiku kindlustatus riskide vastu kõnealuse määruse artikli 1 punktis a nimetatud sotsiaalkindlustusskeemi alusel. Seetõttu ei saa üksnes töösuhtest tulenevate põhikohustuste määratud ajaks peatumine jätta töötajat ilma tema „töötaja” staatusest sama määruse artikli 73 tähenduses.
32 Niisiis selgub eelotsusetaotlusest, et Austria õigusaktide kohaselt ei ole põhikohtuasja hagejatel nende lapsehoolduspuhkuse ajal õigust sellisele täielikule kohustuslikule kindlustusele (sh tervise-, õnnetusjuhtumi- ja pensionikindlustusele), mis kehtib täistööajaga töötavate isikute suhtes. Samas vastavalt siseriikliku kohtu esitatud teabele on kõnealustel hagejatel pärast kohustusliku sotsiaalkindlustuse lõppemist teatud tingimustel õigus ainult tervisekindlustushüvitistele. Siseriiklik kohus lähtub sellest, et teatud tingimustel on seega põhikohtuasja hagejatel õigus tervisekindlustushüvitisi saada.
33 Igal juhul on siseriikliku kohtu ülesanne välja selgitada, kas põhikohtuasja hagejad nendel ajavahemikel, mille eest kõnealuseid hüvitisi taotletakse, olid kaetud mõnda liiki Austria sotsiaalkindlustusskeemiga ja kas nad seetõttu olid „töötajad” määruse nr 1408/71 artikli 1 punkti a tähenduses.
34 Seega tuleb esimesele küsimusele vastata, et isik on „töötaja” määruse nr 1408/71 tähenduses, kui ta on sama määruse artikli 1 punktis a nimetatud üldise või spetsiaalse sotsiaalkindlustusskeemi alusel vabatahtlikult või kohustuslikult kindlustatud kasvõi ühe riski vastu, olenemata töösuhte olemasolust. Siseriikliku kohtu ülesanne on välja selgitada, kas põhikohtuasja hagejad nendel ajavahemikel, mille eest kõnealuseid hüvitisi taotletakse, olid kaetud mõnda liiki Austria sotsiaalkindlustusskeemiga ja kas nad seetõttu olid „töötajad” nimetatud määruse artikli 1 punkti a tähenduses.
35 Siseriiklik kohus küsib oma teises küsimuses, et juhul kui põhikohtuasja hagejate suhtes saaks kohaldata määrust nr 1408/71, siis milline liikmesriik on eelkõige vastutav kõnealuse perehüvitise maksmise eest, mis iseenesest eeldab, et Euroopa Kohus teeb otsuse põhikohtuasjas esinevatel asjaoludel niinimetatud kattumisvastaste sätete, nimelt määruse nr 1408/71 artikli 76 ja määruse nr 574/72 artikli 10 asjakohasuse ja vajadusel ka kohaldamise kohta.
36 Määruste nr 1408/71 ja nr 574/72 tõlgendamise ning hüvitiste maksmiseks kohustatud pädeva liikmesriigi määratlemise osas on Euroopa Kohtule esitatud märkused erinevad.
37 Tiroler Gebietskrankenkasse väitis, et kuna mõlemad vanematest tegelevad kutse- või äritegevusega, üks Saksamaal ja teine Austrias, siis on tegemist kahe töökohajärgse riigiga. Sellest tulenev hüvitiste kattumine on lahendatud määruse nr 1408/71 artiklis 76, mis paneb perehüvitiste maksmise kohustuse eelkõige elukohajärgsele liikmesriigile ja alles teise võimalusena mõnele muule liikmesriigile.
38 Austria valitsus soovitas sama lahendust, kuid rõhutas, et järgides perehüvitiste osas Euroopa Kohtu põhjendusi 10. oktoobri 1996. aasta otsuses Hoever ja Zachow (kohtuasjad C‑245/94 ja C‑312/94, EKL 1996, lk I‑4895), ei saa hüvitiseks õigustatud pereliikmete määratlemisel tugineda siseriiklikele õigusaktidele. Pigem tuleb perekonda käsitleda tervikuna.
39 Saksamaa valitsus esitab vastupidise seisukoha toetuseks omakorda kaks väidet. Esiteks leiab ta, et Austria valitsuse esitatud ja Euroopa Kohtu eespool viidatud otsuses Hoever ja Zachow välja toodud põhimõte ei ole käesoleval juhul asjakohane, kuna nimetatud otsuse tegemisel esinesid erilised asjaolud. Euroopa Kohtu seisukohale eelnimetatud kohtuotsuses tuleks õigupoolest viidata nendes asjades, kus asjaomasel isikul ei ole töökohajärgses riigis mingeid õigusi.
40 Teiseks leiab Saksamaa valitsus, et määruse nr 1408/71 artikli 76 ja määruse nr 574/72 artikli 10 „kattumisvastased” sätted käesolevas asjas ei kohaldu, kuna tegemist ei ole samal ajal esineva õigusega saada perehüvitisi sama lapse eest. Põhikohtuasjas esinenud asjaoludel ei ole teisel vanemal mingit sarnast õigust, kuna laste isad ei vasta Saksamaa õigusaktide kohaselt hüvitise saamiseks ette nähtud tingimustele.
41 Kokkuvõtteks väitis Saksamaa valitsus, et määruse nr 1408/71 artikli 73 kohaselt on perehüvitise maksmine üksnes töökohajärgse riigi, käesoleval juhul Austria, Vabariigi, kohustus isegi juhul, kui hüvitise saaja ja tema perekonna alaline elukoht ei asu selles riigis.
42 Euroopa Ühenduste Komisjon toetas seda väidet oma kirjalikes märkustes. Komisjon tõi esile, et kuna töökohajärgse riigi vastutuse põhimõte on määruste nr 1408/71 ja nr 574/72 aluspõhimõte, siis tuleb teisi lahendusi otsida ainult juhul, kui selle põhimõtte kohaldamisel oleksid vastuvõetamatud tagajärjed, eelkõige perehüvitise saamise õigusest ilma jäämine.
43 Siiski juhtis komisjon kohtuistungil tähelepanu oma muutunud seisukohale elukohajärgsele liikmesriigile esmase kohustuse panemise osas ja kutsus Euroopa Kohut üles võtma arvesse põhikohtuasja hagejate perekondade olukorda. Komisjoni väitel on nende olukorda reguleeriv säte järelikult määruse nr 574/72 artikli 10 lõike 1 punkt b, mis peatab määruse nr 1408/71 artiklis 73 ette nähtud õigused, kui töötaja abikaasa tegeleb kutse- või äritegevusega oma elukohariigis. Niisugune käsitlus oleks täielikult kooskõlas 9. detsembri 1992. aasta otsusega kohtuasjas McMenamin (C‑119/91, EKL 1992, lk I‑6393), mis on käesoleval juhul asjakohane.
44 Põhikohtuasjas negatiivse alluvusvaidluse keskmeks olevate määruste nr 1408/71 ja nr 574/72 tõlgendamiseks ja eelotsusetaotluse esitanud kohtule tõhusa vastuse andmiseks tuleb teisele küsimusele vastates meelde tuletada määruse nr 1408/71 artikli 73 ulatust, uurida selle seost nimetatud määruste „kattumisvastaste” sätetega ning otsustada, millised nendest sätetest on käesolevas asjas kohaldatavad.
45 Artikli 73 sõnastusest tuleneb selgelt, et nimetatud sättega on hõlmatud just selliseid juhtumid, kus töötaja pereliikmed elavad teises liikmesriigis kui asjakohane liikmesriik ja selle sättega on tagatud viimasena nimetatud liikmesriigi õigusaktidega ettenähtud perehüvitis nii, nagu pereliikmed elaksid tema territooriumil.
46 Selle sättega takistatakse liikmesriike sidumast perehüvitiste andmine ja nende summad töötaja pereliikmete elukohaga hüvitisi andvas liikmesriigis, selleks et ühenduse töötajatel oleks võimalik teostada oma liikumisvabadust (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Hoever ja Zachow, punkt 34, ja 7. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑333/00: Maaheimo, EKL 2002, lk I‑10087, punkt 34).
47 Määruse nr 1408/71 artikkel 73 toimib koos sama määruse artikli 13 lõike 2 punktis a sisalduva normiga, mille kohaselt liikmesriigi territooriumil töötava isiku suhtes kehtivad selle riigi õigusaktid isegi juhul, kui ta elab teise liikmesriigi territooriumil. Selline süsteem tuleneb määruse nr 1408/71 eesmärgist tagada kõigi ühenduses liikuvate liikmesriikide kodanikest töötajate võrdne kohtlemine eri liikmesriikide õigusaktide kohaselt ja sotsiaalkindlustushüvitised töötajatele, olenemata nende töö- või elukohast, ning seda süsteemi tuleb kõigis liikmesriikides ühetaoliselt tõlgendada, olenemata perehüvitiste saamise korda reguleerivatest siseriiklikest õigusaktidest (19. veebruari 1981. aasta otsus kohtuasjas 104/80: Beeck, EKL 1981, lk 503, punkt 7).
48 Niisiis tuleb määruse nr 1408/71 artikli 73 ja artikli 13 lõike 2 punkti a ühendatud sätete põhjal täheldada, et põhikohtuasja hagejatel, kes elavad koos oma peredega muus riigis kui töökohajärgne liikmesriik, on ühenduse õiguse alusel õigus perehüvitisele viimati nimetatud liikmesriigis.
49 Siiski tuleb rõhutada, et kuigi artikkel 73 sisaldab üldreeglit, ei ole see absoluutne reegel. Põhikohtuasja hagejate õigust, mis neile kui „töötajatele” tuleneb määruse nr 1408/71 artiklitest 13 ja 73, tuleb võrrelda osutatud määruse ja määruse nr 574/72 „kattumisvastaste” sätetega, kuna elukohajärgse riigi õigusaktidest tulenev õigus võib kattuda töökohajärgse riigi õigusaktidest tuleneva õigusega.
50 Käesolevas asjas on see nii. Siseriikliku kohtu esitatud teabe kohaselt annab kummagi põhikohtuasja hageja lapse sünd õiguse perehüvitisele samal ajal nii Austrias kui Saksamaal. Austrias on määruse nr 1408/71 artikli 73 alusel õigus lapsehooldustoetusele emal kui selle liikmesriigi töötajal. Saksamaal on siseriiklike õigusaktide kohaselt ühel lapsevanematest õigus saada lapsekasvatustoetust selle alusel, et tema ja ta laps seal elavad.
51 Käesoleva kohtuasjaga sarnane olukord võib lõppeda perekulude ülekompenseerimisega ja seetõttu tuleb seda käsitleda „kattumisvastaste” sätete, nimelt määruse nr 1408/71 artikli 76 ja määruse nr 574/72 artikli 10 alusel.
52 Järgnevalt oleks asjakohane uurida, milliseid olukordi nimetatud sätted reguleerivad.
53 Määruse nr 1408/71 artikli 76 sõnastusest nähtub, et selle sätte eesmärk on lahendada ühelt poolt sama määruse artiklist 73 tuleneva perehüvitise saamise õiguse kattumine teiselt poolt pereliikmete elukohajärgse liikmesriigi õigusaktidega, mille kohaselt perehüvitise saamise õigus tuleneb isiku kutse- või äritegevusest. On selge, et nimetatud artikkel 76 ei ole käesoleval juhul asjakohane, kuna Saksamaa õiguse kohaselt on perehüvitise saamise tingimuseks elukoht Saksamaal ning kutse- või äritegevuse või täistööajaga töö puudumine.
54 Samas on oht, et määruse nr 1408/71 artiklist 73 tulenev õigus võib kattuda elukohajärgse riigi õigusaktidest tuleneva perehüvitise saamise õigusega, olenemata kutse- või äritegevusest, kohaldub määruse nr 574/72 artikkel 10.
55 Järelikult on määruse nr 574/72 artikkel 10 käesoleval juhul asjakohane „kattumisvastane” säte. Tegelikult jäävad selle sätte kohaldamisalasse nii olukorrad, kus kutse- või äritegevusega tegeleb ainult üks vanematest, kui ka need, kus kutse- või äritegevusega tegelevad mõlemad vanemad.
56 Kõnealuse määruse artikli 10 lõike 1 punkt a näeb nimelt ette, et kui perehüvitise maksmise kohustus on lapse elukohajärgsel riigil, olenemata kindlustatusest või töötamisest, siis määruse nr 1408/71 artikli 73 alusel makstava hüvitise korral see õigus peatatakse.
57 Kui aga perehüvitise saamiseks õigustatud või seda saav isik tegeleb kutsealaga lapse elukohajärgses riigis, näeb määruse nr 574/72 artikli 10 lõike 1 punkti b alapunkt i ette, et määruse nr 1408/71 artikli 73 alusel töökohajärgses riigis ette nähtud õigus nimetatud hüvitistele peatatakse.
58 Eespool viidatud kohtuotsuse McMenamin punktides 24 ja 25 selgitab Euroopa Kohus perifraasi „perehüvitise või ‑toetuse saamiseks õigustatud või seda saav isik” tähendust. Kohus sedastas, et kui isiku õigused perehüvitistele võivad kattuda või kattuvad seetõttu, et ta töötab ka oma elukohariigis, siis on lisaks abikaasale hõlmatud nimelt ka need isikud, kes ei ole abielus või ei ole enam abielus määruse nr 1408/71 artikli 73 alusel perehüvitise saamiseks õigustatud isikuga, või hüvitise saaja ise. Seadusandja eelistas ammendava loetelu asemel määratleda seda isikutegruppi pigem nende ühiste tunnuste põhjal, milleks on nende õigus saada perehüvitisi elukohajärgses liikmesriigis.
59 Järgnevalt leidis Euroopa Kohus, et lapsi hooldava isiku ja eriti määruse nr 1408/71 artikli 73 alusel õigustatud isiku abikaasa kutse- või äritegevus laste elukohajärgses liikmesriigis toob määruse nr 574/72 artikli 10 alusel kaasa selle määruse artiklis 73 ettenähtud perehüvitise saamise õiguse peatamise elukohajärgses liikmesriigis tegelikult makstavate samalaadsete perehüvitiste summade ulatuses, olenemata sellest, kellel on osutatud liikmesriigi õigusaktide kohaselt otseselt õigus saada peretoetust (eespool viidatud kohtuotsus McMenamin, punkt 27).
60 Sellist määruse nr 574/72 artikli 10 lõike 1 punkti b alapunkti i tõlgendust võib otse kohaldada põhikohtuasjaga sarnastes olukordades, kus C. Dodl’i abikaasa ja P. Oberhollenzeri elukaaslane tegelesid kutsealaga oma elukohajärgses liikmesriigis. Järelikult lasub kõnealuse perehüvitise maksmise kohustus sellel riigil, käesoleval juhul Saksamaa Liitvabariigil.
61 Tuleb lisada, et vastupidi Saksamaa valitsuse väidetele ei oma määruse nr 574/72 artikli 10 lõike 1 punkti b alapunkti i kohaldamisel mingit tähtsust asjaolu, et laste isad ei vastanud oma täistööajaga kutse- või äritegevuse tõttu neile tingimustele, mis Saksamaa õigusaktidega oli toetuste saamiseks ette nähtud.
62 Selleks, et kõnealust artiklit saaks kohaldada ja selle abil viia kohustused üle elukohajärgse liikmesriigi pädevusse, ei ole oluline, et kutse- või äritegevusega tegeleks see isik, kes on perehüvitise saamiseks isiklikult õigustatud. Piisab sellest, kui osutatud riigis tekib õigus toetusele ühel vanemast, käesoleval juhul emal.
63 Siiski tuleb täpsustada, et sellises olukorras, millele viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus, kus C. Dodl’il ei olnud õigust Saksamaa lastekasvatustoetusele, kuna tema sissetulek ületas Saksamaa õigusaktide kohase ülempiiri, ja kus ka C. Dodl’i abikaasal ei olnud oma täistööajaga töö tõttu õigus seda toetust saada, kohaldub C. Dodl’i suhtes ainult määruse nr 1408/71 artikkel 73, ilma et oleks vaja kohaldada kõnealuse määrusega ja määrusega nr 574/72 ette nähtud „kattumisvastaseid” sätteid.
64 Seega tuleb teisele eelotsuse küsimusele vastata, et kui samal ajal sama pereliikme eest on õigus saada perehüvitist nii töötaja töö- kui elukohajärgse liikmesriigi õigusaktide kohaselt, lasub kõnealuse hüvitise maksmise kohustus määruse nr 574/72 artikli 10 lõike 1 punkti a alusel põhimõtteliselt töökohajärgsel liikmesriigil. Siiski juhul, kui lapsi hooldav isik ja eelkõige selle töötaja abikaasa tegeleb kutse- või äritegevusega elukohajärgses liikmesriigis, maksab määruse nr 574/72 artikli 10 lõike 1 punkti b alapunkti i alusel perehüvitist see liikmesriik, olenemata sellest, kellel on nimetatud liikmesriigi õigusaktide kohaselt otseselt õigus peretoetust saada. Sellises olukorras töökohajärgse liikmesriigi kohustus maksta perehüvitist peatatakse elukohajärgse liikmesriigi õigusaktidega ette nähtud perehüvitise summa ulatuses.
65 Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
1. Isik on „töötaja” nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes, muudetud ja ajakohastatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuni 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 1386/2001, tähenduses, kui ta on sama määruse artikli 1 punktis a nimetatud üldise või spetsiaalse sotsiaalkindlustusskeemi alusel vabatahtlikult või kohustuslikult kindlustatud kasvõi ühe riski vastu, olenemata töösuhte olemasolust. Siseriikliku kohtu ülesanne on välja selgitada, kas põhikohtuasja hagejad nendel ajavahemikel, mille eest kõnealuseid hüvitisi taotletakse, olid kaetud mõnda liiki Austria sotsiaalkindlustusskeemiga ja kas nad seetõttu olid „töötajad” nimetatud määruse artikli 1 punkti a tähenduses.
2. Kui samal ajal sama pereliikme eest on õigus saada perehüvitisi nii töötaja töö- kui elukohajärgse liikmesriigi õigusaktide kohaselt, lasub nende hüvitiste maksmise kohustus nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määruse nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse nr 1408/71 rakendamise kord, muudetud ja ajakohastatud komisjoni 27. veebruari 2002. aasta määrusega (EÜ) nr 410/2002, artikli 10 lõike 1 punkti a alusel põhimõtteliselt töökohajärgsel liikmesriigil.
Siiski juhul, kui lapsi hooldav isik ja eelkõige selle töötaja abikaasa tegeleb kutse- või äritegevusega elukohajärgses liikmesriigis, maksab määruse nr 574/72, muudetud määrusega nr 410/2002, artikli 10 lõike 1 punkti b alapunkti i alusel perehüvitist see liikmesriik, olenemata sellest, kellel on nimetatud liikmesriigi õigusaktide kohaselt otseselt õigus peretoetust saada. Sellises olukorras töökohajärgse liikmesriigi kohustus maksta perehüvitist peatatakse pereliikme elukohajärgse liikmesriigi õigusaktidega ette nähtud perehüvitise summa ulatuses.
* Kohtumenetluse keel: saksa

matches:
§ 2
§ 2
§ 1
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
Kohus
Kohus
Kohus


text:
3-2-1-140-12 Riigikohus 02.04.2013
TsMS § 150 lg 1 p 1 ja lg-t 6 tuleb koostoimes tõlgendada selliselt, et enam tasutud riigilõivu tagastamist nõudes saab isik lõivu põhiseadusvastasusele tugineda kuni menetluse jõustunud lahendiga lõppemiseni, kui isikul oli võimalus esitada selline taotlus menetluse ajal. Seega saab lõivu maksmise aluseks olevate sätete põhiseadusvastasusele tuginedes lõivu tagastamist nõuda lõivu tagastamise taotluse lahendamisel, mis on esitatud enne menetluse jõustunud lahendiga lõppemist. Hiljem esitatud taotlust lahendades, kui isikul oli võimalus esitada selline taotlus enne menetluse jõustunud lahendiga lõppemist, ei saa ka kohus lõivu maksmise aluseks olevate sätete põhiseadusvastasust hinnata.
3-2-1-32-08 Riigikohus 14.05.2008
Kuigi TsMS § 150 järgi on põhimõtteliselt võimalik nõuda ettenähtust rohkem makstud riigilõivu tagastamist, siis riigilõivu tagastamise kohta tehtud jõustunud kohtulahendi tõttu ei ole võimalik avaldajale TsMS § 150 alusel riigilõivu tagastada. Avaldajale riigilõivu tagastamise küsimuse teist korda lahendamine ei ole põhjendatud.
3-2-1-139-04 Riigikohus 06.12.2004
Kinnistusraamatu toimingutelt makstava riigilõivu tagastamise küsimuse otsustamisel tuleb juhinduda tsiviilkohtumenetluse seadustiku hagita menetluse sätetest.
Kuna kinnistusraamatumenetluses ei ole vaidlevaid pooli ning ei esitata ega lahendata materiaalõiguslikke nõudeid, tuleb küsimustes, mida ei ole kinnistusraamatuseaduses sätestatud, juhinduda tsiviilkohtumenetluse seadustiku hagita menetluse sätetest. Seega tuleb sellise asja lahendamisel kohaldada sätteid, mis reguleerivad avalduse tõendamist hagita menetluses.
3-2-1-94-03 Riigikohus 17.09.2003
Kohtutäitur võib täitemenetluses ja kohtumenetluses kasutada kvalifitseeritud õigusabi. Kuni 17.03.2003 kehtinud TMS § 42 lg 1 sätestas, et täitekuludeks on vaid täituri poolt täitemenetluses tehtud vajalikud kulud, sh õigusabikulud. Need täitekulud ei hõlmanud täitemenetlusega seotud tsiviilkohtumenetluses kantud õigusabikulusid ja selles tsiviilkohtumenetluses kantud õigusabikulud mõistab kohus välja vastavalt tsiviilkohtumenetluse seadustikule.
Kuna kohtutäituri tegevuse peale esitatud kaebus vaadatakse läbi hagita menetluses, siis RLS § 37 lg-st 8 tulenevalt tasutakse sellise kaebuse esitamisel riigilõivu 60 krooni. Rohkem tasutud riigilõiv tagastatakse kohtumääruse alusel.
3-2-1-15-99 Riigikohus 09.02.1999
Riigilõivuseaduse § 15 reguleerib riigilõivu tagastamist riigieelarvest. Riigilõivuseaduse § 15 lg 1 p 7 mõtte kohaselt tuleb riigilõiv tagastada kostjale riigieelarvest siis, kui temalt on hagi rahuldamise tõttu riigilõiv riigituludesse tegelikult juba sisse nõutud ja see kohtuotsus tühistatakse ning hagi tema vastu jääb rahuldamata.
Aktsiate omandamise eelleping ei saa asendada aktsiate märkimist ja seetõttu ei oma eelleping vaidluse lahendamisel selles mõttes tähendust.

matches:
Riigikohus
§ 150
kohus
Riigikohus
§ 150
§ 150
Riigikohus
Riigikohus
§ 42
kohus
§ 37
Riigikohus
§ 15
§ 15


§ 4 Avaliku ürituse korraldamise loa taotlemine
§ 7 Avaliku ürituse pidamise aja või koha muutmine
§ 9 Kaubandustegevus avalikul üritusel
RT IV, 07.11.2019, 15
Vastu võetud 31.10.2019 nr 97
Määruses sätestatakse nõuded avalike ürituste korraldamiseks ja pidamiseks Lüganuse vallas (edaspidi vald) eesmärgiga tagada avalik kord vallas toimuvatel avalikel üritustel. Ilutulestiku korraldamine valla haldusterritooriumil toimub lõhkematerjaliseaduses sätestatud tingimustel ja korras.
(1) Avalik üritus on avalikus kohas toimuv ja avalikkusele avatud lõbustusüritus, võistlus, etendus, kaubandusüritus või muu sellesarnane inimeste koos olemine, mis ei ole korrakaitseseaduse § 58 lõike 2 tähenduses avalik koosolek.
(2) Võimaliku kõrgendatud turvaohuga on avalik üritus,:
3) mida peetakse ehitises või kohas, mis ei ole selleks ette nähtud;
4) mille toimumise koht või kohaga piirnev ala (nt veekogu) või kasutatav lisainventar võib kujutada ohtu isiku elule, tervisele ja turvalisusele või varale;
5) mille pidamisel kasutatakse ajutist ehitist (nt tribüün, lava, suuremõõtmeline telk või konstruktsioon) või muud inimese elule ja tervisele ohtu kujutavat lisainventari või
6) kus kasutatakse pürotehnilisi tooteid, tehakse tuletöid või kasutatakse lahtist tuld.
(3) Avaliku ürituse korraldamise luba on Lüganuse Vallavalitsuse (edaspidi vallavalitsuse) väljastatud nõusolek avaliku ürituse korraldamiseks ja pidamiseks.
Avaliku ürituse korraldaja (edaspidi korraldaja) on füüsiline või juriidiline isik või vallavalitsus või vallavalitsuse hallatav asutus, kes on esitanud avaliku ürituse korraldamise loa taotluse käesoleva määruse paragrahvis 4 sätestatud korras.
§ 4. Avaliku ürituse korraldamise loa taotlemine
(1) Avaliku ürituse korraldamiseks loa saamiseks esitab ürituse korraldaja vallavalitsusele loa taotluse koos vajalike dokumentidega kirjalikult või elektrooniliselt digitaalselt allkirjastatuna vähemalt 10 päeva enne ürituse toimumist. Loa taotluse vormi kinnitab vallavalitsus.
(2) Ürituse luba ei ole vaja taotleda ürituse korraldamiseks piiratud territooriumil või ehitise siseruumides (s.h teatrietendused, kontserdid, kohtumised jms).
(3) Avaliku ürituse korraldamise loa taotlus peab sisaldama järgmisi andmeid:
1) korraldaja nimi, isikukood/registrikood, aadress, telefoninumber ja e-posti aadress;
2) ürituse nimetus, vorm (võistlus, lõbustusüritus, laat jne) ja sisu lühikirjeldus;
4) ürituse toimumise kuupäev või kuupäevad ning alguse ja lõpu kellaaeg;
5) eeldatav osavõtjate arv;
6) liikluse ja parkimise ümberkorraldamise vajadus koos liikluskorralduse ja parkimise skeemiga;
7) liikluskorralduse eest vastutaja nimi ja tema sidevahendite andmed;
8) teave kaubandustegevuse ja alkohoolsete jookide müügi kohta;
9) teave ilutulestiku korraldamise kohta (sh kasutatava pürotehnilise toote kategooria);
10) teave lõkke tegemise kohta;
11) heli- ja valgustusseadmete kasutamise vajadus;
12) info ajutise ehitise või muu inventari paigaldamise kohta;
13) teave piletimüügi korraldamise kohta;
14) turvalisuse ja avaliku korra eest vastutaja nimi ja tema sidevahendite andmed;
15) meditsiinilise abi kohaloleku vajadus ürituse ajal;
16) kõrgendatud turvaohuga avaliku ürituse korral turvalisust tagavad meetmed ja vahendid;
17) kui üritus toimub kolmandatele isikutele kuuluvas hoones või territooriumil, siis vajadusel nende kirjalik või elektrooniliselt digitaalselt allkirjastatud nõusolek.
(4) Vallavalitsusel on õigus küsida avaliku ürituse korraldajalt selgitusi ja täiendavat teavet, mis on vajalik loa andmise otsustamiseks.
(1) Loa taotluse vaatab läbi vallavalitsuse vastav teenistuja, kes kontrollib taotluse vastavust määruses esitatud nõuetele ning nõutud dokumentide olemasolu ja vajadusel küsib ürituse korraldajalt täiendavaid andmeid või dokumente. Kui avaliku ürituse korraldaja ei esita nõutud dokumente või esineb dokumentides puudusi, määrab vallavalitsus tähtaja puuduste kõrvaldamiseks. Kui korraldaja ei ole tähtajaks puudusi kõrvaldanud, võib avaliku ürituse korraldamise loa taotluse jätta läbi vaatamata.
1) annab 14 tööpäeva jooksul loa taotluse ja vallavalitsuse määratud täiendavate dokumentide vallavalitsusse saabumise päevast arvates avaliku ürituse korraldamiseks loa või
2) jätab käesoleva määruse §-s 6 sätestatud juhtudel loa välja andmata põhjendades ning viidates õigusaktidele, mis on loa väljaandmata jätmise aluseks.
(3) Avaliku ürituse korraldamise luba antakse vallavalitsuse korraldusega, milles märgitakse:
(1) Vallavalitsus võib motiveeritud korraldusega keelduda loa andmisest teatades sellest korraldajale kirjalikult viie tööpäeva jooksul.
(2) Avaliku ürituse korraldamise loa andmisest võib keelduda eelkõige juhul, kui:
2) taotluses ei esitatud nõutud andmeid või esinesid muud puudused ja puudusi ei kõrvaldatud menetleja määratud tähtaja jooksul;
3) taotlust ei esitatud õigeaegselt;
4) samal ajal ja samas kohas või liikumismarsruudil on varem nõustutud mõne teise avaliku ürituse korraldamisega;
5) avalik üritus on teates märgitud ajal ja kohas oma sisult mittesobilik;
6) taotluses nimetatud ürituse läbiviimine ei ole lubatud õigusaktidest tulenevalt;
7) avaliku ürituse korraldaja ei ole eelnevate samalaadsete ürituste korraldamisel järginud õigusaktidest tulenevaid kohustusi või kooskõlastajate tingimusi.
§ 7. Avaliku ürituse pidamise aja või koha muutmine
(1) Vallavalitsuse teenistuja, vaadates läbi loa taotluses toodud admeid, võib teha ettepaneku ürituse korraldajale muuta ürituse pidamise aega või kohta, kui:
2) on ülekaalukas avalik huvi korraldada samas kohas samal ajal teine üritus ja mitut üritust samal ajal selles kohas pidada ei ole võimalik;
(2) Ürituse aja või koha muutmisel korraldaja soovil esitab korraldaja vallavalitsusele kirjaliku taotluse, milles märgib ürituse aja või koha muutmise põhjuse ja ürituse uue aja või koha. Vajadusel määrab menetleja vajalikud kooskõlastused.
1) viima ürituse läbi vastavalt taotluses märgitud ürituse vormile ja iseloomule ning vallavalitsuse määratud tingimustele;
2) tagama ürituse läbiviimisel Lüganuse valla heakorraeeskirjas sätestatud nõuete täitmise;
3) tagama, et ürituse eest vastutav isik on ürituse ajal ja kohas kättesaadav;
4) tagama ürituse rahumeelse toimumise;
5) tagama üritusest osavõtjate ohutuse, vajadusel piirama ohtlikud kohad;
6) tagama ürituse toimumise ajal ja läbiviimise kohas vajadusel meditsiinilise teenindamise;
7) täitma politsei, meditsiinitöötajate ja päästeametnike korraldusi;
8) katkestama ürituse, kui üritusel toimuv muutub vägivaldseks ning ohustab avalikku korda, osalejate elu ja/või tervist;
9) paigaldama ürituse toimumise kohta vajalikul hulgal jäätmemahuteid ja välikäimlaid, peale ürituse toimumist need ära viima;
10) korraldama ürituse toimumise ajal toimumiskohas ja selle lähipiirkonnas liikluse sulgemise, ümbersõidu ja sõidukite parkimise vastavalt taotluses esitatud kirjeldusele ja skeemile;
12) tagama järelevalvet teostavatele ametiisikutele juurdepääsu üritusele järelevalve teostamiseks.
§ 9. Kaubandustegevus avalikul üritusel
(1) Avalikul üritusel võib kaupa või teenust müüa kaubandustegevuse seaduses ja Lüganuse valla õigusaktides sätestatud tingimustel ja korras.
(2) Alkohoolsete jookide jaemüügi korral tuleb, lisaks käesoleva paragrahvi lõikes 1 sätestatule, järgida korrakaitseseaduses ja alkoholiseaduses sätestatud nõudeid.
(3) Avalikul üritusel võib müüa lahjasid alkohoolseid jooke (kuni 6 mahuprotsendilise etanoolisisaldusega).
(4) Alaealistele mõeldud üritustel on keelatud alkohoolsete jookide ja tubakatoodete müük ja tarbimine.
Vallavalitsuse motiveeritud korraldusega võib loa andmise korralduse tunnistada kehtetuks, kui:
(1) Järelevalvet eeskirja täitmise üle teostavad vallavalitsus ja Politsei- ja Piirivalveamet vastavalt oma pädevusele.
(2) Ürituse ettevalmistamise ja läbiviimise eest vastutab ürituse korraldaja seaduses ettenähtud korras. Üritusega vallale ürituse toimumise kohas tekitatud materiaalne kahju kuulub hüvitamisele ürituse korraldaja poolt.
1) Kiviõli Linnavolikogu 25.09.2014 määrus nr 16 „Kiviõli linna avaliku ürituse korraldamise ja pidamise kord“;
2) Lüganuse Vallavolikogu 21.08.2014 määrus nr 41 „Lüganuse valla haldusterritooriumil avaliku ürituse korraldamise ja pidamise nõuded“.


Peipsiääre valla ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni kasutamise eeskiri – Riigi Teataja
Peipsiääre valla ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni kasutamise eeskiri
Peipsiääre valla ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni kasutamise eeskiri - sisukord
3 TEENUSE OSUTAMISE KATKESTAMINE JA TAASTAMINE
§ 18 Vee mõõtmise üldtingimused
§ 20 Tarbija kohustused veearvesti toimimise tagamiseks
§ 23 Reo- ja sademevee mõõtmine
§ 24 Reovee arvestus
§ 28 Teenuslepingu ülesütlemine ja uuesti sõlmimine
RT IV, 12.03.2019, 9
Vastu võetud 27.02.2019 nr 9
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lg 1 p 37 ja ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni seaduse § 8 lg 4 alusel.
Peipsiääre valla (edaspidi: KOV) ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni kasutamise eeskiri (edaspidi eeskiri) sätestab veevarustuse ja reovee ning sademe- ja drenaaživee või muu pinnase- ja pinnavee ärajuhtimise teenuste osutamise nõuded ja tingimused ning teenuste osutamise ja kasutamise korra KOVi haldusterritooriumil (AS Emajõe Veevärk teeninduspiirkonnas).
Eeskirjas ning vee-ettevõtja lepingutes ja tingimustes kasutatakse seadusandluses ja standardites toodud mõisteid järgmises tähenduses:
1) ühisveevärk ja -kanalisatsioon – ehitiste ja seadmete süsteem, mille kaudu toimub tarbijate veega varustamine või reo– või sademevee ärajuhtimine ja vajaduse korral puhastamine. Ühisveevärgi ja -kanalisatsioonina käsitletakse ühisveevärki või ühiskanalisatsiooni eraldi või mõlemat koos;
2) ühisveevärgi ja- kanalisatsiooni arendamise kava kava, mille kinnitab kohaliku omavalitsuse volikogu ja mille alusel piirkonnas toimub ühisveevärgi ja-kanalisatsiooni arendamine;
3) arenduspiirkond - ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni arengukavas sätestatud (otseselt liitumisega seostatav) piirkond, kus arendatakse ühisveevärki ja kanalisatsiooni vastavalt ühisveevärgi ja - kanalisatsiooni arengukavale;
4) arvestusperiood - veevarustuse või reo- ning sademevee ärajuhtimise teenuse osutamise periood, mille kohta tarbijale esitatakse arve;
5) fekaalid - kuivkäimlatest ja kogumiskaevudest väljaveetavad jäätmed;
6) joogivesi - joogiks, toidu valmistamiseks ja muudeks olmevajadusteks kasutatav vesi;
7) kaitsevöönd - ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni kaitsevöönd on seaduse alusel ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni ehitisi ümbritsev maa-ala, õhuruum või veekogu, kus kinnisasja kasutamist on kitsendatud ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni ehitiste kaitse ja ohutuse tagamiseks;
8) kanalisatsiooni vaatluskaev - maapinnale ulatuva luugiga kaev (toru) kanalisatsiooni torustikul;
9) kinnistu - kinnistusraamatusse iseseisva üksusena kantud kinnisasi (maatükk) või hoonestusõigus;
10) kinnistu veevärk ja kanalisatsioon – liitumispunktist kinnistu pool asuvad ehitised ja seadmed, sealhulgas ehitiste siseveevärk ja - kanalisatsioon;
11) kontrollkaev - nõuetele vastav kanalisatsiooni vaatluskaev proovi võtmiseks kinnistult ärajuhitavast reo- ning sademeveest;
12) lahkvoolne kanalisatsioon - kanalisatsioonisüsteem, kus reovesi ja sademevesi voolavad eraldi torustikes;
13) liitumine - kinnistu veevärgi ühendamine ühisveevärgiga või kinnistu kanalisatsiooni ühendamine ühiskanalisatsiooniga veevarustuse või reo- ning sademevee ärajuhtimise teenuste edaspidiseks kasutamiseks;
14) liitumistasu - tasu, mis tuleb kinnistuomanikul, hoonestusõiguse alusel maakasutajal või ehitise kui vallasasja omanikul maksta kinnistu või ehitise kui vallasasja veevärgi või kanalisatsiooni ühendamiseks ühisveevärgi või kanalisatsiooniga;
15) liitumispunkt - ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni olulise osana ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni ning kinnistu veevärgi ja-kanalisatsiooni ühenduskoht;
16) mõõdukaev - kaev, kus asub mõõdusõlm;
17) mõõdusõlm - vee või reovee mõõtmiseks ettenähtud arvestist ja arvesti juurde kuuluvast armatuurist koosnev tehniline sõlm;
18) paisutustase - tõenäoline tase, milleni võib tõusta reo- ning sademevee tasapind ühiskanalisatsioonis;
19) peakraan - ühisveevärgi viimane sulgemisseade enne kinnistu veevärki;
20) peatoru - ühisveevärgi või -kanalisatsiooni torustik, mille kaudu toimub kinnistute veega varustamine või kinnistutelt reo- ning sademevee ärajuhtimine;
21) purgimiskoht - tekkekohast äraveetud reovee või fekaalide ühiskanalisatsiooni laskmise koht;
22) saasteaine (reoaine) - mis tahes aine, mis võib põhjustada reostust;
23) reostus - vee omadusi halvendav saasteainete, organismide sisaldus vees, vee ülemäärane soojus või radioaktiivsus;
24) reostusgrupp - reovee reostustaset näitavate reostusnäitajate vahemik, mis on aluseks ülenormatiivse reostuse tasu kehtestamisele. Reostusgrupp on veeteenuse hinna alus;
26) reovee kanalisatsioon ehitised ja seadmed reovee ärajuhtimiseks ja kanaliseerimiseks;
27) sademevesi - loodusliku päritoluga sademe- ja drenaaživesi ning muu pinnase- ja pinnavesi, mis ei ole reovesi ning mis juhitakse ühisvoolsesse kanalisatsiooni või sademevee kanalisatsiooni;
28) sademevee kanalisatsioon - ehitised ja seadmed sademevee ärajuhtimiseks ja kanaliseerimiseks;
29) sisendustoru - kinnistu veevärgi torustiku lõik liitumispunktist veearvestini;
30) tarbija - kinnistu omanik, hoonestusõiguse alusel maakasutaja või ehitise kui vallasasja omanik, kes kasutab ühisveevärgi või –kanalisatsiooni teenust ja kellega vee-ettevõtja on sõlminud lepingu ühisveevärgist vee võtmiseks või reo- ning sademevee ärajuhtimiseks;
31) tarbija veevärk ja kanalisatsioon - ehitiste ja seadmete süsteem tarbimiskoha veega varustamiseks ühisveevärgist või reo- või sademevee ärajuhtimiseks ühiskanalisatsiooni. Tarbija veevärk ja kanalisatsioon ei kuulu ühisveevärgi ja –kanalisatsiooni hulka;
32) tegevuspiirkond - piiritletud maa-ala, kus vee-ettevõtja osutab veega varustamise või reo- ning sademevee ärajuhtimise teenuseid;
33) vee-ettevõtja - eraõiguslik juriidiline isik, kelle kohaliku omavalitsuse üksus on määranud ühisveevärgi ja –kanalisatsiooni teenuse osutajaks;
34) volitatud isik - isik, kes KOVi volikogu otsusega on volitatud kontrollima kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni vastavust nõuetele;
35) ühendustoru - kinnistu veevärki veega varustav või kinnistu kanalisatsioonist reo- või sademevett ärajuhtiv toru peatorust liitumispunktini, viimane kaasa arvatud;
36) ühiskanalisatsioon - ühiskanalisatsioon võib olla rajatud sõltuvalt asukoha eripärast isevoolse-, survelise või vaakumsüsteemina;
37) ühisvoolne kanalisatsioon - kanalisatsioonisüsteem, kus reovesi ja sademevesi voolavad ühes torustikus;
38) ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni avarii - ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni ehitiste või seadmete ettenägematu purunemine või mittetoimimine, mille tagajärjel oluliselt halveneb või katkeb tarbijate veega varustamine või nende reovee ning sademevee ärajuhtimine või on ohustatud inimesed, ehitised või keskkond.
(1) Ühisveevärk on sõltuvalt ehitusviisist ette nähtud:
1) ainult joogivee saamiseks;
2) joogi- ja tuletõrjevee saamiseks.
(3) Ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni tarbijatel on õigus saada ühisveevärgist vett ja juhtida ühiskanalisatsiooni reo- ning sademevett vastavalt vee-ettevõtjaga sõlmitud lepingule (edaspidi teenusleping). Teenusleping sõlmitakse tarbija ja vee-ettevõtja vahel.
(4) Teenuslepingu sõlmimise eelduseks on vee-ettevõtja ja tarbija vahel sõlmitud liitumisleping vastavalt kehtivatele õigusaktidele. Kui kinnistul puudub liitumisleping, loetakse liitumispunktiks ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniseaduses sätestatud alustel määratud liitumispunkt. Liitumislepingu puudumisel kehtivad automaatselt kinnistusisestele vee-ja kanalisatsioonirajatistele vee-ettevõtte üldised tehnilised tingimused ja üldised kinnistu liitumispunkti tehnilised parameetrid:
1) veeühenduse korral: toru minimaalne nominaalläbimõõt 25 mm (plasttorudel DE 32), maksimaalne päeva vooluhulk 0,5 m3 päevas, maksimaalne hetke vooluhulk 0,6 liitrit sekundis;
2) kanalisatsiooniühenduse korral: toru minimaalne nominaalläbimõõt 150 mm (plasttorudel DE 160), maksimaalne päeva vooluhulk 0,5 m3 päevas, maksimaalne hetke vooluhulk 1,2 liitrit sekundis;
3) sademevee kanalisatsiooniühenduse korral: toru minimaalne nominaalläbimõõt 150 mm (plasttorudel DE 160), maksimaalne hetke vooluhulk 5 liitrit sekundis.
(5) Ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni abil veevarustuse ja reo- ning sademevee ärajuhtimise teenuseid osutab volikogu otsusega tegevuspiirkonda määratud vee-ettevõtja.
(6) Ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni toimimise ning korrashoiu oma tegevuspiirkonnas tagab vee-ettevõtja vastavalt eeskirjale ning KOVi ja vee-ettevõtja vahel sõlmitud lepingule.
(7) Ühisveevärgist tarbijatele antava vee kvaliteet ja kvaliteedikontroll peab vastama õigusaktides kehtestatud nõuetele. Nõuete täitmise peab tagama vee-ettevõtja.
(1) Ühiskanalisatsiooni kaudu avalikelt teedelt, tänavatelt ja väljakutelt sademevee ärajuhtimist ning selle eest tasumist reguleeritakse KOVi ja vee-ettevõtja vahelise lepinguga.
(2) Ühisveevärgiga ühendatud tuletõrje hüdrantide korrashoiu eest vastutab vee-ettevõtja. Tuletõrje hüdrandist võib vett võtta kahjutule tõrjumiseks ja vajaduse korral teiste päästetööde tegemiseks. Tuletõrje hüdrandist võib vett võtta muul otstarbel vee-ettevõtja loal lepingu alusel. Ühisveevärgiga ühendatud hüdrantide ja veemahutite kasutamine õppustel ning neist tarvitatav vee kogus tuleb vee-ettevõtjaga eelnevalt kooskõlastada, vastasel juhul loetakse veevõtt omavoliliseks.
(3) Reovee ja fekaalide väljaveol ning ühiskanalisatsiooni purgimisel tuleb juhinduda KOVi kehtestatud vastavast korrast või selle puudumisel, purgides vee-ettevõtte purgimiskohtadesse, vee-ettevõtte purgimise eeskirjadest. Vee-ettevõtja määratud purgimiskohtades võib purgida vee-ettevõtjaga sõlmitud lepingu alusel.
(1) Ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni ning kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni vaheliseks piiriks on vee-ettevõtja määratud liitumispunkt. Nõuded liitumispunkti paigutuse ja tehniliste parameetrite kohta esitatakse liitumistingimustes. Liitumispunkt on ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni oluline osa.
(2) Liitumispunkt asub üldjuhul avalikult kasutataval ühiskondlikul maal kuni üks meeter väljaspool kinnistu piiri.
(3) Ühisveevärgiga on liitumispunktiks üldjuhul peakraan, ühiskanalisatsioonil toru ristumispunkt kinnistupiiril. Kui olemasoleval veetorustikul peakraan puudub või asub kinnistu piirist kaugemal kui üks meeter ning liitumispunkti asukoht ei ole poolte vahel teisiti kokku lepitud, on liitumispunktiks ühendustoru ristumispunkt avalikult kasutatava ühiskondliku maaga piirneval kinnistupiiril.
(4) Kui liitumist võimaldav peatorustik asub kinnistu sees, on liitumispunktiks veetorustiku puhul peatorustiku ja ühendustorustiku ristumispunktis paiknev peakraan, selle puudumisel ühendustorustiku ristumiskoht peatorustikuga ning kanalisatsioonitorustikul ühenduskoht peatorul paiknevas kaevus.
(5) Kui kinnistu asukohast ja kinnistul paiknevate kinnistu kanalisatsiooni tehnilisest lahendusest sõltuvalt ei ole võimalik kinnistult reovett isevoolselt ühiskanalisatsiooni juhtida, määratakse kanalisatsiooni liitumispunktiks lähim ühiskanalisatsiooni peatorul olev kaev.
(6) Liitumispunkt fikseeritakse kirjalikult liitumislepingus ja selle lisades, sh liitumistingimustes.
(7) Kui kinnistul puudub liitumisleping, loetakse liitumispunktiks käesoleva paragrahvi lõigetes 2, 3, 4 ja 5 määratud liitumispunkt. Kui kinnistu ei piirne avalikult kasutava ühiskondliku maaga, vaid saab ühenduse läbi ühe või mitme eraõigusliku kinnistu, asub liitumispunkt lähima avalikult kasutatava ühiskondliku maaga piirneva kinnistu piiril. Liitumislepingu puudumisel kehtivad automaatselt kinnistusisestele vee-ja kanalisatsioonirajatistele vee-ettevõtja üldised tehnilised tingimused ja üldised kinnistu liitumispunkti tehnilised parameetrid:
(8) Avalike teede, tänavate ja väljakute sademevee äravooluehitiste liitumispunkt asub sissevoolul peatorul asuvasse kaevu, kui pole kokku lepitud teisiti.
(9) Kinnistu piiride või hoonestuse muutmise korral tuleb tarbijal see eelnevalt kooskõlastada vee-ettevõtjaga. Kui seoses sellega tekib vajadus liitumispunktide või teiste veevärgi- või kanalisatsioonirajatiste ümberehitamiseks, seab vee-ettevõtja tehnilised tingimused koos teostustähtajaga 30 kalendripäeva jooksul kooskõlastamise taotluse esitamise päevast arvates.
(1) Veerõhu liitumispunktides määrab vee-ettevõtja piirkonniti, lähtudes hoonestuse valdavast kõrgusest ja võrgurajatiste tehnilisest lahendusest.
(2) Vähim nõutud veerõhk, mõõdetuna maapinna kõrgusel, on ühekorruselise hoonestuse korral 2 baari (~20 m veesammast (edaspidi m H2O)), millele hoonestuse iga järgmise korruse kohta lisandub 0,4 baari (~4 m H2O). Kui kinnistul vajatakse suuremat veerõhku, peab rõhu tõstmise korraldama tarbija oma rõhutõsteseadmega ja oma kulul.
(3) Rõhk ei tohi langeda torustikus alla 1 baari (~10 m H2O) tuletõrje hüdrandist veevõtu korral ega ületada 6 baari (~60 m H2O).
(4) Paisutustase ühiskanalisatsioonis on määratud kanalisatsiooni tehnilise lahendusega ja esitatakse liitumistingimustes. Kui paisutustase ei ole ette antud, siis on selleks reovee- kanalisatsiooni korral liitumispunkti poolt esimese ühiskanalisatsiooni juurde kuuluva kaevu kaane kõrgus maapinnal +0,1 m. Allpool paisutustaset paiknevate reoveeneelude korral peab tarbija korraldama reovee ülepumpamise ja paisutustasemest allpool asuvate ruumide ja pindade kaitse oma seadmetega ja oma kulul.
(1) Vee-ettevõtja võib lubada tähtajalist veekasutust või reo- ning sademevee ärajuhtimist ajutisteks tarbeks (ehituseks, kaubanduseks, kastmiseks) tema väljastatavate tehniliste tingimuste ja tähtajalise teenuslepingu alusel eelneva liitumislepinguta.
(2) Ajutiste torustike ehitamise, hoolduse ja likvideerimise korraldab tähtajalise teenuslepingu taotleja oma kulul. Kui selliseid ühendusi ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga tähtaegselt ei likvideerita, võib seda teha vee-ettevõtja tarbija kulul.
(4) Tähtajalise veekasutuse või reo- ja sademevee ärajuhtimise arvestuse pidamiseks peab taotleja oma kulul paigaldama ajutisele torustikule vee-ettevõtja nõuetele vastav veemõõdusõlm ja arvesti, kui taotleja ja vee-ettevõtja ei ole kokku leppinud teisiti.
(1) Vee tagasivoolu vältimiseks kinnistu veevärgist ühisveevärki peab kinnistu veemõõdusõlmele olema paigaldatud tagasilöögiklapp. Üldjuhul on tagasilöögiklapp paigaldatud vee-ettevõtja paigaldatud veearvestisse.
(4) Tarbija on kohustatud:
1) kasutama kinnistu veevärki ja kanalisatsiooni selliselt ja hoidma need sellises korras, et need ei oleks ohuks kinnistul viibijatele, ei kahjustaks ühisveevärki või -kanalisatsiooni ega takistaks teenuse osutamist teistele tarbijatele;
2) tagama sisendustoru kohal oleva maa-ala selle kontrollimiseks juurdepääsu ning sisendustoru nähtava lekke ilmnemisel või sellekohase kahtluse tekkimisel teatama sellest vee-ettevõtjale;
3) lubama vee-ettevõtjal paigaldada kinnistu veevärgile veearvesteid ning neid kontrollida ja hooldada;
1) ühendus, mis võimaldab reostunud või reostusohtliku vee, samuti töödeldud (muudetud kvaliteediga) või kõrge temperatuuriga vee üle 600C või auru, ohtlike vedelike või gaaside tagasivoolamist või imbumist veevärgiga ühendatud seadmetest või süsteemidest nii normaal- kui alarõhu korral veevärgis;
5) ühendus, mis võimaldab juhtida sademevett lahkvoolsesse reovee kanalisatsiooni.
(6) Kui tarbija tehtud keelatud ühenduse, ühiskanalisatsiooni ohustava reostuse ärajuhtimise või tarbija muu süülise tegevuse tõttu on reostunud vesi ühisveevärgis, rikutud ühiskanalisatsiooni rajatist või tekitatud kahju keskkonnale, siis kahju hüvitab tarbija seadusega ettenähtud korras.
1) vee- ja reoveearvesti või liitmik ning arvesti elektritoite ja -ülekande süsteem;
3) kinnistu veevärgi sisend- ja kanalisatsiooni väljundtorustik;
4) ühendused tuletõrje veevajaduse rahuldamiseks, mis võimaldavad veevõttu enne veearvestit.
(2) Plommide paigaldamine vormistatakse kahepoolse aktiga, mille kohaselt tarbija vastutab plommide säilimise eest ning on kohustatud otsekohe teatama vee-ettevõtjale nende kaotsiminekust või rikkumisest.
(3) Tarbijal on keelatud ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni juurde kuuluvate ning kinnistuvõrkude plommitud sulgurite omavoliline avamine või sulgemine ning teiste vee-ettevõtja paigaldatud plommide eemaldamine, lõhkumine ja rikkumine, välja arvatud käesoleva paragrahvi lõikes 4 nimetatud juhtudel.
(4) Tarbija võib tuletõrjesüsteemi sulguritelt ja hüdrantidelt plomme ära võtta:
(5) Eemaldatud plommide tagasi paigaldamise kulud kannab tarbija, välja arvatud käesoleva paragrahvi lõikes 4 loetletud juhtudel.
(1) Kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni korrasoleku kontrollimise õigus on volikogu otsusega volitatud isikul (edaspidi volitatud isik).
(2) Kontrolli käigus leitud puuduste või rikkumiste kohta koostatakse kahes eksemplaris akt, millest üks jäetakse tarbijale. Akt on sõltuvalt puuduste või rikkumiste iseloomust tähtajaliste teadete või ettekirjutuste, vee andmise ja reo- ning sademevee ärajuhtimise katkestamise, kahjuhüvitise ning seadusjärgsete trahvide määramise aluseks.
3. peatükk TEENUSE OSUTAMISE KATKESTAMINE JA TAASTAMINE
(1) Vee-ettevõtjal on õigus tarbijat eelnevalt vähemalt kahel korral kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis hoiatades, kuid mitte varem kui teises hoiatuses antud tähtajast kolme tööpäeva möödumisel, katkestada tarbijale vee andmine ja reo- ning sademevee ärajuhtimine, kui tarbija on viivitanud veevarustuse ja reo- ning sademevee ärajuhtimise teenuste arve või muude maksekohustuste tasumisega.
(2) Vee-ettevõtjal on õigus tarbijat eelnevalt kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis hoiatades, kuid mitte varem kui hoiatusest 7 kalendripäeva möödumisel, katkestada tarbijale vee andmine ja reo- ning sademevee ärajuhtimine, kui:
1) tarbija ei võimalda kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni kontrollimist, veearvesti hooldust või vee- ja reoveearvesti näitude lugemist, veearvesti vahetamist, kinnistu veevärgile ja kanalisatsioonile plommide paigaldamist või vee-, reovee- ning sademevee proovide võtmist;
2) tarbija ei ole rajanud nõuetekohast veemõõdusõlme või keeldub rekonstrueerimast amortiseerunud torustikku või veemõõdusõlme, mille tõttu ei ole võimalik vee-ettevõtjal täita seadustega pandud kohustusi;
3) tarbija ei ole arvesse võtnud vee-ettevõtja või volitatud isiku tähtajalisi teateid või täitnud eeskirjast tulenevaid ettekirjutusi;
4) tarbija ei ole taganud kinnipidamist vee tarbimise ja reo- ning sademevee ärajuhtimise nõuetest või liitumistingimuste kohasest veetarbimise ja reo- ning sademevee ärajuhtimise hulgast;
5) tarbija ei ole täitnud eeskirja §8 lõike 4 punktide 1 kuni 4 kohaseid nõudeid või ei ole kinni pidanud nõuete täitmise tähtajast.
(3) Vee-ettevõtjal on õigus eelneva hoiatuseta katkestada tarbijale vee andmine ja reo- ning sademevee ärajuhtimine:
1) omavolilise veevõtu või reo- ning sademevee ärajuhtimise ilmsiks tulekul;omavolilise veevõtu või reo- ning sademevee ärajuhtimise ilmsiks tulekul;
2) kinnistu veevärgist või kanalisatsioonist lähtuva reostuse korral, mis ohustab ühisveevärki või -kanalisatsiooni, inimese elu või tervist või keskkonda, sh juhul, kui reovee reoainete reostusnäitajad ületavad eeskirja § 16 lõikes 1 esitatud piirväärtusi;
(4) Kui käesoleva paragrahvi lõike 3 kohasel tegutsemisel ei ole rikkumise või puuduse kohta vormistatud akti üleandmisega tarbijat katkestuse põhjusest teavitatud, tuleb katkestamise põhjustest teavitada tarbijat kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis esimesel võimalusel.
(5) Vee andmine ja reo- ning sademevee ärajuhtimine taastatakse tarbija kirjaliku taotluse alusel pärast katkestamise põhjuste kõrvaldamist ja sellega vee-ettevõtjale tekitatud kahju hüvitamist.
(6) Vee-ettevõtja ei vastuta tarbija kinnistule vee andmise ja reo- ning sademevee ärajuhtimise eeskirja kohase katkestamise korral sellest tarbijale või kolmandale isikule põhjustatud võimalike kahjude eest.
(7) Vee andmise või reo- ning sademevee ärajuhtimise katkestamise põhjuseks ei saa lugeda seda, et vee-ettevõtja ja tarbija vahel puudub kirjalik leping, kui vee-ettevõtja esitab regulaarselt veeteenuste arveid ja tarbija on arved õigeaegselt tasunud.
(8) Erakorraliste asjaolude korral on KOVil õigus piirata ühisveevärgi vee kasutamist kastmiseks.
(1) Vääramatu jõu tagajärjel tekkinud veevarustuse või reo- ning sademevee ärajuhtimise katkemisel teostab tarbijate veega varustamist või reo- ning sademevee ärajuhtimist vee-ettevõtja, lähtudes KOVi antud korraldustest.
(2) Vee-ettevõtjal on õigus piirata või katkestada tarbijale vee andmine ja reo- ning sademevee ärajuhtimine avariiliste ja plaaniliste remonttööde korral. Kui veekatkestus toimub plaaniliste remonttööde tõttu, mis kestavad enam kui 12 tundi, tagab vee-ettevõtja mõistliku aja jooksul, kuid vähemalt 12 tunni pärast, ajutise veevõtu võimaluse tarbijate esmasteks vajadusteks.
(3) Vee-ettevõtja on kohustatud sisestama oma koduleheküljel olevasse operatiivinformatsiooni andmebaasi ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni rajatiste plaaniliste ehitus- ja remonttööde aja hiljemalt kaks nädalat enne tööde algust ja avariiliste remonttööde ajal vahetult pärast seda, kui vee-ettevõtja on avariiteate registreerinud. Plaaniliste remonttööde algusest ning nendega seotud vee andmise ja reo- ning sademevee vastuvõtu piiramisest või katkestusest teavitatakse tarbijaid kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis (s.o e-posti või SMSi teel) vähemalt kolm päeva enne tööde algust.
(4) Kui käesoleva paragrahvi lõike 3 kohasest teavitamise kohustusest kinni ei peeta, vastutab vee-ettevõtja plaaniliste remonttööde tõttu tarbijale vee andmise või reo- ning sademevee ärajuhtimise piiramisest või katkestamisest põhjustatud võimalike kahjude eest.
(5) Vee-ettevõtja ei vastuta tarbijale vee andmise või reo- ning sademevee ärajuhtimise vähenemise või katkemise ning üleujutuste ja nendest põhjustatud võimalike kahjude eest, kui need on toimunud vääramatu jõu tagajärjel. Kui vee-ettevõtja on ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni hooldus- või remonttööde käigus põhjustanud tarbija kinnistu veevärgile või kanalisatsioonile kahjustusi või ruumide üleujutusi, hüvitab vee-ettevõtja tarbijale kahjustuste kõrvaldamiseks vajalikud kulud tarbija kirjaliku taotluse alusel.
(6) Ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni rajatiste purunemise või rajatiste purunemisest põhjustatud vajumise korral tähistab vee-ettevõtja vajadusel rikkekoha ja likvideerib purunemise või vajumise.
(7) Vee-ettevõtja hoiab korras ühisveevärgi ja -kanalisatsioonirajatiste kaaned. Kruusateedel paiknevad kaevukaaned peavad paiknema nii sügaval, et ei takistaks teede hooldamist. Asfaltteedel paiknevad kaevukaaned peavad olema tee asfaltkattega samas tasapinnas.
Omavoliliseks veevõtuks või reo- ning sademevee ärajuhtimiseks loetakse juhtumit, millal:
1) isikul puudub vee-ettevõtjaga kirjalik leping, välja arvatud ühisveevärgi -ja kanalisatsiooni seaduses sätestatud juhul;
2) torustikule, sulguritele, tuletõrjesüsteemile ning vee- või reovee mõõdusõlmele vee-ettevõtja pandud plommid on eemaldatud või rikutud, välja arvatud eeskirjaga lubatud eemaldamised;
5) kinnistu veevärgile on enne veearvestit rajatud veevõttu võimaldav ühendus;
6) vee-ettevõtja loata toimub veevõtt tuletõrje hüdrandist, väljaarvatud eeskirjas sätestatud juhul;
(1) Omavolilise veevõtu ilmnemisel tasub tarbija vee-ettevõtjale hüvitist toru läbilaskevõime järgi toru avamise, rikkumise, ühenduse või plommi eemaldamise kohas arvestusega, et töötab kogu toru siseläbimõõt 24 tundi ööpäevas vee voolukiirusega 0,5 m/sek. Veearvesti ja veemõõdusõlme plommide rikkumise või eemaldamise või arvesti näitude moonutamise korral võetakse läbilaskevõime määramisel aluseks arvesti arvestuslik siseläbimõõt. Kui omavoliliselt võetud vett oli võimalik juhtida ühiskanalisatsiooni, lisatakse hüvitisele tasu selle ärajuhtimise eest. Hüvitis arvutatakse kehtivatest veevarustuse ning reo- ja sademevee ärajuhtimise teenuste hindadest lähtudes.
(2) Omavolilise reo- ning sademevee ära juhtimise ilmnemisel tasub tarbija vee-ettevõtjale hüvitist:
1) ühisveevärgist või muust veeallikast (sõltuvalt vee saamise kohast) tarbija kinnistu veevärki suubuva veetoru läbilaskevõime järgi vastavalt käesoleva paragrahvi lõike 1 kohasele arvestuskorrale;
3) sademevee ärajuhtimisel reoveekanalisatsiooni iga sademevee vastuvõtu- või ühenduspunkti (restkaevu, drenaažiühenduse, kanalisatsiooni vaatluskaevu korraldatud äravoolu, katuseäravoolu jne) pealt, lähtudes äravoolust 30 m3 kalendrikuus ja reovee ärajuhtimise teenuse hinnast.
(3) Omavolilisel veevõtul ühisveevärgi tuletõrjehüdrantidest tasub vee võtja vee-ettevõttele hüvitist vastavalt käesoleva paragrahvi lõike 1 kohasele arvestuskorrale. Kui omavoliline veevõtt hüdrantidest või omavoliline reovee või fekaalide ärajuhtimine (purgimine) toimus teisaldatavate mahutite täitmiseks või tühjendamiseks, tasub vee võtja või ärajuhtija vee-ettevõtjale hüvitist, lähtudes kasutatud mahuti mahust ja reovee ärajuhtimise teenuse hinnast, kusjuures maksimaalselt on võimalik nõuda tasu 15-kordset mahuti mahu eest. Purgimisel sademeveekanalisatsiooni suurendatakse hüvitist vee-ettevõtja makstud kõrgendatud keskkonnatasu ning sellel rakenduva ettevõtte tulumaksu ja tavapärase keskkonnatasu vahe võrra.
(4) Omavolilise veekasutuse või reo- ning sademevee ärajuhtimise kestus arvutatakse tagasiulatuvalt päevani kuid mitte kauem kui 6 kuud, mil volitatud isik või vee-ettevõtja võis veenduda omavolilise veekasutuse või reo- ning sademevee ärajuhtimise õiguse puudumises ja selle dokumenteerida.
(6) Omavolilise veekasutuse või vee ärajuhtimise juhtudel, millised ei ole reguleeritud käesoleva paragrahvi lõigetes 1, 2 või 3, määrab hüvitise kohaliku omavalitsuse volikogu otsusega volitatud isik vee-ettevõtja tehniliste arvestuste alusel.
(2) Ühiskanalisatsiooni juhitud reovee reoainete kontsentratsioonid peavad vastama igal ajahetkel ega tohi ületada käesoleva eeskirjaga kehtestatud piirväärtusi.
7) bioloogiliselt raskesti lagundatavaid keskkonnaohtlikke aineid;
8) naftasaadusi ja naftasaaduse jääke.
(4) Ärajuhitava reovee temperatuur ei tohi liitumispunktis olla kõrgem kui 600C.
(5) Ühiskanalisatsiooni ja sademeveekanalisatsiooni on keelatud lasta olmeprügi, ehitusprahti, tootmisjäätmeid, lund, lokaalsete puhastite jäätmeid jms.
(7) Avariijuhtudest, mis on põhjustanud ärajuhitava reo- ning sademevee reostusnäitajate tõusu või täiendavate, kanalisatsioonirajatistele, inimesele või keskkonnale ohtlike saasteainete sattumise ühiskanalisatsiooni, on tarbija kohustatud viivitamatult teatama vee-ettevõtjale ohutusmeetmete rakendamiseks.
(8) Kõvakattega kinnistutel peab olema lahendatud nõuetekohane sademevee ärajuhtimine.
(9) Üle 50 auto parkimiskohaga platside, bensiinijaamade, autoremonditöökodade, garaažide, autopesulate, õliküttel töötavate katlamajade, autolammutuskodade, metallitöökodade ja muude sarnaste objektide territooriumilt enne sademevee ärajuhtimisel sademeveekanalisatsiooni tuleb kasutada õlipüüdurit ja vajadusel liivapüüdurit või muid asjakohaseid puhastusseadmeid.
1) üldreostusnäitajate piirväärtused (Lisa 1, Piirväärtused);
2) ohtlike ainete reostusnäitajate piirväärtusteks on ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni seaduse alusel keskkonnaministri kehtestatud piirväärtused;
(2) Vee-ettevõtja on kohustatud tarbijalt vastu võtma reovett, mille reostusnäitajad ei ületa käesoleva paragrahvi lõikes 1 esitatud piirväärtusi, ning reovett, mille jaoks saasteainete sisalduse piirväärtusi ei ole kehtestatud, kui need ained ei kahjusta ühiskanalisatsiooni ega põhjusta puhastusprotsessi häireid.
(3) Kui reo- või sademevee reostusnäitajad ületavad käesoleva paragrahvi lõike 1 kohaseid piirväärtusi, on tarbija kohustatud enne reo- või sademevee ühiskanalisatsiooni juhtimist kasutama eelpuhastust.
(4) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud reostusnäitajate piirväärtuste ületamise korral loetakse seda reo- või sademevett ühiskanalisatsiooni, inimese elu või tervist või keskkonda ohustavalt reostatuks ning vee-ettevõtja võib keelduda sellise reovee vastuvõtmisest.
(1) Tarbija reovee reostusnäitajate kontrollimise proovivõtu kohaks on kontrollkaev või kanalisatsiooni peatorustikul asetsev kaev, millest on võimalik võtta proovi.
(2) Tarbija sademevee reostusnäitajate kontrollimise proovivõtu kohaks on kontrollkaev, selle puudumisel tuleb proove võtta vahetult enne sademevee suubumist sademeveekanalisatsiooni.
(3) Reo- ja sademevee proovivõtu sageduse ja proovis reostusnäitajate loetelu ning reostusgrupi määrab vee-ettevõtja, lähtudes reostuse iseloomust ja tasemest. Tarbija, kes kasutab oma tegevusalas või tehnoloogias ohtlikke aineid sisaldavat tooret, abimaterjale, pooltooteid või kemikaale, on kohustatud teatama vee-ettevõtjale kõigist reoveega ärajuhitavatest saasteainetest ja kinnistul kasutatavatest või hoitavatest ohtlikest ainetest ja materjalidest, sealjuures bakterioloogiliselt ja radioaktiivselt ohtlikest ainetest ja materjalidest.
(4) Proove võtab vee-ettevõtja proovivõtja tarbija esindaja või volitatud isiku juuresolekul. Proovivõtja peab olema atesteeritud keskkonnaministri kehtestatud korras ja omama asjaomast tunnistust. Vee-ettevõtja korraldab proovide analüüsi veeuuringuteks akrediteeritud laboratooriumis. Proove võtab vee-ettevõtja omal kulul kord kvartalis. Kui analüüsi tulemusel selgub, et reovesi ületab I grupi piirväärtusi, võetakse proove kord kuus nii kaua kuni reoainete piirväärtused ei ületa enam I grupi piirväärtusi. Tarbija soovil tellitavate täiendavate proovide eest tasub tarbija.
(6) Reo- ja sademevee proovide võtmine vormistatakse proovivõtu protokolliga kahes eksemplaris, millest üks antakse pärast proovide analüüsimist koos analüüsiandmetega tarbijale.
(7) Kui proovivõtu analüüsi andmetel põhjustab reovee reostusnäitajate tase reovee reostusgrupi muutumist, väljastatakse tarbijale sellekohane kirjalik teade kahe nädala möödumisel proovivõtu päevast arvates.
(8) Kui proovi analüüsi andmetel reovee reostusnäitajate tase ületab eeskirja või tarbija ja vee-ettevõtja vahelise teenuslepinguga määratud reostusnäitajate piirväärtusi või reovee reostusgruppe (k.a ohtlike ainete sisalduse osas), on vee-ettevõtjal õigus võtta ülenormatiivse reostuse tasu kuni uue proovi analüüsi andmete esitamiseni, millest selgub et saasteainete (k.a ohtlike ainete) sisaldus vastab eeskirjas või teenuslepingus märgitule.
§ 18. Vee mõõtmise üldtingimused
(1) Kinnistu veevärk peab olema varustatud nõuetekohase veemõõdusõlmega. Veemõõdusõlm peab vastama vee-ettevõtja poolt kehtestatud veemõõdusõlme üldistele tehnilistele tingimustele.
(3) Veemõõdusõlme ruum peab reeglina asuma võimalikult tänava jaotusvõrgu lähedal torusisenduse poolt esimese seina taga. Ruum peab võimalusel olema ventilatsiooniga, kuiv ja veearvesti asukoht peab olema valgustatud ning küllaldaselt soojustatud (minimaalselt + 4ºC), et vältida veearvesti külmumist. Võimalusel näha ette põrandasse sulgemisvõimalusega trapp. Veemõõdusõlm peab asuma hoones sellise paigutusega, et sisendustoru oleks võimalikult lühike.
(4) Kui veearvesti paigaldamiseks ei ole hoones sobivat ruumi, tuleb kinnistuomanikul rajada vee-ettevõtja juhiste järgi veekindel mõõdukaev, mis asub kinnistul võimalikult kinnistu piiri lähedal. Veemõõdusõlm paigutatakse vee-ettevõtja otsusel mõõdukaevu, kui:
3) kinnistul paiknevaid torustikke ja nende kulgemist enne veemõõdusõlme ei ole võimalik kontrollida;
4) sisendustoru kinnistul osutub pikemaks kui 50 m.
(5) Kinnistu omanik rajab oma kuludega nõuetekohase veemõõdusõlme arvestades käesolevaid tingimusi ja liitumislepingus näidatud tarbimiskoguseid.
(6) Veemõõdusõlme asukoht ja ehitus peavad vastama vee-ettevõtja esitatud tehnilistele nõuetele. Vee-ettevõtja paigaldab oma veearvesti veemõõdusõlme, kui tarbija ja vee-ettevõtja ei lepi kokku teisiti.
(7) Vee-ettevõtja paigaldab veearvesti omal kulul tarbija kinnistu nõuetekohasesse veemõõdusõlme kümne tööpäeva jooksul pärast teenuslepingu sõlmimist ning teostab ka edaspidist veearvesti hooldust ja taatlust. Teenuslepingu lõpetamisel demonteerib vee-ettevõtja arvesti.
(8) Rajatud veemõõdusõlme paigaldab vee-ettevõtja tasuta peaveearvesti. Kui veemõõdusõlm ei vasta tingimustele, annab vee-ettevõtja tähtaja (kuni 1 kuu) mõõdusõlme nõuetega vastavusse viimiseks või kinnistu omaniku soovi korral teostab kohapeal veemõõdusõlme ümberehituse teenustööna. Vee-ettevõtja ja tarbija võivad kirjalikult kokku leppida ka teiste arvestite paigaldamise.
(9) Tarbija vastutab hoone veevärgi sh veemõõdusõlme korrasoleku ning sinna paigaldatud plommide eest.
(1) Liitumispunkti ja veemõõdusõlme vahel ei tohi ühendustorul olla ühtegi hargnemist ega lahtikeeratavat toruühendust. Erandiks võib olla tuletõrjeveevõrk, kuid sellel peab olema eraldi sulgarmatuur (plommimise võimalusega suletud asendis) ning nõutavat vooluhulka võimaldav veearvesti, mis paigaldatakse kinnistuomanike kuludega lähtudes veearvesti tootja nõuetest. Tuletõrjevee veearvesti plommitakse vee-ettevõtja poolt.
(2) Veemõõdusõlme rajamisel tuleb arvestada veemõõtja tootja juhiseid ja nõudeid ning vee-ettevõtja tingimusi veemõõdusõlmele.
(3) Veemõõdusõlm (ka tuletõrjeveearvesti korral) algab ja lõpeb sulgarmatuuriga.
(4) Vee-ettevõtja paigaldab peaarvestina ühisveevärgi vee mõõtmiseks ainult kaugloetavaid tagasilöögiklapiga varustatud veearvesteid. Kaugloetav arvesti ei vaja tarbija elektriühendust. Kaugloetava veearvesti andmesidet pärssivas ruumis peab tarbija lubama vee-ettevõtjal paigaldada veearvestile andmeid edastava täiendava antenni väljapoole andmeedastust pärssivat ruumi.
(5) Pärast veearvestit peab olema paigaldatud tühjenduskraan. Vee-ettevõtjal on õigus kasutada tühjenduskraani veeproovide võtmiseks ja survekontrolliks.
(6) Kui tarbija soovib või nõuab seda tootmisprotsess, võib tarbija omal kulul paigaldada eranditult peale veemõõdusõlme täiendavaid veepuhastusfiltreid. Vee-ettevõtja müüdav vesi vastab joogivee nõuete ja ei vaja täiendavat puhastamist. Täiendavatele veepuhastusfiltritele teostab tarbija omal kulul veepuhastusfiltri tootja juhiste järgset hooldust.
(7) Veearvesti peab olema kinnitatud. Arvestikandur peab olema korrosioonikindlast materjalist. Kandur peab olema tugevasti kinnitatav. Veearvestid DN 50 ja suuremad kinnitatakse reguleeritavale toele. Keelatud on paigaldada veearvesti kandurid liitmikute külge (sest see takistab hiljem veearvesti õigusaktide kohast hooldamist). Kandurid võib paigaldada kas sulgarmatuuri külge või torustiku külge.
(8) Kui tarbija soovib kasutada kastmisvett, tuleb kinnistuomanikul selleks paigaldada kastmisveearvesti pärast veemõõdusõlme kastmisveetorule ning see peab olema plommitud vee-ettevõtja poolt. Kastmisveearvestiga seotud teenustööd, kaasa arvatud veearvesti soetamine, taatlemine ja selle plommimine, on tarbijale tasulised.
(9) Kinnistuomanikud, kes soovivad kasutada kinnistul isikliku kaevu vett, mida juhitakse ühiskanalisatsiooni, peavad rajama omal kulul veetorule käesolevatele tingimustele vastava veemõõdusõlme ning paigaldama veearvesti. Selline veemõõdusõlm plommitakse vee-ettevõtja poolt. Kõik isikliku kaevu vee mõõtmiseks tehtavad vee-ettevõtja poolsed teenustööd, kaasa arvatud veearvesti, taatlemine ja selle plommimine, on tarbijale tasulised. Isikliku kaevu veetorustiku ühendamine ühisveevärgist tuleva veetorustikuga ja veemõõdusõlmega on keelatud.
§ 20. Tarbija kohustused veearvesti toimimise tagamiseks
(1) Tarbija peab tagama:
(2) Veearvesti riketest, vigastustest, külmumisest või ülekuumenemisest peab tarbija esimesel võimalusel vee-ettevõtjale teatama.
(3) Vee-ettevõtjale kuuluva rikutud (ka külmunud või kuumenenud) või omavoliliselt eemaldatud veearvesti asendab vee-ettevõtja viie tööpäeva jooksul pärast seda, kui tarbija on tekitatud kahjude eest määratud hüvitise vee-ettevõtjale tasunud. Veearvesti tehnilise rikke korral, mis ei sõltunud tarbijast, asendab vee-ettevõtja arvesti tasuta.
(4) Tarbija võib kirjalikult nõuda vee-ettevõtjale kuuluva veearvesti täpsuse kontrollimist enne taatlustähtaega. Kui taatlemisel selgub, et mõõtetäpsus on lubatud vea piires, kannab kulud tarbija, vastasel juhul vee-ettevõtja.
(1) Tarbijale antava vee arvestus toimub kinnistu veevärgile paigaldatud veearvesti näidu järgi.
(2) Veearvesti rikke korral või kui veearvesti ei toimi muul põhjusel nõuetekohaselt ning tarbija ei ole selles süüdi, arvestatakse tarbitud vett rikke avastamisele eelnenud mõõteperioodi kaheteistkümne kalendrikuu keskmise ööpäevase tarbimise järgi. Juhul kui tarbija tarbimise periood oli lühem kui kaksteist kuud, võetakse aluseks tarbija tarbimise perioodi keskmine ööpäevane tarbimine. Nimetatud tasu arvestamise kord kehtib rikke tuvastamise kalendrikuu kohta kuni uue arvesti paigaldamiseni.
(4) Kinnistusisese tulekustutussüsteemi kaudu tarbitud vee eest tasub tarbija veearvesti näidu järgi üldistel alustel. Kui vesi ei läbinud arvestit, teeb eeskirja § 14 lõikest 3 tulenevatel juhtudel veekasutuse akti ja kuluarvestuse vee-ettevõtja.
(1) Vee, mida võetakse ühisveevärgiga seotud avalikust veevõtukohast kahjutule tõrjumiseks, teisteks päästetöödeks või õppusteks, arvestus ja tasumine toimub vastavalt vee kasutaja ja vee-ettevõtja vahelise lepingu tingimustele.
(2) Ühekordset veetarbimist (läbipesuks, katsetusteks, õppusteks jms) mõõdab või arvestab vee-ettevõtja iga kord vastavalt kasutusele.
§ 23. Reo- ja sademevee mõõtmine
(3) Tarbija peab täitma eeskirja § 19 lõigetes 1 ja 2 veemõõdusõlme ja arvesti kohta sätestatud nõudeid ka reovee mõõdusõlme suhtes.
(4) Sademevee vooluhulk arvutatakse kehtivas Eesti Vabariigi standardis „Ühiskanalisatsioonivõrk“ sätestatud metoodika alusel.
(5) Kui vee-ettevõtja on tuvastanud, et sademevesi satub suures koguses kinnistu reoveekanalisatsiooni ülenormatiivse infiltratsiooni või muul teel, on vee-ettevõtjal õigus teostada kinnistult ärajuhitava reovee koguse kontrollmõõtmist. Tarbijal on õigus jälgida sellise mõõtmise teostamist. Mõõtmisandmed on aluseks kinnistu kanalisatsiooni võimalike tähtajaliste korrastusettekirjutuste tegemisel või teadete esitamisel ning ärajuhitava reovee eest tasumisel.
§ 24. Reovee arvestus
(1) Reovee kogus, mille tarbija juhib ühiskanalisatsiooni, võrdsustatakse ühisveevärgist tarvitatud vee kogusega. Reovee mõõtmist kasutatakse, kui tarbija seda soovib. Kõik mõõdusõlme ehitamise ning arvesti paigaldamise, taatlemise ja hooldusega seotud kulud kannab tarbija.
(2) Kui tarbija saab kogu vee või osa sellest muudest veeallikatest kui ühisveevärk, määratakse ühiskanalisatsiooni ärajuhitud reovee kogus reoveearvestiga või võrdsustatakse kõigist veeallikatest kokku tarvitatud veega, kui vee-ettevõtja loeb selle mõõtmist usaldusväärseks ega eelda muu vee ülemäärast sattumist kanalisatsiooni. Kõik reovee mõõdusõlme või muudest veeallikatest tarvitatud vee mõõdusõlmede ehitamise ning arvestite paigaldamise, taatlemise ja hooldusega seotud kulud kannab tarbija.
(3) Kui tarbija juhib osa ühisveevärgi veest mujale selliselt, et seda ei juhita tagasi ühiskanalisatsiooni ja ühiskanalisatsiooni juhitud reovett ei mõõdeta reoveearvestiga, võib vee-ettevõtja nõusolekul paigaldada ühiskanalisatsioonist möödajuhitava vee veetorustikule veearvesti, mille vee-ettevõtja arvestab maha käesoleva paragrahvi lõikes 1 näidatud kogusest, kui vee-ettevõtja loeb selle mõõtmist usaldusväärseks. Kõik täiendava veearvesti paigaldamise, taatlemise ja hooldusega seotud kulud kannab tarbija.
(1) Tarbija tasub veevarustuse ja kanalisatsiooni teenuste eest vee-ettevõtjale kehtestatud hindade alusel vastavalt teenuslepingule.
(2) Arvestusperioodi alguskuupäeva ja kestuse määrab vee-ettevõtja teenuslepingus. Arvestusperiood on üks kalendrikuu.
(4) Kui tarbija kasutab lisaks vee-ettevõtja paigaldatud kaugloetavale peaarvestile veel alamarvestina või isikliku kaevu vee mõõtmiseks arvesteid, on ta kohustatud paigaldama vee-ettevõtja kaugloetava süsteemiga ühilduva kaugloetava arvesti. Kuni lisaarvesti taatlustähtaja saabumiseni võib olemasolevatel süsteemidel kasutada mehaanilisi arvesteid. Mehaanilise lisaarvesti näidu teatab tarbija hiljemalt arvestuskuule järgneva kuu 3. kuupäevaks. Reoveearvesti näidu teatab tarbija vee-ettevõtjale hiljemalt arvestuskuule järgneva kuu 3. kuupäevaks. Kasutatud vee või ärajuhitud reovee kogus arvestatakse kuupmeetri täpsusega.
(5) Vee-ettevõtja esitab tarbijale igakuiselt arve kasutatud vee- ja kanalisatsiooniteenuse eest.
(6) Tarbija on kohustatud teenuste eest tasuma arvel näidatud kuupäevaks. Arve loetakse kätte saaduks, kui see on esitatud teenuslepingus märgitud tarbija posti- või e-posti aadressile või e-arvena panka ja postitamisest on möödunud viis päeva. Kui arve tasumise tähtaeg ei ole arvel näidatud, on tarbija kohustatud tasuma arve kümne kalendripäeva jooksul arve kättesaamisest arvates. Arve loetakse tasutuks kuupäeval, mil raha on vee-ettevõtja arvelduskontole laekunud. Nimetatud tähtaegade ületamise korral tasub tarbija vee-ettevõtjale viivist. Maksmisega viivitamisel tasub tarbija viivist 0,2% tasumata summalt päevas.
(7) Kui maksetähtaeg langeb puhkepäevale või riiklikule pühale, loetakse tasumise tähtajaks puhkepäevale või riiklikule pühale järgnev tööpäev.
(8) Pretensioon arve õiguse kohta tuleb esitada kirjalikult. Pretensiooni esitamine ei pikenda arve tasumise tähtaega. Pretensioonid arvete õigsuse kohta vaatab vee-ettevõtja läbi 10 päeva jooksul nende kättesaamisest. Pretensiooni läbivaatamise tulemustest teavitatakse tarbijat kirjalikult. Enammakstud summa tagastatakse tarbijale või arvestatakse tarbija soovil järgmisel arvestusperioodil tasumisele kuuluvate maksete katteks.
(2) Eeskirjakohase tähtajalise või tähtajatu teenuslepingu sõlmimiseks peab tarbija esitama vee-ettevõtjale vormikohase taotluse, kinnistu omandiõigust tõendavad dokumendid ning eeskirjast ja muudest õigusaktidest tulenevad lepingu sõlmimiseks vajalikud dokumendid.
(3) Kui kinnistu, maa või ehitis kui vallasasi on kaasomandis, sõlmitakse ühisveevärgist vee võtmiseks või reo- ning sademevee ühiskanalisatsiooni juhtimiseks üks kirjalik leping kaasomanike otsuse alusel nende volitatud esindajaga vastavalt asjaõigusseaduse §-le 72. Lepingu üheks pooleks on vee-ettevõtja ja teiseks pooleks kõik kinnistu, maa või ehitise kui vallasasja kaasomanikud volitatud esindaja kaudu. Korteriomanditeks jagatud kinnisomandi puhul on vee-ettevõtja kliendiks korteriühistu. Korteriomanik võib olla vee-ettevõtja kliendiks juhul, kui on võimalik tema veevärgi ja kanalisatsiooni ühendamine ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga käesoleva seaduse nõuetele vastava eraldi liitumispunkti kaudu. Täiendava liitumispunkti rajamise ja kinnistusiseste süsteemide ümber ühendamisega kaasnevad kulud kannab täiendava liitumispunkti soovija.
(4) Tarbija peab vee-ettevõtjat teavitama esimesel võimalusel kontaktandmete ja kinnistu omaniku muutusest.
(1) Ajutise veetarbimise korral sõlmitakse tähtajaline teenusleping. Tarbija esitab taotluse ja dokumendid, mis tõendavad tähtajalise teenuse kasutamise vajadust. Taotluse alusel väljastab vee-ettevõtja tehnilised tingimused. Paigaldatud torustikud ja seadmed vaatab üle vee-ettevõtja esindaja, kes nende nõuetele vastavuse korral vormistab kasutusele lubamise akti, mille alusel sõlmitakse teenusleping.
(3) Ühekordse veekasutuse või reo- ning sademevee ärajuhtimise loa saamiseks esitab seda soovinud isik vabas vormi taotluse. Ühisveevärgist vee saamiseks või reo- ning sademevee ärajuhtimiseks ühiskanalisatsiooni koostatakse tähtajaline leping.
§ 28. Teenuslepingu ülesütlemine ja uuesti sõlmimine
(1) Tarbijal on õigus teenusleping üles öelda võlaõigusseaduses ja teenuslepingus sätestatud tingimustel ja korras, kui ta ei soovi edaspidi teenuseid kasutada, samuti muudel lepingus ettenähtud juhtudel. Kinnistu omandiõiguse üleminekul on tarbija kohustatud kirjalikult teatama lepingu ülesütlemisest neliteist tööpäeva ette. Kui uus tarbija jätkab teenuste kasutamist, on ta kohustatud seitsme tööpäeva jooksul pärast kinnistu omandamist esitama taotluse koos kinnistu omandit tõendavate dokumentidega uue teenuslepingu sõlmimiseks. Vastasel juhul võib vee-ettevõtja lugeda veekasutust või reo- ning sademetevee ärajuhtimist omavoliliseks.
(2) Vee-ettevõtjal on õigus võlaõigusseaduses ja teenuslepingus sätestatud korras üles öelda tarbijaga sõlmitud teenusleping:
1) kui tarbija ei ole vee-ettevõtja määratud tähtajaks kõrvaldanud põhjusi, mille tõttu kinnistule vee andmine või reo- ning sademevee ärajuhtimine oli eeskirja alusel katkestatud;
2) kui kinnistu piiri muutumise või kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni ümberehitamise või muu teo tõttu ei ole tarbija enam kinnistu või ehitise kui vallasasja omanik või hoonestusõiguse alusel maa kasutaja;
(3) Teenuslepingu ülesütlemisest käesoleva paragrahvi lõike 2 alusel teatatakse tarbijale kirjalikult, välja arvatud punktis 4 nimetatud juhul. Teenuslepingu lõpetamisel liitumistasu ei tagastata.
(4) Tarbijal on pärast käesoleva paragrahvi lõikes 2 sätestatud juhul teenuslepingu lõpetamist õigus teenusleping uuesti sõlmida endises mahus ja tingimustel liitumislepingut sõlmimata, kui teenuslepingu lõpetamise põhjused on nõutud viisil kõrvaldatud ja olemasolevaid liitumispunkte on võimalik kasutada. Teenuslepingu uuesti sõlmimiseks tuleb taotlejal eelnevalt tasuda vee-ettevõtjale vee andmise või reo- ning sademevee ärajuhtimise taastamise kulud.
(5) Kui ühe aasta jooksul pärast teenuslepingu lõpetamist ei ole lepingut käesoleva paragrahvi lõike 1 kohaselt uuesti sõlmitud, on vee-ettevõtjal õigus lahutada kinnistu veevärk ja kanalisatsioon ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni rajatistest. Kui edaspidi soovitakse veevarustuse või reo- ning sademevee ärajuhtimise teenuseid kasutada, tuleb sõlmida liitumisleping.
Eeskirja täitmisel tarbija ja vee-ettevõtja vahel tekkivad lahkarvamused lahendatakse läbirääkimiste teel või õigusaktidega kehtestatud korras.
Tunnistada kehtetuks Alatskivi Vallavolikogu 30.01.2014 määrus nr 1 „Alatskivi valla ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni kasutamise eeskiri“, Kallaste Linnavolikogu 31.12.2007 määrus nr 24 „Kallaste linna ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni kasutamise eeskiri“, Vara Vallavolikogu 25.09.2013 määrus nr 13 „Vara valla ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni kasutamise eeskiri”, Pala Vallavolikogu 11.02.2009 määrus nr 2 „Ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni kasutamise eeskiri”.
Lisa 1 Piirväärtused