Eesti kui vastuvõtva riigi toetuse riikliku registri asutamine ja registri pidamise põhimäärus – Riigi Teataja
Eesti kui vastuvõtva riigi toetuse riikliku registri asutamine ja registri pidamise põhimäärus
Vastu võetud 26.09.2005 nr 251
RT I 2005, 52, 418
28.09.2006 nr 210 (RT I 2006, 42, 323) 8.10.2006
Määrus kehtestatakse “Rahvusvahelise sõjalise koostöö seaduse” § 211 alusel ja kooskõlas “Avaliku teabe seaduse” § 433 lõikega 1 ja § 435 lõikega 1.
EESTI KUI VASTUVÕTVA RIIGI TOETUSE RIIKLIKU REGISTRI ASUTAMINE
Määrusega asutatakse riiklik register ametliku nimega «Eesti kui vastuvõtva riigi toetuse riiklik register», inglise keeles «Host NationSupportDatabase» (edaspidi register).
(2) Registri volitatud töötleja on Kaitseressursside Amet.
Registri asutamise ja pidamise eesmärk on «Rahvusvahelise sõjalise koostöö seaduses» ettenähtud korras ja eesmärkidel Eesti Vabariigi territooriumil viibivatele välisriigi relvajõududele vastuvõtva riigi toetuse (Host NationSupport) (edaspidi HNS) osutamiseks vajalike andmete üle arvestuse pidamine.
(1) Registrit peetakse ühetasandilise infotehnoloogilise andmekoguna ja registritoimikutena paberkandjatel.
3) digitaalne kanderaamat;
§ 5. Registriandmete kaitse ja nõuded registri pidamisele
Volitatud töötleja kohaldab registri pidamisel «Riigisaladuse ja salastatud välisteabe seaduses» ja «Isikuandmete kaitse seaduses» sätestatud nõudeid.
[RT I 2008, 7, 54 – jõust. 11.02.2008]
§ 6. Andmete registrisse kandmise aluseks olevad dokumendid
1) valitsusasutuste poolt esitatud dokumendid HNS kontaktisikute määramise kohta Eestis;
2) kaitseväe harjutusväljade, ladude, sõjaväelinnakute, tanklate, sadamate, lennuväljade, õhusõidukite ja veesõidukite kohta koostatavad andmekaardid;
3) tsiviiltanklate, puurkaevude, spordirajatiste, jäätmekäitluskohtade, alajaamade ja lennuväljade kohta vajalikke andmeid sisaldavad dokumendid.
(1) Registrisse kantakse järgmised andmed HNS kontaktisikute kohta Eestis:
3) kontaktisiku asutuse registrikood;
(2) Registrisse kantakse järgmised andmed kaitseväe ja Kaitseliidu harjutusväljade kohta:
4) asukoha koordinaadid;
6) valve olemasolu;
7) laskeväljade arv;
8) granaadi viskekohtade arv;
9) lõhkamiste ala olemasolu;
10) tagatud ohuala raadius;
11) majutusvõimaluse olemasolu ja majutuskohtade arv;
12) laagripaiga olemasolu;
13) meditsiinilise personali olemasolu ja arv kohapeal;
14) toitlustusvõimaluse olemasolu ja maksimaalne toitlustatavate arv;
15) laopinna olemasolu territooriumil ja selle suurus;
16) kopteri maandumisplatsi olemasolu;
17) keskkonna kirjeldus;
18) ühendustee number ja kaugus ühendusteest;
19) kontaktisiku andmed;
21) harjutusvälja nimi;
22) laskeradade arv;
23) maksimaalne laskekaugus.
(3) Registrisse kantakse järgmised andmed kaitseväe ladude kohta:
1) lao nimi;
2) lao keskpunkti koordinaadid;
5) lao pindala;
6) lao tüüp (avatud/suletud);
7) ohutustehnika kirjeldus;
8) pakendamisviiside kirjeldus;
9) niiskustase;
10) turvalisuse aste;
11) varustuse nimetus ja kogus (vastavalt NATO klassifitseerimisstandardile varustusklassid 1–5);
12) ühendustee number, kaugus ühendusteest.
(4) Registrisse kantakse järgmised andmed sõjaväelinnakute kohta:
3) asukoha koordinaadid;
5) isikkoosseisu arv;
6) kasarmukohtade arv;
7) telkimisala olemasolu ja suurus;
8) transpordivahendite arv;
9) laopinna olemasolu ja tüüp;
10) ladustatava varustuse klass;
11) toitlustusvõimaluse olemasolu;
12) maksimaalne toitlustatavate arv;
13) sidevahendite olemasolu, liik ja arv;
14) turvalise sidepidamise võimaluse olemasolu;
15) remonditöökodade olemasolu;
16) teostatava remondi liik;
17) parkimisala suurus;
18) hospidali olemasolu, voodikohtade arv hospidalis;
19) duššide olemasolu ja arv;
20) WC-kohtade arv;
21) pesupesemisvõimaluse olemasolu;
22) jäätmekäitluse olemasolu ja liik;
23) ühendustee number ja kaugus ühendusteest.
(5) Registrisse kantakse järgmised andmed sõidukite kohta:
1) riiklik registreerimismärk;
2) sõiduki nimetus;
3) sõiduki tüüp;
4) mootori tüüp;
6) kasutaja nimi ja aadress;
7) lasti mahutavus;
8) istekohtade arv;
10) sõiduki värvus;
11) tühimass;
12) registri mass;
13) veeremi tüüp;
14) töövõimsus tunnis.
(6) Registrisse kantakse järgmised andmed kaitseväe ja tsiviilkütusehoidlate kohta:
1) asukoha nimi;
3) omaniku registrikood;
4) kütuse liik;
5) maksimaalne mahutavus;
6) hoidla tüüp.
(7) Registrisse kantakse järgmised andmed tervishoiuasutuste kohta:
1) tervishoiuasutuse kood;
4) tervishoiuasutuse kontaktandmed;
5) tervishoiuasutuse asukoha koordinaadid;
6) osutatavate teenuste loetelu;
7) vastavus NATO standardile (klassifitseerimisstandard 1–3);
8) voodikohtade üldarv (sh kirurgilised ja intensiivravi);
9) meedikute arv;
10) kiirabibrigaadide arv.
(8) Registrisse kantakse järgmised andmed sadamate kohta:
3) sadama omaniku registrikood;
4) sadama asukoha koordinaadid;
5) sadama maa-ala pindala;
6) sadama akvatooriumi pindala;
7) sissesõidu faarvaatri laius;
8) sissesõidu faarvaatri sügavus;
9) sadama põhifunktsioonid;
10) navigatsiooniaja algus ja lõpp;
11) maksimaalmõõtmetega laeva pikkus, laius ja süvis;
12) avatus rahvusvahelisteks vedudeks;
13) vabatsooni rakendamine, piirirežiimi olemasolu;
14) raadioside töökanalid, kutsung;
15) turvaside olemasolu ja liik;
16) navigatsioonimärkide arv ja kirjeldus;
17) stividoritööde võimalus;
18) olmeprahi vastuvõtu võimalus ja kogus;
19) pilsivee vastuvõtu võimalus ja kogus;
20) heitvete vastuvõtu võimalus ja kogus;
21) muude saasteainete vastuvõtu võimalus;
22) kaldatualettide arv;
23) kütusega varustamise võimalus ja kogus;
24) joogiveega varustamise võimalus ja kogus;
25) tuukritööde võimalus;
26) remondi- ja värvimistööde võimalus;
27) teostatava remondi liik;
28) laeva ühendamise võimalus sidesüsteemidega;
29) laeva ühendamise võimalus energiasüsteemidega;
30) meditsiinipunkti olemasolu;
31) meditsiinipunkti personali arv;
32) lastitöötlemisterminali iseloomustus;
33) raudteede iseloomustus;
34) maismaateede iseloomustus;
35) sadama valdaja nimi, äriregistrikood ja kontaktandmed;
36) laevaliikluse korraldaja nimi, äriregistrikood ja kontaktandmed;
37) valveteenuse korraldaja nimi, äriregistrikood ja kontaktandmed;
38) valverežiimi kirjeldus;
39) riikliku järelevalve kontaktandmed sadamas;
40) tollikontrolli, toidukontrolli, veterinaarkontrolli, taimekaitsekontrolli ja laevakontrolli olemasolu sadamas;
41) müra ja prahti tekitavate tööde tegemise võimalus;
42) keevitustööde lahtise tulega tegemise võimalus;
43) pardataguste tööde tegemise võimalus;
44) paatide ja parvede veeskamise võimalus;
45) ballasti pumpamise võimalus;
46) raskeveokite pesemise võimalus;
47) peamasina remondi võimalus;
48) sadama skeem;
49) sadama terminalide kohta – nimi, liik ja läbilaskevõime;
50) sadama kaide kohta – identifikaatorid, pikkused, süvised, vendritüübid, haalamispollari tüübid, ro-ro-laeva teenindusvõimalus, reisilaeva teenindusvõimalus, kütuse ja joogivee hankimise võimalus, kohalikku telefonivõrku lülitamise võimalus, rahvusvahelisse telefonivõrku lülitamise võimalus, laeva ühendamise võimalus energiasüsteemidega;
51) ankrukohtade identifikaatorid, sügavus, merepõhja iseloomustus;
52) ro-ro-laeva rambi kohta – kai identifikaator, rambi identifikaator, pikkus ja süvis;
53) kanali nimi, pikkus ja laius;
54) tuleohutusvahendite liik ja arv;
55) abilaeva nimi, laevaregistri registreerimisnumber ja liik;
56) lao tüüp ja üldpindala.
(9) Registrisse kantakse järgmised andmed õhusõidukite kohta:
3) tootja seerianumber;
5) kasutuseesmärk;
6) omaniku nimi;
7) omaniku asukoha aadress;
8) omaniku äriregistrikood;
10) värvus;
11) istekohtade arv;
12) maksimaalne stardimass;
14) mootorite arv;
15) lennukaugus;
16) lennukõrgus;
17) avariimajaka sageduse kood (ELT kood).
(10) Registrisse kantakse järgmised andmed veesõidukite kohta:
3) omaniku nimi;
4) omaniku äriregistrikood / isikukood;
5) omaniku kontaktandmed;
6) Rahvusvahelise Mereorganisatsiooni kood (IMO kood);
7) mere liikuvteenistuse tunnusnumber (MMSI kutsung);
8) pardanumber;
10) kodusadam;
11) merelaev;
12) jääklass;
13) registri peatükk;
14) laeva tüüp tegevusala järgi;
15) mootori tüüp;
16) mootori üldvõimsus;
17) sõukruvide arv;
18) kiirus;
19) laevakere materjal;
20) kogumahutavus;
21) puhas mahutavus;
22) pikkus;
23) laius;
24) parda kõrgus;
25) süvis;
26) kandevõime;
27) reisijate arv;
28) merekõlblikkuse tunnistuse kehtivuse kuupäev.
(11) Registrisse kantakse järgmised andmed puurkaevude kohta:
1) puurkaevu katastrinumber;
2) puurkaevude asukoha koordinaadid;
3) puurkaevu asukoht (maakond, vald, linn);
4) puurkaevu puurimise aasta;
5) puurkaevu sügavus meetrites;
6) veevõtt puurkaevust;
9) vee keemiline koostis.
(12) Registrisse kantakse järgmised andmed spordirajatiste kohta:
1) spordikeskuse nimi;
5) kontaktisik ja tema kontaktandmed;
6) staadioni kohta – spordikeskuse nimi, staadioni nimi, liik, tüüp, pikkus, laius, ringraja pikkus, radade arv, kattematerjali liik, riietusruumide arv, mahutavus, pesemisruumide arv, dušikohtade arv, saunade arv, mahutavus, WC-kohtade arv, õpperuumide arv, mahutavus, toitlustuskohtade arv, pealtvaatajate WC-kohtade arv;
7) spordisaali ja spordihalli kohta – spordikeskuse nimi, saali/halli liik, pindala, pikkus, laius, teisaldatav vahesein, treeningmattide arv, suurus, riietusruumide arv, mahutavus, pesemisruumide arv, dušikohtade arv, saunade arv, mahutavus, WC-kohtade arv, õpperuumide arv, mahutavus, toitlustuskohtade arv, pealtvaatajate WC-kohtade arv;
8) ujula kohta – spordikeskuse nimi, ujula nimi, basseini pikkus ja laius, maksimaalne sügavus, minimaalne sügavus, radade arv, mahutavus, riietusruumide arv, mahutavus, pesemisruumide arv, dušikohtade arv, saunade arv, mahutavus, WC-kohtade arv, õpperuumide arv, mahutavus, toitlustuskohtade arv, pealtvaatajate WC-kohtade arv;
9) lasketiiru kohta – spordikeskuse nimi, lasketiiru nimi ja tüüp, raja pikkus, laskekohtade arv, liikuvate sihtmärkide arv, riietusruumide arv, mahutavus, pesemisruumide arv, dušikohtade arv, saunade arv, mahutavus, WC-kohtade arv, õpperuumide arv, toitlustuskohtade arv, pealtvaatajate WC-kohtade arv.
(13) Registrisse kantakse järgmised andmed jäätmekäitluskohtade kohta:
1) jäätmekäitluskohtade üldandmed – kood, nimi, jäätmekäitluskoha katastriüksuse tunnus, jäätmekäitluskoha aadress, asukoha koordinaadid, ettevõtte nimi, ettevõtte äriregistrikood, ettevõtte aadress, ettevõtte kontaktandmed, lähim maantee, kaugus maanteest (km);
2) jäätmekäitluskohtade võimekus – jäätmekäitluskoha kood, käideldavate jäätmete kood, käideldavate jäätmete maksimaalne kogus (tonni/aastas).
(14) Registrisse kantakse järgmised andmed alajaamade kohta:
4) asukoha aadress, tüüp;
5) ehitusaasta;
6) nimivõimsus;
7) kasutatav võimsus.
(15) Registrisse kantakse järgmised andmed äriühingu tegevusalade põhjal:
2) ärinimi;
3) Eesti majanduse tegevusalade klassifikaatori kood;
4) Eesti haldus- ja asustusjaotuse klassifikaatori (edaspidi EHAK) kood;
5) asukoha aadress;
6) äriühingu sidevahendi tüüp;
7) äriühingu sidevahendi aadress.
(16) Registrisse kantakse järgmised andmed raudteede kohta:
1) avatud raudteejaamad:
2) raudteejaama asukoha koordinaadid;
3) raudteejaama nimi;
4) raudteejaama aadress;
5) raudteejaama kontaktandmed;
6) jaamadevahelised kaugused;
7) jaamades teostatavate operatsioonide loetelu;
8) ühenduste arv;
9) rampide arv ja liik;
10) raudtee tähis;
11) raudtee nimi ja pikkus;
12) raudtee nimi, mille juurde liin kuulub;
13) raudtee algus, raudtee lõpp;
14) raudteel paiknevate pöörmete arv ja rööpme laius;
15) tee kasutus avalikuks otstarbeks;
16) ühendused teiste teedega;
17) raudteeveeremi vastuvõtt/ärasaatmine.
(17) Registrisse kantakse järgmised andmed raudteeveeremite kohta:
1) veduri kohta – alaliik, jõuseadme alaliik, kasutatava kütuse liik;
2) elektrirongivaguni kohta – piirkiirus, vaguni tühimass, vaguni arvestusmass, istekohtade arv, alaliik;
3) diiselrongivaguni kohta – jõuseadme liik, kasutatava kütuse liik, piirkiirus, vaguni tühimass, vaguni hõõrdemass, vaguni arvestusmass, piirkoormus ühele rattapaarile, istekohtade arv;
4) reisivaguni kohta – liik, vaguni küttesüsteem, kliimaseade, elektrisüsteemi tüüp, rattapaaride arv, piirkiirus, vaguni tühimass, vaguni arvestusmass, piirkoormus ühele rattapaarile, magamiskohtade arv, postivaguni kandejõud, vaguni rahvusvaheline number;
5) kaubavaguni kohta – liik, vaguni mudeli number, rattapaaride arv, piirkiirus, vaguni tühimass, vaguni täismass, piirkoormus ühele rattapaarile, kandejõud, vaguni rahvusvaheline registreerimisnumber;
6) eriveeremi alaliik, kandejõud, kohtade arv, tõsteseadme tõstejõud;
7) eriotstarbelise veeremi alaliik, tõsteseadme tõstejõud.
(18) Registrisse kantakse järgmised andmed maanteede kohta:
1) tee pikkus, asukoha koordinaadid, kattematerjal, sildade arv, viaduktide arv, estakaadide arv, tunnelite arv;
2) silla pikkus, laius, asukoha koordinaadid, kandejõud, kandekonstruktsioonide materjal, ehitusaasta;
3) viadukti pikkus, laius, asukoha koordinaadid, kandejõud, kandekonstruktsioonide materjal, ehitusaasta;
4) estakaadi pikkus, laius, asukoha koordinaadid, kandejõud, kandekonstruktsioonide materjal, ehitusaasta;
5) tunneli pikkus, laius, asukoha koordinaadid, kõrgus.
(19) Registrisse kantakse järgmised andmed lennuväljade kohta:
1) Rahvusvahelise Tsiviillennunduse Organisatsiooni (International CivilAviationOrganization – ICAO) kood;
2) lennuvälja skeem;
3) nimi, asukoha aadress;
5) põhifunktsioon;
6) avatus rahvusvahelisteks vedudeks;
7) maa-ala üldpindala;
8) omaniku nimi, juriidilise isiku registrinumber;
9) omaniku asukoha aadress;
10) omaniku kontaktandmed;
11) teenuse pakkuja nimi;
12) teenuse pakkuja registrinumber;
13) teenuse pakkuja asukoha aadress;
14) teenuse pakkuja kontaktandmed;
15) laadimiskiirus;
16) remondi võimalus;
17) remondi liik;
18) terminali läbilaskevõime;
19) WC-kohtade arv;
20) söökla olemasolu;
21) söökla personali arv;
22) söökla kohtade arv;
23) lennujaama identifikaator;
24) ohutustehnika liik ja kogus;
25) lennuraja pikkus, kandevõime, seisukord, kattematerjal;
26) perrooni kandevõime ja pindala;
27) valveseadmete liik ja arv;
28) lao liik ja pindala;
29) kasutatava kütuseliigi nimetus, pumpamiskiirus, kütusehoidla mahutavus, reservkütuse kogus;
30) radari tüüp ja kogus;
31) transporditehnika nimetus ja arv.
(20) Registrisse kantakse järgmised andmed katastriüksuste kohta:
2) katastriüksuse nimi ja aadress;
3) katastriüksuse asukoht (EHAK kood);
5) katastri sihtotstarve;
6) omaniku kood;
7) omaniku nimi;
8) omaniku kontaktaadress.
1) Kaitseväe Peastaap, väeliikide staabid, Kaitseväe Logistikakeskus, kaitseringkondade staabid ning Kaitseliidu Peastaap;
2) Veeteede Amet;
3) Maa-amet, Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus ning Eesti Geoloogiakeskuse OÜ;
4) OÜ Jaotusvõrk;
6) Eesti Riiklik Autoregistrikeskus;
7) Tehnilise Järelevalve Amet;
9) Maanteeamet;
10) Tervishoiuamet;
11) Registrite ja Infosüsteemide Keskus;
12) Majandus- ja Kommunikatsiooniministeerium.
§ 10. Andmete registrisse kandmine ja andmete töötlemise kord
(1) Andmed esitatakse registrisse digitaalkujul või paberkandjal.
(2) Registri volitatud töötleja kannab andmed registrisse kahe tööpäeva jooksul alates andmete saabumisest.
(3) Andmeid töödeldakse automatiseeritud andmetöötluse abil ja käsitsi.
(1) Andmete säilitamisel, arhiveerimisel ja hävitamisel lähtutakse «Riigisaladuse ja salastatud välisteabe seadusest» ja «Arhiiviseadusest», nende alusel antud õigusaktidest ning vastutava töötleja kehtestatud korrast.
(2) Registriandmeid säilitatakse 10 aastat.
§ 12. Registriandmete muutmine ja ebaõigete andmete parandamine
(1) Registrisse kantud andmete muutumise korral esitab registriandmete esitaja volitatud töötlejale uued andmed, mille alusel volitatud töötleja muudab kande kahe tööpäeva jooksul.
(2) Kui volitatud töötleja avastab ebaõiged andmed, esitab ta registriandmete esitajale järelepärimise ebaõigete andmete kohta.
(3) Kuni kande parandamiseni suletakse ebaõiged andmed. Volitatud töötleja on kohustatud informeerima registriandmeid saanuid registriandmete parandamisest.
(2) Registriandmetele juurdepääsu alused, juurdepääsu sulgemine ja juurdepääsuloa andmine, andmisest keeldumine või tühistamine toimub «Riigisaladuse ja salastatud välisteabe seaduse» ning selle alusel kehtestatud õigusaktidega sätestatud korras.
(1) Andmeid väljastatakse registrist kirjaliku päringu alusel põhjendatud huvi olemasolul.
(2) Registriandmed, millele on õigusakti alusel kehtestatud juurdepääsupiirang, väljastatakse õigustatud isikule kirjaliku avalduse alusel paberkandjal või digitaalselt kooskõlas «Isikuandmete kaitse seaduse» ja «Riigisaladuse ja salastatud välisteabe seadusega».
(3) Muu teave väljastatakse «Avaliku teabe seaduses» sätestatud korras.
§ 16. [Kehtetu – RT I 2008, 7, 54 – jõust. 11.02.2008]
(1) Järelevalvet registri pidamise üle teostavad:
1) andmekaitse järelevalveasutus «Avaliku teabe seaduse» ja põhimääruse täitmise osas;
2) riigisaladuse kaitse järelevalveasutus «Riigisaladuse ja salastatud välisteabe seaduse» ja selle alusel kehtestatud õigusaktide täitmise osas.
(2) Puuduste ilmnemise korral registri pidamisel on registri vastutav töötleja kohustatud likvideerima järelevalvet teostanud isiku ettekirjutuses märgitud puudused määratud tähtaja jooksul.
Registri pidamise kulud kaetakse riigieelarvest volitatud töötleja eelarve kaudu.
[RT I 2006, 42, 323 – jõust. 8.10.2006]
(2) Registri likvideerimine toimub kooskõlas “Arhiiviseaduse” ning “Riigisaladuse ja salastatud välisteabe seadusega.


text:
Õigus austusele perekonna- ja eraelu vastu – Eesti Inimõiguste Keskus
Tagasi eelmise peatüki juurde (“Õigus õiglasele kohtulikule arutamisele”)
Edasi järgmise peatüki juurde (“Sõnavabadus”)
Kari Käsper ja Eve Pilt
Andmekaitse vallas võib positiivse näitena tuua Andmekaitse Inspektsiooni (AKI) jätkuvat tegevust andmekaitse põhimõtete selgitamisel, eriti läbi soovituslike juhendite avaldamise.[i] 2010. aastal olulisi muudatusi isikuandmete kaitsega seonduvatesse seadustesse ei tehtud.
Märkimisväärse kaasusena seoses isikuandmete kaitsega võiks välja tuua erakonna Isamaa ja Res Publica Liit (IRL) valimiskampaania raames läbi viidud elektroonilise küsitluse „IRL kuulab Sinu häält!“, mille käigus koguti ja töödeldi isikuandmeid. AKI leidis oma järelevalvemenetluse tulemusena, et otseturustuse eesmärgil (tulevikus poliitilise sisuga seotud sõnumite edastamiseks) kogutud andmeid ei tohiks sellel eesmärgil kasutada, sest küsitlusankeedil ei olnud vastajatele jäetud selget võimalust andmete töötlemisest loobuda, mistõttu on andmesubjektilt saadud nõusolek kehtetu.[ii] Täiendavalt avaldas AKI 2010. aasta oktoobris ka soovitusliku juhise isikuandmete kasutamise kohta valimiskampaanias.[iii]
Puuetega inimeste õigusest eraelule puuetega inimeste õiguste konventsiooni ratifitseerimise vaatenurgast
Eesti President allkirjastas Puuetega inimeste õiguste konventsiooni (PÕIK) 2007. aasta 25. septembril. Sotsiaalministeeriumis valmis 2010. aasta oktoobris PIÕK ja selle lisaprotokolli ratifitseerimise eelnõu, milles muuhulgas tuuakse välja Eesti kavatsus
„[teha] artiklile 12 deklaratsiooni, mille kohaselt [Eesti] selgitab, et meie arusaamist mööda ei saa artiklit 12 tõlgendada kohustusena kõrvaldada kõik teovõime piiramise võimalused. Eesti jätab endale õiguse jätkata senist riiklikku praktikat, mille kohaselt võib kohus määrata piiratud teovõimega isikule eestkostja.“[iv]
PIÕK artikkel 12 lg 2 sätestab nimelt, et puuetega inimestel on õigus- ja teovõime kõigis eluvaldkondades teistega võrdsetel alustel.[v]
Selle sättega ilmses vastuolus on tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 204 lg 2, mille alusel võib kohus alustada eestkostja määramise menetlust, kui tal on kahtlus menetlusosalise tsiviilkohtumenetlusteovõimes.[vi]
Eesti Patsientide Esindusühing (EPE) on tõstatanud küsimuse, kas Eesti Vabariigi põhiseaduse ja ka Puuetega inimeste õiguste konventsiooniga on kooskõlas asjaolu, et isiku tsiviilkohtumenetluse teovõime kontrollimiseks määrab kohus kohtupsühhiaatrilise ekspertiisi. Kusjuures, on üldiselt teada, et kohtupsühhiaatril puuduvad õigusalased teadmised ja ta ei saa seetõttu olla eksperdiks TsMs § 293 lg 1 mõttes. EPE on küsimust tõstatanud nii Justiitsministeeriumis kui ka õiguskantsleri kantseleis, kuid saanud siiani vastuseid, mille kohaselt TsMS §-s 204 lg 2 sisalduv regulatsioon on vajalik ja aitab väidetavalt kaitsta piiratud teovõimega isiku õigusi tsiviilkohtumenetluses.
Nii näiteks leidis õiguskantsler oma vastuses EPE selgitustaotlusele järgmist:
„[T]eovõime ning tsiviilkohtumenetlusteovõime ei ole otseselt seotud. Isik, kelle tsiviilkohtumenetlus-teovõimet piiratakse, ei pruugi ilmtingimata olla võimetu iseseisvalt tegema kehtivaid tehinguid mistahes teistes eluvaldkondades. Siiski saab ka tsiviilkohtumenetlusteovõime piiramise aluseks olla vaid isikul esinev vaimse tervise häire. Tsiviilkohtumenetlusteovõime piiramise aluseks olla võiva häire tunnuseks saaks põhiliselt olla see, et isik hindab oma faktilist ja õiguslikku olukorda vääralt ning seda mitte oma puudulike õiguslike teadmiste tõttu, vaid võrreldes õigusteadmisteta vaimselt terve inimesega. Selliste kahtluste tekkimisel peabki kohus TsMS § 204 lõikes 1 toodud viisil kontrollima menetlusosaliste tsiviilkohtumenetlusõigusvõime ja tsiviilkohtumenetlusteovõime olemasolu. Tsiviilkohtumenetlusteovõime kontrollimiseks võib kohus kaasata ka vastava erialaeksperdi. Vaimse tervise häire olemasolu hindamiseks pädevaks isikuks on kahtlemata psühhiaater. Siiski tuleb rõhutada, et kindlasti ei saa tsiviilkohtumenetlusteovõime piiramise aluseks olla vaid asjaolu, et isik soovib oma erinevaid õigusi ja vabadusi kaitsta kohtusse pöördumise teel“.[vii]
Vastupidiselt õiguskantsleri kinnitusele kontrollivad kohtud TsMS § 204 lg 2 alusel alustatud menetluses mitte ainult inimese tsiviilkohtumenetluse teovõimet vaid allutavad ekspertiisile kõik inimese elu valdkonnad, k.a näiteks võime teostada valimisõigust, teha isesesvalt tehinguid, õigus otsustada oma ravi ja igapäevaelu korraldamise üle, õigus teha testamenti, õigus abielluda jne.[viii] Seega sekkub kohus tarbetult inimese eraellu ka nendes küsimustes, milles keegi ei ole taotlenud kohtult isiku teovõime piiramist.
Eestkostja määramisest võiks tsiviilkohtumenetlusteovõime teostamise eesmärgil abi olla siis, kui eestkostjaks määratakse õigusteadmistega isik, kes tõepoolest on võimeline hindama seda, kas väidetavalt piiratud teovõimega isiku poolt kohtule esitatud avaldus on põhjendatud ja tõendatud. Tavapäraselt määratakse isikule eestkostjaks mõni õigusteadmisteta lähedane või kohalik omavalitsus, kellel samuti puudub kompetents isiku esindamiseks tsiviilkohtumenetluses.
Euroopa Liit ratifitseeris PIÕK 2010. aasta 23. detsembril, mis tähendab, et Euroopa Komisjon, Parlament, Euroopa Nõukogu ja Euroopa Kohus võtavad endale kohustuse järgida PIÕK-s sätestatud puuetega inimeste õigusi.[ix] Eestis on hetkel PIÕK ratifitseerimine veel menetlemisel. Vastav eelnõu on siiski juba välja töötatud ja koos seletuskirjaga vastavatele organisatsioonidele saadetud.[x] Seletuskirjast selgub sotsiaalministeeriumi soov teha konventsioonile deklaratsioon seoses eestkostja määramise regulatsiooniga Eestis. Sotsiaalministeeriumi ettepanek on järgmine: „Eesti jätab endale õiguse jätkata senist riiklikku praktikat, mille kohaselt võib kohus määrata piiratud teovõimega isikule eestkostja.“ Raske on hetkel hinnata sellise deklaratsiooni ja kavatsuse mõju. On võimalik, et Eestil võib tekkida vajadus selgitada sellist praktikat Euroopa Liidu Kohtu ees, kuid võttes arvesse, et vastavalt Euroopa Liidu tehtud reservatsioonile on igal EL liikmesriigil õigus teha iseseisvaid reservatsioone, on tegemist siiski piiratud võimalusega.[xi]
– Ratifitseerida ÜRO puuetega inimeste õiguste konventsioon reservatsioone tegemata ning muuta senine teovõime piiramise ja eestkostja määramise regulatsioon konventsioonile vastavaks.
– Suurendada oluliselt eestkostjaks määratud inimeste kompetentsi, et tagada piiratud teovõimega isikute õiguste tõhus kaitse.
[i] Vt ka Andmekaitse Inspektsioon (2011). Andmekaitse Inspektsiooni aastaaruanne „Avaliku teabe seaduse ja isikuandmete kaitse seaduse täitmisest aastal 2010.” Tallinn, 2011. Arvutivõrgus kättesaadav: http://www.aki.ee/download/1862/AKI%202010%20aasta%20ettekanne.pdf.
[ii] Andmekaitse Inspektsioon (2011). Pressiteade: Järelevalvemenetlus IRL küsitluse asjas jõudis lõpule.3.11.2010. Arvutivõrgus kättesaadav: http://www.aki.ee/est/index.php?part=news&id=301&group=3.
[iii] Andmekaitse Inspektsioon (2011). Juhis: Isikuandmete kasutamine valimiskampaanias. 8.10.2010. Arvutivõrgus kättesaadav: http://www.aki.ee/download/1750/Isikuandmete%20kasutamine%20valimiskampaanias%20-%20juhis%20erakondadele.pdf.
[iv] Sotsiaalministeerium (2010). Seletuskiri „Puuetega inimeste õiguste konventsiooni ratifitseerimine ja konventsiooni fakultatiivprotokolliga ühinemine“ seaduse eelnõu kohta. 7.10.2010. Arvutivõrgus kättesaadav: http://www.ead.ee/orb.aw/class=file/action=preview/id=375878/Eeln6u_seletuskiri.pdf.
[v] Puuetega inimeste õiguste konventsioon. Vastu võetud New Yorkis 13.12.2006. Eesti allkirjastanud 25.09.2007. Arvutivõrgus kättesaadav: http://www.tallinnakoda.ee/site/data/yro_puuetega_inimeste_oiguste_konventsioon_ja_fakultatiivprotokoll.doc.
[vi] Tsiviilkohtumenetluse seadustiku (RT I 2005, 26, 197 … RT I, 30.12.2010, 2) § 204 lg 2 sätestab, et kui kohtul on kahtlus füüsilisest isikust menetlusosalise tsiviilkohtumenetlusteovõimes, võib ta isikult nõuda arsti arvamuse esitamist või korraldada ekspertiisi. Kui isik sellest keeldub või kui esitatud dokumendid ei kõrvalda kohtu kahtlust, algatab kohus menetluse menetlusosalisele eestkostja määramiseks.
[vii] Õiguskantsler (2010). Lõppvastus nr 6-1/100634/1003271 (1.06.2010). Arvutivõrgus kättesaadav: http://www.oiguskantsler.ee/public/resources/editor/File/NORMIKONTROLLI_MENETLUSED/Seisukoht_vastuolu_mittetuvastamise_kohta_/2010/Eesti_Patsientide_Esindus_hing_vastuolu_mittetuvastamine_TsMS__204_lg_2_p_hiseadusp_rasus.pdf. Punkt 11.
[viii] Nt Harju Maakohus. Kohtumäärus tsiviilasjas nr 2-09-63050 (29.03.2010).
[ix] Tabel allkirjastamistest ja ratifitseerimistest arvutivõrgus kättessaadaval: http://treaties.un.org/Pages/ViewDetails.aspx?src=TREATY&mtdsg_no=IV-15&chapter=4&lang=en.
[x] Vt nt Sotsiaalministeerium (2010). Sotsiaalministeerium: edastame kooskõlastamiseks ja arvamuse avaldamiseks puuetega inimeste õiguste konventsiooni ratifitseerimise ja konventsiooni fakultatiivprotokolliga ühinemise seaduse eelnõu. Eesti Puuetega Naiste Ühing, 28.09.2010. Arvutivõrgus kättesaadav: http://www.epnu.ee/index.php?1,10,13,2007,2,608.
[xi] Euroopa Liit (2007). Deklaratsioon. Arvutivõrgus kättesaadav: http://treaties.un.org/Pages/ViewDetails.aspx?src=TREATY&mtdsg_no=IV-15&chapter=4&lang=en#EndDec.

matches:
kohus
§ 204
kohus
kohus
§ 293
kohus
§ 204
kohus
§ 204
kohus
Kohus
kohus
§ 204
kohus


text:
Riigikogu ToimetisedEelmised numbridNr 19Eesti õigusruumi puutepunktidest Euroopa Inimõiguste Kohtuga
Tartu Ülikooli rahvusvahelise suveülikooli peaspetsialist
Eesti õigusruumis on mitmeid valdkondi, kus õigusnormidega kehtestatud regulatsioon või nende kohaldamise praktika võib olla vastuolus Euroopa Inimõiguste Kohtu käsitlusega.
Euroopa Inimõiguste Kohtusse (edaspidi EIK) saavad pöörduda individuaalavaldusega füüsilised ja juriidilised isikud, kes on mõne Euroopa Nõukogu liikmesriigi jurisdiktsiooni all. Menetlus toimub kahes etapis. Kõigepealt tehakse otsus avalduse vastuvõetavuse kohta (decision about admissibility) Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 35 alusel. Nende avalduste suhtes, mis EIK tunnistas vastuvõetavaks, teeb ta sisulise kohtuotsuse (judgment on the merits), olles eelnevalt vajaduse korral teinud osapooltele, s.t rikkumise väite esitanud isikule ja vastustava riigi valitsusele ettepaneku sõbraliku kokkuleppe sõlmimiseks (friendly settlement).
Kui rääkida Eesti õigusruumi puutepunktidest Euroopa Inimõiguste Kohtuga, siis võib väga suure üldistusastmega väita, et selliseid puutepunkte on kolmes valdkonnas. Esiteks on Euroopa Inimõiguste Kohtu poolt Eesti suhtes tehtud kohtulahendeid analüüsides võimalik leida teatud põhiõiguste sagedamini esinevaid rikkumisi konkreetselt Eestis. Siit on põhimõtteliselt võimalik järeldada, kas Eesti õigusruumis, s.t nii kehtivates õigusaktides kui ka nende rakendamisel võib esineda teatud struktuurseid probleeme põhiõiguste kaitse aspektist.1
Teine valdkond on EIK kohtupraktika arvestamine Riigikohtu ja madalamalseisvate kohtute praktikas. Ning kolmas valdkond on küsimus Eesti mõnedest õigusaktidest või õiguspraktikast mingis küsimuses, mis tõenäoliselt ei ole kooskõlas EIK praktikaga Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni tõlgendamisel, kuid millesse puutuvalt ei ole EIK teinud Eesti suhtes sisulisi kohtulahendeid. Viimane ei välista siiski võimalust neid õigusakte või õiguspraktikat vaidlustada Eesti kohtutes viitega konventsiooni sätetele.
Eesti Vabariigi põhiseaduse 15. paragrahvi teine lause tagab küll õiguse taotleda mis tahes asjassepuutuva õigusakti või toimingu tunnistamist põhiseadusvastaseks oma kohtuasja läbivaatamisel, kuid selgusetu on, kas see põhiseadusnorm tagab õiguse taotleda sellise õigusakti või toimingu tunnistamist vastuolus olevaks ka konventsiooniga. Võimalik, et selline õigus eksisteerib koosmõjus põhiseaduse paragrahviga 123. Käesolev artikkel käsitleb lühidalt kõiki kolme eelnimetatud valdkonda.
Lahendid Eesti suhtes
Käesoleva artikli kirjutamise ajal 2009. aasta aprilli alguses on EIK teinud Eestist lähtunud avalduste suhtes 18 sisulist kohtuotsust. (EIK lahendid on avalikult kättesaadavad nn HUDOC andmebaasis. Sisulises kohtuotsuses tuvastab EIK konventsiooni mõne sätte rikkumise või mitterikkumise, kuid tema pädevuses ei ole jõustunud riigisisest kohtulahendit tühistada (vt Maruste 2004). Otsuseid avalduse vastuvõetavuse kohta on andmebaasis 57, millest üle poolte puhul on avaldus tunnistatud kas vastuvõetamatuks või menetlus lõpetatud. Siiski sisaldab EIK andmebaas ainult jäämäe veepealset osa. Kuivõrd Eestist on EIK-le esitatud üle 1000 avalduse konventsioonis või selle lisaprotokollides tagatud põhiõiguste väidetava rikkumise kohta (EIK lahendite statistika), teeb EIK avaldamisele kuuluva lahendi avalduse vastuvõetavuse suhtes vähem kui 5 protsendil juhtudest. (EIK statistika kohta, vt kohtu iga-aastaseid raporteid.)
Suuremal osal juhtudest saadab EIK registraator avalduse esitajale lihtkirja, milles teatab EIK kolmest kohtunikust koosneva kohtukoja otsusest avalduse mittevastuvõetavuse kohta, esitamata põhjenduseks mingeid sisulisi selgitusi. EIK praktika viimaste aastate analüüs on viinud järeldusele, et avalduse vastuvõetavaks tunnistamine tähendab suure tõenäosusega seda, et sisulise menetluse käigus tuvastatakse ka konventsiooni või selle lisaprotokolli sätete rikkumine. Eesti suhtes vastuvõetavaks tunnistatud 18 avalduse puhul jättis EIK rikkumise tuvastamata ainult kahel juhul – seega tähendab vastuvõetavaks tunnistatud avaldus ligi 90-protsendilise tõenäosusega riigi “kaotust”. Leides, et alust rikkumise tuvastamiseks ei ole, “säästab” EIK avaldajat sellest, et tunnistab kõigepealt tema avalduse vastuvõetavaks, kuid seejärel rikkumist ei tuvasta (Susi 2006).
Milliseid põhiõigusi rikutakse
Artikli autori arvates tuleks Eesti suhtes tehtud EIK sisuliste kohtuotsuste üldistamisel esile tõsta järgmiste põhiõiguste rikkumisi.
Põhiõiguste riive seoses sellega, et kriminaalkohtus tehtud otsus tugines tunnistajate ütlustele, keda ei olnud avalikul kohtuistungil üle kuulatud. Tegemist on konventsiooni artikli 6 (3) “d” rikkumisega. Konventsiooni artikli 6 (3) “d” kohaselt on igaühel, kellele on esitatud kriminaalsüüdistus, õigus küsitleda ise või lasta küsitleda süüdistuse tunnistajaid, saavutada omapoolsete tunnistajate kohalekutsumine ja nende küsitlemine süüdistuse tunnistajatega võrdsetel tingimustel. Kohtuasjades Taal versus Eesti (EIK kohtuotsus 22.11.2006, avaldus nr 13249/02) ja Pello versus Eesti (EIK kohtuotsus 12.04.2007, avaldus nr 11423/03) tuvastas EIK konventsiooni rikkumise põhjusel, et esimese astme kohtuotsus tugines määravas osas tunnistajate ütlustele, mis olid saadud kohtueelse uurimise käigus. EIK heitis Eesti kohtutele ette ka seda, et nad ei teinud kõike endast olenevat selleks, et tagada nende tunnistajate ilmumine kohtuistungile.
Rikkumised seoses isiku kohtueelse kinnipidamise seaduspärasusega. Siinkohal viidatud kohtuasjades on avaldajad väitnud konventsiooni artikli 5 (3) rikkumist, mille kohaselt iga seaduslikult vahistatu või kinnipeetu toimetatakse viivitamata kohtuniku või mõne muu seadusjärgse õigusvõimuga ametiisiku ette ning tal on õigus asja kohtulikule arutamisele mõistliku aja jooksul või vabastamisele kuni asja arutamiseni. Nii on kohtuasjades Harkmann versus Eesti (EIK kohtuotsus 11.07.2006, avaldus nr 2192/03) ja Bergmann versus Eesti (EIK kohtuotsus 29.05.2008, avaldus nr 38241/04) tuvastatud avaldajate põhiõiguste rikkumine seoses sellega, et neid ei toimetatud esimesel võimalusel kohtuniku ette, kellel oli pädevus otsustada nende kinnipidamise seaduspärasuse ja põhjendatuse üle. Kohtuasjas Pihlak versus Eesti (EIK kohtuotsus 21.06.2005, avaldus nr 73270/01) jäi Eesti kaotajaks seetõttu, et avaldaja esialgsel kinnipidamisel ning selle pikendamisel kasutas kohtunik oma otsuse motiveerimiseks lühikest ja standardset formuleeringut, millest võis järeldada pealiskaudsust – et mitte öelda hoolimatust – isiku individuaalse olukorra analüüsil.
Mõistliku menetlusaja rikkumised konventsiooni artikli 6 (1) tähenduses. Konventsiooni artikli 6 (1) esimese lause kohaselt on igaühel oma tsiviilõiguste ja -kohustuste või temale esitatud kriminaalsüüdistuse üle otsustamise korral õigus õiglasele ja avalikule asja arutamisele mõistliku aja jooksul sõltumatus ja erapooletus, seaduse alusel moodustatud õigusemõistmise volitustega institutsioonis. EIK on mõistliku menetlusaja rikkumise tuvastanud neljas kohtuasjas: Treial versus Eesti (EIK kohtuotsus 2.12.2003, avaldus nr 48129/99), Shchiglitsov versus Eesti (EIK kohtuotsus 18.01.2007, avaldus nr 35062/03), Saarekallas OÜ versus Eesti (EIK kohtuotsus 8.11.2007, avaldus nr 11548/04) ja Missenjov versus Eesti (EIK kohtuotsus 29.01.2009, avaldus nr 43276/06). (Ülevaade EIK kohtupraktikast seoses ebamõistliku menetlusajaga, sealhulgas mõistliku menetlusaja mõiste määratlemisega, vt Study on the Effectiveness of National Remedies in respect of Excessive Length of Proceedings adopted by the Venice Commission at its 69th Plenary Session (Venice, 15–16 December 2006) (CDL – AD (2006) 036rev. Raporti tõlge on kättesaadav ka justiitsministeeriumi koduleheküljelt.)
Õigus tõhusale menetlusele
Rikkumised seoses mõistliku menetlusaja nõude rikkumisega moodustavad viimasel kümnendil arvestatava osa EIK-le esitatud avaldustest ning see on viinud EIK nõudeni, et Euroopa Nõukogu lepinguosalised riigid peavad tagama oma jurisdiktsiooni all olevatele isikutele riigisisese kaebevõimaluse ebamõistliku menetlusaja kaebuste sisuliseks läbivaatamiseks ja vajaduse korral õiglase hüvitise määramiseks (Kudla versus Poola, EIK kohtuotsus 26.11.2002, Reports of Judgments and Decisions 2000-XI, p 146–148). Sellise menetluskorra puudumine on EIK käsitluses konventsiooni artikli 13 rikkumine. Konventsiooni artikli 13 kohaselt: “Igaühel, kelle käesolevas konventsioonis sätestatud õigusi ja vabadusi on rikutud, on õigus tõhusale menetlusele enda kaitseks riigivõimude ees ka siis, kui rikkumise pani toime ametiisik”. Kohtuasjades Saarekallas OÜ versus Eesti ning Missenjov versus Eesti väitis Eesti valitsus, et isikud oleksid võinud pöörduda halduskohtusse kaebusega kohtuasjade venimise tuvastamiseks ning samuti taotleda oma põhiõiguse rikkumise eest õiglast hüvitist. EIK aga ei aktsepteerinud valitsuse argumente kahel peamisel põhjusel: halduskohtumenetluse normid on EIK hinnangul liiga üldise iseloomuga, võimaldamaks sellistes asjades kohtusse pöördumist, ning valitsus ei osundanud mitte ühelegi kohtulahendile, milles halduskohus oleks sellise kaebuse reaalselt läbi vaadanud ja hüvitise määranud (Saarekallas OÜ versus Eesti, EIK kohtuotsus 8.11.2007, p 66, ning Missenjov versus Eesti, EIK kohtuotsus 29.01.2009, p 49 ja 51). Vastustava valitsuse suutmatus toetada oma argumente kohtupraktika näidetega võib sageli viia konventsiooni rikkumise tuvastamiseni (Susi 2008).
Siinkohal tuleb märkida, et EIK hindas kahes viimasena osundatud lahendis kitsalt valitsuse esitatud argumente, mis ei tarvitse kattuda Riigikohtu seisukohtadega. Nii on Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium 30.12.2008 määruses asunud Eesti kohtupraktikas varasemalt mitteesinenud seisukohale ning kohustanud madalamalseisvaid maakohtuid vaatama sisuliselt läbi kaebuse menetlusaja venimise kohta kohe pärast sellise kaebuse esitamist (Riigikohtu kohtuasi nr 3-4-1-12-08, p 21). Kuigi see määrus on tehtud kriminaalasjas ning ei ole selge, kas vastav põhimõte on laiendatav ka tsiviil- ja haldusasjadele, on Riigikohus siin erinevalt EIK-st seisukohal, et Eestis on olemas tõhus riigisisene kaitsevahend ebamõistliku menetlusaja tuvastamiseks. Kui madalamalseisvad kohtud asuvad Riigikohtu juhist täitma ning kujuneb vastavasisuline kohtupraktika, siis võib EIK tulevikus lugeda, et riigisisene kaitsevahend ebamõistliku menetlusaja tuvastamiseks on loodud Riigikohtu suuniste kaudu. (Riikide kohustusest luua riigisisene tõhus kaitsevahend ebamõistliku menetlusaja tuvastamiseks vt Susi 2009.) Vastasel juhul ei oleks aga Riigikogul pääsu eraldi seaduse vastuvõtmisest või olemasolevate kohtumenetluse seaduste muutmisest, vältimaks Eesti suhtes uute, konventsiooni artikli 13 rikkumist tuvastavate EIK otsuste tegemist.
Puudub oma nn kuulus kohtuasi
Eestil puudub oma nn kuulus EIK kohtuasi, mis oleks teatud valdkonna kohtupraktikas võtmetähtsusega lahendiks või milles oleks tuvastatud riigi suhtes “piinlikke” asjaolusid.2 Kõige rohkem on erialakirjanduses käsitlemist leidnud kolm aastatuhande algusesse jäävat kohtulahendit. Need on esiteks kohtuasjad Puhk versus Eesti (EIK kohtuotsus 10.02.2004, avaldus nr 55103/00) ja Veeber versus Eesti (avaldus nr 2) (EIK kohtuotsus 21.01.2003, Reports of Judgments and Decisions 2003-I), milles EIK tuvastas kriminaalseaduse tagasiulatuva kohaldamise ning seetõttu ka konventsiooni artikli 7 (1) rikkumise. Kuivõrd sellistes asjades ei esitata kaebusi EIK-le just sageli, leiavad need kaks Eesti suhtes tehtud kohtulahendit sageli EIK praktika ülevaatlikul esitlemisel ka kasutust (vt Reid 2004; Ovey, White 2002). Teiseks leiab erialakirjanduses äramärkimist üks kahest EIK kohtulahendist, milles Eesti on jäänud “võitjaks” – Tammer versus Eesti (EIK kohtuotsus 6.02.2001, Reports of Judgments and Decisions 2001-I) –, selles käsitletakse poliitiku eraellu sekkumise lubatavuse piire.
Eesti suhtes ei ole tehtud kohtuotsuseid ka nn endiste kõrgete riigiametnike asjades. Seda põhjusel, et Eestis ei ole endisi kõrgeid riigiametnikke nende okupatsiooniaegse tegevuse eest kriminaalkorras süüdi mõistetud. Erialakirjanduses on asutud seisukohale, et avaldused, milles süüdimõistetud endised riigiametnikud väidavad konventsiooni või selle lisaprotokollide rikkumist, moodustasid pärast endiste Nõukogude Liidu mõjusfääri jäänud riikide ühinemist konventsiooniga ühe olulise kategooria nendest riikidest EIK-le esitatud avaldustest (Gross 1996).
Mittevastuvõetavad avaldused
Siiski ei ole nn poliitilised kaebused Eestist täiesti mööda läinud. Nii on EIK tunnistanud mittevastuvõetavaks avaldused endistelt Nõukogude Liidu relvajõudude ohvitseridelt, kes ei soovinud Eestist lahkuda, ehkki osalesid USA abiprogrammis. Endised ohvitserid said USA valitsuselt nn korterivautšeri ning pidid selle eest muretsema elamispinna Venemaal (Nagula versus Eesti, EIK otsus avalduse vastuvõetamatuse kohta 25.10.2005, avaldus nr 39203/02; Vladimir ja Nina Dorochenko versus Eesti, EIK otsus avalduse vastuvõetamatuse kohta 5.01.2006, avaldus nr 10507/03; ning Nikolai, Ljubov ja Oleg Mikolenko versus Eesti, EIK otsus avalduse vastuvõetamatuse kohta 5.01.2006, avaldus nr 16944/03). Siinkohal võib aga EIK tavaliselt filigraansele õigusloogikale teha etteheite selles, et programmi tingimused loeti automaatselt laienenuks ka endiste ohvitseride abikaasadele, kuigi viimased ei olnud mitte kuidagi väljendanud soovi selles programmis osaleda (Vladimir ja Nina Dorochenko versus Eesti, p 12–13, ning Nikolai, Ljubov ja Oleg Mikolenko versus Eesti, p 14).
Samuti esineb EIK ilmne loogikaviga veel ühes “poliitilise” valdkonna otsuses Eesti suhtes. Tegemist on kohtuasjaga, milles isikud olid Eesti kohtus mõistetud süüdi inimsusvastases kuriteos, seoses osalemisega 1949. aasta küüditamises. Kohtuasjas Kolk ja Kislyiy versus Eesti asusid avaldajad seisukohale, et nende tegevuse ajal ei olnud inimsusvastaste kuritegude mõiste määratletud ning neile teada (EIK otsus avalduse vastuvõetamatuse kohta 17.01.2006, Reports of Judgments and decisions 2006 – I). EIK seevastu leidis, et küüditamine oli inimsusvastase kuriteona selgelt määratletud ÜRO Rahvusvahelise Õiguse Komisjoni poolt 1950. aastal vastu võetud nn Nürnbergi Kohtu printsiipides (originaalteksti avaldamismärge: Report of the International Law Commission Covering its Second Session, 5 June – 29 July 1950, Document A/1316, pp 11–14, inimsusvastased kuriteod on sätestatud punktis VI c). EIK eksib oma argumentatsioonis seetõttu (Kolk ja Kislyiy versus Eesti, p 6–7), et 1949. aastal ei saanud küüditamist ellu viinud isikud mitte kuidagi olla teadlikud dokumendi sisust, mis võeti vastu alles järgmisel aastal.
Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika Eesti õigusruumis
Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon on ülimuslik Eesti seaduste suhtes, kuid asetseb õigusaktide hierarhias allpool põhiseadust. Analoogiline olukord, s.t et konventsiooni asend on seaduste ning põhiseaduse vahel – seda põhjusel, et põhiseadus on ainus rahvahääletusel vastuvõetud õigusakt –, esineb enamikus Euroopa Nõukogu liikmesriikides (Polakiewicz 2001, 31, 37–46). Põhiseaduse paragrahvi 123 alusel kohaldatakse Riigikogu ratifitseeritud välislepingu vastuolu korral riigi õigusaktiga esimese sätteid. Konventsiooni kui välislepingu prioriteetsust Eesti õigusaktide suhtes on Riigikohus ka mitmes otsuses kinnitanud (Riigikogu 6.01.2004 otsus kohtuasjas nr 3-1-3-13-03 ja 27.05.1998 otsus kohtuasjas nr 3-4-1-4-98). Möödunud aasta lõpus on Riigikohus ka expressis verbis kinnitanud Eesti kohtute kohustust juhinduda analoogiliste kaasuste lahendamisel EIK praktikast (Riigikohtu kohtuasi nr 3-4-1-12-08, p 21). Seega on nii konventsioon kui ka EIK lahendid Eesti kohtutes otsekohaldatavad. Põhimõtteliselt peaks igaühel olema võimalus esitada kaebus Eesti kohtutesse oma põhiõiguste rikkumise kohta ainult viidetega konventsiooni sätetele ning Eesti kohtud peaksid selle viidatud sätete ja EIK praktika alusel ka lahendama. Kuivõrd põhiseaduse paragrahvi 14 alusel on põhiõiguste tagamine lisaks kohtuvõimule ka seadusandliku ja täidesaatva võimu ning kohalike omavalitsuste ülesanne, peaks isikul olema võimalus panna konventsioonist tulenevad põhiõigused maksma ka suhetes teiste põhiseaduslike institutsioonidega.
Konventsiooni ja EIK praktika otsekohaldamise ulatuse kohta Eesti kohtusüsteemis ülevaatlikud andmed puuduvad. Võrdlusena võib viidata uurimustele rahvusvahelise õiguse otsekohaldamise kohta Kanada, Šoti ja Rootsi kohtutes, milles läbiva joonena rõhutatakse riigi kohtute “umbusku” rahvusvaheliste õigusnormide suhtes (Beaulac 2003; Anderson 2000; Cameron 1999). Riigisisesed kohtunikud ei tunne ennast rahvusvaheliste õigusnormide kohaldamisel kindlalt ning neil ei ole piisavat ülevaadet rahvusvaheliste kohtute praktikast. Need uurimused on tehtud rohkem kui kümme aastat tagasi ning võib-olla on olukord praeguseks muutunud. Siiski võib eeldada, et ühiskonnakorra pingestudes väheneb kohtute valmisolek juhinduda rahvusvahelistest õigusnormidest ja kohtulahenditest. Eelnev ei tohiks kehtida aga riigi kõrgemate kohtute, sealhulgas Riigikohtu kohta.
Põhiseadus, joobeekspertiis ja kaasaaitamiskohustus maksumenetluses
Riigikohtu üldkogu oli 2005. aasta suveni teinud 26 otsust, millest 11-s viidati kas EIK kohtulahenditele või konventsioonile (Merusk, Susi 2005). Viitamissagedus oli 42 protsenti. Riigikohtu kriminaalkolleegiumis 2003. aasta jaanuari algusest 2005. aasta suveni tehtud lahendites oli vastav viitamissagedus 4 protsenti. 2008. aasta kohtulahendites on olukord muutunud. Üldkogu viitas 12 lahendist EIK kohtulahenditele või konventsioonile ainult ühes, mis teeb viitamissageduseks vaid 8 protsenti. Kriminaalkolleegium on 96 lahendi juures teinud vastavaid viiteid 9 lahendis, mis teeb viitamissageduseks 9 protsenti.
Kui varem tegi Riigikohus üksnes viiteid EIK konkreetsele lahendile ning selles sisalduvale õiguskäsitlusele neid lahendeid tsiteerimata, saades niiviisi tuge oma argumentatsioonile, siis viimastel aastatel on Riigikohus selgitanud mitmeid õigusinstrumente ja -põhimõtteid just EIK lahendite kaudu. Näitena võib nimetada ütluste ja tunnistuste andmisest keeldumise ning üldise vaikimisõiguse käsitlust konventsiooni artiklite 6 (1) ja 6 (2) ning põhiseaduse paragrahvi 22 kolmanda lause tähenduses. Konventsiooni artikkel 6 (2) sätestab: “Igaüht, keda süüdistatakse kuriteos, peetakse süütuks seni, kuni tema süü ei ole seaduse kohaselt tõendatud”, põhiseaduse paragrahvi 22 kolmas lause aga sätestab, et kedagi ei tohi sundida andma ütlusi enda või oma lähedaste vastu.
Riigikohus on oma lahendites tsiteerinud selle valdkonna üht tuntumat EIK kohtuotsust – Saunders versus Ühendkuningriik (EIK kohtuotsus 17.12.1996, Reports 1996 – VI). Nii on Riigikohus leidnud, et kohustuslik joobeekspertiis ei ole vastuolus põhiseaduse paragrahvi 22 kolmanda lausega. Viitega eelnimetatud EIK kohtuotsusele leiab Riigikohus, et enese mittesüüstamise privileeg ei laiene kriminaalmenetluses sellise materjali kasutamisele, mida võidakse võtta süüdistatavalt sunni rakendamisega, kuid mis eksisteerib tema tahtest sõltumatult, näiteks läbiotsimisel äravõetud dokumendid, hingeõhu-, vere- ja uriinianalüüsid ning koeproovid DNA testideks (Riigikohtu 17.11.2005 otsus kohtuasjas nr 3-1-1-120-05, p 14). Samuti leiab Riigikohus, et maksumenetluses kaasaaitamiskohustuse täitmise käigus antud seletused on sunniviisilised ning seetõttu ei tohi neid isiku tahte vastaselt kasutada süüteomenetluses (Riigikohtu 22.10.2007 otsus kohtuasjas nr 3-1-1-57-05, p 14–17).
Moraalse kahju hüvitamise võimalikkusest juriidilistel isikutel
Samal ajal on artikli autori hinnangul mitmeid valdkondi, kus Eesti õigusnormid või õiguspraktika võivad olla ilmses vastuolus nii konventsiooni sätete kui ka selle kohaldamise praktikaga EIK poolt. Nendes küsimustes ei ole EIK Eesti suhtes veel avaldatud kohtulahendit teinud. Piirdugem siinkohal kahe näitega.
Eestis puudub juriidilistel isikutel moraalse kahjunõude rahuldamise perspektiiv tulenevalt riigivastutuse seaduse paragrahvi 9 lõikest 1 ning Riigikohtu seisukohast, et juriidilistel isikutel puudub moraal (Riigikohtu 27.03.1997 otsus kohtuasjas nr 3-2-1-35-97). Ometi on selline lähenemine vastuolu EIK positsiooniga, kelle arvates võivad ettevõtted kanda moraalset kahju (vt Emberland 2003). EIK on selgitanud ettevõtetel moraali olemasolu ning sellest tulenevalt moraalse kahju hüvitamise aluseid järgmistes lahendites: Comminregsoll, S. A. versus Portugal (kohtuotsus 6.04.2000, Reports of Judgments and Decisions 2000 – IV, p 36), Freedom and Democracy Party (ÖZDEP) versus Türgi (kohtuotsus 8.12.1999, p 57). Jääb üle ainult oodata, millal Eestis jõuab Riigikohtu ette juriidilisele isikule mittevaralise kahju hüvitamise küsimus. Seda põhjusel, et Riigikohtu 1997. aasta lahend, milles välistatakse juriidilistel isikutel moraali olemasolu, on varasem kui need EIK lahendid, milles asutakse selgele seisukohale ettevõtetele mittevaralise kahju hüvitamise võimalikkusest (Vutt 2008).
Käesoleva aasta alguses kehtima hakanud riigilõivu määrad kohtutoimingutelt võivad olla vastuolus konventsiooni artiklis 6 (1) kaitstava kohtule juurdepääsuõigusega. EIK praktikat üldistavad ülevaated toovad jätkuvalt välja, et Euroopa Nõukogu lepinguosalised riigid rikuvad teatud juhtudel konventsiooni artikli 6 (1) sätteid ebamõistlikult kõrgete riigilõivu määrade kehtestamisega (raportite asukoha kohta vt http://www.coe.ee). Tõusetub küsimus sellest, kas kohtutoimingute riigilõivu määrade suurendamisega kehtestatud de facto kohtule juurdepääsu piirangud vastavad EIK käsitlusele, mille kohaselt sellised piirangud “… ei tohi piirata või vähendada isikule võimaldatavat juurdepääsu sellisel määral, et selle õiguse olemus saaks kahjustatud …” (Liakopoulou versus Kreeka, EIK kohtuotsus 24.05.2006, avaldus nr 20627/04, p 19–25).
Kohtute esmane ülesanne
XI Riigikogu menetletud seaduseelnõu 194 SE III seletuskirjas, millega kehtestati tsiviilkohtumenetluse seadustiku ja sellega seotud seaduste muutmise seadus – milles ühtlasi viidi sisse kohtutoimingute uued riigilõivumäärad –, ei ole seda küsimust otseselt käsitlenud. Seletuskirjas puudub EIK seisukohtade analüüs kohtule juurdepääsuõiguse tagamisest seoses riigilõivu tasumise kohustusega. Seetõttu ei saa välistada mõtet, et seaduseelnõude seletuskirjades viidatakse EIK praktikale juhul, kui selline praktika kinnitab eelnõu koostajate või õigusnormide eesmärke. (Vt näiteks Riigikogu seaduseelnõu 382 SE II-1 karistusseadustiku, kriminaalmenetluse seadustiku ja vangistusseaduse muutmise seaduse seletuskirja, millega sätestatakse nn karistusjärgne käitumiskontroll ja karistusjärgne kinnipidamine.)
Samal ajal tuleb märkida, et seaduseelnõude seletuskirjades ei ole põhimõtteliselt võimalik esitada viidatavate EIK lahendite igakülgset analüüsi ning viimastes võib esineda aspekte, mis on küll eelnõu eesmärkidega otseselt seotud, kuid siiski mingitel kaalutlustel jäetud seletuskirjas kajastamata. Nii osundatakse seaduseelnõu 382 SE II-1 seletuskirjas ühe peamise toetuspunktina EIK lahendile Van Droogenbroeck versus Belgia (EIK kohtuotsus 24.06.1982, A 50), kuid jäetakse tähelepanuta, et selles kohtulahendis hoiatas EIK olukordade eest, kus riigi kohtulahendit ning justiitsministeeriumi rakendatavat karistusjärgset meedet lahutab pikk periood, mis muudab küsitavaks selle meetme seose kohtuliku kontrolliga (EIK kohtuotsuse p 40).
Kohtulahendis van Droogenbroeck versus Belgia hindas EIK olukorda, kus karistusjärgse kinnipidamise võimalus seati esialgse riigisisese kriminaalkohtuotsusega, millega isikule mõisteti kaheaastane vabaduskaotuslik karistus ning seejärel allutati ta kümneks aastaks justiitsministeeriumi kontrollile, kellel oli pädevus ka tema kinnipidamiseks. Eestis aga nähakse ette regulatsioon, kus pärast esialgse sanktsiooni ärakandmist vaatab kohus uuesti läbi isiku karistusjärgse kinnipidamise põhjendatuse. Sellises olukorras tõusetub artikli autori arvates küsimus võimalikust kahekordse karistamise keelu riivest põhiseaduse paragrahvi 23 kolmanda lause ning konventsiooni 7. lisaprotokolli artikli 4 (1) tähenduses. Seda küsimust aga EIK osundatud lahendis hinnanud ei ole ning sellest on samuti seletuskirjas vaikimisi mööda vaadatud. Riigi kohtutel on siiski esmane ülesanne tagada kohtule juurdepääsuõigus, vaatamata võimalikele seadustest tulenevatele piirangutele selle õiguse realiseerumisel.
Märgatav, kuid mitte tooniandev
Euroopa Inimõiguste Kohus on tuvastanud Eesti riigi süstemaatilisi põhiõiguste rikkumisi seoses kohtuotsuse tegemisega ilma tunnistajate ülekuulamiseta avalikul kohtuistungil, kohtute pealiskaudse lähenemisega isiku põhiõiguste tagamisele isikute kohtueelse kinnipidamise otsustamisel, kriminaalseaduse tagasiulatuva kohaldamisega, kohtumenetluse ebamõistliku pikkusega ning riigisisese tõhusa õiguskaitsevahendi puudumisega kohtumenetluse ebamõistliku aja suhtes esitatud kaebuste läbivaatamiseks. (Autor kasutab terminit süstemaatiline selle mitteranges tähenduses, nimetades süstemaatiliseks rikkumiseks olukorda, kus EIK on tuvastanud analoogilises asjas rikkumise rohkem kui ühes sisulises kohtuotsuses.) Eestil puudub oma nn suur kohtuasi, mille lõplik lahendus oleks saabunud EIK-s ja mis oleks pretsedenti loova tähendusega Euroopa õigusruumis.
Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon ning EIK lahendid on Eesti õigusruumis, sealhulgas kohtute poolt otsekohaldatavad. Puuduvad ülevaatlikud andmed, et hinnata nende kohaldamise tegelikku ulatust ning nende kaudu ka mõju Eesti riigi jurisdiktsiooni all olevate isikute põhiõiguste tagamisele. Riigikohtu lahendites on tuginemine konventsioonile ja EIK lahenditele märgatav, kuid mitte tooniandev. Eesti õigusruumis leidub siiski mitmeid valdkondi, kus õigusnormidega kehtestatud regulatsioon või normide kohaldamise praktika võib olla vastuolus EIK käsitlusega konventsiooni kaitsealast.
Anderson, G. W. (2000). Using Human Rights Law in Scottish Courts. – European Law Review 2, Human Rights Survey 2000, HR/3.
Beaulac, S. (2003). National Application of International Law: The Statutory Interpretation Perspective. – Canadian Yearbook of International Law, vol XLI, pp 225–269.
Cameron, I. (1999). The Swedish Experience of the European Convention of Human Rights Since Incorporation. – International and Comparative Law Quarterly, vol 48, pp 20–56.
Emberland, M. (2003). Compensating Companies for Non-Pecuniary Damage: Comingersoll S.A. v. Portugal and the Ambivalent Expansion of the ECHR Scope. – The British Yearbook on International Law, 74th year of issue, pp 409–432.
Gross, A. M. (1996). Reinforcing the New Democracies: The European Convention on Human Rights and the Former Communist Countries – A Study of the Case Law. – European Journal of International Law, vol 7, pp 89–102.
Leach, P. (2007). Strasbourg’s Oversight of Russia – an Increasingly Strained Relationship. – P. L. Win, 640–654, (c) Sweet & Maxwell ja Philip Leach. – www.westlaw.com
Merusk, K., Susi, M. (2005). Ten Years since Ratification – the European Convention on Human Rights and its Impact on Estonia. – German Yearbook of International Law, vol 48, pp 327–367.
Ovey, C., White, R. (2002). The European Convention on Human Rights. 3rd edition. Oxford: Oxford University Press.
Polakiewicz, J. (2001). The Status of the Convention in National Laws. – R. Blackburn, J. Polakiewicz (eds). Fundamental Rights in Europe. The European Convention on Human Rights and its Member States, 1950–2000.
Reid, K. (2004). A Practitioner’s Guide to the European Convention on Human Rights. 2nd edition. London: Sweet and Maxwell.
Susi, M. (2006). Recent Judgments and Decisions of the European Court of Human Rights towards Estonia. – Juridica International 2006, no 1, pp 93–101.
Susi, M. (2008). Õigus tõhusale menetlusele enda kaitseks – Euroopa Inimõiguste ja Põhivabaduste Kaitse Konventsiooni artikkel 13 Euroopa Inimõiguste Kohtu dünaamilises käsitluses. Doktoritöö. Tartu Ülikool. p 2.8.
Susi, M. (2009). Õigus tõhusale menetlusele enda kaitseks. Euroopa Inimõiguste Kohtu käsitluse ja Eesti õigusruumi näitel. – Juridica, nr 1, lk 3–18.
Vutt, M. (2008). Mittevaralise kahju hüvitamine Eesti kohtutes: mida näitas kohtupraktika analüüs 2007? – Juridica, nr 5, lk 283–292.
1Näiteks olukord Venemaa vanglates (vt Leach 2007) või olukord Kagu-Türgis seoses riigivõimu jätkuva suutmatusega tagada isikute kadumise ja hukkumise asjaolude uurimine (vt Varnava jt versus Türgi, EIK kohtuotsus 10.01.2008, avaldused nr 16064–16073/90).
2Võrdluseks vt Läti suhtes tehtud kohtulahendit, milles Läti langes terava kriitika alla seoses avaldaja riigist väljasaatmisega (Slivenko versus Läti, EIK kohtuotsus 9.01.2003, Reports of Judgments and Decisions 2003-X), samuti Poola suhtes tehtud ja eelnevalt osundatud kohtulahendit, mida EIK kasutas oma uuenenud õiguskäsitluse selgitamiseks seoses kaebustega ebamõistliku menetlusaja vastu (Kudla versus Poola, EIK kohtuotsus 26.11.2002, Reports of Judgments and Decisions 2000-XI, p 146–148).

matches: Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus kohus Kohus


text:
Vanemlik vastutus hõlmab muu hulgas asju, õigusi ja kohustusi seoses lapse kui füüsilise isiku ja tema vara eest hoolitsemisega ning sisaldab küsimusi, mis on seotud lapse hooldusõigusega, lapse elukohaga, lapse ja eestkostja vahelise suhtlusega.
Hooldus tähendab õiguslikku vastutust lapse kui füüsilise isiku eest. Hooldusõigusega isikul on õigus ja kohustus teha otsuseid lapsega seotud isiklikes küsimustes, näiteks kus laps peab elama ja millises koolis käima. Hooldusõigusega isiku kohustus on tagada, et lapse vajadused hoolitsuse, turvalisuse ja hea kasvatamise järele on täidetud. Lapse hooldusõigusega isiku kohustus on ka tagada, et lapse järele valvatakse vajalikul määral, võttes arvesse tema vanust, arengut ja muid asjaolusid, ning ta on kohustatud jälgima, kas laps saab rahuldava toetuse ja hariduse. Lapse kasvades ja arenedes peab lapse hooldusõigusega isik üha rohkem arvestama lapse enda seisukohtade ja soovidega.
Lapse hooldusõigusega isikuks on tavaliselt lapse vanemad või üks nendest. Kui lapse vanemad on lapse sünni ajal omavahel abielus, on vanematel automaatselt lapse ühine isikuhooldusõigus. Kui vanemad abielluvad hiljem, saavad nad abielu kaudu automaatselt ühise hooldusõiguse. Kui lapse vanemad ei ole lapse sünni ajal omavahel abielus, on lapse hooldusõigus emal. Vanemad saavad siiski lihtsalt omandada ühise hooldusõiguse registreerimise kaudu. Isa võib pöörduda ka kohtusse, et saada lapse ühine või ainuhooldusõigus.
Teatud juhtudel võidakse lapse hooldusõigus anda lapse vanematelt või ühelt vanemalt üle spetsiaalselt määratud eestkostjale. Seda laadi üleandmine võib osutuda vajalikuks, kui vanem on süüdi väärkohtlemises või hooletussejätmises või ei hoolitse lapse eest nõutaval viisil teistmoodi, mis kujutab endast püsivat ohtu lapse tervisele või arengule. Üleandmine võib osutuda ka asjakohaseks, kui ühel või mõlemal vanemal ei ole püsivalt võimalik lapse hooldusõigust teostada.
Kui vanemad lahutavad, jätkub ühine hooldusõigus, ilma et kohtul oleks vaja teha seoses lahutusega selle kohta otsust. Kui üks vanematest soovib hooldusõigust muuta, peab ta taotlema ühise hooldusõiguse lõpetamist.
Kui üks vanematest soovib hooldusõiguse muutmist, on võimalik küsimuse lahendada kohtus. Kui vanemad on muudatuse osas ühel meelel, võivad nad lahendada asja kokkuleppega ilma kohtu sekkumiseta. Selleks et see kokkulepe oleks kehtiv, peab selle heaks kiitma sotsiaalteenuste komisjon (socialnämd). Sama kohaldatakse küsimuste puhul, mis on seotud sellega, millise vanema juures peaks laps elama ja kuidas tuleks korraldada suhtlemine teise vanemaga.
Kokkulepe peab olema kirjalik ja mõlema vanema allkirjastatud. Lisaks peab selle heaks kiitma selle omavalitsuse sotsiaalteenuste komisjon, kus laps on registreeritud.
Omavalitsus on kohustatud pakkuma vanematele sotsiaalteenuste komisjoni kaudu professionaalset lepitust eesmärgiga jõuda kokkuleppele hooldusõiguse, elukoha ja kontaktiga seotud küsimustes. Lepitus on vabatahtlik. Seetõttu on vaja, et mõlemad vanemad ühiselt lepitust küsiksid. Kui vanemad jõuavad hooldusõiguse, elukoha ja kontaktiga seotud küsimustes kokkuleppele, võivad nad allkirjastada kokkuleppe, millel on pärast sotsiaalteenuste komisjoni heakskiidu saamist kohtuotsusega sama toime.
Kui vanemad pöörduvad kohtusse, võib kohus suunata nad lepituse eesmärgil sotsiaalteenuste komisjoni, kui lepitusmenetlust ei ole varem toimunud ja kohtu arvates on olemas tingimused lahenduste saavutamiseks kokkuleppe abil. Kui vanemad on lepitusemenetlusel käinud, kuid ei ole kokkuleppele jõudnud, võib kohus selle asemel määrata kellegi vanemaid lepitama. Kohtul on üldine kohustus töötada hooldusõiguse, elukoha ja suhtluse küsimustes kokkuleppeliste lahenduste saavutamise nimel.
Kohus võib otsustada järgmised küsimused:
hooldusõigus (ühine või ainuhooldusõigus),
lapse elukoht (millise vanema juures peaks laps elama või kas laps peaks elama vaheldumisi mõlema vanema juures) ja
suhtlemine (lapse õigus suhelda temast eraldi elava vanemaga).
Vanemal, kellel on lapse ainuhooldusõigus, on õigus teha lapsega seotud isiklikes küsimustes otsuseid üksinda. Hooldusõigusega isik ei pea konsulteerima sellistes asjades teise vanemaga ega saama tema heakskiitu. Lapsel on siiski õigus suhelda teise vanemaga ja hooldusõigusega isikul on kohustus see õigus tagada. Hooldusõigusega isik on ka kohustatud andma teisele vanemale teavet, et hõlbustada suhtlemist lapsega.
Ühine hooldusõigus tähendab, et vanemad peavad tegema otsuseid lapse isiklikes küsimustes koos. Lähtepunkt on see, et vanemad peavad kõigis lapsega seotud küsimustes kokku leppima. Suhtlemise ja lapse elukohaga seotud erimeelsused võib siiski lahendada kohtus (vt eespool).
Hooldusõiguse, elukoha või suhtlusega seotud küsimustes võib vanem esitada hagi lapse elukohajärgsele ringkonnakohtule (tingsrätt). Kui pädev ringkonnakohus puudub, on pädevus Stockholmi ringkonnakohtul (Stockholms tingsrätt). Hooldusõiguse, elukoha ja suhtlusega seotud küsimustega võib tegeleda ka abielulahutusmenetluses.
Kohtukutse peab olema kirjalik ja taotluse esitaja või tema esindaja peab selle isiklikult allkirjastama. Taotlus peab sisaldama teavet poolte kohta, konkreetset nõuet (st millist küsimust palutakse kohtul otsustada), nõude tausta, teavet tõendite kohta, millele tuginetakse, ja mida iga tõend peaks tõendama, ning teavet asjaolude kohta, mille alusel on kohus pädev. Taotlusega koos tuleks esitada kirjalikud tõendid, millele tuginetakse.
Hooldusõiguse, elukoha ja suhtlusega seotud küsimustes kaalutlusõigust ei kasutata.
Üldjuhul tuleb hooldusõiguse, elukoha ja suhtlemisega seotud küsimused kohe läbi vaadata. Kohus võib teha hooldusõiguse, elukoha või suhtluse kohta ajutise otsuse. Ajutises otsuses võib käsitleda näiteks seda, kus laps vaidluse menetlemise ajal elab, ning seda kohaldatakse seni, kuni kohtuotsus on jõustunud.
Kuigi hooldusõiguse, elukoha ja suhtlusega seotud küsimuste kiireks läbivaatamiseks ei ole eraldi ametlikku menetlust, tehakse iga üksiku juhtumi puhul hindamine, kui kiireloomuline asi on.
Hooldusõiguse, elukoha ja suhtlusega seotud küsimustes on üldreegel see, et kumbki pool kannab oma õigusabikulud.
Tasuta õigusabi võib anda, kui on täidetud asjaomased tingimused.
Hooldusõigust, elukohta või suhtlust käsitleva ringkonnakohtu või muu otsuse suhtes võib esitada edasikaebuse apellatsioonikohtule (hovrätt). Selleks et apellatsioonikohus asja läbi vaataks, tuleb esmalt saada apellatsioonkaebuse esitamise luba.
Apellatsioonikohtu otsuse võib edasi kaevata ülemkohtule (Högsta domstolen). Selleks et ülemkohus edasikaebuse läbi vaataks, on vaja apellatsioonkaebuse esitamise luba.
Täitmisele on võimalik pöörata kohtu- ja muid otsuseid või kokkuleppeid hooldusõiguse, elukoha või suhtlemise kohta. Täitmisele pööramist taotletakse lapse elukohajärgses ringkonnakohtus. Kui pädev kohus puudub, vaatab täitmisele pööramise küsimuse läbi Stockholmi ringkonnakohus.
Ringkonnakohus võib teha otsuse eri meetmete võtmise kohta. Kõigepealt palub kohus tavaliselt lapse vabatahtlikult üle anda. Kui see ei ole võimalik, võib kohus lõpuks teha otsuse tingimusliku trahvi või lapse äravõtmise kohta. Tingimusliku trahvi määramine tähendab, et isikut, kes lapse eest hoolitseb, hoiatatakse, et ta peab maksma märkimisväärse rahasumma, kui ta last üle ei anna. Lapse äravõtmine on väga ebatavaline meede, mida otsustatakse teha ainult siis, kui olukorda ei ole võimalik muul viisil lahendada, ja selleks, et hoida ära lapsele suure kahju tekkimine. See tähendab, et politsei võtab lapse ära ja annab ta üle hooldusõigusega isikule.
Teatud juhtudel kohaldatakse Brüsseli II määrust. Rootsis esitatakse täidetavaks tunnistamise taotlused Svea apellatsioonikohtule (Svea hovrätt).
Muudel juhtudel kohaldatakse 1980. aasta Euroopa konventsiooni ja 1996. aasta Haagi konventsiooni allkirjastanud riikide suhtes neid konventsioone. 1980. aasta Euroopa konventsiooni kohaselt esitatakse täitmistaotlused lapse elukohajärgsele ringkonnakohtule. 1996. aasta Haagi konventsiooni kohaselt esitatakse täitmistaotlused Svea apellatsioonikohtule.
Seda reguleerivad sätted sisalduvad Brüsseli II määruses.
Vastuväite, et otsus ei ole kohaldatav või täidetav, võib esitada ka juhtudel, kui küsimus tekib.
Põhimõtteliselt kohaldatakse lapse elukohariigi õigust.

matches: kohus kohus Kohus kohus Kohus kohus kohus kohus


text:
3-3-1-70-13 Riigikohus 16.12.2013
Riigilõivu tagastamise taotluse lahendamisel tuleb kohtul võrrelda seda, kui palju kaebaja tegelikkuses maksis riigilõivu, sellega, kui palju ta pidi maksma. RLS § 57 lg 1 ja lisa 1 olid 1. jaanuarist 2011 – 30. juunini 2012 kehtinud redaktsioonis põhiseadusega vastuolus osas, milles tsiviilasjas hinnaga üle 63 911,64 euro – 95 867,47 eurot tuli hagiavalduse esitamisel tasuda riigilõivu 5432,49 euro (vt otsus asjas nr 3-4-1-34-13). Ka haldusasjades ei saa põhiseaduse vastaseks tunnistatud lõivumäära kohaldada, sest RLS § 57 lg 14 kohaselt ei tule halduskohtusse kahju hüvitamise kaebuse esitamisel tasuda kaebuselt riigilõivu suuremas määras, kui tuleb tasuda sama nõudesummaga tsiviilasjas. Kuna riigilõivuseaduse lisa 1 määr 5432 eurot 49 senti on põhiseadusega vastuolus, tuleb kohtul määrata tasumisele kuuluv riigilõiv. Kui määratud riigilõiv oleks väiksem, kui RLS § 57 lg-s 14 sätestatud 5% reegli alusel arvutatav lõiv, tuleb riigilõivu määra aluseks võtta madalam lõivumäär, mitte 5% reegel. Riigikohtu üldkogu on oma praktikas tekkinud lünga täitnud ja riigilõivu määramisel võtnud aluseks enne 1. jaanuari 2009 kehtinud riigilõivuseaduse (otsus asjas nr 3-3-1-22-11, p 34; otsus asjas nr 3-2-1-67-11, p 29). Enne 1. jaanuari 2009 kehtinud riigi¬lõivuseadusega on lünk täidetud ka juhtumitel, kui lahendi tegemise ajal kehtis riigilõivuseadus, mis sätestas väiksemad riigilõivud kui enne 1. jaanuari 2009 kehtinud riigilõivuseadus (nr 3-2-1-27-13, p 30 jj). Kuna Riigikohtu üldkogu otsus on õiguse kohaldamisel kohustuslik (HKMS § 233 lg 3), tuleb tekkinud lünk täita kuni 1. jaanuarini 2009 kehtinud riigilõivuseaduse lisa 1 kohaselt, sõltumata sellest, et kehtiv riigilõivuseadus sätestab väiksemad riigilõivud.
3-4-1-24-13 Riigikohus 03.10.2013
Riigilõivuseadus § 57 lg 20
Riigilõiv 160 000 krooni, mis tuli tasuda halduskohtule kahju hüvitamise kaebuse esitamisel nõudes üle 3 500 000 krooni kuni 4 000 000 krooni, samuti riigilõiv 225 eurot 86 senti, mis tuli tasuda halduskohtu otsuse peale kahju hüvitamise nõudes üle 223 690 euro 76 sendi kuni 255 646 eurot 59 senti on juba tunnistatud põhiseadusevastaseks. Riigikohtul puudub võimalus ja vajadus neid norme kehtetuks tunnistada, kuna seadusandja on normid tänaseks ise kehtetuks tunnistanud. (p 27)
3-4-1-19-13 Riigikohus 12.09.2013
Ringkonnakohus, lahendades kostja taotlust tunnistada apellatsioonkaebuselt tasutud riigilõiv põhiseadusvastaseks ja tagastada nõutud enamtasutud riigilõiv, pidi kontrollima, kas tasutud riigilõiv on põhiseaduspärane (PS § 15 lõige 2 ja § 152). (p 21)
Riigilõivu tasunud isik või isik, kelle eest lõiv tasuti, saab PS § 15 lõike 1 alusel enamtasutud riigilõivu tagastamise taotluse esitamisel nõuda kohtulahendi jõustumiseni riigilõivumäära põhiseaduspärasuse kontrollimist. Ringkonnakohus, lahendades kostja taotlust tunnistada apellatsioonkaebuselt tasutud riigilõiv põhiseadusvastaseks ja tagastada nõutud enamtasutud riigilõiv, pidi kontrollima, kas tasutud riigilõiv on põhiseaduspärane (PS § 15 lõige 2 ja § 152). (p 21)
Juriidilisele isikule laieneb PS § 24 lõikes 5 sätestatud õigus kaevata enda kohta tehtud kohtuotsuse peale seadusega sätestatud korras edasi kõrgemalseisvale kohtule (PS § 9 lõige 2). (p 23)
Maakohtu otsuse vaidlustamisel ringkonnakohtus kasutatakse PS § 24 lõikes 5 sätestatud õigust kaevata enda kohta tehtud kohtuotsuse peale seadusega sätestatud korras edasi kõrgemalseisvale kohtule, et tagada kohtulahendi kontroll ja vältida eksimusi ning vigu kohtulahendites. (p 23) Apellatsioonkaebuselt riigilõivu tasumise nõue ja selle määr riivavad PS § 24 lõikes 5 sätestatud põhiõigust. Kohtusse pöördumise või edasikaebeõiguse riive on ka juhul, kui riigilõiv oli enne põhiseaduse vastasuse väite esitamist juba tasutud. (p 24) Põhiseadusega on vastuolus riigilõiv 85 000 krooni (st 5432 eurot 49 senti), mida tuli tasuda apellatsioonkaebuse esitamisel tsiviilasjas hinnaga üle 1 000 000 krooni kuni 1 500 000 krooni (63 911 eurot 65 senti kuni 95 867 eurot 47 senti). (p 25)
3-4-1-13-12 Riigikohus 28.02.2013
HKMS § 104 lg 2
Riigilõivuseadus § 56
Halduskohtusse kahju hüvitamise kaebust esitades kasutatakse PS § 15 lõikest 1 tulenevat igaühe õigust oma õiguste ja vabaduste rikkumise korral kohtusse pöörduda. Õigus saada kohtulikku kaitset hõlmab nii isiku õigust pöörduda oma õiguste ja vabaduste rikkumise korral kohtusse kui ka riigi kohustust luua põhiõiguste kaitseks kohane kohtumenetlus, mis on õiglane ja tagab isiku õiguste tõhusa kaitse. (p 41) Halduskohtusse esitatavalt kahju hüvitamise kaebuselt ja apellatsioonkaebuselt riigilõivu tasumise nõue ja selle määr riivavad PS § 15 lõikes 1 ja § 24 lõikes 5 sätestatud põhiõigusi. Suured riigilõivud muudavad kohtuid isikutele vähem ligipääsetavateks ning kitsendavad seega võimalusi oma õigusi kohtus kaitsta. Ülemäärase riigilõivu tõttu võib olla takistatud isiku väidetud õiguste rikkumise kohtulik kontroll. Riigikohus on kinnitanud kohtusse pöördumise ja edasikaebeõiguse riive olemasolu ka juhul, kui riigilõiv oli enne põhiseaduse vastasuse väite esitamist juba tasutud. (p 43) Põhiseadusega oli vastuolus, et halduskohtule kahju hüvitamise kaebuse esitamisel tuli nõudelt, mis ületab 10 000 000 krooni, tasuda riigilõivu 5% summast, mille väljamõistmist taotletakse, kuid mitte rohkem kui 1 500 000 krooni. (p 48)
Juriidilisele isikule laienevad PS § 15 lõikest 1 tulenev õigus oma õiguste ja vabaduste rikkumise korral kohtusse pöörduda ning PS § 24 lõikest 5 tulenev õigus esimeses kohtuastmes tehtud kohtuotsuse peale edasi kaevata kõrgemalseisvale kohtule (PS § 9 lõige 2). (p 42)
Halduskohtu otsuse vaidlustamisel ringkonnakohtus kasutatakse PS § 24 lõikes 5 sätestatud õigust kaevata enda kohta tehtud kohtuotsuse peale seadusega sätestatud korras edasi kõrgemalseisvale kohtule. PS § 24 lõige 5 kaitseb põhiõigust saada kohtulikku kaitset, tagades kohtulahendi kontrolli, et vältida eksimusi ja vigu kohtulahendites. PS § 24 lõike 5 esemelisesse kaitsealasse paigutub eelkõige õigus esimeses kohtuastmes tehtud kohtuotsuse peale edasi kaevata kõrgemalseisvale kohtule. (p 42) Halduskohtusse esitatavalt kahju hüvitamise kaebuselt ja apellatsioonkaebuselt riigilõivu tasumise nõue ja selle määr riivavad PS § 15 lõikes 1 ja § 24 lõikes 5 sätestatud põhiõigusi. Suured riigilõivud muudavad kohtuid isikutele vähem ligipääsetavateks ning kitsendavad seega võimalusi oma õigusi kohtus kaitsta. Ülemäärase riigilõivu tõttu võib olla takistatud isiku väidetud õiguste rikkumise kohtulik kontroll. Riigikohus on kinnitanud kohtusse pöördumise ja edasikaebeõiguse riive olemasolu ka juhul, kui riigilõiv oli enne põhiseaduse vastasuse väite esitamist juba tasutud. (p 43) Põhiseadusega oli vastuolus, et halduskohtu otsuse peale kahju hüvitamise nõudes 639 116 eurot 48 senti ületavalt summalt tuli apellatsioonkaebuse esitamisel tasuda riigilõivu 5% summast, mille väljamõistmist taotleti, kuid mitte rohkem kui 95 867 eurot 47 senti. (p 48)
3-4-1-14-12 Riigikohus 30.10.2012
PS § 24 lõikes 5 sätestatud edasikaebeõigust saab seadusega piirata igal põhjusel, mis ei ole põhiseadusega vastuolus. Riigikohtu üldkogu järeldas 12. aprilli 2011. aasta otsuse kohtuasjas nr 3-2-1-62-10 punktis 45, et põhiseaduse järgi saab lugeda lubatavaks eesmärki, et hagimenetluses kantakse (vähemalt) rahaliste vaidluste puhul riigi tehtavad kulud õigusemõistmisele eelkõige menetlusosaliste endi makstavate lõivude arvel (õigusemõistmise kulutuste kandmisest osavõtu põhimõte). Samuti on riigilõivu legitiimseks eesmärgiks põhiseaduse tähenduses menetlus-ökonoomia, et vältida põhjendamatute, pahatahtlike jms kaebuste menetlemist (vt ka Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 15. detsembri 2009. aasta otsus kohtuasjas nr 3-4-1-25-09, punkt 23). (p 51)
Maakohtu otsuse vaidlustamine ringkonnakohtus tähendab PS § 24 lõikes 5 sisalduva õiguse – kaevata enda kohta tehtud kohtuotsuse peale seadusega sätestatud korras edasi kõrgemalseisvale kohtule – kasutamist. Tegemist on põhiõigusega, mis laieneb ka juriidilistele isikutele (PS § 9 lõige 2). (p 50)
Apellatsioonkaebuselt tsiviilasjas hinnaga 51 129 eurot 31 senti kuni 57 520 eurot 48 senti riigilõivu 4473 eurot 81 senti, hinnaga 57 520 eurot 48 senti kuni 63 911 eurot 64 senti riigilõivu 4793 eurot 37 senti ja hinnaga 159 779 eurot 12 senti kuni 191 734 eurot 94 senti 8308 euro 51 sendi suuruse riigilõivu tasumise nõue ei ole vajalik. Õigusemõistmise kulutuste kandmisest osavõtu ja menetlusökonoomia eesmärki on võimalik saavutada teiste, vähem koormavate abinõudega, mis on vähemalt sama efektiivsed kui praeguses määras riigilõivud. Üldiselt olid riigilõivuseaduse lisa 1 järgsed riigilõivud alates 1. jaanuarist 2009 kuni 30. juunini 2012 põhimõtteliselt samas määras hoolimata vääringust, milles need olid riigilõivuseaduse lisas 1 esitatud, ja seega omavahel võrreldavad. Riigikohtu üldkogu on lisaks rõhutanud, et edasikaebeõiguse riive ebamõõdukust suurendab oluliselt see, et apellatsioonkaebuse esitamiseks tuleb hagi esitamisel juba tasutud lõiv samas ulatuses teist korda tasuda (Riigikohtu üldkogu 12. aprilli 2011. aasta otsus kohtuasjas nr 3-2-1-62-10, punkt 48.2). (p 53)
Äriühingute riigilõivust vabastamise regulatsioon (HKMS § 91 lõige 1) ja riigilõivu kehtestav regulatsioon (praeguses asjas RLS § 56 lõige 13 kaebuse esitamise ajal kehtinud redaktsioonis) moodustavad üksteisest sõltuva terviku. Kui riigilõivud on madalad, siis võimatus saada vabastust nende tasumisest ei takista kolleegiumi hinnangul halduskohtusse pöördumist. Äriühingute riigilõivust vabastamise keeld hakkab kohtusse pöördumist takistama siis, kui riigilõivud on kõrged. Riigilõivust vabastamise küsimus ja küsimus, kas riigilõivust vabastamise piirang on õigustatud, saavad tekkida alles siis, kui on selge, et riigilõiv on põhiseaduspärase suurusega. (p 52) Lõivu kehtestamise eesmärk on ka halduskohtumenetluses menetlusökonoomia (vt RKÜK 12. aprilli 2011. aasta otsus kohtuasjas nr 3-2-1-62-10, punkt 45). Täpsemalt kahandab lõivu nõudmine põhjendamatute või pahatahtlike kaebuste esitamist. Selle tulemusena ei suurene kohtute töökoormus ja aega saab kasutada isikute olulisi õigusi puudutavate vaidluste lahendamiseks. (p 54) HKMS § 91 lõike 1 teine lause osas, milles see võimaldab äriühingu vabastada riigilõivu tasumisest vaid siis, kui selle äriühingu maksujõuetust tõendab pankrotiotsus või kohtumäärus, millega pankrotimenetlus on lõpetatud raugemise tõttu, kui võlgnikul ei jätku vara pankrotikulude katteks, sätestab piirangu äriühingute riigilõivust vabastamisele. (p 48) Sellega seatakse piirang PS § 15 lõikes 1 sätestatud igaühe õigusele pöörduda oma õiguste ja vabaduste rikkumise korral kohtusse. See õigus laieneb ka juriidilistele isikutele (vt Riigikohtu 05.02. 2008 otsuse kohtuasjas nr 3-4-1-1-08 p-i 3). (p 56) Piirangu eesmärgiks on tagada kohtusüsteemi tõhus toimimine, kuna välditakse kohtute töökoormuse kasvu seoses riigilõivust vabastamise taotluste lahendamisega. Samuti võib eesmärgina näha ka soovi suunata maksuvaidluste lahendamine vaidemenetlusse, mis on odavam ja kiirem menetlus. Kaudsemalt on eesmärgiks põhjendamatute ja pahatahtlike kaebuste esitamise takistamine. (p 57) Üldjuhul peaks äriühing korraldama oma majandustegevuse viisil, mis võimaldab osaleda õiguskäibes, arvestama võimaliku vajadusega pöörduda halduskohtusse ning tasuda riigilõivu kui paratamatu osaga oma majandustegevuse kuludest. (p 66) Samuti on võimalik vältida riigilõivu tasumise kohustusega kaasnevat menetluslikku takistust, kui pöörduda oma õiguste kaitseks vaidega Maksu- ja Tolliameti poole. (p 68) Selles otsuses tehtud järeldused ei puuduta riigilõivu tasumise kohustust ega riigilõivu tasumisest vabastamist apellatsioonimenetluses või muude kaebuste puhul kui kaebused esitatakse maksuhalduri või muu riigiasutuse tegevuse peale maksusummade või maksete määramisel, maksude või maksete sissenõudmisel või sanktsioonide rakendamisel. (p 73)
Säästuga menetlusökonoomias ja menetlusosaliste osavõtuga õigusmõistmise kulutuste kandmisel ei või tekkida olukorda, kus isikul puudub üldse reaalne võimalus oma põhiõigusi kohtus kaitsta. Samuti ei või seadusandja luua kõrgete lõivude kehtestamisega olukorda, kus on välistatud kaheldavate või vaieldavate apellatsioonkaebuste esitamine – kohtu poole pöördumine ei tohi olla tagatud ainult kindla eduväljavaatega asjades. Edasikaebeõiguse piirangu ebamõõdukust suurendab oluliselt see, et apellatsioonkaebuse esitamiseks tuleb juba hagi esitamisel tasutud lõiv samas ulatuses teist korda tasuda (vt ka Riigikohtu 12. aprilli 2011. aasta otsuse asjas nr 3-2-1-62-10 punkt 48 jj). (p 41) RLS § 56 lõiked 1 ja 19 ning lisa 1 viimane lause (1. jaanuarist 2009 kuni 31. detsembrini 2010 kehtinud redaktsioonis) on nende koostoimes põhiseaduse vastased ega kuulu kohaldamisele osas, milles apellatsioonkaebuselt tsiviilasja hinna puhul üle 10 000 000 krooni oli ette nähtud riigilõivu tasumine summas 3% tsiviilasja hinnast, kuid mitte rohkem kui 1 500 000 krooni. Kuna need sätted on kehtetuks tunnistatud 1. jaanuaril 2011 jõustunud uue riigilõivuseadusega, ei ole sätteid enam võimalik ega vajalik põhiseadusega vastuolu tõttu kehtetuks tunnistada. (p 42)
PS §-s 15 ettenähtud isiku kaebeõigus ei ole absoluutne. Seadusandjal on õigus määratleda põhiseadusega sätestatud raamides selle piirid, arvestades sealhulgas teiste põhiseaduslike väärtustega (vt Riigikohtu 09.05.2006 määruse asjas nr 3-4-1-4-06 p-i12 ja 03.04.2008 otsuse asjas nr 3-4-1-3-08 p-i 5). Kuna PS § 15 lõige 1 on seadusereservatsioonita põhiõigus, tohib seda legitiimselt piirata üksnes mõne põhiõiguse või muu põhiseaduslikku järku õigusväärtuse tagamiseks. (p 20) Riigilõiv piirab üldist põhiõigust tõhusale õiguskaitsele ja ausale õigusemõistmisele seda intensiivsemalt, mida suurem ta on. Kui riigilõivu suurus ei võimalda inimesel, kel pole õigust saada riigilt menetlusabi, oma õigusi kohtus tõhusalt realiseerida, on tegu ebaproportsionaalse ja seega põhiseadusvastase riigilõivuga. Praegusel juhul on tegemist 200-kroonise lõivuga, mis eraldi võetuna ei ole ülemäära suur summa. Teisalt on oluline menetlusökonoomia põhimõte, sest põhjendamatute, pahatahtlike jms kaebuste menetlemine võib kaasa tuua selle, et kohtusüsteem ei suuda isikutele pakkuda tõhusat õiguskaitset mõistliku aja jooksul. (p 22)
PS § 104 lõikes 2 nimetatud küsimuste reguleerimiseks ei piisa, kui seda tehakse Riigikogu koosseisu enamuse poolt vastu võetud seaduses, vaid nõutav on, et regulatsioon sisalduks asjakohases PS § 104 lõikes 2 nimetatud seaduses. Riigikohtu 05.02.1998. a otsuses asjas nr 3-4-1-1-98 selgitati, et konstitutsiooniliste seaduste reguleerimisvaldkonda kuuluvate suhete reguleerimine lihtseadusega on põhiseaduse vastane ning selliste seaduste reguleerimisvaldkonda kuuluvaid küsimusi saab reguleerida üksnes konstitutsioonilises seaduses. (p 17) Kohtumenetluse seadused on PS § 104 lõike 2 punktis 14 nimetatud konstitutsioonilised seadused, mida saab vastu võtta ja muuta ainult Riigikogu koosseisu häälteenamusega. Samas, kui lihtseadusega reguleeritakse kohtumenetluse valdkonda kuuluvat küsimust ja eelnõu lõpphääletusel hääletas seaduse vastuvõtmise poolt Riigikogu koosseisu häälteenamus, siis on seaduse vastuvõtmisel PS § 104 lõike 2 punktist 14 tulenev menetluslik nõue täidetud (vt Riigikohtu 29.09.1999 otsuse asjas nr 3-4-1-3-99 p-i 16 ja 08.06.2009 otsuse asjas nr 3-4-1-7-09 p-e 29 ja 30). (p 18)

matches:
Riigikohus
§ 57
§ 57
§ 57
§ 233
Riigikohus
§ 57
Riigikohus
§ 15
§ 152
§ 15
§ 15
§ 152
§ 24
§ 9
§ 24
§ 24
Riigikohus
§ 104
§ 56
§ 15
§ 15
§ 24
Riigikohus
§ 15
§ 24
§ 9
§ 24
§ 24
§ 24
§ 15
§ 24
Riigikohus
Riigikohus
§ 24
§ 24
§ 9
§ 91
§ 56
§ 91
§ 15
§ 56
§ 15
§ 104
§ 104
§ 104
§ 104


Häädemeeste valla eelarve koostamise, vastuvõtmise ja täitmise kord – Riigi Teataja
Häädemeeste valla eelarve koostamise, vastuvõtmise ja täitmise kord
Häädemeeste valla eelarve koostamise, vastuvõtmise ja täitmise kord - sisukord
§ 2 Eelarve koostamine
§ 3 Eelarve eelnõu seletuskiri
§ 4 Reservfond
§ 5 Eelarve vastuvõtmine ja jõustumine
§ 6 Eelarve muutmine ja lisaeelarve
§ 7 Eelarve täitmine
§ 8 Majandusaasta aruande koostamine, menetlemine ja kinnitamine
RT IV, 23.11.2016, 16
Vastu võetud 16.01.2014 nr 1
RT IV, 30.01.2014, 40
jõustumine 02.02.2014
10.11.2016 RT IV, 23.11.2016, 4 26.11.2016
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 38, kohaliku omavalitsuse üksuse finantsjuhtimise seaduse § 21 lõike 1 ning Häädemeeste valla põhimääruse § 84 lõigete 2 ja 3 alusel.
(1) Häädemeeste vallal on Häädemeeste Vallavolikogu (edaspidi: volikogu) poolt kinnitatud tekkepõhine eelarve, mille osad on põhitegevuse tulud, põhitegevuse kulud, investeerimistegevus, finantseerimistegevus ja likviidsete varade muutus.
[RT IV, 23.11.2016, 4 - jõust. 26.11.2016]
(2) Eelarveaasta algab 1. jaanuaril ja lõpeb 31. detsembril.
§ 2. Eelarve koostamine
(1) Häädemeeste valla eelarve (edaspidi: eelarve) eelnõu koostamiseks esitavad vallavalitsuse valdkondade eest vastutavad isikud ja vallavalitsuse hallatavate asutuste juhid (edaspidi: eelarveüksuse juht) Häädemeeste Vallavalitsusele (edaspidi: vallavalitsus) hiljemalt eelarveaastale eelneva aasta 1. oktoobriks kirjalikud põhjendatud ettepanekud, võttes aluseks valla arengukava ja eelarvestrateegia ning asutuse arengukava ja teised antud valdkonda reguleerivad õigus- ja haldusaktid.
(2) Vallavalitsus koostab valla esialgse tasakaalustatud eelarve eelnõu käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud ettepanekuid arvestades 1. detsembriks. Alates 1. novembrist toimuvad alaeelarvete taotluste läbivaatamine ja läbirääkimised eelarveüksuse juhtidega, kes esitavad vajadusel eelarvele täpsustused või vastulaused koos põhjendustega.
(3) Eelarveüksuste eelarveprojektide läbivaatamisel kontrollib vallavalitsus planeeritavate tulude laekumise tõenäosust ja taotletavate kulude põhjendatust, nende vastavust kehtivatele seadustele ning muudele õigusaktidele.
(4) Vallavalitsus esitab volikogule kinnitamiseks koondeelarve eelnõu.
(5) Vallavalitsus esitab eelarve eelnõu volikogule hiljemalt eelarveaastale eelneva aasta 1. detsembril.
§ 3. Eelarve eelnõu seletuskiri
(1) Eelarve eelnõu esimese lugemise seletuskirjas esitatakse vähemalt järgmine informatsioon:
1) selgitused ja põhjendused kohaliku omavalitsuse üksuse finantsjuhtimise seaduse (KOFS) § 5 lõikes 3 kirjeldatud detailsuses eelmise aasta, jooksva aasta ning eelseisva eelarveaasta kohta;
2) selgitused eelarve eelnõus ja eelarvestrateegias esinevate andmete oluliste erinevuste kohta;
3) ülevaade arengukavas ja muudes arengudokumentides kajastatud eesmärkide kavandatavast täitmise plaanist eelseisval eelarveaastal ning nende täitmiseks kavandatavatest tegevustest;
4) ülevaade eelseisvaks eelarveaastaks kavandatavatest investeeringutest koos maksumuste ja finantseerimisallikatega;
5) kohaliku omavalitsuse üksuse ja tema arvestusüksuse oodatav põhitegevuse tulemi väärtus ja netovõlakoormus eelseisva eelarveaasta lõpuks;
6) muu oluline informatsioon eelseisva eelarveaasta kohta.
(2) Eelarve eelnõu teise lugemise seletuskirjas sisalduvad ettepanekud, mis on eelarve eelnõusse sisse viidud, samuti ettepanekud, mida ei ole arvestatud eelnõu teiseks lugemiseks ettevalmistamisel, koos põhjendustega nende eelarvesse mittelülitamise kohta. Sama nõue kehtib eelnõu teisele lugemisele järgnevate lugemiste puhul.
(3) Vastu võetud eelarve seletuskirja säilitatakse koos eelarve õigusaktiga. Eelarve eelnõu ja seletuskiri avaldatakse seitsme tööpäeva jooksul pärast nende volikogule esitamist Häädemeeste valla veebilehel. Seletuskiri on veebilehel kättesaadav kuni eelarveaasta lõpuni. Veebilehel avaldatakse samuti eelarve menetlemist käsitlevad volikogu ja volikogu komisjonide istungite protokollid.
§ 4. Reservfond
Eelarve vahenditest võib moodustada reservfondi. Reservfondi suuruse kinnitab volikogu eelarve vastuvõtmisega. Vallavalitsus eraldab reservfondist vahendeid sihtotstarbeliselt ettenägematute kulude katmiseks volikogu poolt kehtestatud reservfondi kasutamise korra alusel.
§ 5. Eelarve vastuvõtmine ja jõustumine
(1) Eelarve võetakse vastu seaduses ja käesolevas määruses sätestatud korras.
(2) Eelarve eelnõu peab enne vastuvõtmist olema arutamisel vähemalt kahel volikogu istungil ja läbima kaks lugemist.
(3) Eelarve eelnõu muutmiseks on kahe lugemise vahel volikogu liikmetel, fraktsioonidel ning komisjonidel õigus 10 tööpäeva jooksul istungi toimumisele järgnevast päevast alates esitada muudatusettepanekuid. Ettepanekud esitatakse kirjalikult vallakantseleisse või vallavalitsuse e-posti aadressile. Vallavalitsusel on õigus kahe lugemise vahel seaduste või nende alusel antud õigus- ja haldusaktidest tulenevad valla eelarvet mõjutavad muudatused eelarve eelnõusse sisse viia, informeerides sellest volikogu komisjonide esimehi.
(4) Eelarve muutmise ettepanekule, mis tingib eelnõus ettenähtud tulude vähendamise, kulude suurendamise, kulude ümberjaotamise või finantseerimistehingute muutmise, tuleb algatajal lisada rahalised arvestused, mis näitavad kulude katteks vajalikud tuluallikad. Ettepanekule annab oma arvamuse vallavalitsus.
(5) Volikogu võtab eelarve vastu määrusega vastavalt KOFS-is toodud ülesehitusele ja liigendusele, arvestades käesolevas määruses sätestatuga.
(7) Kui volikogu ei ole eelarvet eelarveaasta alguseks vastu võtnud, võib kuni eelarve vastuvõtmiseni teha eelarve eelnõus kavandatud väljamineku, kui selle tegemise tähtaeg saabub enne eelarve vastuvõtmist ja see tuleneb:
2) KOFS § 34 lõike 2 punktides 1–3, 5–5² ja 7 ning lõikes 7 nimetatud kohustuse täitmiseks sõlmitud lepingust;
3) KOFS § 27 lõikest 2;
(8) Kui volikogu ei ole eelarvet eelarveaasta alguseks vastu võtnud, võib kuni eelarve vastuvõtmiseni teha käesoleva paragrahvi lõikes 7 nimetamata väljamineku volikogu määratud liigenduses ühe kaheteistkümnendiku ulatuses:
§ 6. Eelarve muutmine ja lisaeelarve
(1) Eelarveüksuse juhil on õigus teha eelarves muudatusi, mis jäävad eelarveüksuse alaeelarve raamidesse.
(2) Vajadusel jaotada ümber eelarves määratud kulusid, kulude tegemiseks, milleks eelarves ei ole vahendeid määratud või mille tegemiseks määratud vahenditest ei jätku, võib volikogu eelarveaasta kestel võtta vastu lisaeelarve.
(3) Lisaeelarve eelnõu esitab vallavalitsus volikogule menetlemiseks hiljemalt oktoobris ja sellele lisatakse seletuskiri järgmiste andmetega:
1) põhjendused täiendavate kulude vajaduse ja nende tegemise paratamatuse kohta jooksval eelarveaastal;
2) andmed kulude ja finantseerimistehingute katteks ettenähtud vahendite kasutamise kohta, mille täiendamist taotletakse;
3) andmed lisatulude ja säästu kohta, millega lisakulud kaetakse;
4) andmed võimalike kulude kokkuhoidmise kohta alalaekumise korral.
(4) Volikogu võtab lisaeelarve vastu hiljemalt eelarveaasta lõpuks.
(5) Lisaeelarve koostamine toimub samas korras kui eelarve koostamine. Lisaeelarve eelnõu peab läbima volikogus kaks lugemist.
§ 7. Eelarve täitmine
(1) Eelarve täitmist korraldab vallavalitsus. Eelarve täitmise eest vastutab eelarveüksuse juht.
(2) Eelarves määratud kulude ja finantseerimistehingute katteks ette nähtud vahendeid võib kasutada üksnes ettenähtud otstarbeks, arvestades käesoleva määruse § 6 lõikes 1 sätestatut.
(3) Eelarvesse riigieelarvest sihtotstarbeliselt eraldatud vahendeid võib kasutada ainult ettenähtud otstarbel. Riigieelarvest täiendavalt eraldatud sihtotstarbelised toetused ja eraldised ning nendele vastavad kulud lisab vallavalitsus eelarvesse nende laekumisel korralduse alusel, informeerides sellest volikogu.
(4) Eelarveüksusel on õigus võtta rahalisi kulutusi nõudvaid kohustusi ainult neile eelarves selleks ette nähtud vahendite piires.
(5) Hiljemalt iga kuu 25ndal kuupäeval väljastab vallavalitsuse finantsnõunik eelarveüksusele eelarve täitmise aruande eelneva kalendrikuu lõpu seisuga.
(6) [Kehtetu - RT IV, 23.11.2016, 4 - jõust. 26.11.2016]
(7) [Kehtetu - RT IV, 23.11.2016, 4 - jõust. 26.11.2016]
(8) Eelmise aasta eelarves ettenähtud, kuid tegemata jäänud väljaminekute tegemine jooksval eelarveaastal kavandatakse kas eelarvega, kui eelarve on aasta alguseks vastu võtmata, või lisaeelarvega KOFS-is sätestatud korras.
§ 8. Majandusaasta aruande koostamine, menetlemine ja kinnitamine
(2) Majandusaasta aruande koostab ja kiidab heaks vallavalitsus. Vallavanem kirjutab majandusaasta aruandele koos kuupäeva märkimisega alla viivitamata pärast seda, kui vallavalitsus on aruande heaks kiitnud.
(3) Raamatupidamise seaduse ja selle alusel antud õigusaktide tähenduses kohaliku omavalitsuse üksuse valitseva ja olulise mõju all olev äriühing, sihtasutus ja mittetulundusühing esitavad nelja kuu jooksul majandusaasta lõppemisest arvates vallavalitsusele kinnitatud majandusaasta aruande ja vandeaudiitori aruande, kui raamatupidamise aastaaruande audiitorkontroll on audiitortegevuse seaduse alusel kohustuslik.
(4) Enne majandusaasta aruande kinnitamist volikogus vaatab revisjonikomisjon volikogule esitatud majandusaasta aruande läbi ja koostab selle kohta kirjaliku aruande, mis esitatakse volikogule. Aruandes avaldab revisjonikomisjon, kas ta toetab vallavalitsuse koostatud majandusaasta aruande kinnitamist. Lisaks annab revisjonikomisjon aruandes ülevaate oma tegevuse kohta.
(5) Vallavalitsus esitab heakskiidetud ja allkirjastatud majandusaasta aruande volikogule kinnitamiseks hiljemalt 31. maiks. Majandusaasta aruandele lisatakse vandeaudiitori aruanne ja vallavalitsuse protokolliline otsus aruande heakskiitmise kohta. Volikogu kinnitab majandusaasta aruande hiljemalt 30. juuniks otsusega.
(6) Majandusaasta aruanne, vandeaudiitori aruanne, vallavalitsuse protokolli väljavõte aruande heakskiitmise kohta ning volikogu otsus aruande kinnitamise kohta avaldatakse pärast nende kinnitamist seitsme tööpäeva jooksul Häädemeeste valla veebilehel.


3-2-1-96-13 Riigikohus 23.10.2013
EVKS § 88
TsMSRS § 4 1
ÄS § 229 lg 1
Hagist osaline loobumine või selle osaline tagasivõtmine on nõude kitsendamine TsMS § 376 lg 4 p 2 mõttes, mida ei peeta hagi muutmiseks (vt Riigikohtu 25. septembri 2013. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-80-13, p 24). Siiski tuleb selle kohta kohtul võtta selge seisukoht enne lõpplahendi tegemist kas või juba kostja menetlusliku positsiooni selguse huvides (vt ka Riigikohtu 29. mai 2013. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-50-13, p 15). (p 19)
Kolmanda isiku saab menetlusse kaasata TsMS § 216 lg 1 alusel üksnes poole taotlusel. (p 13)
Kaasates liidetud kohtuasja menetlusse kõigi kostjate poolel iseseisva nõudeta kolmanda isiku, ei muutu kolmanda isiku menetluslik seisund, kui asi eraldatakse ühe kostja suhtes eraldi menetlusse. (p 12)
Äriseadustikus ei ole sätestatud eriregulatsiooni juhuks, kui osaühingu osakapitali suurendamise otsuses ettenähtud ajaks jäävad mõned osad märkimata. Küll on selline olukord (n-ö alamärkimine) reguleeritud aktsiaseltsi puhul. Osaühingu regulatsioonis on lünk, mida on teistsuguse regulatsiooni puudumisel osaühingu põhikirjas või osade märkimistingimusi ettenägevas osakapitali suurendamise otsuses võimalik täita, kohaldades analoogia alusel ÄS § 347.
Kuigi osakapitali suurendamine jõustub ÄS § 196 lg 4 järgi äriregistri kandega, ei tähenda see, et enne kannet ei oleks sissemakset osaühingule üle antud. Kui osakapital jääb suurendamata, ei lähe sissemakse automaatselt sissemakse tegijale tagasi, vaid osaühingul tekib võlaõiguslik kohustus sissemakse ÄS § 347 alusel tagastada. (vt Riigikohtu 5. detsembri 2012. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-142-12, p-d 23, 34).
1. jaanuarist 2001 kaotati võimalus anda aktsiad välja esitajaaktsiatena ja edaspidi võimaldati aktsiaid välja anda üksnes nimeliste aktsiatena, mis pidid olema registreeritud EVK-s (vt selle kohta ka Riigikohtu 10. detsembri 2008. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-116-08, p 9). (p 28) Nimeline aktsia on ÄS § 229 lg 1 järgi vabalt võõrandatav. Aktsia kui EVK-s registreeritud õiguse võõrandamise kehtivuse eeldusi ei ole seaduses sätestatud. Aktsia kui õigus kuulub isikule, kes on selle omandanud aktsiaseltsi asutamisel või aktsiakapitali suurendamisel või kellele selline isik on kehtiva käsutustehinguga aktsia üle andnud (vt ka Riigikohtu 5. detsembri 2012. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-142-12, p 33). Aktsia võõrandamiseks (üleandmiseks) on vajalik kehtiv üleandmise (võõrandamise) leping kui käsutustehing. Aktsia läheb omandajale üle käsutustehingu tegemisest või selle järgi määratud hilisemal ajal. Käsutustehingust ja selle kehtivusest tuleb eristada võõrandamise aluseks olevat kohustustehingut ja selle kehtivust. (p 30) Nimelise aktsia võõrandamise kehtivuse eeldusena ei ole seadusandja ette näinud vorminõuet. (p 31) Aktsiad peavad olema registreeritud aktsiaraamatus, mida peab EVK pidaja. Aktsiad on EVK-s kirjendatud isikute väärtpaberikontodel ning neid kantakse ühelt väärtpaberikontolt teisele üle väärtpaberiülekandega. Kanne EVK-s on küll aktsia kui õiguse olemasolu eelduseks, kuid ei ole seaduse järgi selle võõrandamise kehtivuse eelduseks. (p 32)
PS § 31 sätestab õiguse tegeleda ettevõtlusega. Ettevõtlusvabaduse kaitsealasse kuulub kogu tulu saamise eesmärgil toimuv tegevus (Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 6. märtsi 2002. a otsus asjas nr 3-4-1-1-02, p 12). Ettevõtlusvabaduse tuumaks on riigi kohustus mitte teha põhjendamatuid takistusi ettevõtluseks ja seda vabadust riivab iga abinõu, mis takistab, kahjustab või kõrvaldab mõne ettevõtlusega seotud tegevuse (Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 28. aprilli 2000. a otsus asjas nr 3-4-1-6-00, p 11). Ettevõtlusvabaduse kaitseala on samuti riivatud siis, kui seda vabadust mõjutatakse avaliku võimu poolt ebasoodsalt (Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 6. märtsi 2002. a otsus asjas nr 3-4-1-1-02, p 12). Seega on ettevõtlusvabaduse kaitsealas ka ettevõtluse vormidele kehtestatud reeglid. Ettevõtlusvabadus ja omandipõhiõigus on PS § 9 lõike 2 alusel tagatud ka juriidilistele isikutele. (p 41)
EVKS § 18 lg-s 2 sisalduv piirang osaühingu osade EVK-st kustutamiseks väljaspool äriühingu ümberkujundamist ei ole vajalik abinõu, et kaitsta osaühingu osanike õigusi, sh õigust teada, kellele osa kuulub ja millal see omanikku vahetab. Sama eesmärki on võimalik osanikke ja osaühingut vähem koormates saavutada, kui osanike nimekirja peab osaühingu juhatus (ÄS § 182 lg 1). Osanike õiguste kaitse tagab osade võõrandamise tehingute notariaalne tõestamine (ÄS § 149 lg 4) ning tehinguandmete edastamine avalikule äriregistrile (ÄS § 28 lg 1). Lisaks on osanikel võimalus vaidlustada osaühingu juhtimiseks vastuvõetud osanike otsused kohtus (ÄS § 178 lg-d 1 ja 3). Seetõttu on EVKS § 18 lg-s 2 sisalduv piirang ebaproportsionaalne ja seega põhiseadusega vastuolus. Kolleegium tunnistab PSJKS § 15 lõike 1 punkti 2 alusel PS §-ga 31 vastuolus olevaks ja kehtetuks EVKS § 18 lg 2 osas, milles see ei sisalda õiguslikku alust osaühingu osade Eesti väärtpaberite keskregistrist kustutamiseks osanike otsuse alusel, kui see ei ole seotud äriühingu ümberkujundamisega ja kui osaühingu osad ei ole panditud. (p 69)