text:
esitatud 6. novembril 2018(1)
Kohtuasi C‑492/18 PPU
Eelotsusetaotlus – Eelotsuse kiirmenetlus – Politseikoostöö ja õigusalane koostöö kriminaalasjades – Raamotsus 2002/584/JSK – Euroopa vahistamismäärus – Üleandmisotsus – Artikkel 17 – Tagaotsitava õigused – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artikkel 6 – Õigus vabadusele
1. Käesolev eelotsusetaotlus esitati seonduvalt ühe Suurbritannia ja Põhja-Iirimaa Ühendkuningriigi õigusasutuse poolt TC suhtes kriminaalmenetluse raames kohtu alla andmise eesmärgil tehtud Euroopa vahistamismääruse täitmisega Madalmaades.
2. Pärast TC vahistamist Madalmaades esitati Euroopa Kohtule kohtuasjas RO(2) eelotsusetaotlus, mis puudutas seda, kuidas mõjutab Ühendkuningriigi asutuste tehtud Euroopa vahistamismääruste täitmist selle liikmesriigi poolt ELL artikli 50 lõike 2 alusel esitatud teade kavatsusest Euroopa Liidust välja astuda. Käesolevas asjas eelotsusetaotluse esitanud kohus peatas menetluse kuni kohtuotsuse kuulutamiseni kohtuasjas RO, mis tõi kaasa selle, et TC-d peeti vahi all kauem kui 90 päeva.
3. Vastavalt sättele, millega raamotsus 2002/584/JSK(3) Madalmaade õigusesse üle võeti, tuleb Euroopa vahistamismääruse alusel tagaotsitav vahi alt vabastada 90 päeva möödumisel tema vahistamisest arvates. Madalmaade kohtud leiavad aga, et sellise isiku vahi all pidamiseks saab selle tähtaja kulgemise peatada.
4. Selles olukorras küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult, kas TC vahi all pidamine on kooskõlas Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikliga 6.
5. Raamotsuse artikli 1 lõike 3 kohaselt ei mõjuta see „kohustust austada põhiõigusi ja õiguse üldpõhimõtteid, mis on kirja pandud Euroopa Liidu lepingu artiklis 6“.
6. Raamotsuse artiklis 12 „Isiku vahi all pidamine“ on sätestatud:
7. Raamotsuse artikli 17 lõigetes 1, 3–5 ja 7 on sätestatud:
7. Kui liikmesriik ei suuda erandlikel asjaoludel järgida käesolevas artiklis sätestatud tähtaegu, teatab ta sellest Eurojustile ja esitab viivituse põhjused. Lisaks sellele teatab liikmesriik, kes on pidevalt kogenud teise liikmesriigi poolseid viivitusi Euroopa vahistamismääruste täitmisel, sellest nõukogule, et hinnata liikmesriikide tasandil käesoleva raamotsuse rakendamist.“
8. Raamotsus võeti Madalmaade õigusesse üle üleandmisseadusega (Overleveringswet (Stb. 2004, nr 195), edaspidi „OLW“). OLW artikli 22 lõigetes 1, 3 ja 4 on sätestatud:
„1. Kohus peab üleandmise kohta otsuse tegema hiljemalt 60 päeva jooksul pärast artiklis 21 osutatud tagaotsitava vahistamist.
3. Kohus võib erandjuhtudel 60-päevast tähtaega pikendada maksimaalselt 30 päeva võrra, põhjendades seda vahistamismääruse teinud õigusasutusele.
4. Kui kohus ei ole lõikes 3 sätestatud tähtaja jooksul otsust teinud, võib ta seda tähtaega uuesti pikendada määramata ajaks, juhul kui tagaotsitav koos tingimuste täitmise kohustusele allutamisega ajutiselt vabastatakse ning vahistamismääruse teinud õigusasutusele sellest teatatakse.“
9. OLW artiklis 64 on sätestatud:
„1. Kui käesoleva seaduse alusel võib või tuleb teha otsus võtta isikult vabadus, võib määrata, allutades isiku kohustusele täita teatud tingimusi, et vabaduse võtmine lükatakse edasi või peatatakse kuni kohus kuulutab otsuse, millega annab loa isiku üleandmiseks. Määratavate tingimuste eesmärk on üksnes põgenemise tõkestamine.
2. Lõike 1 alusel kohtu või eeluurimiskohtuniku tehtud määruse suhtes kohaldatakse mutatis mutandis kriminaalmenetluse seadustiku artiklit 80, välja arvatud selle lõiget 2, ning artikleid 81–88.“
10. OLW artikli 64 lõike 2 alusel kohaldamisele kuuluva Madalmaade kriminaalmenetluse seadustiku (Wetboek van Strafvordering) artikli 84 lõike 1 esimese lause kohaselt võib prokuratuuri määrusega tagaotsitava vahistada, kui ta rikub mõnda talle üleandmisvahistuse peatamisel kehtestatud tingimust või kui tuvastatud asjaoludest järeldub põgenemisoht.
III. Asjaolud ja menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus
11. Üks Ühendkuningriigi õigusasutus tegi 12. juunil 2017 Euroopa vahistamismääruse eesmärgiga anda kriminaalmenetluses kohtu alla Hispaanias elav Ühendkuningriigi kodanik TC, keda kahtlustati kangete narkootikumide importimisest, turustamisest ja müümisest osavõtus.
12. TC vahistati 4. aprillil 2018 Madalmaades. Sellest kuupäevast hakkas kulgema OLW artikli 22 lõikes 1 ja raamotsuse artikli 17 lõikes 3 sätestatud 60‑päevane tähtaeg Euroopa vahistamismääruse täitmist puudutava otsuse tegemiseks.
13. Eelotsusetaotluse esitanud kohus pikendas 31. mail 2018 Euroopa vahistamismääruse täitmist puudutava otsuse tegemise tähtaega 30 päeva võrra.
14. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peatas 14. juuni 2018. aasta otsusega menetluse kuni kohtuotsuse kuulutamiseni kohtusjas RO(4). Samuti andis eelotsusetaotluse esitanud kohus loa Euroopa vahistamismääruse täitmist puudutava otsuse tegemise tähtaja kulgemise peatamiseks, nii et TC jäeti vahi alla.
15. TC kaitsja esitas 27. juunil 2018 eelotsusetaotluse esitanud kohtule OLW artikli 22 lõike 4 alusel taotluse vabastada TC alates 4. juulist 2018 ehk pärast 90‑päevast vahi all viibimist. OLW artikli 22 lõike 4 kohaselt peab eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa vahistamismääruse täitmise kohta lõpliku otsuse tegemiseks ette nähtud 90-päevase tähtaja lõppemisel põhimõtteliselt tagaotsitava üleandmisvahistusest vabastama.
16. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab esiteks, et raamotsuse ülevõtmisel lähtus Madalmaade seadusandja eeldusest, et raamotsuse kohaselt ei jää tagaotsitav pärast 90-päevase tähtaja lõppemist üleandmise tagamiseks vahi alla. Kohtuotsusest Lanigan(5) tuleneb aga, et raamotsuses ei ole sätestatud üldist ja vääramatut kohustust 90-päevase tähtaja lõppemisel isik (ajutiselt) vabastada, kui Euroopa vahistamismääruse täitmismenetlus on läbi viidud piisava hoolsusega ja kui vahi all viibimise kestus ei ole ülemäära pikk(6).
17. Teiseks leiab rechtbank Amsterdam (Amsterdami esimese astme kohus, Madalmaad), et OLW artikli 22 lõige 4 ei arvesta piisavalt liidu esmase õiguse sätete kohaselt eelotsusetaotluse esitanud kohtul lasuvate kohustustega.
18. Täpsemalt märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et esiteks peab ta eelotsuse küsimusega pöörduma Euroopa Kohtu poole, kui sellele küsimusele antav vastus on vajalik Euroopa vahistamismääruse täitmise kohta otsuse tegemiseks, teiseks peab ta ootama vastust teiste liikmesriikide õigusasutuste poolt esitatud küsimustele, kui mõne muu kohtu esitatud küsimusele antav vastus on vajalik tema otsuse tegemiseks, ning viimaks peab ta kohtuotsuse Aranyosi ja Căldăraru(7) kohaselt üleandmist puudutava otsuse tegemise edasi lükkama, kui tagaotsitavat ähvardab vahistamismääruse teinud liikmesriigis tegelik ebainimliku või alandava kohtlemise oht.
19. Sellega seoses täpsustab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Euroopa Kohtu kohtupraktika kohaselt käsitatakse ülalnimetatud kohustusi kaasa toovaid asjaolusid raamotsuse artikli 17 lõike 7 tähenduses „erandlike asjaoludena“, mille tõttu ei saa vahistamismäärust täitev liikmesriik 90‑päevast tähtaega järgida(8).
20. Teiseks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et on tuvastanud mitu põhjust, miks esineb tema arvates oht, et TC pärast vabastamist põgeneb. Neil asjaoludel leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tal ei ole võimalik TC-d vabastada ja samas tagada, et materiaalsed tingimused isiku üleandmiseks oleksid raamotsuse artikli 17 lõike 5 tähenduses jätkuvalt täidetud.
21. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et lahendamaks liikmesriigi kohtul lasuvate kohustuste ja OLW artikli 22 lõike 4 sõnastuse vahelist vastuolu, on ta oma varasemates otsustes leidnud sellele sättele tõlgenduse, mis on tema hinnangul raamotsusega kooskõlas. Selle tõlgenduse kohaselt peatab ta mõne käesoleva ettepaneku punktis 18 nimetatud kohustuse kaasa toova asjaolu esinemise korral Euroopa vahistamismääruse täitmist puudutava otsuse tegemise tähtaja kulgemise. Ajal, mil tähtaja kulgemine on peatatud, ei pea ta tagaotsitavat ajutiselt vabastama, kuivõrd 90-päevane tähtaeg ei kulge ega saa seega ka lõppeda. Selle tõlgendusega ei ole vastuolus isiku ajutine vabastamine iseäranis siis, kui tema vahi all viibimise kestus on olnud ülemäära pikk. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab siiski, et käesoleval juhul ei ole TC üleandmisvahistuses pidamise aeg olnud ülemäära pikk.
22. Eelotsusetaotluse esitanud kohus toob siiski välja, et kõnealuseid asju apellatsiooni korras läbi vaatav Gerechtshof Amsterdam (Amsterdami apellatsioonikohus, Madalmaad) on oma varasemates otsustes seevastu leidnud, et eelmises punktis välja pakutud moel OLW artikli 22 lõiget 4 tõlgendada ei saa. Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab, et otsustamaks, kas Euroopa vahistamismääruse täitmist puudutava otsuse tegemise tähtaegade kulgemine tuleb peatada, kaalub Gerechtshof Amsterdam (Amsterdami apellatsioonikohus, Madalmaad) õiguskindluse põhimõttest lähtudes ühelt poolt huvi liidu õiguskorra kaitse ning teisalt huvi liikmesriigi õiguse kaitse vastu.
23. Eelotsusetaotlusest nähtub aga, et senini on nende huvide kaalumine alati viinud samasuguse tulemuseni, milleni viiks eelotsusetaotluse esitanud kohtu tõlgendus. Igal juhul on eelotsusetaotluse esitanud kohus oma otsustes jätkuvalt kohaldanud oma varasemast praktikast tulenevat tõlgendust.
IV. Euroopa Kohtule esitatud eelotsuse küsimus
24. Selles olukorras esitas rechtbank Amsterdam (Amsterdami esimese astme kohus, Madalmaad) 27. juuli 2018. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse samal päeval, Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas tagaotsitava, kelle puhul esineb põgenemisoht, üleandmisvahistuses pidamine kauem kui 90 päeva alates selle isiku vahistamisest on vastuolus [harta] artikliga 6, kui:
– vahistamismäärust täitev liikmesriik on raamotsuse [2002/584] artikli 17 üle võtnud nii, et tagaotsitava üleandmisvahistus tuleb alati peatada kohe, kui Euroopa vahistamismääruse täitmise kohta lõpliku otsuse tegemiseks antud 90‑päevane tähtaeg on möödas, ja kui
– selle liikmesriigi õigusasutused on tõlgendanud liikmesriigi õigusakte nii, et otsuse tegemise tähtaeg peatatakse kohe, kui vahistamismäärust täitev õigusasutus otsustab esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse või oodata ära vastuse teise vahistamismäärust täitva õigusasutuse esitatud eelotsusetaotlusele või lükata üleandmise kohta otsuse tegemine edasi, kuna vahistamismääruse teinud liikmesriigis esineb ebainimlike või alandavate tingimuste tegelik oht?“
25. Kuna TC on vahi all ning eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Liidu toimimise lepingu (ELTL) kolmanda osa V jaotise reguleerimisalasse kuuluvaid küsimusi, siis taotles eelotsusetaotluse esitanud kohus sama otsusega Euroopa Kohtult käesoleva eelotsusetaotluse lahendamist Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 107 sätestatud eelotsuse kiirmenetluses.
26. Euroopa Kohus otsustas 9. augusti 2018. aasta otsusega selle taotluse rahuldada.
27. Põhikohtuasja pooled, Madalmaade valitsus ja Euroopa Komisjon, esitasid oma kirjalikud seisukohad. Nimetatud pooled, samuti Madalmaade, Tšehhi Vabariigi, Iirimaa ja Itaalia valitsus ning komisjon esitasid ka oma suulised seisukohad kohtuistungil, mis toimus 4. oktoobril 2018.
28. Vahepeal, 19. septembril 2018, tegi Euroopa Kohus kohtuotsuse kohtuasjas RO (C‑327/18 PPU), mida oodates oli põhikohtuasja menetlus 14. juunil 2018 peatatud. Selles kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus sisuliselt, et vahistamismäärust täitev liikmesriik ei saa keelduda Euroopa vahistamismääruse täitmisest kuni vahistamismääruse teinud liikmesriik kuulub Euroopa Liitu.
29. Vastuseks Euroopa Kohtu küsimusele teatas eelotsusetaotluse esitanud kohus 26. septembril 2018, et kõnealust Euroopa vahistamismäärust ei ole veel täidetud ning et TC on endiselt vahi all. Niisiis oli TC kohtuistungi toimumise päevaks olnud vahi all juba üle 6 kuu.
30. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib eelotsuse küsimusega sisuliselt teada saada, kas Euroopa vahistamismääruse alusel tagaotsitava vahi all pidamine kauem kui 90 päeva alates tema vahistamisest, on käsitatav õiguse vabaduse sellise piiramisena, mille puhul on täidetud harta artiklist 6 ja artikli 52 lõikest 1 tulenev seadusliku aluse olemasolu nõue, kui see piirang põhineb liikmesriigi õigusnormile, millega selline vahi all hoidmine vastuolus on, antud mitmel erineval kohtupraktikast tuleneval tõlgendusel.
31. Eelotsusetaotluses on püstitatud ka mõned küsimused, mis eelotsuse küsimuses ei kajastu. Need puudutavad seda, kas juhul kui Euroopa Kohus vastab eelotsuseküsimusele nii, et isiku vahi alla jätmine on hartaga vastuolus, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus OLW artikli 22 lõike 4 kohaldamata jätma. Need küsimused puudutavad minu hinnangul liikmesriigi kohtu kohustust jätta liidu õigusega vastuolus olevad liikmesriigi õiguse sätted kohaldamata, kui kohus ei saa liidu õigusega kooskõlas olevat tulemust tagada nende sätete tõlgendamisega kohtupraktikas.
32. Käesolevas ettepanekus teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimusele nii, et sellistel asjaoludel nagu käesoleval juhul, on hartaga vastuolus isiku vahi all pidamine kauem kui 90 päeva alates tema vahistamisest. Konkreetsemalt leian, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu ja Gerechtshof Amsterdami (Amsterdami apellatsioonikohus, Madalmaad) tõlgendused ei vasta seadusliku aluse olemasolu nõudele harta artikli 52 lõike 1 tähenduses.
33. Pidades silmas minu ettepanekut selle kohta, kuidas vastata eelotsuse küsimusele selle sõnastust arvestades, tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks lahendada ka õiguslik probleem, mis seondub liikmesriigi kohtul lasuva kohustusega jätta kohaldamata liidu õigusega vastuolus olevad liikmesriigi õiguse sätted. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt sellega seonduvalt tõstatatud küsimused on aga põhjendatud eeldusel, et selline liikmesriigi õiguse säte, nagu seda on OLW artikli 22 lõige 4, on raamotsusega loodud süsteemiga kokkusobimatu.
34. Analüüsin seega esiteks küsimust, kas seadusliku aluse olemasolu nõue on täidetud, kui vahistamismäärust täitvad õigusasutused soovivad kohtupraktika teel kehtestada piiranguid õigusele vabadusele. Teiseks uurin, kas säte, mille kohaselt tuleb Euroopa vahistamismääruse alusel tagaotsitav vahistamisele järgneva 90-päevase tähtaja lõppemisel igal juhul vabastada, on raamotsusega kooskõlas. Eitava vastuse korral sellele küsimusele käsitlen kolmandaks küsimusi, mis seonduvad kohustusega jätta kohaldamata säte, millega raamotsus liikmesriigi õigusesse üle võetud on.
A. Seadusliku aluse olemasolu nõue
35. Harta artikli 52 lõiget 1 ei ole eelotsusetaotluses tõepoolest sõnaselgelt mainitud. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib Euroopa Kohtult, kas taotluses kirjeldatud kohtupraktikast tulenevad tõlgendused on kooskõlas harta artikliga 6 ning viitab sellega seoses mitmel korral õiguskindluse põhimõttele.
36. Leian siiski esiteks, et isikult vabaduse võtmine on käsitatav harta artiklis 6 nimetatud õiguse teostamise piiranguna. Selline piirang on nimetatud sättega vastuolus, kui see ei vasta harta artikli 52 lõikes 1 sätestatud nõuetele(9). Teiseks nõuab õiguskindluse põhimõte iseäranis seda, et õigusnormid oleksid selged ja täpsed ning nende tagajärjed ettenähtavad, eriti juhtudel, kui need võivad üksikisikutele kaasa tuua soovimatuid tagajärgi(10). Nagu ma käesoleva ettepaneku punktides 39–52 näitan, peavad samasugused tingimused täidetud olema seonduvalt seadusliku aluse olemasolu nõudega harta artikli 52 lõike 1 tähenduses. Neil põhjustel saab asuda seisukohale, et hartaga tagatud õiguste ja vabaduste piiramise kontekstis peegeldub selles nõudes õiguskindluse põhimõte.
37. Need, kes toetavad vastust, mille kohaselt on Madalmaade kohtute tõlgendused hartaga vastuolus, see tähendab TC, Madalmaade ja Itaalia valitsus ning komisjon, kahtlevad selles, et Madalmaade õiguses on seaduslik alus, mis lubab isikut vahi all pidada kauem kui 90 päeva alates tema vahistamisest. Iirimaa valitsus leiab seevastu, et liikmesriigi õigusnormile liikmesriigi kohtupraktikas antud tõlgendus saab olla selliseks seaduslikuks aluseks juhul, kui teatud tingimused on täidetud(11).
38. Leian niisiis, et käesoleva kohtuasja kontekstis tuleb vastata küsimusele, kas harta artikli 52 lõikes 1 sätestatud seadusliku aluse olemasolu nõue on täidetud, kui kohtupraktikas kohaldatakse selliseid tõlgendusi nagu need, mida on kirjeldatud eelotsusetaotluses.
1. Mõiste „seadus“ tunnuste määratlemine harta artikli 52 lõike 1 tähenduses
39. Arvamuses 1/15(12) ei nõustunud Euroopa Kohus Euroopa Parlamendi seisukohaga, et mõiste „seadus“, mida kasutatakse iseäranis harta artikli 52 lõikes 1, on samatähenduslik ELTLis kasutatud mõistega „seadusandlik akt“(13). Euroopa Kohus leidis, et „käesolevas menetluses [ei ole] sugugi väidetud, et kavandatav leping ei vasta kättesaadavuse ja etteaimatavuse nõuetele, mis on vajalikud, et selles sisalduvaid riiveid saaks pidada harta artikli 52 lõike 1 tähenduses seaduses ette nähtud riiveteks“(14). Niisiis võib arvamusest 1/15(15) järeldada, et seadusliku aluse olemasolu nõude täitmiseks vajalikud tingimused ei seondu mitte piirangu allika formaalsete tunnustega, vaid pigem selle kättesaadavuse ja ettenähtavusega seotud materiaalsete tunnustega. Niisiis võiks küsida, kas teatud juhtudel võib neile materiaalsetele tunnustele vastav kohtupraktika olla käsitatav hartaga tagatud õiguse piiramise seadusliku alusena.
40. Tuleb siiski täpsustada, et kohtuotsuses Knauf Gips vs. komisjon(16), millega tühistati osaliselt Üldkohtu otsus, leidis Euroopa Kohus, et kui selleks ei ole õiguslikku alust otseselt ette nähtud, on piirangud, mis piiravad harta artikliga 47 tagatud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele, vastuolus eeskätt seaduslikkuse aluspõhimõttega. Euroopa Kohus tuletas sellega seoses meelde, et harta artikli 52 lõike 1 kohaselt tohib hartaga tunnustatud õiguste ja vabaduste teostamist piirata ainult seadusega.
41. Märgin, et kohtuotsuses Knauf Gips vs. komisjon(17) põhjendas Üldkohus Euroopa Kohtu kriitika alla sattunud piirangut kohtuotsusega Akzo Nobel vs. komisjon(18). Tegemist oli seega kohtupraktikast tuleneva lahendusega. Seetõttu leian, et Euroopa Kohtu viide, et „ei [olnud] õiguslikku alust“ tähendab, et sellistel asjaoludel nagu käesolevas asjas, ei saa kohtupraktikat käsitada hartaga tagatud õiguse piirangu õigustamiseks kohase alusena.
42. Kohtuotsuses Knauf Gips vs. komisjon(19) valitud lahendust ei saa loomulikult mõista nii, nagu see tähendaks üldiselt, et kohtupraktikat ei saa ühelgi juhul käsitada piirangu alusena harta artikli 52 lõike 1 tähenduses. Siiski tuuakse selles kohtuotsuses välja teatud eripärad, mis seonduvad põhiõiguste piirangute kehtestamisega läbi kohtupraktika.
43. Antud juhul oli tegemist üksikjuhtumi pinnalt tekkinud kohtupraktikaga. Liiati ei olnud kohtuotsus Akzo Nobel vs. komisjon(20), millele Üldkohus Euroopa Kohtu kriitika alla sattunud seisukohta võttes tugines, läbinud Euroopa Kohtu kontrolli, sest apellant loobus selle kohtuotsuse peale esitatud apellatsioonkaebusest(21). Niisiis ei saa järeldada, et kohtuotsuses Knauf Gips vs. komisjon(22) välistas Euroopa Kohus võimaluse, et piirangu seadusliku alusena harta artikli 52 lõike 1 tähenduses võiks olla käsitatav kohtupraktika, kui see on kättesaadav ja ettenähtav ja kui tegu ei ole üksikjuhtumi pinnalt tekkinud kohtupraktikaga, mida kõrgemad kohtuastmed heaks kiitnud ei ole.
44. Mulle näib, et seda tõlgendust jagavad mõned kohtujuristid, kes on juba selles küsimuses avaldanud seisukohta, et hartaga tagatud õiguste piirangu aluseks võib teatud juhtudel olla väljakujunenud kohtupraktika, mida madalama astme kohtud järgivad(23). Madalama astme kohtute poolt kohtupraktika tunnustamise rõhutamine näib siiski viitavat sellele, et see kohtupraktika peab pärinema kõrgematest kohtuastmetest või peab olema saanud vähemalt viimaste kinnituse.
45. Samamoodi näib, et Euroopa Inimõiguste Kohus (edaspidi „EIK“) ei välista seda, et Roomas 4. novembril 1950. aastal allkirjastatud inimõiguste ja põhivabaduste konventsiooniga (edaspidi „EIÕK“) tagatud vabaduse piirang võiks tuleneda kättesaadavast ja ettenähtavast kohtupraktikast, kui tegu on kohtupraktikaga, mida iseloomustab teatud stabiilsus ja mida madalama astme kohtud järgivad(24).
46. Eelneva valguses leian, et kohtupraktika võib seadusliku aluse olemasolu nõude täita tingimusel, et see on esiteks kättesaadav ja ettenähtav (üldnõuded) ning teiseks, et see on väljakujunenud ning seda ei seata süstemaatiliselt kahtluse alla (erinõuded).
2. Kas õiguse vabadusele piiramise, mis seisneb isiku vahi all pidamises, puhul on seadusliku aluse olemasolu nõude täidetud, kui piiramine põhineb kohtupraktikal?
47. Käesoleva kohtuasja eripära seisneb selles, et vahistamismäärust täitvad Madalmaade õigusasutused on välja arendanud kohtupraktikal põhinevad tõlgendused, millega nad püüavad kehtestada piiranguid õigusele vabadusele, mis läheb vastuollu sellega, mis on sätestatud seaduses selle sõna parlamentaarses tähenduses.
48. Seonduvalt õiguse vabadusele piiramisega, mis seisneb isiku vahi all pidamises, on EIK leidnud, et EIÕK artiklis 5 sätestatud nõuet, mille kohaselt peab vabaduse võtmine toimuma „seaduses kindlaksmääratud korras“ tuleb mõista selliselt, et piirangu seaduslik alus peab olema piisavalt kättesaadav, täpne ja ettenähtav, et see pakuks üksikisikule kohast kaitset omavoli vastu(25).
49. Samade kriteeriumide alusel märkis Euroopa Kohus kohtuotsuses Al Chodor(26), et kinnipidamine tuleb tunnistada ebaseaduslikuks, kui kinnipidamise aluseks oleva ohu, et asjaomane isik võib põgeneda, hindamise objektiivsed kriteeriumid tulenevad väljakujunenud kohtupraktikast, mis on heaks kiitnud politsei väljakujunenud halduspraktika, ega ole kindlaks määratud üldkohaldatavates sätetes(27). Teisalt pakub üldkohaldatavate sätete vastuvõtmine vajalikke tagatisi, kuna sellised sätted piiritlevad siduvalt ja etteaimatavalt nende asutuste kaalutlusruumi asjaolude hindamisel igal konkreetsel juhtumil. Lisaks võimaldavad siduvas sättes kindlaks määratud kriteeriumid kõige paremini nende asutuste kaalutlusõiguse väliskontrolli, et kaitsta taotlejaid meelevaldsete vabaduse võtmiste eest(28).
50. On tõsi, et kohtuotsuses Al Chodor(29) täpsustas Euroopa Kohus ka, et konkreetsel juhul oli õiguse vabadusele piiramise aluseks liidu õiguse säte, mis põgenemisohu hindamiseks kasutatavate objektiivsete kriteeriumide kindlaksmääramise osas viitas omakorda liikmesriigi õigusele. Euroopa Kohus leidis, et nendest liidu õiguse sätetest tuleneb liikmesriikidele kohustus kehtestada sellised objektiivsed kriteeriumid üldkohaldatavas siduvas sättes(30).
51. Sellest, et Euroopa Kohus on suuresti lähtunud EIK praktikast, järeldan ma siiski, et sõltumata konkreetsel juhul kohaldamisele kuuluvatest liidu õigusaktidest ja regulatiivsest kontekstist peavad isikult vabaduse võtmise korral (ikkagi) täidetud olema kõik nõuded, mis puudutavad seaduslikku alust, selgust, ettenähtavust, kättesaadavust ja kaitset omavoli vastu. Igasugune vabaduse võtmine kahjustab tõsiselt õigust vabadusele ning peab seetõttu toimuma rangetele nõuetele vastavalt.
52. Neist kaalutlustest tuleneb, et harta artikliga 6 tagatud õiguse vabadusele piiramise puhul, mis seisneb isiku vahi all pidamises, tuleb kohaldada eriti rangeid nõudeid. Iseäranis oluline on vältida mis tahes omavoli ohtu, mis võib realiseeruda selge, täpse ja ettenähtava seadusliku aluse puudumisel.
53. Seetõttu tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtule anda tarvilik vastus küsimuses, kas sellised kohtupraktikas kajastuvad tõlgendused nagu käesoleval juhul, vastavad ülalkirjeldatud nõuetele.
3. Kohaldamine käesoleval juhul
54. Tuletan meelde, et eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et tema ja ka Gerechtshof Amsterdami (Amsterdami apellatsioonikohus, Madalmaad) kohtupraktika on avaldatud, nii et TC sai – vajaduse korral oma kaitsjaga konsulteerides – ette näha, et üleandmisvahistust võidakse pikendada kauemaks kui tema vahistamisele järgneva 90-päevase tähtaja lõpuni. See kohus rõhutab, et need kohtupraktikast tulenevad tõlgendused on selged ja puudutavad selgelt määratletud juhtumeid. Lisaks kinnitab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kuigi tema kohtupraktikast tulenev tõlgendus rajaneb teistsugustel põhjendustel kui Gerechtshof Amsterdami (Amsterdami apellatsioonikohus, Madalmaad) oma, siis ei vii või vähemalt ei ole seniajani viinud viimatinimetatud põhjendustele tuginemine konkreetsetel juhtudel teistsugusele tulemusele kui see, kuhu jõutaks eelotsusetaotluse kohtu enda põhjendustele tuginedes.
55. Tuleb tähele panna, et need kaks kohtupraktikast tulenevat tõlgendust kalduvad kõrvale raamotsuse täitmiseks vastu võetud liikmesriigi sätte sõnastusest. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei palu Euroopa Kohtul siiski täpsustada seda, kas ta on kooskõlalise tõlgendamise piire ületanud või pole seda teinud. Ühelgi juhul ei ole Euroopa Kohtu pädevuses liikmesriigi siseriikliku õiguse tõlgendamine ega otsustamine selle üle, kas see, kuidas liikmesriigi asutused normi tõlgendavad, viib contra legem tõlgenduseni(31).
56. Teiseks tuleneb eelotsusetaotlusest, et Gerechtshof Amsterdam (Amsterdami apellatsioonikohus, Madalmaad) on eelotsusetaotluse esitanud kohtu kohtupraktikast tuleneva tõlgendusega süstemaatiliselt mitte nõustunud. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on siiski oma praktikas lähtunud oma tõlgendusest. Sel moel on mõlemaid tõlgendusi süstemaatiliselt kahtluse alla seatud.
57. Ma ei leia, et asjaolu, et nende kohtupraktikast tulenevate tõlgenduste kohaldamine ei ole seniajani viinud erinevatele tulemustele, saaks leevendada nendevahelise ühtsuse puudumist.
58. Mõistagi ei välista ma, et mitme sellise paralleelselt eksisteeriva kohtupraktikast tuleneva tõlgenduse tõttu suudab üksikisik üldjoontes kindlaks teha, kuidas need tõlgendused tema õiguslikku olukorda mõjutavad, sõltumata sellest, millist tõlgendust lõpuks kohaldatakse.
59. Sellegipoolest, esiteks vähendab isikute põhiõigustele piiranguid kehtestava kohtupraktika ebajärjekindlus märkimisväärselt selle kohtupraktika selgust, täpsust ja ettenähtavust. Teiseks võib see ebajärjekindlus tingida veelgi suuremate erinevuste tekkimise kõnealuste kohtupraktikate vahel.
60. Märgin seejuures, et TC hinnangul erinevad need kaks Madalmaade kohtute kohtupraktikast tulenevat tõlgendust selles osas, millisest hetkest alates Euroopa vahistamismääruse täitmise otsuse vastu võtmise tähtaja kulgemine peatatakse.
61. Lisaks kinnitab Madalmaade valitsus oma kirjalikus seisukohas, et eelotsusetaotluse esitanud kohus kohaldab raamotsuse artiklis 17 sätestatud tähtaegade kulgemise peatamist regulaarselt ka muudel juhtudel peale eelotsusetaotluses kajastatute. Hoolimata sellest, et Madalmaade valitsus talle kohtuistungil esitatud küsimusele vastates ühtki seda väidet ilmestavat näidet ei toonud, rõhutas ta, et kuna Madalmaade kohtutes omaks võetud tõlgendused tulenevad kohtupraktikast, ei ole välistatud see, et neid kohaldatakse ebajärjekindlalt muudel juhtudel peale eelotsusetaotluses nimetatute.
62. Teiseks võib see, kui kohtupraktika, mille alusel võib isiku põhiõigusi piirata, on ebajärjekindel, viia olukorrani, kus see isik ei suuda üheseltmõistetavalt aru saada tema suhtes kehtestatud piirangu toimemehhanismist. Isiku jaoks on see mehhanism aga esmatähtis põhiõiguste piirangute legitiimsuse tagamisel ning see võimaldab tal piirangut pädevates organites vaidlustada. Sellistel asjaoludel nagu käesoleval juhul, teab esimese astme kohtu kohaldatavast kohtupraktikast tulenevat tõlgendust kritiseeriv isik ka juba ette, et teise astme kohus, kes tema kriitikat jagab, jätab siiski algse otsuse muutmata, lähtudes omaenda kohtupraktikast tulenevast tõlgendusest.
63. Nende kaalutluste valguses leian, et hartaga tagatud õiguse piiramise puhul, mida kohaldatakse vastavalt kahele erinevatele põhjendustele tuginevale ja süstemaatiliselt kahtluse alla seatud kohtupraktikast tulenevale tõlgendusele, ei ole seadusliku aluse olemasolu nõue harta artikli 52 lõike 1 tähenduses täidetud. Võttes arvesse, et vähemalt üks käesoleva ettepaneku punktis 46 nimetatud nõuetest ei ole täidetud, ei ole vaja kontrollida, kas liikmesriigi õiguse ja liidu õiguse vahelise kooskõla tagamiseks võib hartaga tagatud õigust piirata kohtupraktikaga, mis on vastuolus sellega, mis on selgelt sätestatud seaduses selle sõna parlamentaarses tähenduses.
64. Seda enam ei ole selliste kohtupraktikast tulenevate tõlgenduste puhul täidetud tingimused, mis peavad täidetud olema harta artikliga 6 tagatud õiguse sellisel piiramisel, mis seisneb isiku vahi all pidamises ning mis on, nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 52 selgitasin, eriti ranged.
65. Eelnevast tuleneb, et sellistel asjaoludel nagu käesoleval juhul, puudub õiguse vabadusele piiramisel, mis seisneb isiku vahi all pidamises kauem kui 90 päeva tema vahistamisest alates, liikmesriigi tasandil seaduslik alus. Käesoleval juhul tuleneb OLW artikli 22 lõikest 4 vahistamismäärust täitvale õigusasutusele kohustus Euroopa vahistamismääruse alusel tagaotsitav vabastada. Seetõttu tuleb käsitleda selle kohustuse kooskõla raamotsusega.
B. Tingimusteta kohustus Euroopa vahistamismääruse alusel tagaotsitav vabastada
66. TC ja Madalmaade valitsus leiavad, et OLW artikli 22 lõige 4 on liikmesriigi seadusandja teadliku valiku tulemus. Ma mõistan seda argumenti nõnda, et nende huvitatud isikute hinnangul võib liikmesriik raamotsuse ülevõtmisel kehtestada sätte, mis paneb vahistamismäärust täitvale asutusele kohustuse Euroopa vahistamismääruse alusel tagaotsitav raamotsuse artiklis 17 kindlaksmääratud tähtaegade lõppemisel vabastada.
67. Mina seda seisukohta ei jaga.
68. Esiteks ei reguleeri raamotsus ammendavalt kõiki Euroopa vahistamismääruse täitmise otsuse tegemise menetlusega seotud aspekte. Liikmesriigid võivad raamotsusega loodud süsteemi täiendada enda loodavate lahendustega. Siiski tuleb raamotsuse eesmärgi tagamiseks seada liikmesriikide sellekohasele kaalutlusõigusele teatud piirid(32).
69. Nagu kohtuotsusest Lanigan(33) tuleneb, võib üldine ja tingimusteta kohustus vabastada Euroopa vahistamismääruse alusel tagaotsitav, kui tema vahi all pidamise kogukestus ületab raamotsuse artiklis 17 kindlaks määratud tähtajad, piirata raamotsusega kehtestatud üleandmiskorra tõhusust ja seega takistada raamotsusega taotletavate eesmärkide saavutamist.
70. Tõsi, raamotsuse artikli 12 teises lauses viidatakse vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusele ja täpsustatakse, et siseriikliku õiguse alusel on võimalik isiku ajutine vabastamine igal ajal. Nagu see ka viidatud sätte sõnastusest tuleneb, saab siseriikliku õiguse alusel isiku sel moel vabastada siiski tingimusel, et nimetatud liikmesriigi pädev asutus võtab kõik meetmed, mida ta peab vajalikuks, et vältida tagaotsitava põgenemist. Kui aga muud meetmed peale vabaduse võtmise ei võimalda tagada üleandmise võimalikkust, oleks isiku vabastamise kohustuse tagajärjeks see, et vahistamismäärust täitev õigusasutus ei suuda täita raamotsuse artikli 17 lõikes 5 nimetatud kohustust. Selle sätte kohaselt tagab vahistamismäärust täitev õigusasutus, et materiaalsed tingimused isiku üleandmiseks oleksid jätkuvalt täidetud.
71. Teiseks võib küsida, kas OLW artikli 22 lõige 4 väljendab tõesti Madalmaade seadusandja tahet kohaldada raamotsuse sätetest tulenevaga võrreldes kõrgemat põhiõiguste kaitsestandardit.
72. Ma leian siiski, et liikmesriigi säte, mis paneb vahistamismäärust täitvale õigusasutusele kohustuse tagaotsitav pärast 90-päevase tähtaja lõppemist vabastada, sõltumata erandliku asjaolu esinemisest raamotsuse artikli 17 lõike 7 tähenduses, seaks kahtluse alla raamotsuses määratletud põhiõiguste kaitsestandardi ühtsuse ning kahjustaks käesoleva ettepaneku eelmistes punktides välja toodud põhjustel raamotsuse tõhusust. Mulle näib, et sellistest kaalutlustest lähtus Euroopa Kohus kohtuotsuses Melloni(34).
73. Kolmandaks, nagu ka Tšehhi Vabariigi valitsus välja toob, soodustaks üldine ja tingimusteta kohustus Euroopa vahistamismääruse alusel tagaotsitav tema vahistamisele järgneva 90-päevase tähtaja lõppemisel vabastada, nende isikute poolt venitamismeetodite kasutamist Euroopa vahistamismääruse täitmise takistamiseks.
74. Neljandaks tuleb märkida, et sellise raamotsust üle võtva sätte nagu OLW artikli 22 lõike 4 range kohaldamine võib liikmesriigi kohtuid heidutada eelotsuse küsimuste esitamisel, kui Euroopa vahistamismääruse alusel tagaotsitava isiku vabastamine pärast 90‑päevase tähtaja lõppemist võib kaasa tuua selle isiku põgenemise. Siinkohal on oluline välja tuua, et Euroopa Kohus on juba asunud seisukohale, et siseriiklik õigusnorm, mille võimalik tagajärg on see, et siseriiklik kohus eelistab Euroopa Kohtule eelotsusetaotlust mitte esitada, rikub ELTL artikliga 267 liikmesriigi kohtutele antud õigusi ja järelikult kahjustab ka eelotsusetaotluste esitamise mehhanismi abil loodud Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute koostöö tõhusust(35).
75. Leian neil põhjustel, et vähemalt juhul, kui muud meetmed peale vabaduse võtmise ei saa tagada seda, et üleandmine oleks jätkuvalt võimalik, on tingimusteta kohustus Euroopa vahistamismääruse alusel tagaotsitav vabastada, kui tema vahi all pidamise kogukestus ületab raamotsuse artiklis 17 sätestatud tähtaegu, raamotsusega vastuolus. Nüüd tuleb käsitleda eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusi, mis puudutavad kohustust liidu õigusega vastuolus olevad siseriikliku õiguse sätted kohaldamata jätta.
C. Liikmesriigi kohtu kohustus jätta liidu õigusega vastuolus olevad siseriikliku õiguse sätted kohaldamata
76. Märgin kõigepealt, et kui üldiste ääremärkustena tehtud tähelepanekud kõrvale jätta, siis eelotsusetaotluse esitanud kohus liidu õigusega vastuolus olevate siseriiklike sätete kohaldamata jätmisega seotud küsimusi ei käsitlenud. Neid küsimusi ei ole oma seisukohtades põhjalikumalt käsitlenud ka huvitatud isikud.
77. Seetõttu piirdun oma käsitluses eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks üldiste põhjendustega.
78. Kohtuotsuses Popławski(36) leidis Euroopa Kohus, et raamotsuse sätetel ei ole vahetut õigusmõju. Lisaks rõhutas Euroopa Kohus selles kohtuotsuses asutustel lasuvat siseriikliku õiguse kooskõlalise tõlgendamise kohustust(37).
79. Küll aga ei vastanud Euroopa Kohus kohtuotsuses Popławski(38) küsimusele, kas vahistamismäärust täitev õigusasutus on kohustatud raamotsuse täitmiseks vastu võetud liikmesriigi sätte kohaldamata jätma, kui see säte ei ole kooskõlas raamotsusega ning kui selle kooskõlaline tõlgendamine tooks samas kaasa liikmesriigi õiguse contra legem tõlgenduse. Selle kohtuotsuse tegemiseni viinud eelotsuse küsimuse esitanud eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas teise eelotsusetaotluse ning küsis Euroopa Kohtult uuesti sellise kohustuse olemasolu kohta(39).
80. Ma leian, et sellistel asjaoludel nagu käesolevas asjas, tuleb küsimusele, kas vahistamismäärust täitev õigusasutus peab raamotsusega vastuolus oleva liikmesriigi sätte kohaldamata jätma, vastata eitavalt.
81. Esiteks on tõsi, et seoses kohustusega jätta liidu õigusega vastuolus olev liikmesriigi säte kohaldamata eristatakse õiguskirjanduses liidu õigusaktide asendusmõju ja kohaldamist välistavat mõju. Kohaldamist välistava mõju kontseptsioon põhineb ideel, et liikmesriigi asutused võivad liidu õigusaktiga vastuolus oleva liikmesriigi sätte kohaldamata jätta ka siis, kui sel liidu õigusaktil ei ole vahetut õigusmõju(40).
82. Kuigi nende kahe mõju vahelised erinevused ei ole üheseltmõistetavad, on siiski oluline märkida, et põhikohtuasja menetlus ei toimu kahe üksikisiku, vaid prokuratuuri ja üksikisiku vahel, nii et see puudutab üksnes liidu õiguse kohaldamise küsimusi vertikaalsuhetes. Seega selleks, et jätta kohaldamata selline liikmesriigi säte, nagu seda on OLW artikli 22 lõige 4, mis keelab Euroopa vahistamismääruse alusel tagaotsitava isiku vahi all pidamise kauem kui 90 päeva tema vahistamisest alates, peaks asjasse puutuv liikmesriik kohaldama selle isiku suhtes raamotsust, mille see liikmesriik on oma siseriiklikku õigusesse valesti üle võtnud. Sel moel raamotsuse kohaldamine tooks aga kaasa vastupidise vahetu õigusmõju, mille Euroopa Kohus on juba mitmel korral hukka mõistnud(41).
83. Teiseks ei kaasne OLW artikli 22 lõike 4 kohaldamata jätmisega kahe riigiorgani vahelises vaidluses raamotsuse kohaldamisest tulenevat lihtsat negatiivset tagajärge kolmandate isikute õigustele, vaid see riivab tõsiselt TC õigust vabadusele tema ning riigivõimu teostaja vahelises vaidluses(42).
84. Pealegi, erinevalt kohtuasjas Popławski (C‑579/17, hetkel Euroopa Kohtu menetluses) esitatud eelotsuse küsimusest, leiab käesolevas asjas eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tal on võimalik raamotsuse täitmiseks vastu võetud liikmesriigi sätet tõlgendada nii, et see ei lähe contra legem tõlgendamise keeluga vastuollu ja et selle tõlgenduse rakendamine viib raamotsusega kooskõlas oleva tulemuseni. Sellise tõlgendamise teel soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt aga piirata Euroopa vahistamismääruse alusel tagaotsitava õigust vabadusele. Seda tehes läheb kohus aga vastuollu õiguskindluse põhimõttega, mis kajastub seadusliku aluse olemasolu nõudena harta artikli 52 lõikes 1. Olenemata selleks valitud õiguslikust alusest ei saa liikmesriigi kohus õiguskindluse põhimõttega arvestamata OLW artikli 22 lõiget 4 kohaldamata jätta.
85. Leian eeltoodut silmas pidades, et sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas käsitletavad, ei saa vahistamismäärust täitev õigusasutus raamlepingu sätetele tuginedes jätta kohaldamata sellist raamotsuse täitmiseks vastu võetud liikmesriigi sätet nagu seda on OLW artikli 22 lõige 4, tehes seda Euroopa vahistamismääruse alusel tagaotsitava kahjuks.
86. Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata rechtbank Amsterdami (Amsterdami esimese astme kohus, Madalmaad) esitatud eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 6 ja artikli 52 lõikega 1 on vastuolus kohtupraktika kaudu õiguse vabadusele selline piiramine, mis seisneb Euroopa vahistamismääruse alusel tagaotsitava vahi all pidamises kauem kui 90 päeva tema vahistamisest alates, kui see piirang põhineb kohtupraktikast tulenevatel tõlgendustel, mis erinevad sellisest liikmesriigi sättest nagu seda on üleandmisseaduse (Overleveringswet) artikli 22 lõige 4, mis paneb vahistamismäärust täitvale õigusasutusele kohustuse kõnealune isik pärast selle tähtaja lõppemist vabastada.
2 19. septembri 2018. aasta kohtuotsus RO (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733).
3 Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsus Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (EÜT 2002, L 190, lk 1, ELT eriväljaanne 19/06, lk 34), mida on muudetud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta raamotsusega 2009/299/JSK, millega muudetakse raamotsuseid 2002/584/JSK, 2005/214/JSK, 2006/783/JSK, 2008/909/JSK ning 2008/947/JSK, edendades seeläbi isikute menetlusõigusi ja tõhustades selliste otsuste vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamist, mis tehakse, kui asjaomane isik ei viibi isiklikult kohtulikul arutelul (ELT 2009, L 81, lk 24) (edaspidi „raamotsus“).
4 19. septembri 2018. aasta kohtuotsus RO (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733).
5 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, punkt 50).
6 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, punktid 52 ja 58).
7 5. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Aranyosi ja Căldăraru (C‑404/15 ja C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).
8 Eelotsusetaotluse esitanud kohus mainib seejuures 30. mai 2013. aasta kohtuotsust F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, punktid 64 ja 65) ning 5. aprilli 2016. aasta kohtuotsust Aranyosi ja Căldăraru (C‑404/15 ja C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punkt 99).
9 Mulle näib ka, et eelotsuse küsimuse tuuma sel moel sõnastamine on kooskõlas Euroopa Kohtu põhjendustega 16. juuli 2015. aasta kohtuotsuses Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, punktid 54 ja 55). Euroopa Kohus lähtus põhimõttest, et tagaotsitava vahi all pidamine on käsitatav piiranguna harta artikli 52 lõike 1 tähenduses. Euroopa Kohus kasutas sama käsitlust kohtuotsuses Aranyosi ja Căldăraru (C‑404/15 ja C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punkt 101), leides, et kui õigusasutus ei ole teinud otsust vahistamismääruse täitmise kohta 90-päevase tähtaja jooksul, ent kavatseb selles olukorras isiku vahi alla jätta, peab ta järgima harta artikli 52 lõikes 1 sätestatud proportsionaalsuse nõuet. Isiku kinnipidamises seisneva õiguse vabadusele piiramise kohta vt 15. veebruari 2016. aasta kohtuotsus N (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, punkt 51).
10 Vt eelkõige 18. novembri 2008. aasta kohtuotsus Förster (C‑158/07, EU:C:2008:630, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika).
11 On tõsi, et harta artikli 52 lõikes 1 on kehtestatud muidki nõudeid, et hartas nimetatud õiguste ja vabaduste piiramine lubatav oleks. Siiski, kui seadusliku aluse olemasolu nõue täidetud ei ole, ei ole vaja kontrollida, kas muud nõuded on täidetud.
12 26. juuli 2017. aasta arvamus 1/15 (ELi ja Kanada vaheline broneeringuinfo leping) (EU:C:2017:592).
13 26. juuli 2017. aasta arvamus 1/15 (ELi ja Kanada vaheline broneeringuinfo leping) (EU:C:2017:592, punkt 37).
14 26. juuli 2017. aasta arvamus 1/15 (ELi ja Kanada vaheline broneeringuinfo leping) (EU:C:2017:592, punkt 146).
15 26. juuli 2017. aasta arvamus 1/15 (ELi ja Kanada vaheline broneeringuinfo leping) (EU:C:2017:592).
16 1. juuli 2010. aasta kohtuotsus Knauf Gips vs. komisjon (C‑407/08 P, EU:C:2010:389, punktid 91 ja 92).
17 8. juuli 2008. aasta kohtuotsus Knauf Gips vs. komisjon (T‑52/03, ei avaldata, EU:T:2008:253, punkt 360).
18 27. septembri 2006. aasta kohtuotsus Akzo Nobel vs. komisjon (T‑330/01, EU:T:2006:269).
19 1. juuli 2010. aasta kohtuotsus Knauf Gips vs. komisjon (C‑407/08 P, EU:C:2010:389, punktid 91 ja 92).
20 27. septembri 2006. aasta kohtuotsus Akzo Nobel vs. komisjon (T‑330/01, EU:T:2006:269).
21 Vt Euroopa Kohtu presidendi 8. mai 2007. aasta määrus Akzo Nobel vs. komisjon (C‑509/06 P, ei avaldata, EU:C:2007:269).
22 1. juuli 2010. aasta kohtuotsus (C‑407/08 P, EU:C:2010:389, punktid 91 ja 92).
23 Liidetud kohtuasjades NS esitatud ettepanekus (C‑411/10 ja C‑493/10, EU:C:2011:610, joonealune märkus 75) leidis kohtujurist Trstenjak, et liikmesriigi õiguses sätestatud põhiõiguste piirang võib tuleneda ka tavaõigusest või kohtunikuõigusest. Sellega seoses näib mulle, et tava- ja kohtunikuõigus on olemuslikult väga stabiilsed ja neil on teatud siduv iseloom. Kohtuasjas Scarlet Extended esitatud ettepanekus (C‑70/10, EU:C:2011:255, punkt 113), märkis kohtujurist Cruz Villalón, et „ainult seadus selle sõna parlamentaarses tähenduses oleks nimelt võimaldanud edasi liikuda harta artikli 52 lõikes 1 sätestatud ülejäänud tingimuste analüüsimise juurde“. Sama kohtujurist leidis siiski seejärel kohtuasjas Coty Germany tehtud ettepanekus (C‑580/13, EU:C:2015:243, punkt 37), et teatud asjaoludel võib „väljakujunenud kohtupraktika“, mis on avaldatud ja seega kättesaadav, ning mida alama astme kohtud järgivad, täiendada õigusnormi ja seda selgitada niivõrd, et see muutub ettenähtavaks.
24 Vt EIK 26. aprilli 1979. aasta kohtuotsus Sunday Times vs. Ühendkuningriik (CE:ECHR:1979:0426JUD000653874, punktid 47–52). Vt ka EIK 25. mai 1998. aasta kohtuotsus Müller jt vs. Šveits (CE:ECHR:1988:0524JUD001073784, punkt 29). EIK hinnangul võib kohtupraktika, „mis on avaldatud ja seega kättesaadav, ning mida alama astme kohtud järgivad“ ja mis täpsustab sõnavabaduse piirangut kehtestavat siseriikliku õiguse sätte ulatust, täita seadusliku aluse olemasolu nõude.
25 Vt EIK 24. aprilli 2008. aasta kohtuotsus Ismoilov jt vs. Venemaa, (CE:ECHR:2008:0424JUD000294706, punkt 137) ja EIK 19. mai 2016. aasta kohtuotsus J.N. vs. Ühendkuningriik (CE:ECHR:2016:0519JUD003728912, punkt 77).
26 15. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, punkt 40).
27 15. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, punkt 45).
28 15. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, punkt 44).
29 15. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, punkt 41).
30 15. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, punkt 45).
31 Vt selle kohta 13. juuli 2006. aasta kohtuotsus Manfredi jt (C‑295/04–C‑298/04, EU:C:2006:461, punkt 70).
32 Vt 30. mai 2013. aasta kohtuotsus F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, punktid 52, 56 ja 58). Liikmesriikide kaalutlusõiguse kohta raamotsuse ülevõtmisel vt Peers, S., „EU Justice and Home Affairs Law: Volume II: EU Criminal Law, Policing, and Civil Law“, 4th ed., OUP, Oxford, 2016, lk 91, 92 ja 95.
33 16. juulil 2015. aasta kohtuotsus (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, punkt 50).
34 26. veebruari 2013. aasta kohtuotsus (C‑399/11, EU:C:2013:107, punktid 56–63). Tuletan meelde, et Euroopa Kohus leidis selles kohtuotsuses, et kui lubada liikmesriigil kohaldada harta artikli 53 alusel tagaselja süüdi mõistetud isiku üleandmise suhtes tingimust, mida liidu õigusaktides ette nähtud ei ole, siis päädiks see sellega, et raamotsuses määratletud põhiõiguste kaitsestandardi ühtsust kahtluse alla seades kahjustatakse usalduse ja vastastikuse tunnustamise põhimõtteid, mida raamotsus püüab kindlustada, ja seega kahjustatakse nimetatud raamotsuse tõhusust.
35 5. juuli 2016. aasta kohtuotsus Ognyanov (C‑614/14, EU:C:2016:514, punkt 25).
36 29. juuni 2017. aasta kohtuotsus (C‑579/15, EU:C:2017:503, punkt 26).
37 29. juuni 2017. aasta kohtuotsus Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, punkt 31).
38 29. juuni 2017. aasta kohtuotsus (C‑579/15, EU:C:2017:503).
39 Kohtuasjas Popławski (C‑573/17, hetkel Euroopa Kohtu menetluses) esitatud esimene eelotsuse küsimus on sõnastatud järgmiselt: „Kui vahistamismäärust täitev õigusasutus ei saa tõlgendada raamotsuse rakendamiseks vastu võetud siseriiklikke õigusnorme nii, et nende kohaldamine annab raamotsusega kooskõlas oleva tulemuse, kas ta on esimuse põhimõtte alusel kohustatud jätma selle raamotsuse õigusnormidega vastuolus olevad siseriiklikud õigusnormid kohaldamata?“
40 Asendusmõju ja kohaldamist välistava mõju eristamise kohta vt Dougan, M., „When worlds collide! Competing visions of the relationship between direct effect and supremacy“, Common Market Law Review, 2007, vol. 44, nr 4, lk 931–963; Figueroa Regueiro, P. V., „Invocability of Substitution and Invocability of Exclusion: Bringing Legal Realism to the Current Developments of the Case-Law of „Horizontal“ Direct Effect of Directives“, Jean Monnet Working Paper, 2002, nr 7, lk 28–34.
41 Vt direktiividega seonduvalt 5. aprilli 1979. aasta kohtuotsus Ratti (148/78, EU:C:1979:110, punkt 22) ja 8. oktoobri 1987. aasta kohtuotsus Kolpinghuis Nijmegen (80/86, EU:C:1987:431, punkt 10).
42 Vt vastupidine seisukoht 21. märtsi 2013. aasta kohtuotsus Salzburger Flughafen (C‑244/12, EU:C:2013:203, punktid 46 ja 47). Euroopa Kohtu poolt 7. jaanuari 2004. aasta kohtuotsuses Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, punkt 57) tehtud viitele õiguskirjanduses antud tõlgenduste kohta vt Squintani, L., Vedder, H.H.B., „Towards Inverse Direct Effect? A Silent Development of a Core European Law Doctrine“, Review of European Comparative & International Environmental Law, vol. 23(1), 2014, lk 147–149.

matches: kohus kohus Kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus Kohus Kohus kohus kohus Kohus kohus kohus kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus Kohus kohus kohus Kohus Kohus kohus Kohus kohus kohus kohus kohus Kohus Kohus Kohus


Narva Kesklinna Gümnaasiumi vastuvõtu tingimused ja kord – Riigi Teataja
Narva Kesklinna Gümnaasiumi vastuvõtu tingimused ja kord
Narva Kesklinna Gümnaasiumi vastuvõtu tingimused ja kord - sisukord
§ 2 Õpilaste 1. klassi vastuvõtu tingimused
§ 3 Taotlus isiku vastuvõtmiseks 1. klassi
§ 4 Õpilaste põhikooli klassidesse vastuvõtu tingimused
§ 5 Õpilaste 10. klassi vastuvõtu tingimused
§ 6 Taotlus isiku vastuvõtmiseks 10. klassi
§ 7 Teadmiste ja oskuste hindamise kord gümnaasiumi vastuvõtmisel
§ 8 Õpilaste 11.-12. klassi vastuvõtu tingimused
§ 9 Õpilase vastuvõtmisest või sellest keeldumisest teavitamise kord
§ 10 Otsuste vaidlustamine
§ 11 Vastuvõtu tingimuste ja korra muutmine
RT IV, 29.05.2020, 57
Vastu võetud 06.02.2019 nr 6
RT IV, 14.02.2019, 2
jõustumine 17.02.2019
27.05.2020 RT IV, 29.05.2020, 53 01.06.2020
Määrus kehtestatakse põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse § 27 lõike 5, haridus- ja teadusministri 19. augusti 2010. a määruse nr 43 „Õpilase kooli vastuvõtmise üldised tingimused ja kord ning koolist väljaarvamise kord“ § 2 lõike 1 ja Narva Linnavolikogu 10.02.2011 määruse nr 2 „Põhikooli- ja gümnaasiumiseadusega kooli pidaja pädevusse antud ülesannete lahendamise delegeerimine Narva Linnavalitsusele“ § 1 lõike 2 alusel.
(1) Antud korraga sätestatakse Narva Kesklinna Gümnaasiumi vastuvõtu tingimused ja kord, sealhulgas teadmiste ja oskuste hindamise kord gümnaasiumi vastuvõtmisel ning haridus-ja teadusministri 19.08.2010. a määruse nr 43 „Õpilase kooli vastuvõtmise üldised tingimused ja kord ning koolist väljaarvamise kord“ reguleerimata küsimused.
(2) Isiku kooli vastuvõtmise otsustab kooli direktor juhindudes Eesti Vabariigi kehtivast seadusandlusest ja antud vastuvõtu korrast.
(3) Kool avalikustab vastuvõtu tingimused ja korra koos taotluste vormidega kooli veebilehel www.kesklinna.edu.ee.
§ 2. Õpilaste 1. klassi vastuvõtu tingimused
(1) 1. klassi võetakse õpilasi, kes on enne käimasoleva aasta 1. oktoobrit saanud seitsmeaastaseks.
(2) Koolikohustuslikust east noorema lapse seaduslik esindaja peab teavitama kooli õppima asumise soovist enne käimasoleva aasta 1. maid.
(3) Kooli võetakse vastu lapsed, kellele see kool on elukohajärgne ja ka teised lapsed, kus koolis on vabu kohti.
(4) Esimesse klassi dokumentide ja taotluste läbivaatamine toimub alates 1.märtsist.
(5) Õpilased arvatakse l. klassi õpilaste hulka direktori käskkirja alusel.
§ 3. Taotlus isiku vastuvõtmiseks 1. klassi
(1) Esimesse klassi vastuvõtmiseks esitab lapse seaduslik esindaja kooli sekretärile kirjaliku taotluse, millele lisab:
2) taotluse esitava vanema/seadusliku esindaja isikut tõendava dokumendi ametlikult kinnitatud ärakirja või väljavõtte;
4) lasteasutusest saadud koolivalmiduskaardi või koolivälise nõustamismeeskonna hinnangu lapse koolivalmiduse kohta;
5) foto õpilaspileti jaoks suurusega 3 x 4 cm.
(2) Esimesse klassi vastuvõtmiseks võib lapse seaduslik esindaja esitada kooli sekretärile digitaalallkirjaga kinnitatud taotluse, siis ei pea taotlusele lisama enda isikut tõendavat dokumenti.
(3) Ametlikult kinnitatud ärakirjad vormistab kooli sekretär esitatud originaaldokumentide alusel vastavalt haldusmenetluse seaduses § 24 sätestatud nõuetele ja tingimustele.
§ 4. Õpilaste põhikooli klassidesse vastuvõtu tingimused
(1) Põhikooli klassidesse vastuvõtmiseks esitab lapse seaduslik esindaja kirjaliku taotluse, millele lisab:
4) direktori allkirja ja kooli pitseriga kinnitatud klassitunnistuse või õpinguraamatu jooksva õppeaasta kohta, kui taotlus esitatakse pärast õppeperioodi lõppu;
5) kooli direktori allkirja ja kooli pitseriga kinnitatud klassitunnistuse või õpinguraamatu ning hinnetelehe jooksva õppetrimestri hinnetega, kui taotlus esitatakse õppetrimestri kestel;
6) ametlikult kinnitatud väljavõtte õpilase tervisekaardist selle olemasolul;
7) välisriigi õppeasutuses läbitud õpet tõendava dokumendi või selle ametlikult kinnitatud ärakirja (välisriigist tulnud õpilase puhul);
8) foto õpilaspileti jaoks suurusega 3 x 4 cm.
(2) Põhikooli klassi vastuvõtmiseks võib lapse seaduslik esindaja esitada kooli sekretärile digitaalallkirjaga kinnitatud taotluse, siis ei pea taotlusele lisama enda isikut tõendavat dokumenti.
(4) Kui kool ei ole lapsele elukohajärgne, siis isik saab taotleda õppimist Narva Kesklinna Gümnaasiumis vaid vabade kohtade olemasolul.
§ 5. Õpilaste 10. klassi vastuvõtu tingimused
(2) Narva Kesklinna Gümnaasiumi 10. klassi saab taotlusi esitada peale põhikooli lõputunnistuse kättesaamist.
(3) 10. klassi võetakse vastu õpilasi sisseastumistesti alusel lähtudes õpilaskohtade arvust koolis.
(4) Sisseastumiseks vajalik test tuleb sooritada enne sisseastumisdokumentide esitamist.
(5) 10. klassi võetakse vastu õpilasi vähemalt rahuldavate hinnetega lõputunnistuses (sh käitumises).
(6) 10. klassi ei võeta vastu õpilasi, kui vähemalt üks lõpueksamitest on sooritatud korduseksamina.
(7) Ühest koolist teise üleminekul on vastuvõtmise aluseks läbitud õppekava tulemuste hindamine: kõik kursusehinded vähemalt rahuldavad, läbitud kursuste arv (sh eesti keeles), ilma mõjuva põhjuseta puudumiste arv mitte rohkem kui 15.
§ 6. Taotlus isiku vastuvõtmiseks 10. klassi
(1) 10. klassi vastuvõtmiseks esitab põhihariduse omandanud isik kooli sekretärile kirjaliku taotluse, millele lisab:
3) sisseastuja põhihariduse omandamist tõendava dokumendi ametlikult kinnitatud ärakirja või välisriigi õppeasutuses omandatud haridust või läbitud õpet tõendava dokumendi või selle ametlikult kinnitatud ärakirja;
4) foto õpilaspileti jaoks suurusega 3 x 4 cm.
(2) 10. klassi vastuvõtmiseks võib põhihariduse omandanud isik esitada kooli sekretärile digitaalallkirjaga kinnitatud taotluse, siis ei pea taotlusele lisama enda isikut tõendavat dokumenti.
§ 7. Teadmiste ja oskuste hindamise kord gümnaasiumi vastuvõtmisel
(1) 10. klassi võetakse õpilasi vastu, kes on tõendanud oma teadmisi ja oskusi akadeemilise testi alusel.
(2) Sisseastumistesti kinnitab kooli direktor.
(3) Testist võtavad osa kõik 10. klassi astuda soovivad õpilased. Kõigil on võrdne õigus konkureerida gümnaasiumi astumiseks.
(4) Testi sooritamiseks peab teisest koolist tulnud ja 10. klassi astuda sooviv õpilane end registreerima, saates kooli sekretärile vastava sooviavalduse e-kirja teel või tehes vastava sooviavalduse telefoni kaudu. Narva Kesklinna Gümnaasiumi õpilased registreerivad klassijuhataja juures. Sisseastumistest viiakse läbi ajavahemikul maist kuni juunini. Erandkorras võib direktori otsusel sooritada testi ka muul ajal. Info sisseastumistesti läbiviimise kuupäeva ja toimumiskoha kohta avaldatakse hiljemalt 2. mail kooli veebileheküljel.
(41) 2020. aastal avaldatakse info sisseastumistesti läbiviimise kuupäeva kohta kooli veebilehel. 10. klassi astuda soovivad õpilased registreeruvad e-sisseastumistestile kooli veebilehel avaldatud kuulutuses oleva lingi kaudu.
[RT IV, 29.05.2020, 53 - jõust. 01.06.2020]
(5) Test viiakse läbi kooli ruumides, sooritamiseks antav aeg on kuni 120 minutit. Testi sooritamiseks peab kaasas olema isikut tõendav dokument, kirjutusvahend ning taskuarvuti. Teiste abivahendite kasutamine ei ole lubatud.
(51) 2020. aastal sooritavad 10. klassi astuda soovivad õpilased sisseastumistesti elektrooniliselt. Testi sooritamiseks antav aeg on kuni 180 minutit.
(6) 10. klassi võetakse õpilased, kes on sooritanud sisseastumistesti vähemalt 50% üldisest punktide arvust (sh testi osa eesti keeles peab ka olema edukalt sooritatud) ja kellel on põhikooli lõputunnistuse hinded on vähemalt rahuldavad. Kui soovijaid on rohkem, kui vabu kohti, siis võetakse õpilased pingerea alusel.
(7) 10. klassi vastu võetud isikute nimekiri kinnitatakse augusti lõpus. Täpsem info tulemuste kohta on kättesaadav kooli kantseleis.
§ 8. Õpilaste 11.-12. klassi vastuvõtu tingimused
(1) Vastuvõtt gümnaasiumiastme 11.-12. klassi toimub vabade kohtade olemasolul.
(2) Vastuvõtmise aluseks on läbitud õppekava tulemuste hindamine: kõik kursusehinded vähemalt rahuldavad, läbitud kursuste arv (sh eesti keeles), ilma mõjuva põhjuseta puudumiste arv mitte rohkem kui 15.
(3) 11.-12. klassi vastuvõtmiseks esitab kooli õppima asumise soovi avaldanud isik kooli sekretärile kirjaliku taotluse, millele lisab:
1) sisseastuja sünnitunnistuse või -tõendi ja isikut tõendava dokumendi selle olemasolul ametlikult kinnitatud ärakirja või väljavõtte;
3) sisseastuja põhihariduse omandamist tõendava dokumendi ametlikult kinnitatud ärakirja;
5) direktori allkirja ja kooli pitseriga kinnitatud klassitunnistus või õpinguraamat jooksva õppeaasta kohta, kui taotlus esitatakse pärast õppeperioodi lõppu;
6) kooli direktori allkirja ja kooli pitseriga kinnitatud klassitunnistus või õpinguraamat ning hinnetelehe jooksvate kursuste hinnetega, kui taotlus esitatakse õppetrimestri kestel.
(4) 11.-12. klassi vastuvõtmiseks võib kooli õppima asumise soovi avaldanud isik esitada kooli sekretärile digitaalallkirjaga kinnitatud taotluse, siis ei pea taotlusele lisama enda isikut tõendavat dokumenti.
(5) Ametlikult kinnitatud ärakirjad vormistab kooli sekretär esitatud originaaldokumentide alusel vastavalt haldusmenetluse seaduses § 24 sätestatud nõuetele ja tingimustele.
§ 9. Õpilase vastuvõtmisest või sellest keeldumisest teavitamise kord
(1) Õpilane arvatakse kooli õpilaste nimekirja direktori käskkirjaga.
(2) Informatsiooni õpilaste vastuvõtmise kohta saab näha gümnaasiumi esimesel korrusel asuval infostendil õpilaste nimekirjades. Erandkorras teavitatakse taotlejat individuaalselt.
(3) Narva Kesklinna Gümnaasiumi mitte vastuvõetud isikuid teavitatakse viie tööpäeva jooksul pärast vastava otsuse tegemist.
§ 10. Otsuste vaidlustamine
Käesoleva korra alusel tehtud otsuste vaidlustamine toimub vastavalt haldusmenetluse seaduses sätestatud tingimustele ja korrale.
§ 11. Vastuvõtu tingimuste ja korra muutmine
(1) Narva Kesklinna Gümnaasiumi vastuvõtu tingimused ja kord vaadatakse üle igal õppeaastal kooli direktori poolt.
(2) Kooli vastuvõtu tingimused ja korra eelnõu valmistab ette kooli direktor


text:
Blogi « Advokaadibüroo Heringson GLO
Reede, märts 11th, 2016 // Blogi, // sirle
9. märtsi 2016. a Riigikohtu lahendiga saime terve mõistuse võidu ja õigusselguse. Kahjuks see enam väga paljusid ei aita, kuna vaidlus sai alguse varem kehtinud ehitusseaduse ajal ja tänaseks on jõustuda jõudnud ehitusseadustik.
Varasema ametnike ja kohtute lähenemise kohaselt ehitusseaduse § 25 lg 2 ei võimaldanud tõlgendust, mille kohaselt saaks arvesse võtta, et ehitusloa kehtivus oli mingil põhjusel peatatud ning ehitusloa väljastamisest ehitamise alustamiseks antud kahe aastane tähtaeg kulges igal juhul. Selline tõlgendus võis viia absurdse olukorrani, kus ehitusloa kehtivuse lõppemine võis kaasa tuua ehitamise lõputu edasilükkamise, olukorras kui kohtumenetlus kestaks üle kahe aasta, muutuks ehitusluba kehtetuks ja tõenäoliselt antavat uut ehitusluba oleks sarikaebajal omakorda võimalik vaidlustada. Õnneks andis Riigikohus mõistliku juhise, et sellistes olukordades rakendub üldine aegumise, sh ka aegumise peatumise ja katkemise regulatsioon.
Alates 1. juulist 2015 kehtima hakanud ehitusseadustiku § 45 lg‑ga 1 on see murekoht kõrvaldatud, kuna ehitusluba kehtib viis aastat. Kui ehitamisega on alustatud, siis kehtib ehitusluba kuni seitse aastat ehitusloa kehtima hakkamisest. Põhjendatud juhul võib ehitusloa kehtivuseks sätestada pikema tähtaja või muuta ehitusloa kehtivust.
Esmaspäev, november 9th, 2015 // Blogi, // sirle
9. oktoobril 2015. a kanti registrisse Aktsiaselts Nordic Aviation Group, mis kuulub täies ulatuses riigile, ning mis alates 8. novembrist 2015. a on sisuliselt asunud toimetama Eesti riikliku lennukompaniina, korraldades lende.
7 novembril 2015. a kell 19 andis äriühing pressikonverentsi, milles tutvustas oma plaane[1]. Kõlama jäid järgmised tsitaadid:
“Jätkamine saab olema keeruline, aga heameel on selle üle, et selle lühikese ajaga oleme suutnud luua meeskonna, kes on teinud juba palju tööd,” rääkis Tohver.
“Lennukid ei ole küll nii uued ja mugavad, kui meie eelmise riigifirma omad, kuid nad veavad meid ilusti edasi tagasi,” kommenteeris ettevõtte üks juht Jaan Tamm.
Selliseid mõtteid ja väiteid lugedes tekib tahes – tahtmata küsimus, kas tegemist võiks olla ettevõtte üleminekuga?
Võlaõigusseaduse § 180 lg 2 kohaselt kuuluvad ettevõttesse ettevõtte majandamisega seotud ja selle majandamist teenivad asjad, õigused ja kohustused, muu hulgas ettevõttega seotud lepingud.
Ettevõtte ülemineku korral peetakse oluliseks just seda, et üle on läinud selline üksus, mille kaudu oleks võimalik seni toimunud tegevust jätkata (st üle minev üksus ei tohi olla sedavõrd muutunud, et edasine sama eesmärgiga tegutsemine enam võimalik ei ole). Oluline on silmas pidada, et ettevõtte ülemineku tuvastamiseks ei pea olema üle läinud 100% ehk kogu vara.[2]
Võlaõigusseaduse § 183 lg 1 sätestab, et enne ettevõtte üleminekut tekkinud kohustuste eest, mis on ülemineku ajaks muutunud sissenõutavaks või mis muutuvad sissenõutavaks viie aasta jooksul pärast üleminekut, vastutab üleandja võlausaldajate ees solidaarselt omandajaga. Eeldatakse, et omavahelises suhtes üleandjaga on kohustatud isikuks ettevõtte omandaja.
Arvestades, et hetkel ei ole avalikest allikatest võimalik saada piisavalt informatsiooni, mis kinnitaks või lükkaks ümber kahtlust, et Aktsiaselts Estonian Air on ettevõtte üle andnud Aktsiaseltsile Nordic Aviation Group, ei saa välistada, et Aktsiaselts Estonian Airi kohustuse 84,9 miljonit eurot pluss intressid peab hoopis Aktsiaseltsile Nordic Aviation Group Eesti maksumaksjatele tagasi maksma. Igatahes arvestades äriühingu juhtkonna poolt väljendatut ning, et sisuliselt tühjalt kohalt ilmus võimekas äriühing, kes suudab koheselt täita Estonian Airi turult lahkumisega kaasneva tühimiku, viitab pigem ettevõtte üleminekule.
Juhul, kui tõepoolest peaks leidma kinnitust, et Eesti on riiklikul tasemel korraldanud ettevõtte ülemineku, eemärgiga kohustustest oma maksumaksjate ees kõrvale hoiduda, oleks see pretsedenditult küüniline, eriti arvestades viimase aja retoorikat ausast konkurentsist, riigitasandilt tulenevat ettevõtjate sildistamist oü-tajateks, spordiklubi parklates autode pildistamist jne.
Siinjuures võiks mõni eraettevõtja rääkida oma loo, milline sildistamine, aastaid kestev menetlemine ja maksuameti poolne kius on järgnenud alusetuks osutunud kahtlustusele, et ta on maksudest hoidumise eesmärgil ettevõtte ülemineku korraldanud.
[1] http://arileht.delfi.ee/news/uudised/taismahus-mis-imeloom-on-nordic-aviation-group-kuhu-lennatakse-millised-on-lennukid-riigi-uus-lennufirma-raakis-oma-tulevikuplaanidest?id=72896161
[2] http://www.riigikohus.ee/vfs/999/EttevotteYleminek_Margit_Vutt.pdf lk 7
Esmaspäev, veebruar 9th, 2015 // Blogi, // sirle
Suvepoole leidis aset üks juhtum, kui kaitsesin Haapsalu kohtumajas isikut, kellele heideti ette asulas kiiruse ületamist. Kiiruseületaja raius nagu rauda, et tema oli oma arusaamise kohaselt asulast väljas maanteel, kuna tee servas oli sinisel taustal Ridala valla algust tähistav märk (juhatusmärk 641) ning märgist edasi tee servas enam maju ei paistnud. Kohus otsustas seepeale minna kohapeale olustikuga tutvuma ning tõepoolest selgus, et keset Haapsalu linna on Ridala valla algust tähistav liikluskorraldusvahend, seejärel on tükk tühja maad ning alles metsatuka taguse kurvi juures, umbes 500 meetrit kaugemal, lõpeb asula.
Istungil kinnitasid politseinikud nagu ühest suust, et antud teelõigul püüavad nad pidevalt kiiruseületajaid, kellest paljud väidavad end eksituses olevat ja arvavad, et on väljaspool asulat. Soovides kliendi positsiooni parandada, pöördusin Maanteeameti poole ning juhtisin tähelepanu eksitavatele liikluskorraldusvahenditele ning palusin antud teelõigul lubatud sõidukiirust selgemalt tähistada.
Minu kirja peale helistas büroosse tõre Maanteeameti ametnik, kes selgitas, et tähistusel pole viga midagi ja kui inimesed liigelda ei oska, tuleb neilt load üldse ära võtta. Mingi aeg hiljem sain Maanteeametilt kirja, kus selgitati, et politsei ei ole antud küsimuses nende poole kunagi pöördunud ning üritati tee tähistuse osas mulle midagi üsna segaselt selgitada, kirja lõpus oli märgitud: „Lisaks eelnevale oleme paigaldanud teekattele samal teel Haapsalust väljasõitudele nii Tallinna kui Rohuküla suunal teekattemärgised 978 „Suurim kiirus“ 50 km/h, tuletamaks juhtidele meelde eelpooltoodud liiklusalaseid nõudeid.“ Seda, et ametnik soovib mind teavitada, et minu pöördumise tulemusena on täiendavalt tähistatud ka piirkiirust, kirjast ma tol hetkel välja ei lugenud.
Nüüd mõned kuud hiljem selgus, et tõepoolest on probleemsesse kohta teele uhkelt ja suurelt maha joonistatud kiirusepiirang 50 km/h. Seega kuigi selge vastuseta jäi küsimus, kas seadmega STALKER II üldse ongi võimalik tõsikindlalt mootorsõiduki kiirust fikseerida, olen ma omapoolse panuse liiklusohutusse Haapsalu ja Rohuküla vahelisel teelõigul andnud. Hea seegi! Selle STALKER II teema võtame käsile mõnes uues menetluses.
Menetluskulude jaotusest alates 1. jaanuarist 2015. a
Esmaspäev, jaanuar 26th, 2015 // Blogi, // sirle
Alates 1. jaanuarist kehtiva tsiviilkohtumenetluse seadustiku kohaselt saab menetlusosaline taotleda menetluskulude summaarset kindlaksmääramist nende menetluskulude osas, mis tsiviilasja toimikust ei kajastu (nagu näiteks tehingulise esindaja tasu) üksnes siis, kui menetlusosaline on esitanud igas kohtuastmes kohtu poolt määratud tähtaja jooksul kohase menetluskulude nimekirja. Enne 2014. a lõppu oli menetlusosalistel õigus esitada menetluskulude summaarse kindlaksmääramise taotlus asjas lõpplahendi teinud maakohtule 30 päeva jooksul asjas tehtud lõpplahendi jõustumisest alates. Nagu öeldud see seadusesäte alates 01.01.2015. a aga enam ei kehti.
TsMS muutmisel seadusandja rakendussätteid ette ei näinud. See tähendaks aga seda, et menetlusosaline ei saagi nõuda maakohtu menetluses kantud kulude hüvitamist juhul, kui ta vastavat taotlust ringkonnakohtule ei esita.
Tallinna Ringkonnakohus oma 22. jaanuari 2015. a lahendis jõudis seisukohale, et sellist olukorda ei saa pidada õiguspäraseks hoolimata asjaolust, et TsMS § 6 sätestab üheselt põhimõtte, mille kohaselt tsiviilasja menetlustoiming tehakse toimingu tegemise ajal kehtiva seaduse järg. Ringkonnakohus leidis, et menetlusosalistele tuleb tagada õigus nõuda ka enne 01.01.2015. a tehtud kohtuotsuste puhul menetluskulude hüvitamist, mistõttu tõlgendab kuni 31.12.2014. a kehtinud TsMS § 174 lg 1 lauset 1 ja TsMS § 6 selliselt, et nendes tsiviilasjades, kus esimene lõpplahend (maakohtu otsus või menetlust lõpetav määrus) tehakse enne 01.01.2015. a, tuleb kõikide menetluskulude osas kohaldada TsMS kuni 31.12.2014. a kehtinud redaktsiooni.
Oluline muudatus tsiviilkohtumenetluses
Reede, jaanuar 23rd, 2015 // Blogi, // sirle
1. jaanuaril jõustus tsiviilkohtumenetluse seadustiku muudatus, mille paragrahv 314-1 tõi sisse uue võimaluse menetlusdokumentide kättetoimetamiseks. Nimelt saab nüüd menetlusosalisele dokumendid kätte toimetada selliselt, et need saadetakse liht või e-kirjaga kontaktaadressile, mille menetlusosaline on samas kohtumenetluses või teises samal ajal käivas kohtumenetluses kohtule avaldanud ning menetlusdokument loetakse saatmisest kolme tööpäeva möödumisel saajale kättetoimetatuks. Sama kehtib ka esindajate suhtes ehk siis on rakendatav olukorras, kus isikut esindab advokaat mõnes samal ajal käivas teises menetluses.
Seega võib nüüd tekkida olukord, kus kohus hakkab advokaadile saatma dokumente menetlustes, millest advokaat ei tea ning millega tegelemiseks tal puuduvad volitused. Samal ajal saab kohus lugeda isikule menetlusdokumendid kättetoimetatuks ning menetlustähtajad hakkavad kulgema. Nimetatud situatsioonis võivad menetlusosalise õigused saada oluliselt riivatud, kuna ta ei pruugi olla advokaadi jaoks koheselt kättesaadav ning kohtule vastamiseks või muu menetlustoimingu teostamiseks võib isikul seetõttu jääda väga vähe aega.
Seadusemuudatuse positiivse küljena tuleb märkida, et ilmselt hakkavad menetlused toimuma oluliselt kiiremalt, kuna pahatahtlik menetluse venitamine ning kohtu poolt edastatud dokumentide vastuvõtmisest kõrvalehoidmine ei anna enam soovitult võimalust menetluse teadlikuks venitamiseks.
Riigikohus: mõisted „ehitusalune pindala“ ja „ehitisealune pind“ ei ole samasisulised
Neljapäev, juuni 5th, 2014 // Blogi, // sirle
2014. a veebruaris kirjutasin äärmiselt murettekitavast Tallinna Ringkonnakohtu lahendist, kus kohus analüüsis mõisteid „ehitusalune pindala“ ja „ehitisealune pind“ ning leidis, et: „… ei saa asuda seisukohale, et „ehitusalusel pindalal“ PlanS tähenduses ja „ehitisealusel pinnal“ EhS tähenduses peaks olema erisugune sisu.“
Selline seisukoht oli siinkirjutaja hinnangul äärmiselt ebaõige, sest vastavad mõisted on olemuslikult täiesti erineva mahuga, mh lähtuvalt sellest, et planeerimine ja ehitamine on oma olemuselt täiesti erineva funktsionaalsusega. Lihtsa näitega selgitatuna: kui näiteks mõnele kinnistule on ette nähtud detailplaneeringus ehitusalune pindala 150 m2, siis senise arusaama järgi tähendab see seda, et hoone vundamendi alune pind ei tohi ületada 150 m2, kuid näiteks räästa laiust (so hoone projektsiooni maapinnale) sinna hulka ei arvata, samuti ei ole selle läbi piiratud kuidagi näiteks terrassi pindala. Samas, kui mõiste „ehitusalune pindala“ lugeda võrdseks mõistega „ehitisealune pind“, nagu kohus seda tegi, tähendaks see konkreetse näite puhul seda, et 150 m2 hulka tuleb arvata nii räästad, kui terrassid, mis ilmselgelt piirab konkreetse kinnistu ehitusõigusi. Sisuliselt tähendab vastavate mõistete samastamine, et isik, kelle kinnistule on detailplaneeringu alusel ette nähtud ehitusalune pindala 150 m2, peaks valima:
• kui ta soovib ehitada hoone, mille alune pindala oleks täpselt 150 m2, siis tuleb loobuda nii räästast, kui terrassist jne;
• kui ehitada hoone, millel on ka räästad, mõni varjualune ja terrass, peab hoonealune pindala olema selle võrra väiksem, st kokku 150 m2.
Seega siinkirjutaja hinnangul tekitanuks selline põhjendamatu tõlgendus hoomamatuid probleeme, mis tegelikkuses muutnuks kogu senist arusaama mitmetes omavalitsuses ja võinuks riivata mitmete heausksete isikute õigusi, kes olid juba ehitamas või seda planeerimas:
• kui kohalik omavalitsus oli juba tulenevalt senisest arusaamast väljastanud ehitusloa lähtuvalt sellest, et ehitusalune pindala on sisuliselt vundamendialune pindala ning ehitusluba on väljastatud maksimaalses detailplaneeringuga ettenähtud mahus, siis on ehitusluba suure tõenäosusega vastuolus detailplaneeringuga, kui just tegemist ei ole funktsionaal-stiilis hoonega, millel räästad, varjualuse ja terrass puuduvad. Kuna kohalik omavalitsus peab tagama selle, et ehitusload oleks kooskõlas detailplaneeringuga, siis peaks teoreetiliselt kohalik omavalitus vastava ehitusloa tühistama, mis samas rikuks ehitusloa adressaadi õigusi. Riigikohus on samas korduvalt välja toonud, et kohtud peavad kaitsma ja tagama eraõiguslike isikute õiguspärast ootust, et seaduslikult väljastatud haldusakt, mille alusel on isik oma tegevust planeerinud, jääb kehtima – sellest tulenevalt peaksid kohtud teoreetiliselt ehitusloa tühistamise jälle omakorda tühistama. Lõppkokkuvõttes toonuks märgitud olukord ikkagi kaasa hoomamatu hulga isikute huvide kahjustumise ja õigusvaidlusi;
• veelgi problemaatilisem olnuks, kui kehtiva ehitusloa alusel on hoone juba valmis ehitatud. Sellisel juhul jääks selgusetuks, kuidas peaks kohalik omavalitsus uue loodava õiguspraktika valguses käituma, sest ka valmis ehitatud hoone on vastuolus detailplaneeringuga. Ilmselt oleks sellisel juhul vajalik muuta detailplaneeringut, mis toob kaasa küsimuse, kes peab detailplaneeringu muutmiseks tehtava kulu kandma? Oleks ilmselgelt ebaõiglane nõuda, et hoone omanik, kes on hoone heas usus valmis ehitanud ja kelle hoonele on võib-olla kasutuslubagi väljastatud, peaks asuma tegema uuesti kulutusi. Samuti oleks ebaõiglane, kui kohalik omavalitus, kes on lähtunud senisest õiguspraktikast ja mh majandus- ja kommunikatsiooniministeeriumi selgitustest, peaks asuma oma vahendite arvel detailplaneeringu muudatusi täiesti planeerimatult finantseerima. Ei saa välistada, et detailplaneeringute menetlused toovad kaasa täiendavaid vaidlusi, sest paraku ei ole praktikas harvad olukorrad, kus detailplaneeringute menetlemine venib näiteks piirinaabrite erimeelsuste tõttu;
• keeruline olnuks isegi olukord, kus detailplaneering on juba kehtestatud, kuid ehitusluba veel väljastatud ei ole. Isik, kelle kinnistu osas detailplaneering on tehtud, on suure tõenäosusega huvitatud oma ehitusõiguse maksimaalsest kasutamisest ja seda just väiksema ehitusõigusega kruntidel. Nii võibki tekkida olukord, kus isik on planeerinud omale hoone eeltoodud näidet kasutades 150 m2 suuruse vundamendi pindalaga. Kui nüüd selgub, et see pindala peab hõlmama ka räästaste projektsiooni maapinnale, katuse projektsioonist väljaulatuvaid treppe ja terrasse, siis ilmselgelt ei ole isikule võimalik väljastada ehitusluba mahus, nagu ta õiguspäraselt lootis. Riigikohtu praktika kinnitab, et õiguspärase ootuse põhimõte ei pea seonduma üksnes konkreetse haldusakti väljaandmisega. Õiguspärase ootuse põhimõte kehtib kogu haldusmenetluse kestel ning laieneb ka subjekti ootusele saada teda puudutav haldusakt mõistliku aja jooksul. Ilmselgelt tähendab märgitu seda, et isikule peavad olema tagatud ehitusõigused nii, nagu detailplaneeringu kehtestamisel isik seda ette nägi;
• kohalikud omavalitsused olnuks ka ilmselt probleemi ees siis, kui näiteks üks naabritest on oma ehitamisega jõudnud kaugemale, kui teine – ühel naabril on maja valmis, kuid teisele ei ole veel ehituslubagi väljastatud. Kuigi naabritele detailplaneeringus ettenähtud nõuded on näiteks samad, siis eelkirjeldatut arvestades on ometi ilmne, et ehitusluba mitteomav naaber ei pruugi saada enam ehitusluba sellises mahus ehitisealusele pinnale, kui varasemalt ehitusloa saanud naaber. Kuidas aga sellisel juhul saaks kohalik omavalitus täita põhiseaduses § 12 tulenevat võrdse kohtlemise põhimõtet?
Õnneks jäid kõik need probleemid tekkimata, sest viidatud Tallinna Ringkonnakohtu seisukoht ei jõustunud. 04. mai 2014. a asus Riigikohus lahendis nr 3-3-1-59-13 siinkirjutajaga samale seisukohale, et: „… määruses ja planeerimisseaduses kasutatud terminid on tõesti erinevad ning võimaldavad erimahulist sisustamist. Oluline on ka see, et majandus- ja kommunikatsiooniministri määrus on antud ehitusseaduse § 26 lg‑s 4 sisalduva delegatsiooninormi alusel. EhS § 26 reguleerib aga ehitusloale esitatavaid nõudeid, sealhulgas põhiosas nõudeid, mis ilmselgelt ei ole kohaldatavad planeerimismenetluses. Planeerimisseaduses ega ka teistes õigusaktides ei sisaldu viiteid selle kohta, et planeerimismenetluses tuleks ehitusaluse pindala määramisel kohaldada eelnimetatud määruse regulatsiooni. Silmas tuleb pidada, et ruumilise planeerimise menetluses erinevad ehitusaluse pindala määramise eesmärgid oluliselt ehitise tehniliste näitajate piiritlemisest ehitusloa taotlemisel. Seetõttu nende normide sisu võib põhjendatult olla oluliselt erinev. Kolleegium ei pea veenvaks kohtute järeldust, et majandus- ja kommunikatsiooniministri 24. detsembri 2002. a määrus nr 69 kuulub planeerimismenetluses ehitusaluse pindala kindlakstegemisel kohaldamisele. Seega puudub ka õiguslik alus järelduseks, et planeerimismenetluses tuleb krundi ehitusõiguse piiritlemisel hoone pindala hulka arvata rajatiseks olev terrass isegi juhul, kui ta ei ole selle hoonega ehituslikult seotud.“ Hea meel on tõdeda, et üks õiguslikult absurdne olukord jäi seega tekkimata ning ära jäi väga paljude inimeste aja-, raha- ja närvikulu. Seega hooaega arvestades – planeerige rahulikult omale ilus ja suur terrass, sest see ei ole kuidagi piiratud detailplaneeringus märgitud ehitusaluse pindalaga!
vandeadvokaat, Advokaadibüroo Heringson GLO partner
Toetame Päikeselaagrit
Tallinn Hansa Rotary Klubi on võtnud südameasjaks vähekindlustatud perede lastel saada võimalust kogeda elu elamusterohkes suvelaagris. Päikeselaagri projekti eesmärk on leevendada vaesuse mõju laste arengule.
Enno Heringson: „Lapsed on elu õied ja väärivad rõõmu hoolimata sellest, kui jõukad nende vanemad on. Pärast oma esimese lapse sündi muutus minu maailmapilt laste suhtes tugevalt ja hakkasin ehk alles siis tõeliselt mõistma, kui tühine võib kõik muu siin maailmas tunduda.“
Heringson GLO toetab igati Päikeselaagri korraldamist ja aitab kinkida omalt poolt neljale lapsele suvelaagrielamuse, kuid kindlasti leidub veel toredaid inimesi, kes väärt eesmärgi nimel kaasa sooviksid lüüa!
Politsei koostatud soovituslik hinnakiri
Teisipäev, aprill 29th, 2014 // Blogi, // sirle
Eilne Eesti Päevaleht avaldas uudise „Politsei koostas liiklusrikkumiste hinnakirja “ väidetav dokumendi eesmärk on ühtlustada liiklusrikkumiste eest määratavaid trahve ning dokument on väidetavalt soovituslik.
Artiklit lugedes tekib tahtmatult tunne, et Eesti riigis toimub ringitammumine, kus iga natukese aja tagant jõutakse samasse kohta tagasi ja saadakse sama reha peale astudes vastu nina. Tuletan meelde, et aastal 2008 oli skandaal, kui tuli ilmsiks, et Politsei on ametnikele ette andnud analoogse nn hinnakirja.
Karistuse kohaldamine peaks kasutusele tulema vaid siis, kui muud meetmed isiku korralekutsumiseks ei toimi.
Määratava karistuse liigi ja suuruse piirid näeb ette seadus iga rikkumise kohta eraldi ja otsuse, kas üldse on vaja karistust määrata ning millises ranguses, peab otsustama iga ametnik iseseisvalt lähtudes isikust, süüteo asjaoludest, oma südametunnistusest ja sisemisest veendumusest. Iga pisirikkumise korral ei peagi karistama. Selleks, et ametnik saaks otsustada, kas ja millises määras ta karistust kohaldab, on seaduseandja jätnud talle diskretsiooniruumi. Nn soovituslik hinnakiri võtab ametnikult aga sisulise otsustusõiguse ja kaalumise võimaluse. Määratledes, et näiteks 1-5 km/h kiiruse ületamise eest on piirid, mille vahel otsustada 40-48 eurot võib lõpuks jõuda situatsioonini, kus trahve saab välja kirjutama hakata robot või mõni terasem pärdik Tallinna loomaaiast ning igasugune inimlik mõõde karistusõiguses kaob.
Politsei peab oma tegevuses lähtuma seadusest, mitte mingisugusest väidetavalt soovituslikust siseaktist.
http://epl.delfi.ee/news/eesti/politsei-koostas-liiklusrikkumiste-hinnakirja.d?id=68560481
Neljapäev, veebruar 6th, 2014 // Blogi, // sirle
Alates planeerimis- ja ehitusseaduse kehtivuse lõppemisest 2002. a lõpus ja kahe valdkonna reguleerimisest vastavalt planeerimisseaduses (PlanS) ja ehitusseaduses (EhS), on praktikas eristatud kahte mõistet – ehitusalune pindala ja ehitisealune pind. Mõistete osas on vastavasisulised selgitused avaldanud Majandus- ja Kommunikatsiooniministeerium ja Siseministeerium. (http://www.mkm.ee/moisted ja https://www.siseministeerium.ee/kusimus-ehitusaluse-pinna-arvutamise-aluse-kohta/) ning praktikas on neid mõistetud järgmiselt:
Ehitusalune pindala on planeeringuõiguses kasutatav mõiste, mida kasutatakse krundi ehitusõiguste määramisel. PlanS § 9 lg 4 p 3 tulenevalt võiks mõiste täiskujul olla isegi „hoonete suurim lubatud ehitusalune pindala“. Mõistel puudub legaaldefinitsioon, kuid üldiselt on selle all seni mõistetud hoone vundamendi alust pindala so sinna hulka ei kuulu terrass, räästad, jne, kuivõrd planeerimise käigus ei olegi sageli võimalik ega samuti mitte vajalik ette näha, milline konkreetne hoone saab olema (sh kas ja kui laiad/suured on selle räästad, terrassid jne);
ehitisealune pind on ehitusseaduses ja selle alamaktides kasutatav mõiste ning selle all tuleb mõista katuse horisontaalprojektsiooni maapinnale, kui just mõni teine ehitise osa ei ole katuseräästast veel rohkem väljapoole ulatuv (näiteks terrass, rõdu, vms st asjaolud, mida detailplaneeringu menetlemisel ei pruugitagi üldjuhul teada ja mis sõltuvad konkreetse, kunagi vastavat hoonet ehitama asuva isiku soovidest, arhitektuurist, mida detailplaneering ei piira). Ehitisealune pind määratakse ehitusloaga, so juba hoopis järgnevas etapis, kui krundi detailplaneering. Olgu veel selgitatud, et kuni 01. mai 2009. a seadusemuudatuseni kasutas EhS mõistet eksitaval kujul so ehitusalune pind – selles on lihtne veenduda, kui arvestada fakti, et EhS alusel vastu võetud majandus- ja kommunikatsiooniministri määruse nr 63 „Ehitusloa vorminõuded“ ja määrus nr 69 “Ehitise tehniliste andmete loetelu” räägivad algusest peale ehitisealusest pinnast. 2009. a EhS muudatusega vastav ebatäpsus siiski korrigeeriti.
Parema arusaamise huvides, selgitame kahe pealtnäha sarnase mõiste kardinaalset erinevust järgmise näitega – kui näiteks mõnele kinnistule on ette nähtud detailplaneeringus ehitusalune pindala 150 m2, siis senise arusaama järgi tähendab see seda, et hoone vundamendi alune pind ei tohi ületada 150 m2, kuid näiteks räästa laiust (so hoone projektsiooni maapinnale) sinna hulka ei arvata, samuti ei ole selle läbi piiratud kuidagi näiteks terrassi pindala.
Samas kui vastava mõiste ehitusalune pindala lugeda võrdseks mõistega ehitisealune pind, tähendaks see konkreetse näite puhul seda, et 150 m2 hulka tuleb arvata nii räästad kui terrassid, mis ilmselgelt piirab konkreetse kinnistu ehitusõigusi. Sisuliselt tähendab vastavate mõistete samastamine, et isik, kelle kinnistule on detailplaneeringu alusel ette nähtud ehitusalune pindala 150 m2, peab valima:
- kui ta soovib ehitada hoone, mille alune pindala oleks täpselt 150 m2, siis tuleb loobuda nii räästast kui terrassist;
- kui ehitada hoone, millel on ka räästad, mõni varjualune ja terrass, peab hoonealune pindala olema väiksem, kui 150 m2.
Pole välistatud, et just märgitud valikute ees maaomanik varsti ongi, kui detailplaneeringuga määratud ehitusõigused ei ole nii suured, et nii hoone koos räästastega, varjualused ja võib-olla isegi terrass hõlpsasti ära mahutada. Probleem on nimelt selles, et PlanS kasutataval mõistel: „ehitusalune pindala“ puudub legaaldefinitsioon. Märgitu annab aga ruumi tõlgendamiseks ning käesoleval hetkel ongi ühes haldusvaidluses (asja number ja sisu siinkirjutajale teada) nii Tallinna Halduskohus kui Tallinna Ringkonnakohus otsustanud, et mõisted „ehitusalune pindala“ ja „ehitisealune pind“ on samatähenduslikud ning nende mõlema sisustamisel on asjakohane ehitise tehniliste andmete loetelu § 17 lg-s 1 sisalduv määratlus (eelviidatud majandus- ja kommunikatsiooniministri määruse nr määrus nr 69).
Käesoleva hetkel on vastav vaidlus Riigikohtu menetluses ja peagi on sealt otsust oodata. Juhul, kui ka Riigikohus peaks nõustuma alamate astmete lahendiga, siis muutubki praktika, kuidas vastavaid mõisteid sisustada ning sellest tulenevalt ei tohiks kohalikud omavalitused enam väljastada ehituslube, millel märgitud ehitisealune pind on suurem kui vastavat krunti puudutavas detailplaneeringus kehtestatud ehitusalune pindala.
Siinkirjutaja näeb sellises mõiste sisu ja mahu senisest praktikast kardinaalselt erinevaks muutmises mitmeid probleeme nii kohalikele omavalitustele kui maaomanikele, kes enda kinnistule alles soovivad ehitada või on vastav ehitus isegi pooleli:
kui kohalik omavalitus on tulenevalt senisest arusaamast väljastanud ehitusloa lähtuvalt sellest, et ehitusalune pindala on sisuliselt vundamendialune pindala ning ehitusluba on väljastatud maksimaalses detailplaneeringuga ettenähtud mahus, siis on ehitusluba suure tõenäosusega vastuolus detailplaneeringuga kui just tegemist ei ole funktsionaal-stiilis hoonega, millel räästad, varjualuse ja terrass puuduvad. Kuna kohalik omavalitsus peab tagama selle, et ehitusload oleks kooskõlas detailplaneeringuga, siis peaks teoreetiliselt kohalik omavalitus vastava ehitusloa tühistama, mis samas rikuks ehitusloa adressaadi õigusi. Riigikohus on korduvalt välja toonud, et kohtud peavad kaitsma ja tagama eraõiguslike isikute õiguspärast ootust, et seaduslikult väljastatud haldusakt, mille alusel on isik oma tegevust planeerinud, jääb kehtima – sellest tulenevalt peaksid kohtud teoreetiliselt ehitusloa tühistamise jälle omakorda tühistama. Lõppkokkuvõttes tooks märgitu olukord ikkagi kaasa hoomamatu hulga isikute huvide kahjustumise ja õigusvaidlusi;
veelgi problemaatilisem oleks, kui kehtiva ehitusloa alusel on hoone juba valmis ehitatud. Sellisel juhul jääks selgusetuks, kuidas peaks kohalik omavalitsus uue loodava õiguspraktika valguses käituma, sest ka valmis ehitatud hoone on vastuolus detailplaneeringuga. Ilmselt oleks sellisel juhul vajalik muuta detailplaneeringut, mis toob kaasa küsimuse, kes peab detailplaneeringu muutmiseks tehtava kulu kandma? Oleks ilmselgelt ebaõiglane nõuda, et hoone omanik, kes on hoone heas usus valmis ehitanud ja kelle hoonele on võib-olla kasutuslubagi väljastatud, peaks asuma tegema uuesti kulutusi. Samuti oleks ebaõiglane, kui kohalik omavalitus, kes on lähtunud senisest õiguspraktikast ja mh Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi selgitustest, peaks asuma oma vahendite arvel detailplaneeringu muudatusi täiesti planeerimatult finantseerima.
Ei saa välistada, et detailplaneeringute menetlused toovad kaasa täiendavaid vaidlusi, sest paraku ei ole praktikas harvad olukorrad, kus detailplaneeringute menetlemine venib näiteks piirinaabrite erimeelsuste tõttu;
keeruline on isegi olukord, kus detailplaneering on juba kehtestatud, kuid ehitusluba veel väljastatud ei ole. Isik, kelle kinnistu osas detailplaneering on tehtud, on suure tõenäosusega huvitatud oma ehitusõiguse maksimaalsest kasutamisest ja seda just väiksema ehitusõigusega kruntidel. Nii võibki tekkida olukord, kus isik on planeerinud omale hoone eeltoodud näidet kasutades 150 m2 suuruse vundamendi pindalaga. Kui nüüd selgub, et see pindala peab hõlmama ka räästaste projektsiooni maapinnale, katuse projektsioonist väljaulatuvaid treppe ja terrasse, siis ilmselgelt ei ole isikule võimalik väljastada ehitusluba mahus, nagu ta õiguspäraselt lootis. Riigikohtu praktika kinnitab, et õiguspärase ootuse põhimõte ei pea seonduma üksnes konkreetse haldusakti väljaandmisega. Õiguspärase ootuse põhimõte kehtib kogu haldusmenetluse kestel ning laieneb ka subjekti ootusele saada teda puudutav haldusakt mõistliku aja jooksul. Ilmselgelt tähendab märgitu seda, et isikule peavad olema tagatud ehitusõigused nii, nagu detailplaneeringu kehtestamisel isik seda ette nägi;
kohalikud omavalitsused on ka ilmselt probleemi ees siis, kui näiteks üks naabritest on oma ehitamisega jõudnud kaugemale kui teine – ühel naabril on maja valmis, kuid teisele ei ole veel ehituslubagi väljastatud. Kuigi naabritele detailplaneeringus ettenähtud nõuded on näiteks samad, siis eelkirjeldatut arvestades on ometi ilmne, et ehitusluba mitteomav naaber ei pruugi saada enam ehitusluba sellises mahus ehisealusele pinnale, kui varasemalt ehitusloa saanud naaber. Kuidas aga sellisel juhil saaks kohalik omavalitus aga täita põhiseaduses § 12 tulenevat võrdse kohtlemise põhimõtet?
Seni kehtinud praktika on kehtinud alates 2003. aastast. On selge, et enam kui kümne aasta pikkuse praktika muutmine toob kaasa segadust ja erinevate isikute õiguste rikkumise. Tagantjärele tark olles ei oleks saanud sellist probleemi tekkida, kui mõiste ehitusalune pindala oleks koheselt või vähemalt mõne aja möödudes saanud legaaldefinitsiooni. Samas võib-olla ei peetud seda vajalikuks, kuna ka näiteks siinkirjutaja meelest on mõiste tervikuna „hoonete suurim lubatud ehitusalune pindala“ üsnagi selge oma olemuse ja eesmärgi poolest. Samas oleks mõiste defineerimine olnud siiski vajalik kasvõi sellest aspektist, et kui mõiste sisu oleks tahetud muuta, oleks see ilmselt toonud kaasa avaliku diskussiooni, mida antud juhul pole toimunud. Praegu on lihtsalt kaks kohtuastet asunud üle kümneaastasest praktikast erinevale seisukohale ja senine arusaam ja praktika ongi ilma suurema kärata ümber lükatud. Lõpliku sõna ütleb asjas siiski Riigikohus. Kui Riigikohus aktsepteerib alamate astmete seisukohta, jääb ainult loota, et Riigikohus annab juhised ka selleks, kuidas ületada ülalpool tõstatatud ja isikute põhiõigusi puudutavaid küsimusi.

matches:
§ 25
Riigikohus
§ 45
§ 180
§ 183
Kohus
§ 6
§ 174
§ 6
kohus
kohus
kohus
kohus
Riigikohus
§ 12
Riigikohus
§ 26
§ 26
§ 9
§ 17
Riigikohus
Riigikohus
§ 12
Riigikohus
Riigikohus


text:
Omakapitali väljamakselt ei pea automaatselt tulumaksu maksma | Grant Thornton
Sander Adamson 20 mai 2020
Riigikohus otsustas, et deklareerimata omakapitali sissemaksete arvelt tehtud väljamaksed ei kuulu automaatselt maksustamisele tulumaksuga.
Seega asus riigikohus seisukohale, et omakapitalist tehtud väljamaksed ei too kaasa tulumaksukohustust, kui väljamaksed ei ületa sissemakseid ning maksumaksja suudab tõendada omakapitali sissemaksete tegemist (olgu siis kapitali sissemaksed deklareeritud või mitte).
Omakapitali sissemaksed tuleb deklareerida
Alates 2015. aasta jaanuarist on tulenevalt tulumaksuseadusest äriühingutel kohustus deklareerida omakapitali tehtud sissemaksed. Kõik enne 2015. aastat tehtud omakapitali sissemaksed pidi deklareerima 2015. aasta 10. veebruariks.
Kuna maksudeklaratsioone on võimalik tagasiulatuvalt muuta kolm aastat, oli viimane võimalus deklareerida enne 2015. aastat tehtud omakapitali sissemakseid 12. veebruaril 2018.
Seletuskiri seaduseelnõule, millega rakendati deklareerimise kohustus, selgitas, et maksukohustuslasel ei ole õigust teha tähtajaks deklareerimata omakapitali sissemaksete arvelt maksuvabasid väljamakseid.
Samuti oli maksuhaldur asunud selgele seisukohale, et juhul, kui omakapitali sissemakseid ei ole deklareeritud õigeks ajaks, ei ole õigust nende arvelt teha maksuvabasid väljamakseid.
Riigikohus polnud seadusandjaga päri
Riigikohus ei nõustunud seaduseelnõu seletuskirjas tooduga ega maksuhalduri lähenemisega. Riigikohus asus seisukohale, et omakapitali sissemaksete deklareerimise kohustus on eelkõige kontrolli hõlbustav meede ja deklareeritud või deklareerimata sissemaksed ei ole maksu määramise alus. Tulumaksu on õigus määrata juhul, kui äriühingu poolt tehtud omakapitali väljamaksed ületavad omakapitali tehtud sissemakseid, olgu sissemaksed deklareeritud või mitte.
Riigikohus täpsustas, et omakapitali sissemakseid kontrollitakse ja maks määratakse deklaratsioonide ja muude dokumentide alusel. Seega omakapitali sissemaksete deklareerimata jätmine ei too kohe kaasa maksukohustust, vaid kohustuse esitada maksuhaldurile täiendavaid dokumente, tõendamaks omakapitali sissemaksete tegemist.
Omakapitali sissemakse tõenditeks võivad olla näites pangamakse kinnitus, mitterahalise sissemakse korral vara üleandmise akt, raamatupidamise dokumendid ja poolte vahel sõlmitud lepingud.
Kui teil on teema kohta küsimusi, võtke palun ühendust Grant Thornton Balticu maksuspetsialistidega telefonil 626 0500 või e-posti aadressil info@ee.gt.com.

matches: Riigikohus riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus


§ 2 Sõidusoodustust saavad õpilased
§ 3 Sõidusoodustuste taotlemine
§ 4 Sõidusoodustuste maksmine
RT IV, 30.05.2014, 74
Vastu võetud 19.05.2010 nr 9
17.11.2010 01.01.2011
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lõike 1 punkti 5, põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse § 31 punkti 6 ning ühistranspordiseaduse § 29 lõike 3 alusel.
(1) Käesolev kord reguleerib rahvastikuregistri andmetel Häädemeeste vallas elukohta omavate üldhariduskoolide, kutse- ja huvikoolide ning nendega võrdsustatud koolitusluba omavate asutuste ja organisatsioonide õpilastele ühistranspordi kasutamisega seotud sõidusoodustuste andmist.
(2) Sõidusoodustust antakse õppetöö perioodil. Täiendava õppetöö, õppepraktika või eksamiperioodi ajal sõidusoodustuse andmine toimub koolipoolse kinnitusega lisataotluse alusel.
§ 2. Sõidusoodustust saavad õpilased
(1) Sõidusoodustust saavad 100% ulatuses õpilased, kes kasutavad ühistransporti sõiduks:
1) Häädemeeste valla üldhariduskoolidesse;
2) Häädemeeste Muusikakooli;
3) Pärnu linna ja maakonna üldhariduskoolidesse koolipäevadel või kojusõiduks nädalavahetustel;
4) Pärnu Täiskasvanute Gümnaasiumi koolipäevadel;
5) Pärnu linna ja maakonna huvikoolidesse ning teistesse koolitusluba omavatesse huviharidusasutustesse.
(2) Väljaspool Pärnu maakonda üld- ja huviharidust omandavatest õpilastest saavad sõidusoodustust taotleda keskharidust andvate spordi-, kunsti- ja muusikakoolide õpilased. Nimetatud õpilaste kooli- ja kojusõidu kulud kompenseeritakse üks kord kuus vastava taotluse ja sellele lisatud sõidupiletite alusel, kuid mitte rohkem kui 19,17 eurot ulatuses kuus.
[Muudetud 17.11.2010 määrusega nr 13 - jõust. 01.01.2011]
(3) Erivajadustega laste koolidesse sõitvate õpilaste sõidukulud hüvitatakse kuni 100% ulatuses sotsiaaltöötaja ettepaneku alusel.
(4) Kutseharidusasutuste õpilaste sõidukulude kompenseerimise ja muud erijuhtumid lahendab Häädemeeste Vallavalitsus vastava kirjaliku avalduse alusel.
§ 3. Sõidusoodustuste taotlemine
(1) Paragrahvi 2 lõikes 1 nimetatud õpilastele määratakse sõidusoodustused vastavalt koolide poolt esitatud nimekirjadele.
1) Häädemeeste Vallavalitsus kontrollib koolide poolt esitatud nimekirjad ning edastab need vedajale.
2) Häädemeeste Vallavalitsusel on õigusteha nimekirjades esitatud andmetes muudatusi vastavalt tegelikule olukorrale.
3) Vajaduse korral on Häädemeeste Vallavalitsusel õigus nõuda lapsevanematelt ja/või nimekirja kantud vähemalt 18-aastaselt õpilaselt lisaselgitusi.
4) Huviharidusega seotud sõidusoodustuse taotlemise puhul on Häädemeeste Vallavalitsusel õigus hinnata sõidusoodustuse otstarbekust.
(2) Paragrahvi 2 lõikes 2 nimetatud juhtudel esitab lapsevanem või vähemalt 16-aastane õpilane Häädemeeste Vallavalitsusele taotluse (lisa 1).
(3) Paragrahvi 2 lõikes 3 nimetatud juhtudel esitab lapsevanem või vähemalt 16-aastane õpilane Häädemeeste Vallavalitsusele taotluse (lisa 1) koos sotsiaaltöötaja vastava ettepanekuga.
§ 4. Sõidusoodustuste maksmine
(1) Paragrahvi 2 lõikes 1 nimetatud sõidusoodustustega seotud summa kannab Häädemeeste Vallavalitsus vastavalt esitatavatele arvetele ühistranspordi korraldaja arveldusarvele ning õpilastele väljastatakse vedaja poolt nimelised sõidukaardid.
(2) Paragrahvi 2 lõigetes 2-4 nimetatud juhtudel kannab Häädemeeste Vallavalitsus sõidusoodustuseks arvestatud summa taotluses märgitud isiku või vastavalt lepingule vedaja arvele.
(3) Arvestust sõidusoodustuste suuruse üle peab ja sõidusoodustuste väljamaksmist korraldab Häädemeeste Vallavalitsuse raamatupidamine sõidusoodustuse saajate nimekirja alusel.
(1) Käesolevas korras kehtestatud sõidusoodustus makstakse Häädemeeste valla eelarves õpilaste transpordiks ettenähtud summadest.
(2) Sõidusoodustuse taotleja vastutab esitatud andmete ja dokumentide õigsuse eest. Valeandmete esitamise korral on Häädemeeste Vallavalitsusel õigus väljamakstud sõidusoodustus tagasi nõuda.
(2) Määrus jõustub 01. septembril 2010.