text:
esitatud 18. mail 2010 1(1)
Kohtuasi C-65/09
Tarbijakaitse – Tarbekaupade müük – Direktiivi 1999/44/EÜ artikli 3 lõiked 2 ja 3 – Lepingule mittevastavad tarbija poolt paigaldatud tarbekaubad – Õigus lepingule mittevastava kauba asendamisele – Ulatus – Müüja vastutuse puudumine puudusega kauba kõrvaldamisest tekkinud kulude eest – Ebamõistlikult suured kulud müüjale
1. Bundesgerichtshof (ülemkohus, Saksamaa) esitas oma 14. jaanuari 2009. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 16. veebruaril 2009, EÜ artikli 234 alusel Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse, mis käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. mai 1999. aasta direktiivi 1999/44/EÜ tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide teatavate aspektide kohta(2) (edaspidi „direktiiv”) artikli 3 tõlgendamist.
2. Eelotsusetaotlus esitati kohtumenetluses, mille pooled on ehitusmaterjaliäriga tegelev äriühing Gebr. Weber GmbH (edaspidi „Weber”) ning Weberi klient Jürgen Wittmer, kellele nimetatud äriühing andis üle puudusega põrandaplaadid.
3. Siseriikliku kohtu eesmärk on esitatud küsimustega määratleda, kas direktiivi kohaselt võib puudustega eseme müüja keelduda sellisest tarbija nõutud parandusmeetmest nagu puudusega kauba asendamine käesoleva kohtuasja laadses olukorras, kus selle parandusmeetmega seoses tekiksid müüjal ebaproportsionaalselt suured kulud, ning kui keeldumine ei ole lubatud, kas siis peab müüja kandma kulud, mis tulenevad puudusega kauba eemaldamisest asjast, millega tarbija on selle ühendanud.
4. Käesolevas kohtuasjas tõstatatud küsimused on väga sarnased kohtuasjas C‑87/09(3) tõstatatutega, mille suhtes ma esitan samuti oma ettepaneku täna.
5. Direktiiv on vastu võetud EÜ artikli 95 alusel. Selle direktiivi põhjenduse 1 kohaselt on ühendus vastavalt EÜ artikli 153 lõigetele 1 ja 3 kohustatud tarbijate kaitstuse kõrge taseme tagamisele kaasa aitama vastavalt EÜ artiklile 95 võetavate meetmete abil.
6. Direktiivi põhjenduses 10 on sedastatud, et „kui kaup ei vasta lepingule, peaks tarbijatel olema õigus lasta kauba lepingule vastavus tasuta taastada kas parandamise või ümbervahetamise teel, või kui see ei õnnestu, siis lasta alandada hinda või tühistada leping”.
7. Direktiivi põhjendus 11 on sõnastatud järgmiselt:
„tarbija võib nõuda müüjalt eelkõige kauba parandamist või ümbervahetamist, kui kõnealused parandusmeetmed ei ole teostamatud või põhjendamatud; parandusmeetme põhjendatus tuleks kindlaks määrata objektiivselt; parandusmeede on põhjendamatu juhul, kui see tooks muu abinõuga võrreldes kaasa põhjendamatud kulud; kulude põhjendamatuse kindlaksmääramisel peaksid ühe parandusmeetme kulud olema teise parandusmeetme kuludest oluliselt suuremad.”
8. Direktiivi artiklis 3 „Tarbija õigused” on sätestatud:
3. Tarbija võib müüjalt nõuda eelkõige kauba parandamist või asendamist, mõlemal juhul tasuta, välja arvatud juhul, kui see on võimatu või põhjendamatu. [mõiste „põhjendamatu” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „ebaproportsionaalne”]
Parandusmeede loetakse ebaproportsionaalseks juhul, kui sellega seoses tekivad müüjale kulud, mis on võrreldes alternatiivse parandusmeetmega põhjendamatud, […]
4. Lõigetes 2 ja 3 esitatud mõiste „tasuta” viitab kauba lepinguga vastavusse viimisel tekkivatele kuludele, eelkõige posti-, tööjõu- ja materjalikuludele.
– tarbijal ei ole õigust lasta kaupa parandada ega asendada või
– müüja ei ole kohaldanud parandusmeedet mõistliku aja jooksul või
– müüja ei ole kohaldanud parandusmeedet tarbijale märkimisväärseid ebamugavusi põhjustamata.
9. Direktiivi artiklis 8 „Siseriiklikud õigusaktid ja minimaalne kaitse” on sätestatud:
„1. Käesolevast direktiivist tulenevaid õigusi kasutatakse, ilma et see piiraks muude õiguste kohaldamist, mida tarbija võib kasutada lepingulist või lepinguvälist vastutust reguleerivate siseriiklike eeskirjade alusel.
2. Liikmesriigid võivad käesoleva direktiivi reguleerimisalas vastu võtta või säilitada asutamislepingule vastavad rangemad sätted, et tagada tarbijate kaitstuse kõrgem tase.”
10. Puudusega kauba puhul sätestab Bürgerliches Gesetzbuch’i (Saksa tsiviilseadustik, edaspidi „BGB”) § 437 ostjale järgmised õigused:
„Kui asjal esinevad puudused, võib ostja, juhul kui on täidetud järgmistes normides sätestatud tingimused ja kui ei ole sätestatud teisiti:
1. nõuda § 439 alusel tagantjärele täitmist;
2. […] taganeda lepingust või alandada § 441 alusel ostuhinda;
3. nõuda […] kahju või […] tehtud kulutuste hüvitamist […]”
11. BGB §‑s 439 „Tagantjärele täitmine”, millega võeti Saksa õigusesse üle direktiivi artikkel 3, on sätestatud:
„1. Ostja võib tagantjärele täitmise korral nõuda enda valikul kas asja puuduste kõrvaldamist või puudusteta asja üleandmist.
2. Müüja tasub tagantjärele täitmisega seotud kulud, kaasa arvatud transpordi, veo-, tööjõu- ja materjalikulud.
3. Ilma et see piiraks § 275 lõike 2 ja 3 kohaldamist, võib müüja ostja poolt valitud viisil tagantjärele täitmisest keelduda vaid siis, kui sellega kaasnevad vältimatult ebaproportsionaalselt suured kulud. Eelkõige tuleb arvesse võtta eseme väärtust juhul, kui lepingule mittevastavust ei esineks, lepingule mittevastavuse olulisust ja võimalust kasutada alternatiivset parandusmeedet ilma märkimisväärsete ebamugavusteta ostjale. Ostja on sellisel juhul õigustatud nõudma üksnes muul viisil tagantjärele täitmist; müüjale jääb ka sel juhul õigus keelduda, kui täidetud on käesoleva lõike esimeses lauses sätestatud tingimus.
4. Müüja, kes täidab lepingu tagantjärele, andes üle puudusteta eseme, võib nõuda ostjalt puudustega eseme tagastamist vastavalt §‑dele 346–348.”
III. Asjaolud, menetlus ja esitatud küsimused
12. J. Wittmer ostis 2005. aasta jaanuaris Weberilt hinnaga 1382,27 eurot 45,36 m² Itaalia päritolu poleeritud põrandaplaate, millest 33 m² lasi ta paigaldada oma majja.
13. Seejärel ilmusid plaatide pealispinnale palja silmaga märgatavad varjundid. Wittmeri algatatud sõltumatus tõendamismenetluses jõudis ekspert järeldusele, et kõnealuste varjundite puhul on tegemist mikrolihvimise jälgedega, mida ei saa kõrvaldada, seega saab parandusmeetmeks olla ainult plaatide täielik asendamine. See läheks eksperdi hinnangul maksma 5830,57 eurot.
14. Pärast seda kui J. Wittmer oli tulutult esitanud lepingu kohase täitmise nõude ja andnud selleks ka tähtaja, esitas ta Landgericht (esimese astme kohus) Kasselile Weberi vastu hagi, milles nõudis puuduseta plaatide üleandmist ja 5830,57 euro suuruse summa ning sellele lisanduva viivitusintressi tasumist. Nimetatud kohus alandas ainult müügihinda, kohustades Weberit maksma 273,10 eurot ja viivitusintressi ning jättis ülejäänud osas hagi rahuldamata.
15. J. Wittmeri apellatsioonkaebuse alusel muutis Oberlandesgericht (teise astme kohus) Frankfurt am Main osaliselt esimese astme kohtu otsust, kohustades Weberit 14. veebruari 2008. aasta otsusega andma üle 45.36 m² puudusteta plaate ning maksma puudustega plaatide eemaldamise kulude katteks 2122,37 eurot ja viivitusintressi.
16. Põhikohtuasjas peab Bundesgerichtshof lahendama selle otsuse peale esitatud kassatsioonkaebuse, milles Weber esitab vastuväite sellele, et temalt mõisteti välja 2122,37 eurot, millele lisandub viivitusintress. Selle kohtu hinnangul sõltub kassatsioonkaebuse üle otsuse tegemine küsimusest, kas Oberlandesgericht leidis õigesti, et J. Wittmeril on õigus nõuda Weberilt plaatide eemaldamise kulude hüvitamist.
17. Eelotsust taotlev kohus märgib sisuliselt, et vastupidiselt Oberlandesgerichti seisukohale ei ole J. Wittmeril Saksa õiguse kohaselt õigus nõuda Weberilt plaatide eemaldamise kulude hüvitamist. Viimati nimetatu võis BGB § 439 lõike 3 alusel õigusega keelduda tagantjärele täitmisest puudusteta plaatide üleandmise teel ning seega ka puudustega plaatide eemaldamisest.
18. Eelotsust taotleva kohtu selgituse kohaselt võib müüja selle sätte alusel keelduda ostja poolt valitud tagantjärele täitmise viisist, kui selline täitmine oleks võimalik ainult ebaproportsionaalselt suuri kulusid kandes. See ei kehti mitte ainult juhul, kui ostja valitud tagantjärele täitmise viis tekitab ebaproportsionaalselt suuri kulusid teiste tagantjärele täitmise viisidega võrreldes („suhteline ebaproportsionaalsus”), vaid ka juhul, kui ostja valitud või ainuvõimalik tagantjärele täitmise viis tekitab juba iseenesest ebaproportsionaalselt suuri kulusid („absoluutne ebaproportsionaalsus”).
19. Kuna eelotsust taotleva kohtu esitatu kohaselt on käesolevas kohtuasjas tuvastatud, et üks tagantjärele täitmise viis, nimelt puudusega kauba parandamine, on võimatu, võib õigus keelduda järelejäänud täitmisviisist tuleneda üksnes absoluutsest ebaproportsionaalsusest, mida tuleb käesoleval juhul eeldada. Lisaks puudusteta plaatide tarnimise kulule, mis moodustab koos veoga umbes 1200 eurot, peaks müüja kandma puudustega plaatide eemaldamise kulud, mille maksumus on umbes 2100 eurot, mistõttu kogumaksumus oleks 3300 eurot, mis on märkimisväärselt rohkem kui 150% puudusteta plaatide väärtusest.
20. Samas võib asjaolu, et Saksa õigus näeb BGB § 439 lõikes 3 ette müüja õiguse keelduda tagantjärele täitmisest mitte ainult juhul, kui valitud tagantjärele täitmise viis tekitab ebaproportsionaalselt suuri kulusid teiste tagantjärele täitmise viisidega võrreldes (suhteline ebaproportsionaalsus), vaid ka juhul, kui need kulud on juba iseenesest ebaproportsionaalselt suured (absoluutne ebaproportsionaalsus), olla vastuolus direktiivi artikli 3 lõikega 3, milles näib olevat sätestatud ainult suhteline ebaproportsionaalsus.
21. Lõpuks on eelotsust taotlev kohus seisukohal, et niivõrd kui müüjal ei ole direktiivi kohaselt lubatud keelduda tagantjärele täitmisest absoluutse ebaproportsionaalsuse alusel, tekib käesolevas kohtuasjas küsimus, kas direktiivi artikli 3 kohaselt võib müüjalt asendamise mõistest lähtudes nõuda puudusega asja eemaldamist teisest asjast, millega see on otstarbekohaselt ühendatud, ja seega ka sellega seotud kahju hüvitamist. Kohaldatavas Saksa õiguses ei ole põhimõtteliselt sellist kohustust müüjale kehtestatud.
22. Neil asjaoludel otsustas Bundesgerichtshof menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
1. Kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. mai 1999. aasta direktiivi 1999/44/EÜ tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide teatud aspektide kohta artikli 3 lõike 3 esimest ja teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt võib müüja tarnitud tarbekauba lepingule mittevastavuse korral keelduda tarbija poolt nõutud viisil parandusmeetmest juhul, kui sellega seoses tekivad müüjale kulud, mis oleksid ebamõistlikud (absoluutselt ebaproportsionaalsed) võrreldes väärtusega, mis kaubal oleks juhul, kui lepingule mittevastavust ei esineks, ja võrreldes lepingule mittevastavuse olulisusega?
2. Juhul kui vastus esimesele küsimusele on jaatav: kas eespool nimetatud direktiivi artikli 3 lõiget 2 ja lõike 3 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et müüja peab kauba lepinguga vastavusse viimisel asendamise teel kandma kulud, mis tekivad seoses lepingule mittevastava tarbekauba eemaldamisega asjast, millega tarbija on kauba vastavalt selle laadile ja kasutusotstarbele ühendanud?”
23. Õiguslik probleem, mis Euroopa Kohtul palutakse käesolevas kohtuasjas lahendada, on olnud lepinguõiguse või täpsemalt ostu-müügiõiguse klassikaline teema juba alates ajast, mil sellised Rooma juristid nagu Julianus või Ulpianus arutlesid antiikmaailma turgudel aset leidnud „puudustega” kariloomade müümise õiguslike tagajärgede üle, nimelt küsimus müüja vastutuse ulatusest puudusega kauba üleandmise korral või, ostja kaitse vaatenurgast, küsimus, millised parandusmeetmed peaksid ostja käsutuses olema, kui talle on üle antud kaup, mis ei vasta müügilepingule.
24. Nagu on ilmne mitte ainult poolte seisukohtadest käesolevas kohtuasjas, erinevad liikmesriikide selle valdkonna erinevad õigusnormid – vähemalt nende ühtlustamisele eelnenud kujul – märkimisväärselt üksteisest, ehkki pakuvad paljudel juhtudel nende praktilisel kohaldamisel samalaadseid tagajärgi ning võrreldavat õiguskaitse taset.(4) Need lahknevused ei puuduta mitte ainult kasutatavate õiguslike kontseptsioonide, tingimuste ja määratluste detaile, vaid ka üldisemal tasandil parandusmeetmete süsteeme kui selliseid, see tähendab nii lepingu rikkumise puhuks sätestatud parandusmeetmete vorme ning nende parandusmeetmete omavahelist suhet ja hierarhiat, kahjuhüvitise rolli nendes süsteemides või seoses nendega kui ka selliste lepinguliste ja lepinguväliste nõuete piiritlemist, mida võidakse esitada lepingule mittevastava kauba üleandmise korral.
25. Nagu ilmneb Bundesgerichtshofi poolt käesolevas asjas antud teabest, eksisteerivad lepingule mittevastavuse ja selle tagajärgedega seotud spetsiifiliste probleemide puhul, nagu küsimuse puhul müüja vastutusest lepingule mittevastava kauba eemaldamise kulude eest, lisaks isegi ühe ja sama õiguskorra õiguskirjanduses ebakindlus ja erimeelsused, mis puudutavad ostja tegelikke õigusi ja nende õiguslikku alust.
26. Olgu kuidas on, aga Euroopa Liidu õiguse tasandil kaalume me seda küsimust puudusega kauba eemaldamise kulude kohta direktiivi poolt tarbijatele pakutava kaitse spetsiifilisest perspektiivist.
27. Selles osas tuleb meenutada, et ühelt poolt, nagu on deklareeritud direktiivi põhjenduses 1 ning nagu Euroopa Kohus põhjendatult rõhutas oma otsuses kohtuasjas Quelle, on direktiivi eesmärk tagada tarbijate kaitstuse kõrge tase.(5)
28. Teiselt poolt tuleb meeles pidada, et direktiiv kujutab endast minimaalse ühtlustamise meedet – ning mitte kõikide, vaid ainult teatavate tarbekaupade müügi aspektide suhtes. Nii on direktiivi eesmärk, nagu ilmneb selle põhjendusest 6, ühtlustada tarbekaupade müüki reguleerivad siseriiklikud õigusaktid kauba lepingule mittevastavuse osas, ilma et see siiski mõjutaks lepingulist ja lepinguvälist vastutust käsitlevate siseriiklike õigusaktide sätteid ja põhimõtteid.
29. Arvestades eeltoodut ning seda, et direktiivis puuduvad selles suhtes sõnaselged sätted, näib olevat igati põhjendatud küsida, kas eesmärk on olnud, et direktiiviga reguleeritud müüja vastutus tarbija ees „lepingule mittevastavuse” korral hõlmaks vastutust taoliste kulude eest nagu pärast üleandmist tarbija poolt paigaldatud puudusega kauba kõrvaldamine, nii et tarbija saab „asendamise” parandusmeetme alusel või direktiivi mõne muu sätte alusel nõuda, et müüja kannaks vastavad kulud, mida vähemalt mitmes siseriiklikus õiguskorras peetakse, nagu mõned menetlusosalised on avaldanud, pigem „kaudse kahju” kui puhtalt lepingu puuduliku täitmise küsimuseks.
30. Arvestades direktiivi eesmärki tugevdada tarbijakaitset, näib olevat kohane vastata sellele küsimusele jaatavalt. Asi ei ole siiski nii lihtne. Nagu iga arenenud õiguskord, mis reguleerib lepingu puudulikust täitmisest tulenevaid ostja ja müüja õigusi ja kohustusi, ei või direktiivist tulenev parandusmeetmete süsteem lihtsalt eelistada tarbijat või müüjat, vaid see peab selle asemel püüdma saavutada õiglast tasakaalu nende mõlema huvide vahel.(6)
31. Eeltoodut arvestades on need kaks küsimust direktiivi artikli 3 tõlgendamise kohta, millega eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib tuvastada, kas J. Wittmeril võib olla tarbijana õigus nõuda müüjalt põhikohtuasja esemeks olevate puudustega plaatide eemaldamise kulude kandmist, suunatud sisuliselt esiteks selle kindlakstegemisele, kas direktiivi kohaselt võib müüja, isegi kui puudusega kauba parandamine on võimatu, keelduda selle kauba asendamisest selle alusel, et see on ebaproportsionaalne, ning teiseks selle kindlakstegemisele, kas tarbijale direktiivi artikliga 3 antud õigused hõlmavad õigust nõuda puudusega kauba eemaldamise kulude hüvitamist.
32. Mulle tundub loogilisem käsitleda neid kahte küsimust, mis on muidugi omavahel tihedalt põimunud, vastupidises järjekorras, see tähendab uurida esmalt, kas direktiivi artiklis 3 sätestatud tarbija õigused võimaldavad lepingule mittevastavuse korral käesolevas asjas käsitletavat nõuet ning kui see on nii, kas siis selle nõude puhul tuleb arvestada proportsionaalsuse nõudega, nagu seda on kirjeldanud eelotsusetaotluse esitanud kohus.(7)
B. Kas tarbija võib nõuda müüjalt lepingule mittevastava kauba eemaldamise kulude kandmist (Teine küsimus)
33. Teise küsimusega tahab eelotsust taotlev kohus teada, kas direktiivi artikli 3 lõikeid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et nende kohaselt võib juhul, kui kaup viiakse lepinguga vastavusse asendamise teel, tarbija nõuda müüjalt, et too kannaks kulud, mis tulenevad lepingule mittevastava kauba eemaldamisest asjast, millega tarbija on kauba vastavalt selle laadile ja kasutusotstarbele ühendanud.
34. Käesolevas menetluses on kirjalikke märkusi esitanud Weber, komisjon ning Austria, Belgia, Hispaania, Poola ja Saksamaa valitsus. Weber, komisjon ning Austria ja Saksamaa valitsus olid esindatud ka 25. veebruari 2010. aasta kohtuistungil.
35. Weber ning Austria, Belgia ja Saksamaa valitsus väidavad, et teisele küsimusele tuleks vastata eitavalt.
36. Weber ning Saksamaa valitsus väidavad sisuliselt seda, et käesoleva kohtuasjaga sarnases olukorras vastutab müüja müügilepingule vastava kauba üleandmise eest. Seega peab müüja lepingule mittevastavuse korral, mida tuleb hinnata kauba üleandmise hetkel, viima direktiivi artikli 3 lõigete 2 ja 3 kohaselt puudusega kauba lepinguga vastavusse, mis asendamise korral tähendab lepingule vastava kauba üleandmist. Tema kohustusi ei saa laiendada sellest kaugemale nii, et need hõlmaksid, nagu käesolevas kohtuasjas on soovitud, pärast üleandmist tarbija poolt kasutatud puudusega kauba eemaldamist vastavalt tarbija tahtele. Sellega seoses on müüjal raske ette näha, kuidas tarbija üleantud kaupa kasutab, isegi kui seda tehakse kauba laadi ja kasutusotstarbega kooskõlas, nii et ühe ja sama kauba eemaldamise kulud võivad igal üksikjuhul suuresti erineda.
37. Lisaks on nad seisukohal, et kohustus eemaldada puudusega kaup või hüvitada sellega seotud kulud ei tulene ei direktiivi artikli 3 lõigete 2 ja 3 sõnastusest, milles viidatakse puudusega kauba asendamisele, ega asjaolust, et direktiivi artikli 3 lõigete 3 ja 4 kohaselt peab selline asendamine toimuma „tasuta” ning „tarbijale märkimisväärseid ebamugavusi põhjustamata”. Need tingimused viitavad pelgalt müüja kohustusele anda uuesti üle puuduseta kaup ning neid ei saa tõlgendada nii, et müüjal on täiendav kohustus kanda eemaldamise kulud.
38. Lõpuks rõhutavad nimetatud menetlusosalised, et puudusega kauba kasutamisest või eemaldamisest tulenev kahju võib olla aluseks tarbija poolt nõude esitamisele lepingulist või lepinguvälist vastutust reguleerivate siseriiklike eeskirjade kohaselt.
39. Austria ja Belgia valitsus toetavad sisuliselt neid argumente. Belgia valitsus siiski täpsustab, et müüja peab kandma puudusega kauba veokulud.
40. Komisjon ning Hispaania ja Poola valitsus on seevastu seisukohal, et lepingule mittevastava kauba asendamise korral peab müüja kandma ka nende kaupade eemaldamise kulud, ning sellest tulenevalt soovitavad vastata teisele küsimusele jaatavalt.
41. Täpsemalt leiab komisjon, et parandamine või asendamine, millele tarbijal on õigus direktiivi artikli 3 lõike 3 kohaselt, viitab tingimata kaubale sellises seisundis ja keskkonnas, milles see oli lepingule mittevastavuse ilmnemise hetkel. Sellest tuleneb, et kui lepingule mittevastav kaup on vastavalt selle laadile ja kasutusotstarbele ühendatud teise asjaga, on parandamise või asendamise objektiks kõnealune kaup nimetatud seisundis. Seega tuleb tarbija asendamise teel asetada olukorda, milles ta oleks olnud, kui talle oleks antud üle puuduseta kaup, mis tähendab, et vajadusel tuleb lepingule mittevastav kaup eemaldada ja puudusteta kaup paigaldada. Sellist tõlgendust kinnitab ka sõna „asendamine” kasutamine direktiivi artikli 3 lõigetes 2 ja 3. Komisjon siiski möönis kohtuistungil, et see asjaolu, et asendamine peab direktiivi artikli 3 lõigete 3 ja 4 kohaselt toimuma tasuta ja ilma märkimisväärsete ebamugavusteta tarbijale, ei puutu asjasse nende kohustuste kindlaksmääramisel, mis tekivad seoses õigusega asendamisele.
42. Kuigi Hispaania ja Poola valitsus tuginevad nendele viimatinimetatud sätetele, jagavad nad sisuliselt komisjoni seisukohta.
43. Kõigepealt tuleb märkida, et artikli 3 lõigete 2 ja 3 grammatiline tõlgendus ei ole otsustav selles suhtes, kas tarbija õigus lepingule mittevastava kauba „asendamisele” hõlmab õigust nõuda müüjalt kõnealuse kauba eemaldamist või vastavate kulude kandmist.
44. Kui direktiivi tekstis mõnes keeles, näiteks inglise keeles (replacement) ja prantsuse keeles (remplacement) kasutatud termineid võib põhimõtteliselt mõista nii, et nende tähendus sisaldab ka puudusega kauba eemaldamist, näivad teistes keeltes, sealhulgas saksa keeles (Ersatzlieferung) ja slovaki keeles (sa […] nahradí) kasutatavad terminid toetavat mõneti kitsamat määratlust, viidates asendustarnele või asenduskauba tarnimisele, mitte kogu toimingute kogumile, mis võib tehniliselt tähendada puudusega kauba asendamist.
45. Samas pakub direktiivi artikli 3 kontekstipõhine või süstemaatiline tõlgendamine minu arvates toetust pigem sellisele arusaamisele müüja kohustustest, mis ei hõlma lepingule mittevastava kauba eemaldamise kulusid.
46. Selles suhtes loetleb direktiivi artikli 3 lõige 2 ammendavalt parandusmeetmed, mida tarbija võib lepingule mittevastavuse korral müüja vastu kasutada, nimelt parandamine, asendamine, hinna alandamine või lepingu tühistamine.
47. Täpsemalt võib tarbija direktiiviga kehtestatud parandusmeetmete süsteemi kohaselt nõuda esmalt täitmisele suunatud parandusmeetmete alusel, mis seisnevad parandamises või asendamises, müüjalt puudusega kauba lepinguga vastavusse viimist. Sellega on algne lepingu aluseks olev synallagma taastatud ning tarbija saab täitmise, mille suhtes ta lepingu sõlmis. Kuna see teenib lepingu poolte peamisi huve, eelistatakse direktiivis seda lahendust hinna alandamisele ja lepingu tühistamisele.(8)
48. Neid viimati nimetatud täiendavaid parandusmeetmeid iseloomustab aga saadud kasu vastastikune tagastamine. Nii taastatakse tarbija ja müüja vastastikuste huvide tasakaal, mida rikkus müüja puudusega tarne, kas siis tarbija kohustuste vastava vähendamisega – hinna alandamisega – või mõlema poole vabastamisega lepinguliste kohustuste täitmisest lepingu tühistamise teel.
49. Igal juhul on ilmne, et mõlemal juhul jäävad tarbija õigused, nagu mina seda näen, põhimõtteliselt piiratuks müügilepingus kokku lepitud kohustustega.
50. See lähenemine leiab kinnitust, kui võtta arvesse direktiivi artikli 3 laiemat konteksti.
51. Need kõnealuses õigusnormis sätestatud tarbija õigused täpsustavad müüja vastutuse ulatust, mis müüjal on tarbija ees vastavalt direktiivi artikli 3 lõikele 1 kõigi lepingule mittevastavuste korral, mis esinevad kauba üleandmise ajal, ehk teisisõnu tulenevadki tarbija õigused sellest vastutusest.
52. See vastutuse määratlus omakorda peegeldab selgelt direktiivi artikli 2 lõikes 1 sisalduvat müügilepingust tuleneva müüja põhikohustuse kirjeldust, mis on tarbijale lepingule vastava kauba üleandmine.
53. Eelnimetatud sätetest ilmneb, et direktiivi artiklis 3 sätestatud tarbija õigused põhinevad lepingule vastavuse kontseptsioonil ning seega tuleb neid tõlgendada algses müügilepingus kokku lepitud õigusi ja kohustusi arvestades.
54. Teisisõnu on direktiivi artikliga 3 tarbijale antud õiguste eesmärk parandada mittevastavus võrreldes sellega, mis algselt tarbijale müügilepingu alusel võlgneti, nimelt anda tarbija käsutusse puuduseta kaup.
55. Seda müüja vastutust lepingu puuduliku täitmise või konkreetsemalt kauba enda puuduste korral, mida hõlmavad direktiiviga tarbijatele antud parandusmeetmed ning mille puhul müüja on kohustatud tasuta parandamise või asendamise teel asetama ostja (hilinenult) ostjale algselt võlgnetud olukorda, tuleb minu arvates eristada võimalikust käesolevas kohtuasjas soovitatud vastutusest, mis tuleneb seoses lepingule mittevastava kaubaga tehtavast lisatööst või vastavalt tekkinud kuludest pärast üleandmist, millele viitab direktiivi artikli 3 lõige 1, ning pärast kauba kasutamist tarbija poolt.
56. Viimati nimetatud ulatuslikum vastutuse vorm nõuaks seega müüjalt, nagu komisjon on välja pakkunud, tarbija asetamist olukorda, kus too oleks olnud teataval hetkel pärast üleandmist, kui talle oleks üle antud puudusteta kaup, see tähendab käesoleval juhul olukorda, kus puudusega plaadid, mille tarbija oli põrandaga ühendanud, oleks eemaldatud ning puuduseta plaadid nende asemele paigaldatud. Nagu mitu menetlusosalist on märkinud, ulatuks selline vastutus seega asjaoludele ja olukordadele, mis leiavad aset pärast riski üleminekut tarbijale ning on seega sõltuvad tema tahtest ja eriti sellest, mida ta kõnealuse kaubaga ette võtab.
57. Muidugi on mõeldav, et müüjat võib pidada vastutavaks ka selliste tema puuduliku täitmise kaudsemate tagajärgede või sellest tuleneva kahju eest, ning nii see ongi erinevatel tingimustel ette nähtud siseriiklikes õiguskordades ning samuti näiteks ÜRO konventsiooni kaupade rahvusvahelise ostu-müügi lepingute kohta (edaspidi „CISG”) artiklis 45.(9)
58. Nagu Saksamaa valitsus on avaldanud, võib tarbija Saksa õiguse kahju hüvitamise sätete alusel teatavatel tingimustel, mille hulka kuulub süü, nõuda puudusega kauba eemaldamisest tekkinud kulude hüvitamist.
59. Direktiivi osas tuleb selles kontekstis ära märkida kõigepealt see, et lepingule mittevastavuse parandusmeetmete süsteem direktiivis ei sisalda kahju hüvitamise nõuet, erinevalt näiteks CISG artikli 45 lõike 1 punktist b või komisjoni ettepanekust Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi tarbija õiguste kohta artikli 27 osas.(10)
60. Teiseks võib märkida, et just nimelt sellel põhjusel, et käesolevas asjas silmas peetav töö või kulu ei põhine pelgalt kauba lepingule mittevastavusel, vaid tuleneb ka tarbija vastutusega hõlmatud tegevusest, mis käesoleval juhul on puudusega plaatide ühendamine põrandaga, on selliste kulude eest müüja vastutuse kohaldamise tingimus ja alus tavaliselt põhjuslik seos, ennustatavus või isegi süü.
61. On selge, et direktiivis isegi ei viidata sellistele tingimustele või lähenemisviisile.
62. Väidetavalt võib seda ülesannet täita tingimus „kauba kasutamine vastavalt selle laadile ja kasutusotstarbele”, nagu soovitab eelotsust taotlev kohus ja kinnitab komisjon. See kontseptsioon on aga praktikas, nagu Weber ja Saksamaa valitsus on välja toonud, üsna ebatäpne ning selle võime piirata müüja vastutust ning võimaldada tal riski hinnata üsna piiratud.
63. Kui võimalik „normaalsete” kasutusviiside hulk võib väga kindlaotstarbelise ja viimistletud kauba, näiteks arvuti või laua puhul olla üsna kindel ja ennustatav, siis mida lihtsam on kaup, seda suurem on võimalike „normaalsete” kasutusviiside hulk. Mida lähemal on kaup oma olemuselt ehitusdetailile või toormaterjalile, seda rohkematel ja määratlematumatel eesmärkidel võib seda kasutada, ilma et see oleks vastuolus selle kauba laadiga. Vastavalt võivad ühe ja sama toote eemaldamise kulud tohutult erineda.
64. Eeltoodud kaalutlustest lähtudes ma ei leia, et tarbija õigus lasta müüjal eemaldada puudusega kaup asjast, millega tarbija on selle ühendanud, või lasta müüjal kanda vastavad kulud on tuletatav tema direktiivi artikli 3 lõigetes 2 ja 3 sätestatud õigusest lasta puudusega kaup viia asendamise teel vastavusse lepinguga.
65. Samuti nõustun ma sellega, et seda järeldust ei sea kahtluse alla nõue „tasuta”, mis kehtib direktiivi artikli 3 lõigete 2 ja 4 kohaselt müüja kohustuse suhtes viia kaup asendamise teel lepinguga vastavusse. See nõue määratleb tingimused, mille kohaselt müüja peab pakkuma ja täitma tarbijale võlgnetava lepinguga vastavusse viimise, nimelt tasuta, kuid see ei või oluliselt laiendada kõnealust olemasolevat parandusmeedet ennast. Samamoodi määratleb direktiivi artikli 3 lõike 3 kolmandas lõigus sätestatud nõue „ilma märkimisväärsete ebamugavusteta”, kuidas lepinguga vastavusse viimine peab toimuma, ning mitte seda, mida see materiaalõiguslikult hõlmab.
66. Lõpuks tuleb selles suhtes käesolevat juhtumit eristada Quelle kohtuasjast, milles tehtud otsuses Euroopa Kohus leidis, et nõue „tasuta” tähendab, et müüja ei või esitada rahalist nõuet seoses oma kohustuse täitmisega viia lepingu esemeks olev kaup lepinguga vastavusse.(11) Vastavalt järeldas Euroopa Kohus täiendavate argumentide alusel, et direktiiviga on vastuolus õigusnorm, mille kohaselt puudusega kauba müüja võib nõuda tarbijalt hüvitist selle puudusega kauba kasutamise eest enne selle asendamist. Käesolevas kohtuasjas ei ole tegemist müüja rahalise nõudega tarbija vastu seoses asendamisega, vaid sellega, kas tarbija võib nõuda puudusega kauba lepinguga vastavusse viimise osana lisaks uue puuduseta kauba tasuta üleandmisele müüjalt ka puudusega kauba eemaldamist või vastavate kulude hüvitamist.
67. Eespool toodud järelduste kogumist tuleneb, et teisele eelotsusetaotluse küsimusele tuleks vastata nii, et kauba lepinguga vastavusse viimisel asendamise teel ei hõlma direktiivi artikli 3 lõigetes 2 ja 3 sätestatud tarbija õigused õigust nõuda müüjalt lepingule mittevastava kauba eemaldamist asjast, millega tarbija on kauba vastavalt selle laadile ja kasutusotstarbele ühendanud.
C. Proportsionaalsuse nõue (esimene küsimus)
68. Esimese küsimusega soovib eelotsust taotlev kohus sisuliselt teada seda, kas direktiivi artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt müüja, kes müüs tarbijale lepingule mittevastava kauba, võib, juhul kui puudusega kauba parandamist tuleb pidada võimatuks, keelduda tarbija valitud alternatiivsest parandusmeetmest see kaup asendada, kui kõnealune parandusmeede oleks ebaproportsionaalne seetõttu, et sellega seoses tekiksid müüjale ebamõistlikud kulud võrreldes puuduseta kauba väärtusega ja lepingule mittevastavuse olulisusega.
69. Käesolevas asjas ei teki seda küsimust, kui, nagu ma välja pakun, tarbija ei või talle kuuluva õiguse – lasta puudusega kaup välja vahetada – osana nõuda müüjalt sellise puudusega kauba nagu käesolevas kohtuasjas eemaldamise kulude kandmist. Ma käsitlen siiski seda küsimust täielikult alternatiivse võimalusena selleks puhuks, kui Euroopa Kohus peaks jõudma teistsugusele järeldusele või otsustaks vastata küsimustele eelotsust taotleva kohtu poolt ette pandud järjekorras.
70. Weber, kes pealegi väidab, et see esimene küsimus on vastuvõetamatu, ning Austria ja Saksamaa valitsus on seisukohal, et vastavalt direktiivi artiklile 3 võib lepingule mittevastava kauba müüja isegi sellisel juhul nagu käesolev, kus alternatiivset parandusmeedet peetakse võimatuks, keelduda tarbija nõutud parandusmeetmest, kui see parandusmeede on ebaproportsionaalne seetõttu, et kohustab müüjat kandma ebamõistlikud kulud võrreldes puudusteta kauba väärtusega, ning et järelikult tuleks esimesele küsimusele vastata eitavalt.
71. Tuginedes veidi varieeruvale argumentatsioonile, leiavad need menetlusosalised sellele tõlgendusele toetust direktiivi sõnastusest, ülesehitusest ja eriti eesmärgist, mis on tasakaalu saavutamine tarbija ja müüja huvide vahel. Kasutades peamiselt eelotsust taotleva kohtu poolt viidatud suhtelise ebaproportsionaalsuse mõistet, kinnitavad nad, et direktiivi artiklist 3 tulenevate müüja kohustuste suhtes kehtib alati, isegi juhtudel, kui mõni direktiivi artikli 3 lõikes 3 sätestatud parandusmeetmetest on võimatu, proportsionaalsuse tingimus, nii et müüjalt ei saa nõuda puudusega kauba asendamist, kui see nõuaks temalt selliste kulude kandmist, mis on täiesti ebamõistlikud.
72. Sellega seoses Weber ning Austria ja Saksamaa valitsus sisuliselt nõustuvad, et ehkki direktiivi artikli 3 lõike 3 teine lõik nagu ka direktiivi põhjendus 11 näib viitavat ainult ühe parandusmeetme ebaproportsionaalsusele võrdluses teise parandusmeetmega, tuleb selles sättes sätestatud kriteeriumi mõista nii, et see on oma ulatuselt üldine ning hõlmab ka selliseid olukordi nagu käesolevas kohtuasjas, kus ainult ühte parandusmeedet peetakse võimalikuks. Weber täpsustab selles kontekstis, et võimatuse mõistet direktiivi artikli 3 lõike 3 esimeses lõigus võib mõista nii, et see hõlmab ka (absoluutse) proportsionaalsuse puudumise juhtumeid. Austria valitsuse hinnangul võib käesolevas kohtuasjas käsitletavas olukorras pidada asendamist kõnealuse sätte tähenduses võimatuks tulenevalt asjaolust, et plaate ei ole võimalik ilma neid rikkumata eemaldada ja tagastada.
73. Lisaks on nende menetlusosaliste hinnangul sellisel juhul nagu käesolevas kohtuasjas käsitletav olukord, kus direktiivi artikli 3 lõikes 3 sätestatud parandusmeetmed on võimatud või ebaproportsionaalsed, tarbijale võimaldatud direktiivis piisav kaitse seeläbi, et ta võib direktiivi artikli 3 lõike 5 alusel nõuda hinna asjakohast alandamist või lepingu tühistamist.
74. Lõpuks rõhutavad nad, et direktiivis sätestatud õigused ja kohustused igal juhul ei mõjuta, nagu kinnitatakse direktiivi kuuendas põhjenduses, lepingulist ja lepinguvälist vastutust käsitlevate siseriiklike õigusaktide sätteid ja põhimõtteid, mille kohaselt võib tarbija seega nõuda kahju hüvitamist.
75. Komisjon ning Belgia, Hispaania ja Poola valitsus on seevastu sisuliselt seisukohal, et proportsionaalsuse tingimus kehtib ainult direktiivi artikli 3 lõikes 3 sätestatud kahe parandusmeetme vahel valides ning selle kohaldamine ei saa algatada hinna alandamist või lepingu tühistamist kui täiendavaid parandusmeetmeid, mis on sätestatud direktiivi artikli 3 lõikes 5. Seetõttu soovitavad nad vastata esimesele küsimusele jaatavalt.
76. Konkreetsemalt tuleneb see lahendus komisjoni hinnangul esiteks artikli 3 lõike 3 teise lõigu sõnastusest ning põhjendusest 11. Lisaks on vastavalt artikli 3 ülesehitusele antud lepingu täitmisele prioriteet hinna alandamise või lepingu tühistamise ees, mistõttu tuleb selles artiklis sisalduvat viidet proportsionaalsusele tõlgendada kitsalt. Komisjon ei eita siiski, et äärmuslikel juhtudel, kus ainus võimalik ja nõutud parandusmeede oleks tõsiselt ebaproportsionaalne võrreldes tarbija huviga nõuda sellise parandusmeetme kasutamist, võib tekkida võimatus direktiivi artikli 3 lõike 3 esimese lõigu tähenduses.
77. Belgia, Hispaania ja Poola valitsus toetavad sisuliselt komisjoni argumente, leides, et direktiivi eesmärgiks olevate tarbija õiguste ja kaitse kõrge tasemega oleks vastuolus, kui müüja võiks keelduda ainsast võimalikust parandusmeetmest selle alusel, et tal võivad tekkida suured kulud.
78. Nagu ma juba eespool märkisin,(12) on direktiiviga kehtestatud selles sätestatud parandusmeetmete süsteemile hierarhia, mis soosib parandamist ja asendamist ehk parandusmeetmeid, mille puhul tarbija saab lepingus kokku lepitud täitmise, hinna alandamise ja lepingu tühistamise ees, millede puhul algselt kokku lepitud õigusi ja kohustusi muudetakse vastavalt mittevastavusele või loobutakse neist hoopiski.
79. Nii võib tarbija direktiivi artikli 3 lõike 3 esimese lõigu kohaselt „eelkõige” nõuda müüjalt kauba lepinguga vastavusse viimist parandamise või asendamise teel. Seejärel, nagu ilmneb direktiivi artikli 3 lõikest 5, saab tarbija parandusmeetmetena kasutada hinna alandamist või lepingu tühistamist, kui tal „ei ole õigust lasta kaupa parandada ega asendada” või kui müüja ei ole kohaldanud sellist parandusmeedet mõistliku aja jooksul või tarbijale märkimisväärseid ebamugavusi põhjustamata.
80. Seega on tarbijal õigus, nagu on selge direktiivi artikli 3 lõike 3 esimesest lõigust, parandamisele ja asendamisele kui täitmisele suunatud parandusmeetmetele, „välja arvatud juhul, kui see on võimatu või ebaproportsionaalne”.
81. Minu hinnangul tuleneb kõnealusest sättest selgelt, et see kohaldub igale „esmatasandi” parandusmeetmele, nii et kui tarbija valib kas parandamise või asendamise, peab parandusmeede mõlemal juhul olema nii võimalik kui ka proportsionaalne ning vastupidisel juhul võib müüja keelduda esmastest parandusmeetmetest ning tarbija valik on sellisel juhul piiratud hinna alandamise või lepingu tühistamisega.
82. Kahtlemata näib direktiivi artikli 3 lõike 3 teise lõigu sõnastus, mille kohaselt tuleb parandusmeetme proportsionaalsus kindlaks määrata võrdluses „alternatiivse parandusmeetmega”, viitavat sellele, et proportsionaalsuse nõue reguleerib ainult kahe esmase parandusmeetme vahel valimist ning mitte valikut nende parandusmeetmete ning hinna alandamise või lepingu tühistamise vahel.
83. Selline tõlgendus ei ole siiski kohustuslik ning tuleb tagasi lükata mitte ainult direktiivi artikli 3 lõike 3 esimese lõigu eelnimetatud sätete alusel.
84. Kui direktiiv peaks tõesti vastavalt sellisele tõlgendusele tähendama, et taolistes olukordades nagu käesolevas kohtuasjas, kus üks kahest direktiivi artikli 3 lõikes 3 nimetatud esmasest parandusmeetmest on võimatu, võib tarbija valida teise parandusmeetme, olenemata sellest, kas see on proportsionaalne või mitte, siis oleks direktiivi artikli 3 lõike 5 esimeses lauses nimetatud hinna alandamise ja lepingu tühistamise kui täiendavate parandusmeetmete kasutamine ilmselt väga piiratud, nimelt juhtudele, kus nii parandamine kui ka asendamine on võimatud.
85. Minu hinnangul jätaks selline tõlgendus põhjendamatult arvestamata müüja huvid ning ei saavutaks õiglast tasakaalu tarbija ja müüja huvide vahel.(13) Ka komisjon, kes märkis, et äärmiselt tõsistel ebaproportsionaalsuse juhtudel võib teha erandeid, pidi kaudselt möönma, et selline tõlgendus ei saa kehtida, ilma et see tooks müüjale kaasa probleeme, mida ei saa pidada vastuvõetavaks.
86. Lisaks tuleb selles kontekstis meeles pidada, et Euroopa Kohus on sedastanud, et direktiivi kohaselt kaitseb müüja rahalisi huve muu hulgas direktiivi artikli 3 lõike 3 teises lõigus sätestatud võimalus keelduda kauba asendamisest juhul, kui see parandusmeede osutub ebaproportsionaalseks seetõttu, et tekitab müüjale ebamõistlikke kulutusi.(14)
87. Lõpuks tuleb märkida, et otsustades, kas parandusmeetmega seoses tekivad müüjale ebamõistlikud kulud, mistõttu see tuleb lugeda ebaproportsionaalseks, peegeldavad eelotsust taotleva kohtu poolt kirjeldatud (absoluutse) ebaproportsionaalsuse mõiste puhul arvesse võetavad tegurid peamiselt neid, mis on nimetatud direktiivi artikli 3 lõike 3 teises lõigus.
88. Kõiki eelnevaid asjaolusid silmas pidades tuleks Bundesgerichtshofi esitatud esimesele küsimusele vastata, et direktiivi artikli 3 lõike 3 esimest ja teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt võib müüja, kes on müünud tarbijale lepingule mittevastava kauba, juhul kui puudusega kauba parandamine on võimatu, keelduda tarbija valitud alternatiivsest parandusmeetmest see kaup asendada, kui kõnealune parandusmeede oleks ebaproportsionaalne seetõttu, et sellega seoses tekiksid müüjale ebamõistlikud kulud võrreldes puudusteta kauba väärtusega ja lepingule mittevastavuse olulisusega.
89. Seega teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimustele järgmiselt:
– Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. mai 1999. aasta direktiivi 1999/44/EÜ tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide teatavate aspektide kohta artikli 3 lõigetes 2 ja 3 sätestatud tarbija õigused ei sisalda, juhul kui kaup viiakse lepinguga vastavusse asendamise teel, õigust nõuda müüjalt kulude kandmist, mis tekivad lepingule mittevastava kauba eemaldamisel asjast, millega tarbija on kauba vastavalt selle laadile ja kasutusotstarbele ühendanud.
– Direktiivi 1999/44/EÜ artikli 3 lõike 3 esimest ja teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt võib müüja, kes on müünud tarbijale lepingule mittevastava kauba, juhul kui puudusega kauba parandamine on võimatu, keelduda tarbija valitud alternatiivsest parandusmeetmest see kaup asendada, kui kõnealune parandusmeede oleks ebaproportsionaalne seetõttu, et sellega seoses tekiksid müüjale ebamõistlikud kulud võrreldes puudusteta kauba väärtusega ja lepingule mittevastavuse olulisusega.
2 –	EÜT 1999, L 171, lk 12; ELT eriväljaanne 15/04, lk 223.
3 –	Euroopa Kohtus pooleli olev kohtuasi C‑87/09: Ingrid Putz.
4 –	Vt selles kontekstis ka komisjoni ettepanek, mis käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide kohta (KOM(95) 520 (lõplik) – COD 1996/0161) (EÜT 1996, C 307, lk 8), punkt 4.
5 –	Vt Euroopa Kohtu 17. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑404/06: Quelle AG vs. Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände (EKL 2008, lk I‑2685, punktid 30 ja 36).
6 –	Direktiivis sätestatud müüja rahaliste huvide kaitset on käsitletud eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuses Quelle, punkt 42.
7 –	Nende kahe aspekti vastasmõju toob põhimõtteliselt kaasa mitu võimalust seoses müüja võimaliku kohustusega tasuda puudusega kauba eemaldamise eest.
8 –	See, et direktiivis on ette nähtud selline hierarhia, tuleneb selgelt direktiivi artikli 3 lõike 3 sõnastusest koos põhjendusega 11. Vt ka eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Quelle, punkt 27.
9 –	ÜRO konventsioon kaupade rahvusvahelise ostu-müügi lepingute kohta võeti vastu 11. aprillil 1980 ja see jõustus 1. jaanuaril 1988.
10 –	KOM(2008) 614 (lõplik) – COD 2008/0196.
11 –	Viidatud eespool 5. joonealuses märkuses, punkt 34.
12 –	Vt eespool punkt 47.
13 –	Vt selles suhtes ka minu kommentaar eespool punktis 30.
14 –	Vt selle kohta eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Quelle, punkt 42.

matches:
§ 437
§ 439
§ 441
§ 275
kohus
kohus
§ 439
§ 439
kohus
Kohus
kohus
kohus
kohus
Kohus
Kohus
kohus
Kohus
Kohus


Põllumajandusloomade välitingimustes pidamisest lähtuva keskkonnariski vähendamise ja keskkonnaohu vältimise nõuded – Riigi Teataja
Põllumajandusloomade välitingimustes pidamisest lähtuva keskkonnariski vähendamise ja keskkonnaohu vältimise nõuded - sisukord
§ 2 Loomade karjatamise nõuded vegetatsiooniperioodil
§ 3 Välipidamisala nõuded
§ 4 Välipidamisala ajutise söötmis- ja jootmiskoha nõuded
§ 5 Välipidamisala alalise söötmis- ja jootmiskoha nõuded
RT I, 02.10.2019, 3
Vastu võetud 01.10.2019 nr 46
Määrus kehtestatakse veeseaduse § 171 lõike 2 alusel.
(1) Põllumajandusloomade (edaspidi loomade) välitingimustes pidamise nõudeid peavad täitma kõik loomapidajad, kes peavad alal rohkem kui 5 loomühikut loomi.
(2) Loomade välitingimustes pidamine käesoleva määruse tähenduses on loomade karjatamine vegetatsiooniperioodil ja loomade pidamine välipidamisalal.
(3) Loomade välipidamisala (edaspidi välipidamisala) käesoleva määruse tähenduses on ala, kus loomad viibivad väljaspool loomapidamishoonet ning mille eesmärk ei ole loomade karjatamine vegetatsiooniperioodil.
§ 2. Loomade karjatamise nõuded vegetatsiooniperioodil
Loomade karjatamisel peab söötmis- ja jootmiskoht paiknema tasasel maal, vähemalt 20 meetri kaugusel karstilehtrist, väljaspool veekogu veekaitsevööndit ja kaevu sanitaarkaitse- või hooldusala.
§ 3. Välipidamisala nõuded
Loomade pidamine välipidamisalal ei tohi põhjustada keskkonnaohtu ega pinna- ja põhjavee saastumist virtsa ja sõnnikuga.
§ 4. Välipidamisala ajutise söötmis- ja jootmiskoha nõuded
(1) Välipidamisala ajutine söötmis- ja jootmiskoht peab vastama järgmistele asukoha tingimustele:
1) seda ei tohi rajada maaparandussüsteemi drenaažitoru kohale, kaitsmata põhjaveega, liigniiskele ega üleujutatavale alale;
2) see peab paiknema tasasel maal, vähemalt 50 meetri kaugusel pinnaveekogust, kaevust ja karstilehtrist.
(2) Ajutine söötmis- ja jootmiskoht käesoleva määruse tähenduses on loomade söötmis- ja jootmisala, mis ei paikne kahel järjestikusel aastal samas kohas.
(3) Selleks, et vältida toitainete leostumist põhjavette ja pinnaveega ärakannet, tuleb ajutisele söötmis- ja jootmiskohale lisada piisavalt allapanu ja eemaldada sealt sõnnikut vähemalt korra aastas. Piisavaks allapanuks saab pidada olukorda, kus välipidamisala söötmis- ja jootmiskoht on puhas ja kuiv.
(4) Pärast loomade välispidamisalal pidamise lõpetamist tuleb ajutise söötmis- ja jootmiskoha alune pinnas haljastada vegetatsiooniperioodi alguses.
§ 5. Välipidamisala alalise söötmis- ja jootmiskoha nõuded
(1) Välipidamisala alaline söötmis- ja jootmiskoht peab vastama järgmistele asukoha tingimustele:
1) seda ei tohi rajada veekaitsevööndisse, maaparandussüsteemi drenaažitoru kohale, liigniiskele ega üleujutatavale alale;
(2) Alaline söötmis- ja jootmiskoht käesoleva määruse tähenduses on loomade söötmis- ja jootmisala, mis paikneb ühes ja samas kohas vähemalt kahel järjestikusel aastal.
(3) Alaline söötmis- ja jootmiskoht peab olema lekkekindel. Ehitamisel peab kasutama materjale, mis tagavad lekkekindluse söötmis- ja jootmiskoha ekspluatatsiooniaja vältel.
(4) Selleks, et vältida toitainete leostumist põhjavette ja pinnaveega ärakannet, tuleb alalisel söötmis- ja jootmiskohale lisada piisavalt allapanu ja eemaldada sealt sõnnikut vähemalt korra aastas. Piisavaks allapanuks saab pidada olukorda, kus välipidamisala söötmis- ja jootmiskoht on puhas ja kuiv.
(5) Kaitsmata põhjaveega alal olev söötmis- ja jootmiskoht peab vastama käesolevas paragrahvis sätestatud nõuetele.
Määrus jõustub üldkorras, välja arvatud § 5 lõige 3, mis jõustub 2023. aasta 1. oktoobril.


text:
esitatud 1. juunil 2016(1)
Kohtuasi C‑166/15
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Rīgas apgabaltiesas Krimināllietu tiesu kolēģija (Riia apellatsioonikohus, kriminaalkolleegium, Läti))
Eelotsusetaotlus – Direktiiv 91/250/EMÜ – Arvutiprogrammide õiguskaitse – Arvutiprogrammide mittealgupäraste koopiate müük – Koopiad, mis sisalduvad muul materiaalsel kandjal kui algupärasel materiaalsel kandjal – Levitamisõiguse rikkumise olemasolu – Võimalus tugineda levitamisõiguse lõppemisele – Reprodutseerimisõiguse rikkumise olemasolu
1. Rīgas apgabaltiesas Krimināllietu tiesu kolēģija (Riia apellatsioonikohus, kriminaalkolleegium, Läti) esitas 18. märtsi 2015. aasta kohtumäärusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 13. aprillil 2015, kaks eelotsuse küsimust Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiivi 2009/24/EÜ arvutiprogrammide õiguskaitse kohta (ELT 2009, L 111, lk 16) artiklite 4 ja 5 tõlgendamise kohta.
2. See küsimus esitati kriminaalmenetluses, mis oli algatatud Aleksandrs Ranks’i ja Jurijs Vasiļevičs’i (edaspidi koos „süüdistatavad“) suhtes eelkõige Microsoft Corporationi (edaspidi „Microsoft“) autoriõiguste väidetava rikkumise tõttu, tulenevalt muul materiaalsel kandjal kui algupärasel materiaalsel kandjal sisalduvate arvutiprogrammide koopiate müümisest.
3. Vastavalt direktiivi 2009/24 artiklile 10 tunnistab see direktiiv kehtetuks nõukogu 14. mai 1991. aasta direktiivi 91/250/EMÜ arvutiprogrammide õiguskaitse kohta (EÜT 1991, L 122, lk 42; ELT eriväljaanne 17/01, lk 114), mida on muudetud nõukogu 29. oktoobri 1993. aasta direktiiviga 93/98/EMÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste kaitse tähtaja ühtlustamise kohta (EÜT 1993, L 290, lk 9; ELT eriväljaanne 17/01, lk 141), (edaspidi „direktiiv 91/250“).
4. Direktiivi 2009/24 artikli 11 kohaselt jõustus see direktiiv 25. mail 2009. Eelotsusetaotlusest nähtub aga, et põhikohtuasjas tähtsust omavad asjaolud leidsid aset 28. detsembrist 2001 kuni 22. detsembrini 2004. Järelikult tuleb käesolevas asjas kohaldada direktiivi 91/250 sätteid.
5. Direktiivi 91/250 artikkel 4 „Piiratud toimingud“ sätestab:
„Arvestades artiklite 5 ja 6 sätteid, hõlmavad õiguste omaniku ainuõigused artikli 2 tähenduses õigust teostada või keelata järgmisi toiminguid:
c) algupärase arvutiprogrammi või selle koopiate igasugune avalik levitamine, sealhulgas laenutamine. Programmi koopia esmamüük ühenduses õiguse valdaja poolt või tema nõusolekul ammendab kõnealuse koopia levitamisõiguse ühenduses, välja arvatud õiguse kontrollida programmi või selle koopia edasist laenutamist.“
6. Direktiivi 91/250 artikkel 5 „Erandid piiratud toimingutest“ on sõnastatud järgmiselt:
„1. Konkreetsete lepingutingimuste puudumisel ei ole artikli 4 punktides a ja b osutatud toiminguteks vaja õiguste omaniku luba, kui sellised toimingud on vajalikud selleks, et arvutiprogrammi õiguspäraselt omandanud isik saaks seda vastavalt tema otstarbele kasutada, kaasa arvatud selle vigade parandamiseks.
7. Direktiivi 91/250 artikkel 7 „Kaitse erisätted“ näeb ette:
„1. Ilma et see piiraks artiklite 4, 5 ja 6 sätete kohaldamist, näevad liikmesriigid oma siseriiklike õigusnormide kohaselt ette vajalikud abinõud, mida võtta isikute suhtes, kes on sooritanud allpool punktides a, b ja c nimetatud toiminguid:
8. Ajavahemikul 28. detsembrist 2001 kuni 22. detsembrini 2004 müüsid eelneva kokkuleppe alusel ühiselt tegutsenud süüdistatavad interneti veebisaidil www.ebay.com pakutavat internetipõhist müügiplatvormi kasutades üle 3000 koopia autoriõigusega kaitstud arvutiprogrammi.
9. Müüdud arvutiprogrammide, mille hulka kuulusid programmid Windows 95, Windows 98, Windows 2000 Professional, Windows Millenium, Windows XP Home 2002, Office 2000 Professional, Office XP Small Business ja Office 2003, autoriõigused kuuluvad Microsoftile.
10. Uurimise käigus ei suudetud täpselt välja selgitada kogusummat, mis süüdistatavad sellest müügist said. Siiski tuvastati, et süüdistatavad said interneti veebisaidil www.ebay.com pakutava maksesüsteemi Paypal vahendusel 229 724,67 euro suuruse summa.
11. Kõnealuse müümise raames müüsid süüdistatavad eelkõige:
– koopia programmist Windows Millenium Edition, mille litsentsitingimuste kohaselt sai seda levitada ainult koos uue arvutiga („for distribution only with a new PC“);
– programmi Windows 2000 Professional OEM kaks koopiat koos kasutusjuhendiga ja autentsussertifikaadiga, mille ekspert tunnistas Microsoft Windows 2000 Professional laserplaadi ja paigaldusprogrammi õigusvastasteks reproduktsioonideks;
– programmi Windows 98 Second Edition OEM 30 koopiat koos kasutusjuhendiga ja autentsussertifikaadiga, mille ekspert tunnistas Microsoft Windows 98 Starts Here 4/98 ja Microsoft Windows 98 Second Edition laserplaadi ja paigaldusprogrammide õigusvastasteks reproduktsioonideks.
12. Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et süüdistatavaid süüdistati järgmiste süütegude toimepanemises:
– autoriõigustega kaitstud ja autoriõigusi rikkudes reprodutseeritud või muul moel kasutatud esemete ebaseaduslik müük kuritegeliku ühenduse kaudu (karistusseadustiku 17. oktoobri 2002. aasta redaktsiooni § 149 lõige 3);
– kolmandale isikule kuuluva kaubamärgi tahtlik ebaseaduslik kasutamine, millega kahjustati oluliselt seadusega kaitstud õigusi ja isiklikke huve (karistusseadustiku § 206 lõige 2), ja
– registreerimata majandustegevusega tegelemine, millega kahjustati oluliselt seadusega kaitstud isiklikke huve (karistusseadustiku § 207 lõige 2).
13. Rīgas pilsētas Vidzemes priekšpilsētas tiesa (Riia linna Vidzeme piirkonna esimese astme kohus, Läti) mõistis 3. jaanuari 2012. aasta otsusega süüdistatavad süüdi karistusseadustiku § 149 lõikes 3 ja § 206 lõikes 2 määratletud süütegudes ning kohustas neid osaliselt hüvitama tekitatud kahju ning kandma kõik kohtukulud. Süüdistatavad mõisteti õigeks seoses karistusseadustiku § 207 lõikes 2 määratletud süüteoga.
14. Eelotsusetaotluse esitanud kohus tühistas 22. märtsi 2013. aasta otsusega esimese astme kohtu otsuse osas, milles süüdistatavad mõisteti karistusseadustiku § 149 lõike 3 alusel süüdi, ning seoses määratud karistusega. See kohus mõistis süüdistatavad aga süüdi karistusseadustiku 17. oktoobri 2002. aasta redaktsiooni § 149 lõike 3 alusel. Ülejäänud osas kohtuotsust ei muudetud.
15. Latvijas Republikas Augstākās tiesas Senāts (Läti kõrgeima kohtu senat) tühistas 13. oktoobri 2013. aasta kohtuotsusega 22. märtsi 2013. aasta kohtuotsuse tervikuna ja suunas asja uueks läbivaatamiseks tagasi apellatsioonikohtusse.
16. Eelotsusetaotluse esitanud kohus võttis 8. oktoobri 2013. aasta otsusega uuesti apellatsioonikohtu menetlusse kriminaalasja süüdistatavate süüdistuses karistusseadustiku § 149 lõike 3 (31. detsembril 2010 kehtinud redaktsioonis), § 206 lõike 2 ja § 207 lõike 2 alusel.
17. Rīgas apgabaltiesas Krimināllietu tiesu kolēģija’l (Riia apellatsioonikohus, kriminaalkolleegium) tekkis küsimus kohtuotsuse UsedSoft(2) asjakohasuse kohta põhikohtuasja asjaoludel ning ta otsustas seetõttu menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas isik, kes on omandanud kasutatud loaga kaitstud arvutiprogrammi disketil, mis ei ole algupärane diskett, mis toimib ja mida ükski teine kasutaja ei kasuta, võib direktiivi 2009/24 artikli 5 lõike 1 ja artikli 4 lõike 2 alusel tugineda selle arvutiprogrammi eksemplari (koopia) levitamisõiguse lõppemisele, mille esimene ostja omandas õiguste omajalt algupärasel disketil, kui algupärase disketi seisund halvenes ja kui esimene ostja oma arvutiprogrammi eksemplari (koopia) hävitas või seda enam ei kasuta?
2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas isikul, kes võib tugineda arvutiprogrammi eksemplari (koopia) levitamisõiguse lõppemisele, on õigus müüa see arvutiprogramm kolmandale isikule edasi disketil, mis ei ole algupärane diskett, direktiivi 2009/24 artikli 4 lõike 2 ja artikli 5 lõike 2 tähenduses?“
18. Eelotsusetaotlus registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis 13. aprillil 2015.
19. Kirjalikud seisukohad esitasid süüdistatavad, Microsoft, Läti, Itaalia ja Poola valitsus ning Euroopa Komisjon.
20. Süüdistatavate ja Microsofti esindajad, Läti valitsus ja komisjon osalesid 16. märtsi 2016. aasta kohtuistungil suuliste seisukohtade ärakuulamiseks.
V. Eelotsuste küsimuste analüüs
21. Euroopa Kohtule esitatud küsimused puudutavad seda, kas autoriõigusi on rikutud arvutiprogrammide koopiate, mis on tehtud ilma õiguste omaja loata muule materiaalsele kandjale kui algsele kandjale (edaspidi „mittealgupärased materiaalsed koopiad“), müügi tõttu ilma õiguste omaja nõusolekuta. Need küsimused ei puuduta seega õiguste omaja poolt või tema loaga algupärasele materiaalsele kandjale tehtud koopiate (edaspidi „algupärased materiaalsed koopiad“) müüki õiguste omaja poolt või tema nõusolekul.
22. Põhikohtuasjas süüdistatakse süüdistatavaid selles, et nad müüsid tuhandeid materiaalseid mittealgupäraseid koopiaid arvutiprogrammidest, mille autoriõigused kuuluvad Microsoftile. Süüdistatavad kinnitasid oma kirjalikes seisukohtades, et nad ostsid need koopiad ettevõtjatelt või eraõiguslikelt isikutelt, kes neid enam ei kasutanud.
23. Materiaalsete mittealgupäraste koopiate müük võib rikkuda kaht ainuõigust, mis on õiguste omajale antud direktiivi 91/250 artikli 4 punktidega a ja c: ainuõigus arvutiprogrammi ajutiselt või alaliselt reprodutseerida ja anda selleks luba (edaspidi „reprodutseerimisõigus“) ning ainuõigus algupärast arvutiprogrammi või selle koopiaid igal viisil avalikult levitada, sealhulgas laenutada, ja anda selleks luba (edaspidi „levitamisõigus“).
24. Kuigi esitatud küsimused mainivad sõnaselgelt üksnes levitamisõiguse lõppemist, viitavad need küsimused peale selle ka sätetele, mis näevad ette erandeid reprodutseerimisõigusest, st direktiivi 91/250 artikli 5 lõigetele 1 ja 2.
25. Seega pean vajalikuks Euroopa Kohtule esitatud küsimused järgneval viisil ümber sõnastada. Nende küsimustega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 91/250 artikli 4 punkte a ja c ning artikli 5 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et õiguste omajale kuuluvaid reprodutseerimise ja levitamise ainuõigusi rikutakse, kui kasutaja teeb arvutiprogrammist ilma õiguste omaja loata koopia muule materiaalsele kandjale kui algupärasele materiaalsele kandjale ning see või mõni teine kasutaja müüb kõnealuse koopia ilma õiguste omaja loata, ja seda isegi juhul, kui:
– algupärane materiaalne kandja on kahjustatud ja
– kõnealuse koopia müüja muudab kõik teised tema valduses olevad koopiad kasutuskõlbmatuks.
A. Esitatud küsimuste vastuvõetavus
26. Läti valitsus väljendas kahtlusi seoses eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuste vastuvõetavusega, kuivõrd need küsimused käsitlevad mittealgupäraste litsentsitud materiaalsete koopiate müüki, samas kui eelotsusetaotlus esitab ülevaate ekspertiisiaruannetest, milles on tuvastatud piraatkoopiate müük. Järelikult ei ole esitatud küsimused tema arvates põhikohtuasja lahendamiseks asjakohased.
27. Siinkohal tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt saab Euroopa Kohtu ja riikide kohtute vahelise ELTL artiklis 267 ette nähtud koostöö raames ainult liikmesriigi kohus, kelle lahendada on kohtuvaidlus ja kes vastutab tehtava lahendi eest, kohtuasja eripärasid arvestades hinnata nii eelotsuse vajalikkust oma lahendi tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Seega kui esitatud küsimused puudutavad liidu õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus põhimõtteliselt kohustatud eelotsuse tegema.(3)
28. Liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotluse saab seega jätta läbi vaatamata vaid siis, kui on ilmselge, et liidu õigusnormi taotletud tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on oletuslik või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud, et anda talle esitatud küsimustele tarvilik vastus.(4)
29. Käesolevas asjas, nagu Läti valitsus ka ise märkis kohtuistungil suuliste seisukohtade ärakuulamiseks, sõltub „piraatkoopiaks“ kvalifitseerimine Euroopa Kohtu vastusest esitatud küsimustele. Näiteks kui Euroopa Kohus peaks leidma, et mittealgupäraste materiaalsete koopiate tegemine ja müük sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas ei kahjusta reprodutseerimis‑ ja levitamisõigusi, ei saa liikmesriigi kohus neid koopiaid enam käsitada piraatkoopiatena.
30. Neil asjaoludel leian, et esitatud küsimustel on otsene seos põhikohtuasja esemega ja need on seega vastuvõetavad.
B. Levitamisõiguse rikkumine arvutiprogrammide mittealgupäraste materiaalsete koopiate müümisel
31. Järgnevalt tuleb uurida, kas direktiivi 91/250 artikli 4 punkti c tuleb tõlgendada nii, et käesoleva ettepaneku punktis 25 määratletud asjaoludel on kahjustatud õiguste omajale kuuluvat levitamise ainuõigust.
32. Nimetatud sätte esimese lause kohaselt kahjustab levitamisõigust algupärase arvutiprogrammi või selle koopia avalik levitamine ilma õiguste omaja loata. Põhikohtuasjas on selge, et süüdistatavad müüsid interneti veebisaidil www.ebay.com pakutaval Internetipõhisel müügiplatvormil mitutuhat materiaalset mittealgupärast arvutiprogrammide koopiat ilma õiguste omaja, st Microsofti nõusolekuta. Samuti ei ole vaidlust selles, et see müümine kujutab endast levitamist eespool viidatud sätte tähenduses.
33. Sellest tulenevalt kahjustab kõnealuste koopiate müük põhikohtuasjas Microsofti levitamisõigust, välja arvatud juhul, kui tuvastatakse, et see müük kuulub levitamisõiguse erandi alla. Sellega seoses puudutab suurem osa Euroopa Kohtule esitatud seisukohtadest küsimust, kas see müümine kuulub direktiivi 91/250 artikli 4 punkti c teises lauses ette nähtud levitamisõiguse ammendumise reegli alla.
34. Euroopa Kohtule esitatud seisukohtade hulgas võib tuvastada kolme lähenemisviisi seoses ammendumise reegli võimaliku kohaldamisega mittealgupäraste materiaalsete koopiate suhtes.
35. Range lähenemisviisi kohaselt, mida toetavad Microsoft ning Itaalia ja Poola valitsus, ei saa mittealgupärase materiaalse koopia suhtes mitte kunagi kehtida levitamisõiguse lõppemine ning kasutaja ei saa seda seega müüa ilma õiguste omaja loata.
36. Vabama lähenemisviisi kohaselt, mida toetavad süüdistatavad ja Läti valitsus, kehtib mittealgupärase materiaalse koopia suhtes levitamisõiguse lõppemine juhul, kui on täidetud tingimused, mis Euroopa Kohus määratles kohtuotsuses UsedSoft(5), see tähendab:
– õiguste omaja on hinna eest, mis on mõeldud selleks, et võimaldada tal saada talle kuuluva teose koopia majanduslikule väärtusele vastavat tasu, andnud algsele omandajale õiguse seda koopiat ajalise piiranguta kasutada ja
– algne omandaja, kes müüb mittealgupärase materiaalse koopia edasi, muudab kõik teised tema valduses olevad koopiad edasimüügi hetkel kasutuskõlbmatuks.
37. Komisjoni pakutud kesktee järgi saab lahendust, mida Euroopa Kohus kasutas kohtuotsuses UsedSoft(6), laiendada mittealgupärastele materiaalsetele koopiatele üksnes teatud kindlal juhul, st juhul, kui algupärane materiaalne koopia on kahjustatud. Materiaalsete mittealgupäraste koopiate tegemise suhtes muudel eesmärkidel kui direktiivi 91/250 artiklis 5 loetletud eesmärkidel ja eelkõige nende edasimüügi eesmärgil ei saa tõepoolest kehtida levitamisõiguse lõppemine. Mittealgupärase materiaalse koopia tegemine juhul, kui algupärane materiaalne koopia on kahjustatud, kuulub aga direktiivi 91/250 artikli 5 lõigete 1 või 2 alla, kuna see on vajalik selleks, et õiguspärane omandaja saaks koopiat kasutada vastavalt selle otstarbele. Komisjon järeldab sellest, et niisugustel asjaoludel tehtud mittealgupärase materiaalse koopia edasi müümise suhtes kehtib õiguse lõppemine, tingimusel, et täidetud on nimetatud kohtuotsuses määratletud tingimused, mis on kokkuvõtvalt esitatud käesoleva ettepaneku punktis 36.
38. Minu arvates räägivad Microsofti ning Itaalia ja Poola valitsuse toetatud range lähenemisviisi kasuks järgmised asjaolud.
39. Esiteks ei saa vabam lähenemisviis ja kesktee minu meelest järgmisel kahel põhjusel olla kooskõlas direktiivi 91/250 artikli 4 punkti c teise lause sõnastusega, mis kehtestab selle direktiivi kontekstis ainsa erandi levitamisõigusest.
40. Ühelt poolt kehtib selle sätte sõnastuse kohaselt õiguste ammendumine üksnes algupärase koopia puhul. Nimelt näeb see säte ette, et arvutiprogrammi koopia müük õiguse omaja poolt või tema nõusolekul „ammendab kõnealuse koopia levitamisõiguse“ (kohtujuristi kursiiv). Nagu Microsoft rõhutab, välistab sõnade „kõnealuse koopia“ kasutamine selle, et ammendumise reeglile saaks tugineda teiste koopiate kui õiguse omaja poolt või tema nõusolekul müüdud algupärase koopia puhul.
41. Teiselt poolt ei sea selle sätte sõnastus vastupidi süüdistatavate, Läti valitsuse ja komisjoni väidetele levitamisõiguse ammendumist sõltuvusse asjaolust, et edasimüüja muutis kasutuskõlbmatuks kõik teised tema valduses olevad koopiad, või asjaolust, et algupärane materiaalne koopia on kahjustunud. Tegelikult kehtestab see säte levitamisõiguse ammendumise tingimusteta kõikide algupäraste koopiate suhtes, mille on müünud õiguste omaja või mis on müüdud tema nõusolekul.
42. Teiseks tundub mulle, et range lähenemisviis vastab, nagu väitis Microsoft, levitamisõiguse ammendumise reegli üldisele käsitusele sellisena, nagu see on ette nähtud autoriõiguse alastes liidu õigusnormides. Direktiivi 91/250 artikli 4 punkti c teise lausega sarnane säte lisati eelkõige direktiivi 2001/29/EÜ(7) artikli 4 lõikesse 2.
43. Seda sätet tõlgendas Euroopa Kohus kohtuotsuses Art & Allposters International(8). See kohtuotsus käsitles autoriõiguste rikkumist seoses kaitstud teoste kujutistega, mida kanti ilma õiguste omaja loata paberplakatilt üle lõuendile ning seejärel müüdi sellel uuel kandjal. Euroopa Kohus leidis, et direktiivi 2001/29 artikli 4 lõikes 2 ette nähtud levitamisõiguse lõppemine hõlmas üksnes algset kandjat, mida müüdi õiguste omaja nõusolekul (paberplakat) ja seda ei saa laiendada uue kandja suhtes, mis sisaldab kaitstud teose kujutist (lõuend).
44. Olen seisukohal, et asjaolu, et algne andmekandja oli kahjustunud, ei muuda Euroopa Kohtu lahendust kohtuotsuses Art & Allposters International.(9) Niisiis ei saaks paberplakati võimalikust kahjustumisest tuleneda see, et kasutaja võib levitamisõigust rikkumata kujutist lõuendile üle kanda ja seda ilma õiguste omaja loata edasi müüa. Niisamuti ei anna raamatu kahjustumine selle omanikule õigust müüa selle koopiat, nagu ka vinüülplaadi kahjustumine ei anna õigust kanda selle sisu üle CD‑plaadile ja seda plaati ilma õiguste omaja loata edasi müüa.
45. Analoogselt kehtib direktiivi 91/250 artikli 4 punkti c teises lauses ette nähtud levitamisõiguse ammendumine üksnes algse kandja suhtes, mille on müünud õiguste omaja või mis on müüdud tema nõusolekul (algupärane materiaalne koopia). Vastupidi süüdistatavate, Läti valitsuse ja komisjoni väidetele ei saa ammendumise reeglit kohaldada arvutiprogrammi sisaldavate teiste andmekandjate ilma õiguste omaniku loata edasi müümise suhtes (mittealgupärased materiaalsed koopiad) ja seda isegi juhul, kui algne andmekandja on kahjustunud.
46. Kolmandaks ajavad vabam lähenemisviis ja kesktee minu arvates segamini levitamisõigust reguleerivad normid ja reprodutseerimisõigust reguleerivad normid.
47. See kehtib tingimuse kohta, et edasimüüja peab edasimüügi hetkel „muutma kasutuskõlbmatuks“ kõik tema valduses olevad koopiad.(10) Nimelt seatakse see kohustus, mida on käsitletud kohtuotsuse UsedSoft(11) punktides 70 ja 78, edasimüüjale seoses sellega, et vastasel juhul rikuks ta reprodutseerimisõigust. Seevastu ei ole see kohustus asjakohane levitamisõiguse rikkumise olemasolu kindlaksmääramiseks.
48. Samamoodi on komisjoni toetatava kesktee(12) kohaselt kasutajal, kes teeb direktiivi 91/250 artikli 5 lõikes 1 või 2 ette nähtud tingimustel mittealgupärase materiaalse koopia, õigus teatud tingimustel seda koopiat levitada.
49. Need sätted aga kehtestavad erandid ainuüksi reprodutseerimise õigusest. Isegi kui oletada, et kasutaja tehtud koopia on direktiivi 91/250 artikli 5 lõigetes 1 või 2 kehtestatud tingimusi arvestades seaduslik, ei tähenda see, et kõnealusel kasutajal on õigus müüa seda koopiat ilma levitamisõigust rikkumata. Õigus teha koopiat isikliku kasutamise eesmärgil ei too kaasa õigust müüa seda koopiat teistele.
50. Neljandaks tundub mulle, et süüdistatavate ja Läti valitsuse toetatav vaba lähenemisviis ning komisjoni pakutud kesktee seaksid mittealgupärase materiaalse koopia omandajale tõendamiskoormise, mida on raske või lausa võimatu täita.
51. Minu teada ei ole Euroopa Kohus kunagi esitanud sõnaselget seisukohta õiguse lõppemise tõendamiskoormise kohta direktiivi 91/250 kontekstis. Vastavalt tõendamiskoormist reguleerivatele üldistele põhimõtetele tuleb aga poolel, kes tugineb teatud õiguskaitsevahendile, tõendada, et ta täidab selle jaoks ette nähtud tingimusi. Kaubamärgiõiguse valdkonnas leidis Euroopa Kohus vastavalt nendele põhimõtetele, et isikul, kes tugineb õiguse lõppemisele, tuleb tõendada, et ta täidab selleks ette nähtud tingimusi.(13) Ma ei näe mingit põhjust, et autoriõiguse valdkonnas kõrvale kalduda sellest lähenemisviisist, mida toetab ka õigusteooria.(14)
52. Vastavalt nendele põhimõtetele tuleks mittealgupärase materiaalse koopia omandajal tõendada, et süüdistatavate, Läti valitsuse ja komisjoni eeldatud tingimused on täidetud, esitades eelkõige tõendid, et algupärane koopia on kahjustunud ja edasimüüja on muutnud kasutuskõlbmatuks kõik teised tema valduses olevad koopiad. Minu arvates oleks omandajal selliseid tõendeid raske või lausa võimatu esitada, eelkõige selliste sidevahendi abil teostatud tehingute puhul nagu põhikohtuasjas. Lisan, et kui omandaja ei saa tõendada, et ostetud koopia suhtes on õigus lõppenud, võib tekkida oht, et see piraatkoopia konfiskeeritakse temalt vastavalt direktiivi 91/250 artikli 7 lõikele 2.
53. Viiendaks ja viimase punktina tundub mulle, et süüdistatavate ja Läti valitsuse toetatav vabam lähenemisviis ning komisjoni pakutud kesktee raskendaksid oluliselt piraatkoopiate vastast võitlust. Nagu Microsoft rõhutas, on nimelt praktikas tihti võimatu eristada seaduslikku (st direktiivi 91/250 artikli 5 lõike 2 kohaselt tehtud) tagavarakoopiat piraatkoopiast. Tagavarakoopiate müümise lubamine, nagu pakuvad välja süüdistatavad, Läti valitsus ja komisjon, tooks seega kaasa suuri praktilisi raskusi ametiasutuste jaoks, mille ülesandeks on piraatkaupade vastane võitlus.
54. Kõiki neid põhjuseid arvestades leian, et direktiivi 91/250 artikli 4 punkti c tuleb tõlgendada nii, et käesoleva ettepaneku punktis 25 tuvastatud asjaoludel on rikutud õiguse omajale kuuluvat levitamise ainuõigust.
C. Reprodutseerimisõiguse rikkumine arvutiprogrammide mittealgupäraste materiaalsete koopiate müügi tõttu
55. Ehkki levitamisõiguse rikkumise tuvastamine võib olla piisav vastus Euroopa Kohtule esitatud küsimustele, tundub mulle eelotsusetaotluse esitanud kohtu väljendatud kahtlusi ja tema nimetatud direktiivi 91/250 sätteid arvestades oluline uurida, kas direktiivi 91/250 artikli 4 punkti a ning artikli 5 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et käesoleva ettepaneku punktis 25 tuvastatud asjaoludel on rikutud õiguse omajale kuuluvat reprodutseerimise ainuõigust.
56. Põhikohtuasjas on selge, et süüdistatavad müüsid mitu mittealgupärast materiaalset arvutiprogrammide koopiat, mis olid tehtud ilma õiguse omaja, st Microsofti loata. Selliste koopiate tegemine rikub Microsofti reprodutseerimisõigust, välja arvatud juhul, kui tõendatakse, et need koopiad kuuluvad mõne reprodutseerimisõigusest tehtava erandi alla.
57. Direktiivi 91/250 artikkel 5 sätestab kaks erandit, mis võivad olla põhikohtuasjas asjakohased ja mida nimetas eelotsusetaotluse esitanud kohus. Reprodutseerimistoiminguks ei ole põhimõtteliselt vaja õiguste omaja luba esiteks siis, kui see toiming on vajalik selleks, et arvutiprogrammi õiguspäraselt omandanud isik saaks seda vastavalt tema otstarbele kasutada (selle direktiivi artikli 5 lõige 1), või teiseks, kui see seisneb kõnealuse programmi kasutamiseks vajaliku tagavarakoopia tegemises (selle direktiivi artikli 5 lõige 2).
58. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb kindlaks teha, kas põhikohtuasjas käsitletavad mittealgupärased materiaalsed koopiad olid nende tegemise hetkel tõesti nende sätete tähenduses programmide kasutamiseks vajalikud koopiad või tagavarakoopiad. Eelotsusetaotluses esitatud faktilised asjaolud minu arvates sellele ei viita.
59. Isegi kui oletada, et põhikohtuasjas käsitletavad mittealgupärased materiaalsed koopiad kuulusid nende tegemise ajal direktiivi 91/250 artiklis 5 ette nähtud erandite kohaldamisalasse, leian siiski, et kui need seejärel müüakse, siis ei ole kõnealused erandid enam kohaldatavad järgnevalt esitatud põhjustel.
60. Esiteks nähtub direktiivi 91/250 artikli 5 lõike 1 sõnastusest, et mittealgupärase materiaalse koopia peab tegema arvutiprogrammi õiguspäraselt omandanud isik selleks, et ta saaks seda vastavalt selle otstarbele kasutada. Arvutiprogrammi edasimüümise korral aga annab õiguspärane omandaja üle selle programmi kasutusõigused ning peab lõpetama selle kasutamise. Seega ei ole tal enam võimalik täita tingimust, et mittealgupärane materiaalne koopia peab tal võimaldama kasutada arvutiprogrammi otstarbekohaselt. Nagu komisjon märkis, ei saa selles sättes sisalduvat sõna „kasutama“ tõlgendada nii, et see hõlmab mittealgupäraste materiaalsete koopiate tegemist nende edasimüümise eesmärgil.
61. Teiseks eeldab direktiivi 91/250 artikli 5 lõige 2, et isik, kellel on õigus programmi kasutada, teeb sellest tagavarakoopia, „kui see on vajalik kõnealuse programmi kasutamiseks“. Arvutiprogrammi omanik peab selle edasimüümise korral samuti lõpetama selle kasutamise ega saa enam seda tingimust täita.
62. Eeltoodust tuleneb, et, nagu väitsid Microsoft ja Itaalia valitsus, mittealgupärase materiaalse koopia müügi – mida õiguse omaja oletatavasti ei lubanud – tagajärjeks on reprodutseerimisõiguse rikkumine, kuna direktiivi 91/250 artikli 5 lõigetes 1 ja 2 ette nähtud erandeid ei saa enam kohaldada.
63. Mulle näib, et seda tõlgendust kinnitavad kohtuotsuse UsedSoft(15) punktid 70 ja 78, kuna Euroopa Kohus leidis, et edasimüüja peab muutma kasutuskõlbmatuks kõik tema valduses olevad koopiad peale edasimüüdud koopia ning vastasel juhul rikub ta reprodutseerimisõigust. Nende koopiate hulka, mis tuleb kasutuskõlbmatuks muuta, kuuluvad minu arvates eelkõige koopiad, mis edasimüüja tegi vastavalt direktiivi 91/250 artikli 5 lõigetele 1 või 2.
64. Süüdistatavad kinnitasid oma kirjalikes seisukohtades, et nad ostsid kõik põhikohtuasjas käsitletavad arvutiprogrammide koopiad ettevõtjatelt või eraõiguslikelt isikutelt, kes neid enam ei kasutanud.
65. Loomulikult tuleb selle faktilise küsimuse kohta otsus teha mitte Euroopa Kohtul, vaid eelotsusetaotluse esitanud kohtul. Kui on tuvastatud, et süüdistatavad müüsid tõesti kolmandate isikute tehtud mittealgupäraseid materiaalseid koopiaid, ei saa neile ette heita direktiivi 91/250 artikli 4 punktis a ette nähtud reprodutseerimisõiguse kui sellise rikkumist.
66. Sellisel juhul võib süüdistatavate suhtes siiski kohaldada direktiivi 91/250 artikli 7 lõike 1 punkte a või b. Sellega seoses tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul kindlaks teha, kas süüdistatavad täidavad nendes sätetes kehtestatud tingimusi, ja iseäranis, kas nad teadsid või neil oli alust uskuda, et põhikohtuasjas käsitletavad koopiad olid piraatkoopiad.
67. Lisan, et vastavalt direktiivi 91/250 artikli 7 lõikele 2 konfiskeeritakse arvutiprogrammi piraatkoopiad kooskõlas asjaomase liikmesriigi õigusnormidega.
68. Eeltoodud kaalutlusi arvestades leian, et direktiivi 91/250 artikli 4 punkti a ning artikli 5 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et käesoleva ettepaneku punktis 25 tuvastatud asjaoludel on rikutud õiguse omajale kuuluvat reprodutseerimise ainuõigust.
D. Kohtuotsuse UsedSoft ulatus käesolevas kohtuasjas
69. Süüdistatavad, Läti valitsus ja komisjon tuginesid oma seisukohtades mitmele kohtuotsuse UsedSoft(16) lõigule. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib samuti, kas see kohtuotsus on põhikohtuasja asjaoludel asjakohane.
70. Olles uurinud levitamisõiguse ja reprodutseerimisõiguse rikkumise olemasolu sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, pean veel oluliseks esitada põhjused, miks ma leian, et sellel kohtuotsusel on käesolevas asjas vaid piiratud tähtsus.
71. Olgu meenutatud, et see kohtuotsus käsitles asjaolu, et UsedSoft müüs kasutatud tarkvara kasutuslitsentse, mis puudutasid õiguse omaja – Oracle’i – veebisaidilt alla laaditud arvutiprogrammi immateriaalseid koopiaid. Oracle oli selle edasimüügitegevuse vastu, väites eelkõige, et levitamisõiguse lõppemise reegel ei ole kohaldatav selliste immateriaalsete koopiate suhtes.(17)
72. Euroopa Kohus leidis, et õiguse lõppemise reegel on kohaldatav ühtaegu nii arvutiprogrammi materiaalsete kui ka immateriaalsete koopiate suhtes.(18) Konkreetselt immateriaalsete koopiate kohta täpsustas Euroopa Kohus, et õiguse lõppemine kehtib Internetist alla laaditud immateriaalse koopia suhtes, kui õiguse omaja andis hinna eest, mis on mõeldud selleks, et võimaldada tal saada talle kuuluva teose koopia majanduslikule väärtusele vastavat tasu, andnud õiguse seda koopiat ajalise piiranguta kasutada.(19)
73. Peale selle leidis Euroopa Kohus, et õiguse lõppemise reegli kasuliku mõju säilitamiseks on erandina õiguse omajale kuuluvast reprodutseerimise ainuõigusest niisuguse immateriaalse koopia teisel omandajal õigus teha sellest oma arvutis koopia, et direktiivi 91/250 artikli 5 lõike 1 kohaselt kasutada programmi vastavalt selle otstarbele.(20)
74. Mulle näib, et lahendus, mida Euroopa Kohus kasutas kõnealuses kohtuotsuses, oli tingitud soovist säilitada levitamisõiguse lõppemise kasulikku mõju, laiendades selle kohaldamisala arvutiprogrammide immateriaalsetele koopiatele. Vastupidine lahendus oleks nimelt ajendanud õiguse omajaid levitama oma arvutiprogramme immateriaalsel kujul, et vältida õiguse lõppemise reeglit.
75. Põhikohtuasja asjaolud on aga oluliselt erinevad asjaoludest, mille põhjal tehti kohtuotsus UsedSoft.(21)
76. Esiteks ei anna ükski Euroopa Kohtule käesolevas asjas esitatud toimiku asjaolu alust arvata, et süüdistatavad müüsid immateriaalsete koopiatega seotud kasutuslitsentse, mida käsitleti kohtuotsuses UsedSoft.(22) Vastupidi, on selge, et põhikohtuasi puudutab arvutiprogrammide mittealgupäraseid materiaalseid koopiaid.
77. Teiseks ei saa käesolevas asjas üle võtta põhjuseid, mille tõttu Euroopa Kohus jõudis kõnealuses kohtuotsuses kasutatud lahenduseni. „Klassikalisemas“ kontekstis, kus materiaalseid originaalkoopiaid müüakse õiguse omaja nõusolekul, ei ole nimelt erilist riski seoses levitamisõiguse lõppemise reegli kasuliku mõjuga. Rõhutan sellega seoses, et Microsoft ei vaidlusta seda, et levitamisõiguse lõppemine on kohaldatav tema arvutiprogrammide algupäraste materiaalsete koopiate suhtes, mida ta müüb ise või mida müüakse tema nõusolekul. Seega, vastupidi Oracle’ile kohtuasjas UsedSoft(23), ei ole Microsoft vastu kasutatud algupäraste koopiate müümise turu tekkimisele, vaid just ilma tema nõusolekuta tehtud ja müüdud mittealgupäraste kasutatud koopiate turu tekkimisele.
78. Arvestades neid erinevusi käesoleva kohtuasja asjaolude ja kohtuotsuse UsedSoft(24) aluseks olnud asjaolude vahel, leian, et sellel kohtuotsusel on käesolevas kohtuasjas üksnes piiratud tähtsus. Nagu komisjon õigesti märkis, Euroopa Kohus lihtsalt ei analüüsinud selles kohtuotsuses mittealgupäraste materiaalsete koopiate edasimüügi küsimust.
79. See täpsustus ei ole üksnes teoreetilise tähtsusega. Sellest tuleneb nimelt, et kõnealuses kohtuotsuses kasutatud lahendus, millega kehtestatakse tingimused, mil immateriaalse koopia edasimüük ei riku levitamisõigust, ei ole analoogia alusel kohaldatav niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, vastupidi sellele, mida väitsid süüdistatavad, Läti valitsus ja komisjon.(25)
80. Kokkuvõttes puudutab kohtuotsuses UsedSoft(26) kasutatud lahendus konkreetset konteksti, milles müüakse arvutiprogrammide immateriaalsete koopiatega seotud kasutuslitsentse ja mida liidu seadusandja direktiivi 91/250 vastuvõtmisel sõnaselgelt silmas ei pidanud. Väljaspool seda konkreetset konteksti tuleb levitamise ja reprodutseerimise ainuõigusi reguleerivaid sätteid, iseäranis direktiivi 91/250 artikleid 4 ja 5 kohaldada klassikaliselt.
E. Pakutud lähenemisviisi praktilised tagajärjed
81. Lähenemisviisil, mida ma soovitan Euroopa Kohtul kasutada, on järgmised praktilised tagajärjed.
82. Kui arvutiprogrammi algupärane koopia, mida müüb õiguse omaja või mida müüakse tema nõusolekul, sisaldub materiaalsel andmekandjal, kehtib levitamisõiguse lõppemise reegel ainult selle algupärase materiaalse koopia suhtes. Niisuguse koopia edasimüüja on ka kohustatud muutma kasutuskõlbmatuks kõik teised tema valduses olevad koopiad, vastasel juhul rikub ta reprodutseerimisõigust. Järelikult loob see lähenemisviis õigusliku takistuse arvutiprogrammide kasutatud mittealgupäraste materiaalsete koopiate turu tekkimisele, kuid ei takista niisuguse turu tekkimist algupäraste koopiate osas.
83. Kui algupärane koopia ei sisaldu materiaalsel kandjal, tuleb rakendada lahendust, mille Euroopa Kohus nägi ette kohtuotsuses UsedSoft(27) selleks, et säilitada õiguse lõppemise reegli kasulikku mõju. Niisiis lõppeb immateriaalse koopia levitamisõigus, kui õiguse omaja on hinna eest, mis on mõeldud selleks, et võimaldada tal saada talle kuuluva teose koopia majanduslikule väärtusele vastavat tasu, andnud õiguse seda koopiat ajalise piiranguta kasutada (punkt 72). Edasimüüja on lisaks kohustatud muutma kasutuskõlbmatuks kõik teised tema valduses olevad koopiad, vastasel juhul rikub ta reprodutseerimisõigust (punktid 70 ja 78). See lahendus võimaldab arvutiprogrammide immateriaalsete kasutatud koopiate turu tekkimist.
84. Kõiki eespool esitatud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Rīgas apgabaltiesas Krimināllietu tiesu kolēģija (Riia apellatsioonikohus, kriminaalkolleegium) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Nõukogu 14. mai 1991. aasta direktiivi 91/250/EMÜ arvutiprogrammide õiguskaitse kohta, mida on muudetud nõukogu 29. oktoobri 1993. aasta direktiiviga 93/98/EMÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste kaitse tähtaja ühtlustamise kohta, artikli 4 punkte a ja c ning artikli 5 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et õiguste omajale kuuluvaid reprodutseerimise ja levitamise ainuõigusi rikutakse, kui arvutiprogrammi kasutaja teeb sellest ilma õiguste omaja loata koopia muule materiaalsele kandjale kui algupärasele materiaalsele kandjale ning see kasutaja või mõni teine kasutaja müüb seda koopiat ilma õiguste omaja loata, ja seda isegi järgmistel asjaoludel:
– algupärane materiaalne kandja on kahjustunud ja
2 –	Kohtuotsus, 3.7.2012, C‑128/11, EU:C:2012:407.
3 –	Vt eelkõige kohtuotsus, 6.10.2015, Delvigne (C‑650/13, EU:C:2015:648, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
4 –	Vt eelkõige kohtuotsus, 6.10.2015, Delvigne (C‑650/13, EU:C:2015:648, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
5 –	Kohtuotsus, 3.7.2012, C‑128/11, EU:C:2012:407.
6 –	Kohtuotsus, 3.7.2012, C‑128/11, EU:C:2012:407.
7 –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiiv 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas (EÜT 2001, L 167, lk 10; ELT eriväljaanne 17/01, lk 230). Artikli 4 lõige 2 sätestab: „Levitamisõigus teose originaali või koopiate suhtes ühenduses ei lõpe, v.a juhul, kui õiguste valdaja poolt või tema nõusolekul toimub ühenduses kaitstud objekti esmamüük või muul viisil omandiõiguse üleminek“ (kohtujuristi kursiiv).
8 –	Kohtuotsus, 22.1.2015, C‑419/13, EU:C:2015:27.
9 –	Kohtuotsus, 22.1.2015, C‑419/13, EU:C:2015:27.
10 –	Vt käesolev ettepanek, punkt 36.
11 –	Kohtuotsus, 3.7.2012, C‑128/11, EU:C:2012:407.
12 –	Vt käesolev ettepanek, punkt 37.
13 –	Vt selle kohta kohtuotsus, 20.11.2001, Zino Davidoff ja Levi Strauss (C‑414/99–C‑416/99, EU:C:2001:617, punkt 54). Euroopa Kohus on samuti leidnud, et ELTL artiklitega 34 ja 36 ei ole vastuolus siseriiklik norm, mis näeb ette, et õiguse lõppemise tingimusi peab tõendama isik, kes sellele lõppemisele tugineb, välja arvatud juhul, kui selline norm võimaldab kaubamärgi omanikul riikide turge üksteisest eraldada: vt kohtuotsus, 8.4.2003, Van Doren + Q (C‑244/00, EU:C:2003:204, punktid 35–42).
14 –	Walter, M. M., ja von Lewinski, S., European Copyright Law: A Commentary, Oxford University Press, Oxford, 2010, nr 5.4.33: „Whoever alleges that the right of distribution with regard to a specific copy is exhausted, in principle, has to bear the burden of proof according to the general rules“. (vabatõlge: kui isik väidab, et teatud konkreetse koopia levitamisõigus on lõppenud, on tal üldjuhul selle tõendamise kohustus vastavalt kehtivatele üldreeglitele.“)
15 –	Kohtuotsus, 3.7.2012, C‑128/11, EU:C:2012:407.
16 –	Kohtuotsus, 3.7.2012, C‑128/11, EU:C:2012:407.
17 –	Kohtuotsus, 3.7.2012, UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, punkt 53).
18 –	Kohtuotsus, 3.7.2012, UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, punkt 59).
19 –	Kohtuotsus, 3.7.2012, UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, punkt 72).
20 –	Kohtuotsus, 3.7.2012, UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, punktid 83 ja 88).
21 –	Kohtuotsus, 3.7.2012, C‑128/11, EU:C:2012:407.
22 –	Kohtuotsus, 3.7.2012, C‑128/11, EU:C:2012:407.
23 –	Kohtuotsus, 3.7.2012, C‑128/11, EU:C:2012:407.
24 –	Kohtuotsus, 3.7.2012, C‑128/11, EU:C:2012:407.
25 –	Vt käesoleva ettepaneku punktid 36 ja 37.
26 –	Kohtuotsus, 3.7.2012, C‑128/11, EU:C:2012:407.
27 –	Kohtuotsus, 3.7.2012, C‑128/11, EU:C:2012:407.

matches:
kohus
§ 149
§ 206
§ 207
§ 149
§ 206
§ 207
kohus
§ 149
kohus
§ 149
kohus
§ 149
§ 206
§ 207
kohus
Kohus
Kohus
kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus


text:
konfiskeerimismenetluse alustamine
3-1-1-87-13 Riigikohus 14.10.2013
Ehkki KrMS § 422 lg 1 reguleerib otsesõnu üksnes asjade tagastamist ja vara arestist vabastamist kriminaalmenetluse lõpetamisel kohtumenetluses, tuleb sellest sättest analoogia korras juhinduda ka siis, mil kriminaalmenetlus lõpetatakse kohtueelses menetluses.
Seda, kas mingi vara puhul on täidetud konfiskeerimise materiaalõiguslikud eeldused ja kas see vara tuleb isikult konfiskeerida, saab kohus otsustada üksnes juhul, kui seadus annab talle selleks menetlusliku aluse. Kohus ei saa vara konfiskeerida väljaspool selleks ette nähtud menetlust. (Vt ka nt RKÜKm 3-1-2-3-12, p 66).
Kriminaalmenetluse seadustik annab kohtule menetlusliku pädevuse otsustada KarS § 831 kohaldamise ehk selle sätte alusel süüdistatava või kolmanda isiku vara konfiskeerimise üle kahel juhul: 1) kriminaalasja lahendamisel süüdimõistvat kohtuotsust tehes ja 2) seadustiku peatükis 161 sätestatud korras kuriteoga saadud vara konfiskeerimise menetluses.
Kriminaalmenetluse lõpetamisel ega pärast seda ei saa konfiskeerida kriminaalmenetluse esemeks olnud väidetava kuriteoga saadud vara. Erandiks võib siiski olla kahtlustatava või süüdistatava vara konfiskeerimine kahtlustatava või süüdistatava nõusolekul, kui kriminaalmenetlus lõpetatakse näiteks KrMS § 202 alusel, samuti konfiskeerimine KrMS § 126 lg 2 alusel olukorras, kus vara seaduslikku valdajat pole tuvastatud. Viimatinimetatud juhul ei ole siiski tegemist konfiskeerimisega KarS §-de 83-832 tähenduses, vaid riigi poolt vara omandamise erialusega, mis on olemuslikult võrreldav vara hõivamisega AÕS § 96 ja § 126 lg 3 tähenduses. Kriminaalmenetluse lõpetamisel KarS § 2001 lg 1 alusel ei saa konfiskeerida vara, mille omanik või seaduslik valdaja on teada. Konfiskeerimise kohaldamiseks pärast kriminaalmenetluse lõpetamist puudub aga üldse menetlusõiguslik alus.
Süüdistatava või kolmanda isiku vara konfiskeerimine kriminaalmenetluse seadustiku peatükis 16^1 ette nähtud korras eeldab alati seda, et konfiskeerimise kohaldamise aluseks oleva kuriteo kohta on tehtud jõustunud süüdimõistev kohtuotsus.
Kohus peab kohtulahendis menetlusosalise seisukohtadele hinnangut andes säilitama nii sisemise kui ka välise erapooletuse ja hoiduma menetlusosalist tarbetult halvustavatest kommentaaridest ning märkustest.
Olukorras, kus kohtul puudub menetluslik pädevus talle esitatud taotluse sisuliseks läbivaatamiseks, tuleb taotlus jätta läbi vaatamata, mitte rahuldamata.
Juhul kui kriminaalmenetluses arestitud vara omanik või seaduslik valdaja on teada, puudub prokuratuuril kriminaalmenetluse lõpetamisel alus taotleda kohtult KrMS §-s 126 ette nähtud korras arestitud vara edasise saatuse otsustamist.

matches:
Riigikohus
§ 422
kohus
Kohus
§ 831
§ 202
§ 126
§ 96
§ 126
§ 2001
Kohus