text:
Riigikohtu 24. aprilli 2013 otsus kohtuasjas 3-2-1-30-13 | Heli Raidve Tööõigusabi
Riigikohtu 24. aprilli 2013 otsus kohtuasjas 3-2-1-30-13
3-2-1-30-13
Tartu, 24. aprill 2013. a
Eesistuja Ants Kull, liikmed Lea Laarmaa ja Jaak Luik
Osaühingu SENDERLEN hagi Hillar Lainevoolu vastu töötasu ja hüvitise tagastamiseks
Tallinna Ringkonnakohtu 12. oktoobri 2012. a otsus tsiviilasjas nr 2-11-39061
Hillar Lainevoolu kassatsioonkaebus
4447 eurot 6 senti
Hageja Osaühing SENDERLEN (registrikood 10490577), esindaja vandeadvokaat Siiri Malmberg
Kostja Hillar Lainevool, esindaja vandeadvokaat Kairi Tuulmägi
25. märts 2013. a, kirjalik menetlus
1. Tühistada Tallinna Ringkonnakohtu 12. oktoobri 2012. a otsus tsiviilasjas nr 2-11-39061 ja saata asi uueks läbivaatamiseks ringkonnakohtule.
3. Tagastada kassatsioonkaebuselt 12. detsembril 2012 tasutud kautsjon 50 (viiskümmend) eurot Ülle Lainevoolu pangakontole.
1. Osaühing SENDERLEN (hageja) esitas 3. juunil 2011 Tööinspektsiooni Põhja inspektsiooni töövaidluskomisjonile Hillar Lainevoolu (kostja) vastu avalduse, milles palus mõista kostjalt välja töötasu ja hüvitise 4447 eurot 6 senti. Töövaidluskomisjon lõpetas 20. juuli 2011. a otsusega menetluse põhjusel, et nõude lahendamine ei kuulu töövaidluskomisjoni pädevusse.
Hageja ei nõustunud töövaidluskomisjoni otsusega ja esitas 19. augustil 2011 Harju Maakohtule avalduse töövaidluse läbivaatamiseks, paludes kostjalt välja mõista 5752 eurot 5 senti. 30. augustil 2011 vähendas hageja oma nõuet ja palus kostjalt välja mõista 4447 eurot 6 senti.
Hagiavalduse kohaselt asus kostja hageja juurde tööle 1. novembril 2003 sõlmitud töölepingu alusel direktori ametikohale töötasuga 10 000 krooni kuus. Töölepingu p-s 4.5 lepiti kokku, et kostjale makstakse lahkumishüvitist kuue kuu töötasu ulatuses. 10. novembril 2003 valiti kostja hageja juhatuse liikmeks. Ajavahemikul 12. juuni 2009 kuni 22. oktoober 2010 oli kostja ainus hageja juhatuse liige. 22. oktoobrist 2010 kuni 18. veebruarini 2011 oli kostja üks kahest hageja juhatuse liikmest. 1. juunil 2006 suurendati poolte kokkuleppel kostja töötasu 13 000 kroonini, 1. jaanuaril 2010 vähendati seda poolte kokkuleppel 12 000 kroonini. Kostja ütles 1. veebruaril 2011 töölepingu alates 4. veebruarist 2011 erakorraliselt üles ning maksis juhatuse liikmena endale välja töölepingu p-s 4.5 kokkulepitud lahkumishüvitise 78 000 krooni ja vähem saadud töötasu 12 000 krooni, s.o kokku 90 000 krooni ehk 5752 eurot 5 senti.
Kostjal ei olnud õigust maksta endale töölepingu ülesütlemisel lahkumishüvitist ja töötasu. Töölepingust ei nähtu, et pooltel oli ühine tahe maksta töölepingu lõppemisel lahkumishüvitist sõltumata töösuhte lõppemise aluseks olevatest asjaoludest. Lepingus on märgitud üksnes hüvitise suurus. Kokkulepe, mille kohaselt tööandja kohustub töötaja suval töölepingu lõpetamisel maksma hüvitist, on vastuolus töölepingu seaduse (TLS) mõttega. Kuna pooltel ei ole selget kokkulepet, ei saa kostjaga sõlmitud töölepingu sõnastust tõlgendada selliselt, et hüvitist makstakse igal juhul, ükskõik kelle algatusel või millistel asjaoludel tööleping lõpeb. Kostjal oleks õigus saada lahkumishüvitist, kui töösuhe oleks lõppenud hageja algatusel. Praegusel juhul lõppes töösuhe kostja soovil.
Kostja suurendas tagantjärele oma töötasu ilma juhatuse või osanike otsuseta. Kostjal ei olnud juhatuse liikmena õigust langetada juhtimisotsuseid ainuisikuliselt. Kuna kostja aktsepteeris töötasu vähendamist alates 1. jaanuarist 2010, oli poolte vahel kokkulepe, et kostja töötasu on 12 000 krooni. Sellist töötasu suurust kajastab ka töötasuarvestus. Pooled ei ole kostja töötasu suurendamiseks uut kokkulepet sõlminud. Seega on kostja töölepingu lõpetamisel tasunud endale ebaseaduslikult töötasu 12 000 krooni. Töötasu tagantjärele suurendamise tõttu arvutas ja maksis kostja endale ka suuremat lahkumishüvitist 78 000 krooni (6 * 13 000 krooni). Kui kostja võis endale lahkumishüvitist maksta, on ta arvutanud seda lubatust suuremas määras.
2. Kostja ei tunnistanud hagi.
Kostjal oli hageja juhatuse liikmena õigus maksta töötajatele, sh endale nii töötasu kui ka lõpparve, mh lahkumishüvitis. Väljamaksete tegemisel ei rikkunud kostja äriseadustikku ega hea usu põhimõtet. Alates 1. juunist 2006 oli kostja töötasu 13 000 krooni kuus. Kuna hageja majanduslik olukord oli alates 2009. a suvest raske, jättis kostja kulutuste vähendamise eesmärgil endale 2010. aastal iga kuu välja maksmata 1000 krooni. Pooled ei olnud kostja töötasu kokkuleppel vähendanud, selle kohta ei ole juhatuse otsust ega töölepingu muudatust. Kostja ei ole töötasu vähendamist tunnistanud. Kuna kostjal oli hageja juhatuse liikmena volitus maksta töötasu, arvutatigi talle tema nõusolekul iga kuu kokkulepitust vähem töötasu. Töölepingu lõppemisel oli kostjal õigus saada ka 2010. aastal vähem saadud töötasu. Hageja esitatud töötasuarvestus ja majandusaasta aruanne ei tõenda kostja töötasu muutmise kokkulepet ja töötasu suurust. Töötasu muudatuseks ei ole asjaolu, et hageja teine juhatuse liige aktsepteeris kostjale vähendatud töötasu maksmist.
Pooled olid sõlminud nii kirjaliku töölepingu kui ka suulise käsunduslepingu. Töölepingu p-s 4.5 leppisid pooled kokku, et hageja maksab kostjale lahkumishüvitiseks kuue kuu töötasu. Töölepingus ei ole märgitud hüvitise maksmise tingimusi, kuid kokkulepe ei ole vastuolus seaduse sisu ja mõttega. Lepingu sõlmimisel nägid nii hageja kui ka kostja ette, et hüvitist makstakse sõltumata lepingu lõppemise alusest. Töölepingust ega seadusest ei tulene, et lahkumishüvitist makstakse üksnes juhul, kui töölepingu ütleb üles hageja. Kuigi kostja esitatud töölepingu ülesütlemise avalduses ei ole ülesütlemise alust märgitud, oli selleks TLS § 91 lg-s 1 sätestatud mõjuv põhjus. Ülesütlemise alusena töölepingusse märgitud TLS § 85 lg 1 on vale.
3. Harju Maakohus jättis 8. juuni 2012. a otsusega hagi rahuldamata ja menetluskulud hageja kanda.
Maakohtu otsuse kohaselt asus kostja 1. novembril 2003 sõlmitud töölepingu alusel hageja juures tööle direktori ametikohal. Töölepingu p 4.2 järgi oli kostja töötasu 10 000 krooni kuus. Töölepingu p 4.5 kohaselt on kostjale ettenähtud lahkumishüvitis kuue kuu töötasu suuruses määras. Pooled muutsid 1. juunil 2006 töölepingu p 4.2, suurendades töötasu 13 000 kroonini. 10. novembril 2003 valiti kostja hageja juhatuse liikmeks. Ajavahemikul 12. juuni 2009 kuni 22. oktoober 2010 oli kostja ainus hageja juhatuse liige, 22. oktoobrist 2010 kuni 18. veebruarini 2011 oli hageja üks kahest juhatuse liikmest. 1. veebruaril 2011 esitas kostja hagejale töölepingu erakorralise ülesütlemise avalduse, milles palus lepingu lõpetada 4. veebruarist 2011 põhjendusel, et tal ei ole võimalik täita tööülesandeid hageja enamusosaniku ja teise juhatuse liikmega tekkinud lahkhelide tõttu. Kostja maksis 1. veebruaril 2011 endale töölepingu lõpetamisel hüvitisena välja töölepingus kokkulepitud kuue kuu töötasu suuruse lahkumishüvitise (78 000 krooni) ja 2010. a-l iga kuu 1000 krooni vähem arvutatud ja maksmata töötasu (12 000 krooni). Hageja nõuab kostjalt lahkumishüvitise ja enam makstud töötasu, s.o kokku 4447 euro 6 sendi tagastamist.
Tähelepanuta tuleb jätta kostja väide, et hageja lõpetas töölepingu valesti TLS § 85 lg 1 alusel. Kostja ei vaidlustanud töölepingu lõpetamist individuaalse töövaidluse lahendamise seaduse (ITVS) § 6 lg-s 2 ettenähtud tähtaja jooksul.
Kostja oli hageja juhatuse liikmena pädev otsustama töötasude suuruse üle. Kostja nõusolekul arvutati talle töölepingu p-des 8 ja 4.2 kokkulepitud töötasust 2010. a-l iga kuu 1000 krooni vähem. Töölepingu lõppemisel oli kostjal õigus saada 2010. a-l vähem saadud töötasu, s.o kokku 12 000 krooni. Hageja esitatud dokument kostja töötasu suuruse kohta tõendab kostjale 2010. a-l tegelikult arvutatud töötasu, mitte töölepingus kokkulepitud töötasu suurust. See tõend ei asenda töötasu suuruse muutmise kokkulepet. Kuivõrd kostja korraldusel arvutas hageja raamatupidaja talle 2010. a-l iga kuu töötasu 12 000 krooni ja maksis selle ka välja, ei saanud vähem arvutatud ja makstud töötasud raamatupidamisdokumentides kajastuda. Tõendatud ei ole, et kostja töötasu vähendati kooskõlas TLS §-ga 12 poolte kokkuleppel või hageja osanike või juhatuse otsusega.
Hageja põhikirja, kostja töölepingu ega hageja ühegi osanike otsusega ei piiratud kostja kui juhatuse liikme õigusi rahaliste väljamaksete suuruse osas. Seega ei kuritarvitanud kostja oma õigusi, kui maksis töölepingu lõppemisel endale töölepingus kokkulepitud töötasu ja hüvitise.
Töölepingu p 4.5 ei sisalda lahkumishüvitise maksmiseks mingeid piiranguid. Kostja vande all antud seletusega on tõendatud, et töölepingu sõlmimisel oli tema üheks tingimuseks, et töölepingu lõppemisel makstakse talle kuue kuu töötasu suurune lahkumishüvitis, kuna sellisel ametikohal võivad ettevõtte juhtide vahel tekkida kergesti erimeelsused ja lahkhelid. Seega oli töölepingu p 4.5 ja võlaõigusseaduse (VÕS) § 29 lg 1 alusel poolte tegelik ühine tahe maksta kostjale töösuhte lõppemisel kuue kuu töötasu suurune lahkumishüvitis. Kostja ei ole lahkumishüvitise maksmisel rikkunud äriseadustikku ega käitunud hea usu põhimõtte vastaselt.
4. Hageja palus apellatsioonkaebuses maakohtu otsuse tühistada ja teha uue otsuse, millega mõista kostjalt hageja kasuks välja 5752 eurot 5 senti.
Hageja arvates tõlgendas maakohus valesti võlaõigusseaduse VÕS § 29 lg-t 1 ning ei arvestanud Riigikohtu praktikaga. Töölepingu sõlmimisel ei olnud poolte eesmärgiks ja tahteks maksta kostjale lahkumishüvitist sõltumata töösuhte lõppemise asjaoludest. Kostjal oleks olnud õigus saada hüvitist siis, kui töösuhe oleks lõppenud hageja algatusel. Ülesütlemise aluseks oli kostja enda otsus. Maakohus hindas valesti juhatuse liikme volitusi rahaliste väljamaksete tegemisel. Kostja ületas juhatuse liikme otsustuspädevust, kuna kõigi töötasudega seotud küsimuste otsustamise pädevus on hageja osanike koosolekul või juhatusel.
5. Kostja vaidles apellatsioonkaebusele vastu.
6. Tallinna Ringkonnakohus tühistas 12. oktoobri 2012. a otsusega maakohtu otsuse ja tegi uue otsuse, millega rahuldas hagi, mõistes kostjalt hageja kasuks välja 4447 eurot 6 senti. Ringkonnakohus jättis kõigist menetluskuludest 77,3% kostja ja 22,7% hageja kanda.
Ringkonnakohtu otsuse kohaselt ei vaidle pooled selle üle, et nad sõlmisid 1. novembril 2003 töölepingu, mille alusel asus kostja hageja juures tööle direktorina töötasuga 10 000 krooni kuus. Töölepingu p 4.5 on sõnastatud järgmiselt: „Töötajale on ette nähtud lahkumiskompensatsioon 6 (kuue) kuu palga ulatuses." 10. novembril 2003 valiti kostja hageja juhatuse liikmeks. Juhatuse liikmeks saamisel ei sõlmitud kostjaga uut kirjalikku lepingut ning juhatuse liikme tasu talle ei makstud. 1. juunil 2006 muutsid pooled töölepingu p 4.2, suurendades kostja töötasu 13 000 kroonini kuus. 1. veebruaril 2011 esitas kostja hagejale avalduse, millega ütles töölepingu erakorraliselt üles alates 4. veebruarist 2011. Samal päeval kandis kostja hageja juhatuse liikmena kostja kontolt oma pangakontole lahkumishüvitise ja 2010. a-l vähem saadud töötasu, s.o ilma tulumaksuta kokku 4447 eurot 6 senti.
Pooled on pidanud nendevahelist õigussuhet töösuhteks. Maakohus kvalifitseeriski poolte õigussuhte töösuhteks. Pooled ei ole menetluses esile toonud faktilisi asjaolusid, mille põhjal saaks ringkonnakohus kvalifitseerida õigussuhte üksnes käsundina. Kuigi direktori ülesanded langevad eelduslikult suures osas kokku juhatuse liikme ülesannetega, ei ole välistatud, et mõlemaid ülesandeid täidab samal ajal üks isik. Apellatsioonikohtu istungil jäid mõlemad pooled selle juurde, et kostja tegi väljamakseid töösuhtes.
Pooled ei ole vaidlustanud maakohtu tuvastatud asjaolu, et vaidlusalune tööleping lõppes TLS § 85 lg 1 alusel kostja korralise ülesütlemisega. Enne 1. juulit 2009 kehtinud töölepingu seadus ei näinud ette hüvitise maksmist töötajale, kui tööleping lõpetatakse töötaja soovil. Samas ei keelanud seadus leppida pooltel kokku töölepingu lõpetamises seadusega ettenähtust soodsamatel tingimustel. TLS § 14 lg-s 1 sätestati, et töötajale seaduse või haldusaktiga antud õigusi võib laiendada kollektiiv- ja töölepinguga, samuti tööandja ühepoolse otsusega.
Riigikohus on tsiviilasjas nr 3-2-1-86-98 tehtud otsuses leidnud, et töötaja õiguste laiendamine ei või olla vastuolus seadusega, ning et kokkulepe, mille kohaselt töötaja suval töölepingu lõpetamisel tööandja kohustub maksma kompensatsiooni, on vastolus töölepingu seaduse mõttega. Riigikohus on varem leidnud ka seda, et kui selliselt on kokku lepitud, on töötajal õigus töölepingu lõpetamisel saada seaduses ettenähtust suuremat hüvitist (otsused tsiviilasjades nr 3-2-1-151-00 ja nr 3-2-1-155-00), st lahkumise puhuks seaduses ette nähtud hüvitise maksmise aluse olemasolul saab hüvitise määra kokkuleppega suurendada. Tsiviilasjas nr 3-2-1-55-01 tehtud otsuses on Riigikohus märkinud, et töölepingu seadus ei keela pooltel kokku leppida töölepingu lõpetamises seadusega ettenähtust soodsamatel tingimustel, kuid sellisel juhul tuleb töölepingus ette näha, milline töölepingu lõpetamise alus annab õiguse kokkulepitud soodustusele.
Kostjaga sõlmitud tööleping ei sisalda töölepingu lõpetamise aluseid, mille korral on kostjal õigus saada lahkumishüvitist. Kostja ei ole tõendanud oma väidet, et pooled leppisid töölepingu sõlmimisel hüvitise maksmises kokku selleks, et märkida ära kostja tööpanus tegevdirektorina, ka siis, kui tööleping lõpetatakse kostja algatusel. Kostja väide ei ole ka eluliselt usutav, sest enne tema tööle asumist ei olnud teada, milline on tema tööpanus tegevdirektorina, sh kui kaua ta selles ametis töötab. Seega ei anna töölepingu p 4.5 kostjale õigust saada lahkumishüvitist, kui kostja lahkub töölt omal soovil. Eelneva tõttu tuleb kostjalt hageja kasuks välja mõista lahkumishüvitis ja töötasu, s.o kokku 4447 eurot 6 senti. Kuna hageja nõue tuleb rahuldada, ei ole otsuses vaja käsitleda asjaolusid, mis on seotud kostja väidetavalt vähem saadud töötasu arvel endale tehtud väljamaksetega.
7. Kostja palub kassatsioonkaebuses ringkonnakohtu otsuse tühistada ja jätta jõusse maakohtu otsuse.
Kassatsioonkaebuse kohaselt leidis ringkonnakohus valesti, et töölepingu p 4.5 tuleb tõlgendada enne 1. juulit 2009 kehtinud töölepingu seaduse järgi, ning jättis tähelepanuta alates sellest kuupäevast kehtiva töölepingu seaduse põhimõtted. Alates 1. juulist 2009 kehtiv töölepingu seadus võimaldab sõlmida töötajale soodsamaid kokkuleppeid. Apellatsioonikohus leidis Riigikohtu vananenud praktika alusel ekslikult, et pooled ei või leppida töölepingus kokku tööandja kohustuses maksta lahkumishüvitist mis tahes töölepingu lõppemise põhjuse korral. Ringkonnakohus ei analüüsinud, milline oli poolte ühine tegelik tahe töölepingu p 4.5 sõlmimisel, ja jättis sellekohased tõendid hindamata. Kostja vande all antud ütlustega on tõendatud, et poolte ühine tahe oli maksta kostjale lahkumishüvitist ka juhul, kui tööleping lõpeb tema enda algatusel. Hageja ei ole vastupidist tõendanud. Lisaks ei põhjendanud ringkonnakohus, miks tuleb rahuldada hageja enamsaadud töötasu tagastamise nõue.
8. Hageja palub jätta kassatsioonkaebuse rahuldamata.
Ringkonnakohus kohaldas TLS § 131 lg 2 alusel õigesti enne 1. juulit 2009 kehtinud töölepingu seadust. Nii varasem kui ka praegu kehtiv töölepingu seadus võimaldab pooltel sõlmida seaduses sätestatust töötajale soodsamaid kokkuleppeid. Kostjal ei ole õigust saada lahkumishüvitist, kuna pooled ei leppinud kokku, millistel juhtudel lahkumishüvitist makstakse. Kuna poolte ühine tahe ei ole tõendatud, tuleb lahkumishüvitise maksmise tingimust tõlgendada kooskõlas VÕS § 29 lg-ga 4. Kuivõrd seadus ei eelda, et poolte kokkulepitud lahkumishüvitis tuleb maksta sõltumata töölepingu lõpetamise alusest, tuleb töölepingu p 4.5 sisustamisel lähtuda eelkõige mõistlikkuse ja hea usu põhimõttest ning lepingu olemusest ja eesmärgist. Ringkonnakohus rikkus töötasu väljamõistmisel kohustust otsust põhjendada, kuid see asjaolu ei anna alust jätta selles osas jõusse maakohtu otsust. Kostjal ei olnud alust endale töölepingu lõppemisel töötasu välja maksta.
9. Kolleegium leiab, et ringkonnakohtu otsus tuleb TsMS § 691 p 2 ning § 692 lg 1 p-de 1 ja 2 alusel tühistada materiaalõiguse normi väära kohaldamise ja menetlusõiguse normi olulise rikkumise tõttu. Asi tuleb saata uueks läbivaatamiseks samale ringkonnakohtule. Kassatsioonkaebus tuleb rahuldada osaliselt.
10. Pooled ei vaidle kassatsiooniastmes selle üle, et nad olid sõlminud töölepingu, mis lõppes kostjapoolse ülesütlemisega. Samuti ei vaidle pooled selle üle, et töölepingu ülesütlemisel maksis kostja endale hageja juhatuse liikmena lahkumishüvitist ja töösuhte ajal vähem makstud töötasu. Pooled vaidlevad selle üle, kas kostjal oli õigus saada hagejalt lahkumishüvitist ja saamata jäänud töötasu. Maakohus leidis, et kostjal on õigus saada lahkumishüvitist vaatamata sellele, et tööleping lõppes tema enda algatusel. Samuti leidis maakohus, et kostjal on õigus saada vähem makstud töötasu, kuna töötasu vähendamise kokkulepe ega hageja osanike või juhatuse otsuse olemasolu ei ole tõendatud. Ringkonnakohtu otsuse kohaselt ei olnud kostjal õigust lahkumishüvitist saada, kuna tööleping lõppes tema enda algatusel. Ringkonnakohus leidis ka seda, et kostja peab tagastama hagejale enam saadud töötasu.
11. Kolleegium nõustub ringkonnakohtuga selles, et TLS § 131 lg 2 alusel tuleb töölepingu p-s 4.5 sätestatud lahkumishüvitise maksmise kokkulepet tõlgendada enne 1. juulit 2009 kehtinud töölepingu seaduse alusel. Asjaolu, et lahkumishüvitis maksti pärast 1. juulit 2009, ei anna alust tõlgendada töölepingut alates 1. juulist 2009 kehtiva töölepingu seaduse järgi.
12. Enne 1. juulit 2009 kehtinud TLS § 14 lg 1 järgi võib töötajale seaduse või haldusaktiga antud õigusi laiendada kollektiiv- ja töölepinguga, samuti tööandja ühepoolse otsusega. Kolleegium on varasemas praktikas selgitanud, et TLS § 14 lg-s 1 sätestatut tuleb mõista nii, et töötajale võib anda rohkem õigusi, kui on antud seaduse või haldusaktiga, kuid töötaja õiguste laiendamine ei või olla vastuolus seadusega. Töölepingu lõpetamine töötaja algatusel (enne 1. juulit 2009 kehtinud TLS § 79 lg 1) sõltub ainult töötaja suvast, mille põhjust ta ei pea avaldama. Töötajal on seaduse järgi õigus teatada tööandjale vähemalt üks kuu ette ja selle tähtaja möödumisel tööleping lõpetada. Kokkulepe, millega tööandja kohustub töötaja algatusel töölepingu lõpetamisel maksma hüvitist, on vastuolus töölepingu seaduse mõttega (vt Riigikohtu tsiviilkolleegiumi 10. septembri 1998. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-86-98). Lisaks on kolleegium varem leidnud, et töölepingu lõpetamiseks seadusega ettenähtust soodsamatel tingimustel tuleb töölepingus ette näha, milline töölepingu lõpetamise alus annab õiguse kokkulepitud soodustusele (Riigikohtu tsiviilkolleegiumi 22. juuni 2001. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-55-01).
Ringkonnakohus jättis tähelepanuta, et alates 1. juulist 2002 kohaldub töölepingule lisaks töölepingu seadusele ka võlaõigusseaduse üldosas sätestatu (VÕS § 1 lg 1). Seega kehtib töösuhetes mh VÕS § 6 lg 2, mille järgi ei kohaldata võlasuhtele mh tehingust tulenevat, kui see oleks hea usu põhimõttest lähtuvalt vastuvõtmatu. Sellest järeldub, et poolte kokkulepet lahkumishüvitise maksmise kohta ei kohaldata, kui see kokkulepe on vastuolus hea usu põhimõttega. Hea usu põhimõttega võib olla vastuolus näiteks kokkulepe, mille järgi makstakse töötajale lahkumishüvitist, kui tööleping lõpetatakse töötaja töökohustuste rikkumise, usalduse kaotuse või töötajast tuleneva muu sarnase põhjuse tõttu (vt ka nt otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-55-01). Selliseid asjaolusid ei ole pooled esile toonud ega kohtud tuvastanud.
Kolleegium leiab ka seda, et lahkumishüvitise maksmist ei välista ainuüksi asjaolu, et töölepingus ei ole sätestatud, milline töölepingu lõpetamise alus annab õiguse hüvitist saada. Kui töölepingus ei ole määratud, millisel lepingu lõpetamise alusel on töötajal õigus lahkumishüvitist saada, tuleb töölepingut tõlgendada kooskõlas VÕS §-s 29 sätestatuga. Maakohus on nii hea usu põhimõtet kui ka VÕS § 29 kohaldanud. Ringkonnakohus ei ole põhjendanud, miks tuleb töölepingut teist moodi tõlgendada.
13. Vaatamata sellele, et ringkonnakohus tühistas maakohtu otsuse ja tegi uue otsuse ka osas, millega rahuldati hageja töötasu tagastamise nõue, ei ole ringkonnakohus võtnud otsuses seisukohta ühegi poolte maakohtu menetluses esitatud väite ja vastuväite kohta. Samuti ei ole ringkonnakohus vastanud sellekohastele apellatsioonkaebuse väidetele. Seega on ringkonnakohus rikkunud TsMS § 654 lg-s 5 ja § 442 lg-s 8 sätestatut.
Kuna Riigikohus on TsMS § 688 lg-te 3–5 järgi seotud alama astme kohtu otsusega tuvastatud asjaoludega ning ise asjaolusid ei tuvasta ja tõendeid ei hinda, ei ole kolleegiumil võimalik hageja töötasu tagastamise nõude kohta põhjendatud seisukohta võtta. Kuivõrd selle nõude rahuldamisest sõltub ka see, kas lahkumishüvitise tagastamise nõue tuleb osaliselt rahuldada, tuleb asi tervikuna saata uueks läbivaatamiseks ringkonnakohtule. TsMS § 693 lg 2 kohaselt on Riigikohtu otsuses esitatud seisukohad õigusnormi tõlgendamisel ja kohaldamisel ringkonnakohtule kohustuslikud.
14. Menetluskulude jaotuse otsustab TsMS § 173 lg 3 teise lause järgi ringkonnakohus asja uuel läbivaatamisel sõltuvalt selle tulemustest.
15. Kassatsioonkaebuse rahuldamise tõttu tuleb tasutud kautsjon TsMS § 149 lg 4 esimese lause alusel tagastada. Kostja on kooskõlas TsMS § 149 lg-ga 8 palunud tagastada kautsjoni isikule, kes selle tasus.
Ants Kull, Lea Laarmaa, Jaak Luik

matches:
§ 91
§ 85
§ 85
§ 6
§ 29
§ 29
§ 85
§ 14
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 131
§ 29
§ 691
§ 692
§ 131
§ 14
§ 14
§ 79
§ 1
§ 6
§ 29
§ 654
§ 442
Riigikohus
§ 688
§ 693
§ 173
§ 149
§ 149


Töö kõrvalt koolis: kas on õigus õppepuhkusele? 1.osa | Andras - Eesti täiskasvanute koolitajate assotsiatsioon
Töö kõrvalt koolis: kas on õigus õppepuhkusele? 1.osa
Peatselt algavad koolides nii lõpu- kui ka sisseastumiseksamid. Paljud nende tegijatest käivad tööl. Millised on töötava inimese õigused eksa- mite ajal, selgitab haridus- ja teadusministeeriumi jurist Kati Uusmaa.
Kati Uusmaa
Esmalt töötava inimese õigused sisseastumiseksamite tegemisel.
Töölepinguseaduse (TLS) § 67 lõike 2 kohaselt on töötajal õigus saada sisseastumiseksamite tegemiseks tasus- tamata ehk nn palgata puhkust. Avaliku teenistuse seaduse § 45 lõikega 1 laiendatakse sama õigust ka avalikele teenistujatele.
Tasustamata puhkuse saamiseks peab töötaja töö- andjat sellest soovist teavitama. TLS § 69 lõike 3 kohaselt tuleb tööandjale puhkuse kasutamisest vähemalt 14 kalendripäeva ette teatada. Teade peab olema kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis (st teatada või taotleda saab ka nt e-posti teel). Kui sisseastumiseksamite tegemiseks vajalik ajavahemik on puhkuste ajakava koostamise hetkeks teada, võib sellega seotud puhkuse kanda ka puhkuste aja- kavasse. Sel juhul pole puhkuse kasutamisest vaja eraldi ette teatada.
TLS-is rohkem tingimusi tasustamata puhkuse võtmiseks välja toodud pole, kuid töötajal võib tekkida vajadus tõendada tööandjale oma plaani sisseastumiseksa- meid teha. Selleks võivad sobida erinevad tõendid. Kohane on näiteks teatis õppe- asutusest, mis sisaldab kinnitust, et töötaja on esitanud avalduse õppeasutusse astumiseks, ning sisseastumiseksamite ajakava. Kui töötaja aga soovib sooritada sisseastumiseksamina riigieksamit, saab tõendada, et valitud õppekaval õppima asumiseks on riigieksam vajalik (kas või asjakohase väljavõttega õppeasutuse veebist) ning esitada teatise, et töötaja on riiklikule eksami- ja kvalifikatsiooni- keskusele esitanud avalduse riigieksamite sooritamiseks.
Töötava inimese õigused õppeasutuse lõpetamiseks
Täiskasvanute koolituse seaduse (TäKS) § 8 lõike 2 kohaselt antakse töötajale või avalikule teenistujale koolituses osalemiseks kalendriaasta jooksul kokku 30 kalendripäeva õppepuhkust. TäKS-i § 8 lõike 2 kohaselt makstakse neist 20 kalendripäeva eest keskmist töötasu, kui tegemist on tasemekoolituse või tööalase koolitusega. Ülejäänud kümne kalendripäeva eest tööandjal kohustust tasu maksta ei ole.
Lisaks viidatud 20 kalendripäevale on töötajal TäKS-i § 8 lõike 4 kohaselt õigus võtta 15 kalendripäeva õppepuhkust tasemekoolituse lõpetamiseks. Selle eest makstakse tasu töötasu alammäära ulatuses.
Tasemekoolituse lõpetamiseks on võimalik kasutada nii TäKS-i § 8 lõike 2 alusel antavat n-ö tavalist õppepuhkust kui ka TäKS-i § 8 lõike 4 alusel antavat lõpetamiseks mõeldud täiendavat õppepuhkust. Oluline on tööandjale õppepuhkuse taotlemisel selgelt väljendada, millisel alusel õppepuhkust võtta soovitakse.
Haridus- ja teadusministeerium on seisukohal, et kuivõrd koolitust on võimalik lõpetada ainult ühe korra, on ka TäKS-i § 8 lõike 4 alusel antavat, tasemekoolituse lõpetamiseks mõeldud täiendavat õppepuhkust tööandjal kohustus anda ainult ühe korra. Ülejäänud õppepuhkuse võtmine aga pole õppekava nominaalkestusega piiratud.
Õppepuhkuse taotlemiseks peab töötaja esitama tööandjale koolitusasutuse tõendi, millelt peab selguma, et töötaja osaleb tasemekoolituses (ehk omandab põhiharidust, keskharidust või kõrgharidust või õpib mõnel kutseõppe õppekaval). Selles võib, kuid ei pea sisalduma viide kooli lõpetamisele. Kui töötaja plaanib kasutada tasemekoolituse lõpetamiseks ette nähtud täiendavat õppepuhkust TäKS-i § 8 lõike 4 alusel, siis peab tõendilt selguma, et töötaja hakkab tasemekoolitust tõepoolest lõpetama.
Ka õppepuhkuse võtmisel tuleb silmas pidada, et kui õppepuhkus ei ole kantud puhkuste ajakavasse, tuleb selle võtmisest tööandjale 14 kalendripäeva ette teatada, tehes seda kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis.
Järgmises Õpitrepis kirjutame eksamisessiooni ja töö ühitamisest.
•• Tasemekoolituses või tööalases koolituses osalev töötav inimene võib saada
kalendriaasta jooksul 30 päeva õppepuhkust.
•• Sellest 20 kalendripäeva eest saab töötaja keskmist töötasu, ülejäänud 10 päe-
va eest pole tööandjal kohustust maksta.
•• Lisaks on õppeasutuse lõpetamisel õigus võtta veel 15 päeva õppepuhkust, selle
aja eest maksab tööandja riigis kehtivat alampalka.
•• Sisseastumiseksami(te) ajaks on õigus võtta n-ö palgata puhkust.
•• Õppepuhkusele või sisseastumise ajaks puhkusele jäämisest tuleb ette teatada
vähemalt 14 kalendripäeva.
•• Tasemekoolitus: põhi-, kesk- või kõrghariduse omandamine, õppimine kutse-
õppe õppekaval.
Allikad: TLS, TäKS


Kohanemisprogramm – Riigi Teataja
Kohanemisprogramm - sisukord
§ 3 Kohanemisprogrammi eesmärk
2 KOHANEMISPROGRAMMIS OSALEMA SUUNAMINE JA SUUNAMISEST TEAVITAMISE KORD
§ 4 Kohanemisprogrammis osalema suunamine
3 KOHANEMISPROGRAMMI SISU JA SELLES OSALEMINE
§ 6 Kohanemisprogrammi sisu ja maht
§ 7 Kohanemisprogrammis osalemine
§ 8 Täiendavate moodulite valimine
§ 9 Kohanemisprogrammi moodulite ja keeleõppe läbimise tõendamine
RT I, 27.05.2015, 3
Vastu võetud 13.08.2014 nr 34
RT I, 22.08.2014, 5
22.05.2015 RT I, 27.05.2015, 2 01.08.2015
Määrus kehtestatakse välismaalaste seaduse § 2231 lõike 1, Euroopa Liidu kodaniku seaduse § 491 lõike 2 ning välismaalasele rahvusvahelise kaitse andmise seaduse § 471 lõike 2 alusel.
[RT I, 27.05.2015, 2 - jõust. 01.08.2015]
Käesoleva määrusega kehtestatakse välismaalase, Euroopa Liidu kodaniku ja tema perekonnaliikme kohanemisprogramm, kohanemisprogrammis osalemise tingimused ning kohanemisprogrammis osalemisse suunamise kord.
(1) Uussisserändaja käesoleva määruse tähenduses on vähem kui viis aastat Eestis seaduslikult elanud:
1) välismaalane, kellele on antud Eesti tähtajaline elamisluba välismaalaste seaduses või välismaalasele rahvusvahelise kaitse andmise seaduses sätestatud alusel;
2) Euroopa Liidu kodanik, kes on omandanud Eestis tähtajalise elamisõiguse Euroopa Liidu kodaniku seaduses sätestatud alusel;
3) Euroopa Liidu kodaniku perekonnaliige, kellele on antud Eestis tähtajaline elamisõigus Euroopa Liidu kodaniku seaduses sätestatud alusel.
(2) Kohanemisprogramm käesoleva määruse tähenduses on tegevuskava uussisserändaja Eestis kohanemise toetamiseks ning see sisaldab käesolevas määruses sätestatud kohanemisprogrammi koolitusmooduleid ja algtasemel eesti keele õpet.
§ 3. Kohanemisprogrammi eesmärk
Kohanemisprogrammi eesmärk on uussisserändajate rändeprotsessi ja hilisema lõimumise toetamine, tagades neile teadmised riigi ning ühiskonna toimimise, igapäevase eluolu, töö, õppimise ja perekonnaga seotud teemadel ning soodustades neil eesti keele oskuse omandamist.
2. peatükk KOHANEMISPROGRAMMIS OSALEMA SUUNAMINE JA SUUNAMISEST TEAVITAMISE KORD
§ 4. Kohanemisprogrammis osalema suunamine
(1) Politsei- ja Piirivalveamet suunab kohanemisprogrammis osalema vähem kui viis aastat Eestis seaduslikult elanud:
1) välismaalase, kellele on antud Eesti tähtajaline elamisluba;
2) Euroopa Liidu kodaniku, kes on omandanud Eestis tähtajalise elamisõiguse ning kellele on välja antud isikutunnistus;
3) Euroopa Liidu kodaniku perekonnaliikme, kellele on antud Eestis tähtajaline elamisõigus.
(2) Politsei- ja Piirivalveamet suunab käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud isiku osalema kohanemisprogrammis, kui isikule on antud Eesti tähtajaline elamisluba või isik on omandanud või talle on antud Eestis tähtajaline elamisõigus pärast 2015. aasta 1. augustit.
(3) Kui käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud isikule on antud Eesti tähtajaline elamisluba või isik on omandanud või talle on antud Eestis tähtajaline elamisõigus enne 2015. aasta 1. augustit, suunab Politsei- ja Piirivalveamet isiku osalema kohanemisprogrammis isiku soovil.
(4) Kui välismaalane ei ole tähtajalise elamisloa andmisest arvates osalenud kohanemisprogrammis, suunab Politsei- ja Piirivalveamet välismaalase osalema kohanemisprogrammis tähtajalise elamisloa pikendamisel, arvestades käesoleva paragrahvi lõigetes 2 ja 3 sätestatut.
(41) Kui Euroopa Liidu kodaniku perekonnaliige ei ole talle tähtajalise elamisõiguse andmisest arvates kohanemisprogrammis osalenud, suunab Politsei- ja Piirivalveamet Euroopa Liidu kodaniku perekonnaliikme osalema kohanemisprogrammis tähtajalise elamisõiguse pikendamisel, arvestades käesoleva paragrahvi lõigetes 2 ja 3 sätestatut.
(5) Politsei- ja Piirivalveamet ei suuna alla seitsmeaastast uussisserändajat osalema kohanemisprogrammis, kui tema seaduslik esindaja esitab sellekohase sooviavalduse.
Politsei- ja Piirivalveamet teavitab isikut kohanemisprogrammis osalema suunamisest ja kohanemisprogrammi koolitusele registreerimise võimalusest, kui:
1) välismaalasele tehakse teatavaks otsus tähtajalise elamisloa andmise või pikendamise kohta;
2) Euroopa Liidu kodanikule edastatakse teavitus isikutunnistuse välja andmise või väljastamise kohta;
3) Euroopa Liidu kodaniku perekonnaliikmele tehakse teatavaks otsus tähtajalise elamisõiguse andmise või pikendamise kohta.
3. peatükk KOHANEMISPROGRAMMI SISU JA SELLES OSALEMINE
§ 6. Kohanemisprogrammi sisu ja maht
(1) Kohanemisprogramm sisaldab baasmoodulit (lisa 1), keeleõpet ning järgmisi teemamooduleid:
1) töö- ja ettevõtlus (lisa 2);
2) õppimine (lisa 3);
3) teadus (lisa 4);
4) perekond (lisa 5);
5) rahvusvaheline kaitse (lisa 6);
6) lapsed ja noored (lisa 7).
(2) Kohanemisprogrammi eesmärk on, et isik vastab tema poolt läbitud mooduli üldpädevusnõuetele vastavalt käesoleva määruse lisadele 1-7.
(3) Keeleõppe eesmärk on, et isik omandab eesti keele oskuse, mis vastab keeleseaduse lisas 1 sätestatud keeleoskustaseme A1 kirjeldusele.
(4) Kohanemisprogrammi moodulite eeldatav maht on sätestatud vastavalt käesoleva määruse lisades 1–7.
(5) Keeleõppe eeldatav maht on 80 akadeemilist tundi.
§ 7. Kohanemisprogrammis osalemine
(1) Uussisserändaja läbib baasmooduli ning keeleõppe, kui käesolevas paragrahvis ei ole sätestatud teisiti.
(2) Uussisserändaja, kes on saanud tähtajalise elamisloa välismaalasele rahvusvahelise kaitse andmise seaduses sätestatud alusel, läbib baasmooduli, teemamooduli „Rahvusvaheline kaitse“ ning käesoleva määrusega sätestatud keeleõppe asemel eesti keele õppe vastavalt välismaalasele rahvusvahelise kaitse andmise seaduse § 73 lõike 4 punktis 3 sätestatule.
(3) Alla 15-aastane uussisserändaja läbib teemamooduli „Lapsed ja noored“.
(4) Alla 15-aastane uussisserändaja, kes on saanud Eesti tähtajalise elamisloa välismaalasele rahvusvahelise kaitse andmise seaduses sätestatud alusel, läbib teemamooduli „Lapsed ja noored“ ning käesoleva määrusega sätestatud keeleõppe asemel eesti keele õppe vastavalt välismaalasele rahvusvahelise kaitse andmise seaduse § 73 lõike 4 punktis 3 sätestatule.
(5) Isikul puudub õigus osaleda moodulis või keeleõppes, mille ta on juba läbinud.
(6) Isik, kes ei ole terviseseisundi või puude tõttu suuteline iseseisvalt toime tulema, võib läbida kohanemisprogrammi enda valitud osas ja mahus.
§ 8. Täiendavate moodulite valimine
(1) Uussisserändaja võib lisaks käesoleva määruse § 7 lõigetes 1 ja 2 sätestatule läbida enda valikul käesoleva määruse § 6 lõike 1 punktides 1–4 nimetatud teemamoodulid.
(2) Seitsme- kuni 15-aastane uussisserändaja võib lisaks käesoleva määruse § 7 lõikes 3 sätestatule läbida enda valikul baasmooduli, keeleõppe ning käesoleva määruse § 6 lõike 1 punktides 1–4 nimetatud teemamoodulid.
(3) Seitsme- kuni 15-aastane uussisserändaja, kes on saanud Eesti tähtajalise elamisloa välismaalasele rahvusvahelise kaitse andmise seaduses sätestatud alusel, võib lisaks käesoleva määruse § 7 lõikes 4 sätestatule läbida enda valikul baasmooduli ning käesoleva määruse § 6 lõike 1 punktides 1–5 nimetatud teemamoodulid.
(4) 15- kuni 18-aastane uussisserändaja võib lisaks käesoleva määruse § 7 lõigetes 1 ja 2 ning § 8 lõikes 1 sätestatule läbida enda valikul käesoleva määruse § 6 lõike 1 punktis 6 nimetatud teemamooduli.
§ 9. Kohanemisprogrammi moodulite ja keeleõppe läbimise tõendamine
Kohanemisprogrammi mooduli või keeleõppe läbimisel annab isik, kellega siseminister on kohanemisprogrammis sätestatud ülesande täitmiseks sõlminud tsiviilõigusliku või halduslepingu, uussisserändajale mooduli või keeleõppe läbimist tõendava tunnistuse digitaalselt või uussisserändaja soovil paberkandjal ning teavitab viivitamatult mooduli või keeleõppe läbimisest Politsei- ja Piirivalveametit.
Määrus jõustub 2015. aasta 1. augustil.
Lisa 1 Baasmoodul
Lisa 2 Töö ja ettevõtlus
Lisa 3 Õppimine
Lisa 4 Teadus
Lisa 5 Perekond
Lisa 6 Rahvusvaheline kaitse
Lisa 7 Lapsed ja noored


Maksumaksja portaal - Rahandusministeerium leidis kullaaugu üles. EML - 2009 > juuni/juuli (nr 6/7) - EML ajakiri MaksuMaksja
EML ajakiri MaksuMaksja > 2009 > juuni/juuli (nr 6/7) > Rahandusministeerium leidis kullaaugu üles. EML
Rahandusministeerium leidis kullaaugu üles. EML
Eelmise aasta sügisel kirjutasime sellest, milliste maksuriskidega tuleb arvestada võlgade tasumisel ja sissenõudmisel.[1] Muu hulgas sai hoiatatud ka, et kui kohtutäitur müüb võla katteks käibemaksukohustuslasest võlgniku vara, jagab ta kogu müügihinna, sealhulgas ka hinnas sisalduva käibemaksu, enda ja võlausaldajate vahel ning käibemaksu maksmine ja arve kirjutamine jäetakse võlgniku hooleks. Viitasime ka Euroopa direktiivis pakutud võimalusele kehtestada sellistes olukordades riigi maksunõude tagamiseks ostja pöördmaksukohustus. Sai ka viidatud ühele veelgi varasemale artiklile, milles oli juttu elatiselt tulumaksu kinnipidamisest ja sellest, et maksukorralduse seaduses on peidus üks paragrahv, mis paneb kohtutäiturid tema käsutuses oleva varaga seotud maksukohustuste täitmise eest vastutama.[2] Lõpus avaldasime lootust, et peagi on käes see aeg, kus maksuhaldur ja Rahandusministeerium need sätted üles leiavad ja tööle rakendavad.
Nüüd ongi see aeg saabunud. 11. märtsil saatis Rahandusministeerium Justiitsministeeriumile kaebekirja kohtutäiturite peale ning pakkus välja võimalusi, kuidas panna kohtutäiturid müüdud varalt käibemaksu maksma.
1. aprillil saatis Justiitsminister Rahandusministeeriumile järgmise vastuse:
Olete saatnud Justiitsministeeriumisse kirja, kus kirjeldate probleemi seoses võlgniku vara müügilt käibemaksu arvestamisega.
Kirjutate, et täitemenetluse käigus tuleb vara müümisel võlgnikul üldises korras müügi kohta väljastada arve, märkida sellele muu hulgas käibemaksusumma ning tasuda käibemaks riigieelarvesse. Praktikas juhtudel, mil võlgnike vastu suunatud nõuded on suuremad kui vara müügist saadav tulem, jaotavad kohtutäiturid Teie andmetel võlgniku vara müügilt saadava raha (sh käibemaks) sissenõudjate vahel ning võlgnikule kantakse vaid järelejäänud osa, mis ei pruugi olla piisav müügi arvel näidatud käibemaksu maksmiseks. Tekib olukord, kus sissenõudja saab kogu vara müügist saadud summa koos käibemaksuga, võlgnik ei ole võimeline täitma maksukohustust ning kauba ostja saab esitatud arve alusel arvel märgitud käibemaksusumma oma maksustamisele kuuluvalt käibelt arvestatud käibemaksust maha arvata.
Maksukorralduse seaduse § 8 lõike 5 järgi laieneb isiku seadusliku esindaja kohustus tagada esindatava maksuseadusest tulenevate rahaliste ja mitterahaliste kohustuste tähtaegne ning täielik täitmine ka kohtutäituritele. Juhul kui võlgnik on käibemaksukohustuslane, siis sellest sättest tulenevalt peaks kohtutäitur täitemenetluses tõepoolest käibemaksu tasumise eest hoolt kandma. Samas heidate ette, et täitemenetluse seadustikus puudub mehhanism selle kohustuse tagamiseks.
Viitate küll ka sellele, et teatud normid hetkel kehtivas õiguses seda küsimust reguleerivad. Leiate, et võlgniku poolt tasutav käibemaks on käsitletav täitekuludena, mida tuleb kanda esimeses järjekorras enne tulemi väljamaksmist võlausaldajatele. Täitemenetluse seadustiku § 137 lg 1 defineerib täitekulusid kui kohtutäituri ja sissenõudja või kolmanda isiku poolt pärast täitemenetluse alustamist täitemenetluseks tehtud vajalikke kulutusi ning sama sätte punkt 7 loetleb täitekuludena mh enampakkumise korraldamise kulud, sealhulgas ostuhinna tasumisega kaasnevad kulud. Vallasasjade müügist saadud tulemi jaotamise erisusi reguleeritakse täitemenetluse seadustiku §-ga 107 – selle kohaselt jaotuskava koostamisel ja tulemi jaotamisel arvatakse täitekulud jagatavast tulemist maha. Sama on sätestatud ka kinnisasja müügist ja sundvalitsemisest saadud tulemi jaoks täitemenetluse seadustiku § 174 lõikes 2.
Märgime, et meie hinnangul on kaheldav käibemaksu käsitlemine täitekuluna. Tegu ei ole täitemenetluse läbiviimiseks tehtud kulutustega, vaid maksuseadusest tuleneva maksuõiguskoosseisu realiseerimisega, mille juures tuleb kohtutäituritel arvestada maksuseadusi ehk siis maksukorralduse seadust ja käibemaksuseadust. Seadusega on kohtutäiturile pandud vastutus võõra maksuvõla eest ning reguleeritud on ka tema isiklik vastutus. Maksukorralduse seaduse § 40 sätestab, et kui vara valitseja (sellega viidatakse ilmselt ka sama seaduse § 8 lõikes 5 nimetatutele: „testamenditäitjale, pärandvara hooldajale, pärandvara hooldaja või testamenditäitja puudumise korral pärandvara vastu võtnud pärijale või pärandvara inventuuritegijale, kohtutäiturile, kinnisasja sundvalitsejale ja muudele isikutele, kellele on seadusest tulenevalt pandud maksukohustuslase vara valitsemise kohustus“) rikub tahtlikult või raskest hooletusest maksukorralduse seaduse §-s 8 nimetatud kohustusi, vastutab ta selle tõttu tekkinud maksuvõla eest solidaarselt maksukohustuslasega. Seega juhul, kui kohtutäitur ei arvesta müüdud varalt käibemaksu ja kannab kogu müügist laekunud raha üle võlausaldajatele, on maksuhalduril võimalik tasumata käibemaksu temalt sisse nõuda, tehes selleks maksukorralduse seaduse §-s 96 sätestatud vastutusotsuse.
Kokkuvõttes leiame, et hetkel ei ole niivõrd tegu puuduliku regulatsiooniga õigusaktides, kuivõrd ebaühtlase ja võimalik, et vale praktikaga kohtutäiturite tegevuses. Seda toetab ka asjaolu, et Teie kirjast nähtub, et käibemaksu arvestamisega ei ole alati probleeme. Justiitsministeerium kavatseb juhtida kõne all olevale probleemile kohtutäiturite tähelepanu ning selgitada neile nende kohustusi käibemaksu tasumise osas. Juhul kui olukord ei parane, võib kaaluda õigusaktide täpsustamist. Oleme valmis selles küsimuses jätkuvalt Teiega koostöö tegemiseks.
Selle kirja saatis Rahandusministeeriumi kantsler Tea Varrak omakorda edasi Maksu- ja Tolliametile koos järgmiste õpetussõnadega:
Rahandusministeerium pöördus Justiitsministeeriumi poole probleemiga täitemenetluse käigus käibemaksu tasumisest. Maksukorralduse seaduse § 8 kohaselt on kohtutäituril kohustus tagada käibemaksu tasumine riigieelarvesse, kuid täitemenetluse seadustikus puudub regulatsioon selle kohustuse realiseerimiseks. Justiitsministeerium oma vastuses selgitas, et kui vara müümisel jääb käibemaks riigieelarvesse laekumata, on maksuhalduril võimalik kohtutäiturilt käibemaks sisse nõuda vastavalt maksukorralduse seaduse § 96.
Tundub, et kohtutäitur on praegusel ajal ajakirjanduses populaarne tegelane ja uudised nende õnnestumistest ja ebaõnnestumistest paistavad lugejaid huvitavat. Igatahes jõudis Rahandusministeeriumi ja Justiitsministeeriumi kirjavahetus otsapidi ka ajakirjandusse.[3]
Omaette küsimus on aga selles, kas kohtutäiturit on ikka õige maksuvõlgade eest tagasiulatuvalt vastutama panna, kui alles 30. detsembril 2008 kirjutas Rahandusministeerium meile sõnaselgelt, et täitemenetluses müüdud varalt käibemaksu tasumise kohustus on ainult võlgnikul[4] ja 3. märtsil 2009 kirjutas Justiitsministeerium meile, et nende arvates kehtib kõikidel juhtudel (sh ka täitemenetluses) füüsilisele isikule tehtud väljamaksetelt tulumaksu kinnipidamise kohustus ainult tööandjal.[5]
[1] Vt Lasse Lehis. Võlgade tasumise ja sissenõudmisega seoses tekkivad maksukohustused. – MaksuMaksja, 2008, nr 10, lk 35-37.
[2] Vt Lasse Lehis. Põhilised probleemid elatise maksustamisel. – MaksuMaksja, 2007, nr 5, lk 32.
[3] Vt Andrus Karnau. Kohtutäiturid petavad riiki käibemaksuga. – Postimees Online E24, 02.06.2009.
[4] Vt Väike käibemaksusõnastik. – MaksuMaksja, 2009, nr 1, lk 25.
[5] Vt Uus töölepingu seadus – palju häid mõtteid igale maitsele. – MaksuMaksja, 2009, nr 5, lk 12.


text:
Avaleht Teemad Inimõigused Eestis Inimõiguste aruanne Inimõigused Eestis 2013 Õigus austusele perekonna- ja eraelu vastu
Aasta 2013 oli infoühiskonna jaoks pöördeline, mistõttu keskendubki käesolev peatükk pigem õigusele eraelu kaitsele. Perekonnaelu valdkonnas sedavõrd suuri pöördeid ei toimunud ja mõned muutused leiavad kajastamist teistes peatükkides (vt nt LGBTI inimeste õigused, lapse õigused). Orwellilikud aimdused ja kahtlused asendusid kindla teadmisega, et me oleme andmeteks taandatud, mõõdetud, loetud ja salvestatud. Jäi vaid välja mõelda, kuidas sellele väheüllatavale šokile reageerida – nii globaalsel kui ka riiklikul tasandil. Seni peaasjalikult erialajuristide, -aktivistide ja vandenõuteoreetikute meelisteemaks peetud andmekaitsest sai esmase tähtsusega küsimus iga õigusteadliku ja ühiskondlikult mõtleva inimese jaoks. Edward Snowdeni paljastustele järgnes ka Eestis enneolematult elav arutelu isikuandmete turvalisuse, krüptograafia, internetivabaduse ja küberspionaaži teemadel. Debatt ulatus (ja ulatub) kaugemale riikliku julgeoleku küsimustest ning puudutas ka esmapilgul süütumat isikuandmete kogumist ja töötlemist erasektori poolt. Praegust ajastut on nimetatud ka digitaalseks ärkamisajaks ja seda igati põhjendatult – kübersfääri ei nähta enam kui midagi külma, kauget ja anonüümset, vaid järjest enam adutakse oma enese kontrolli ja vastutust oma digitaalse identiteedi eest. Privaatsuse põhiõigus ei piirdu ainult internetiavarustega ja on möödunud aastal ka teistes kontekstides sagedaseks kõneaineks olnud. Valju poleemikat on tekitanud planeeritud kriminaalmenetluse seadustiku muudatused jälitustoimingute osas.
EIÕK artikkel 8 võimaldab perekonna- ja eraelu puutumatuse riivamist mitmel põhjusel (See on demokraatlikus ühiskonnas vajalik riigi julgeoleku, ühiskondliku turvalisuse või riigi majandusliku heaolu huvides, korratuse või kuriteo ärahoidmiseks, tervise või kõlbluse või kaasinimeste õiguste ja vabaduste kaitseks.). Sisuliselt võib perekonna- ja eraelu sfääri tungida pea igal ettekäändel ning reservatsiooni sisustamine ning riive proportsionaalsuse hindamine on jäetud esmajoones kohtute ülesandeks. See aga viib olukorrani, kus tehnoloogia edestab kohtupraktikat aastate või aastakümnete võrra ning tänased kriitilised küsimused leiavad vastuse alles siis, kui need on tegelikkuses juba lootusetult aegunud. 2013. aasta septembris pöördus grupp nime alla Privacy not PRISM koondunud kodanikuaktiviste Euroopa Inimõiguste Kohtusse ja palus sellelt hinnangut Suurbritannia valitsusside peakorteri poolt TEMPORA programmi raames läbi viidud jälitustegevuse suhtes. Küsimuse kiireloomulisuse tõttu teatas inimõiguste kohus 14. jaanuaril 2014, et arutab antud kaasust eelisjärjekorras.[1]
Eestis ei ole seoses PRISM-i paljastustega algatatud ühtegi kohtuasja ega ka eeluurimist ning riigivõimude valdavaks avalikuks seisukohaks on, et Eesti kodanike andmeid pole massijälitusprogrammide raames kogutud. Riigikogu jälitusasutuste järelvalve erikomisjoni sõnul illegaalset jälitustegevust tuvastatud pole.[2] Ometi on sellised avaldused saanud äärmiselt skeptilise vastuvõtu osaliseks.[3] Seda juba seetõttu, et paljude EL-i riikide kodanike andmed on jõudnud NSA-ni ilma, et nende riikide valitsused sellest teadlikud oleksid. Seega, kindlate andmete puudumine ei tähenda veel probleemi puudumist.
Eesti poliitikutest on digitaalõiguste ja innovatsiooni eestkõnelejaks saanud president Toomas Hendrik Ilves. 2013. aasta privaatsuse põhiõiguse kaitsele ja tulevikule pühendatud Andmekaitse Inspektsiooni aastakonverentsil tõdes ta, et valitsuse lausjälgmisprogrammid kuuluvad pigem fantastika kui reaalsete probleemide valdkonda.[4] Pärast NSA paljastusi on tema valdavaks seisukohaks jäänud, et inimõiguslased ja teised kriitikud on lekkinud infole oma tehnoloogiavõhiklikkuse tõttu reageerinud pisut liiga tuliselt ning esmaseks mureks peaks jälitustegevuse asemel siiski olema andmekaitse.[5] President on selles valdkonnas kogunud arvamusliidrina kuulsust ka rahvusvahelisel areenil: novembrikuus asus ta juhtima Interneti Nimede ja Numbrite Määramise Organisatsiooni (ICANN-i)[6] poolt kokku kutsutud ekspertide komisjoni, mille eesmärgiks on töötada välja strateegia, mis võimaldaks küberrumil säilida vaba riikideülese keskkonnana, ohverdamata samas turvalisust.[7] Detsembris andis mainekas USA demokraatia edendamise eest seisev organisatsioon National Democratic Institute (NDI) aga Ilvesele auhinna e-riigi ja digitaalse kodanikuühiskonna arendamise eest.
Teise olulise tegijana on esile tõusnud Inimõiguste Instituudist välja kasvanud Digitaalõiguste Instituut, mis avaldas 2013. aasta septembris Euroopa Nõukogu konverentsil „Läbipaistvus internetivabaduse kaitsel: jagatud kohustus“ raporti internetist sisu eemaldamise praktikate kohta Eestis. Raportist järeldub, et see, kes, millal ja millistel alustel internetis puhastustöid läbi saab viia, ei ole Eestis piisavalt läbipaistev, mistõttu on keeruline ka kontrollida selle seaduslikkust. Raportiga saab tutvuda aadressil 451.ee. 451 on Digitaalõiguste Instituudi initsiatiiv, mille eesmärgiks on luua efektiivne ja kasutajasõbralik internetirakendus, mis võimaldaks andmesubjektil endal nõuda internetist teda puudutavate materjalide eemaldamist eeldusel, et need on sinna üles laetud ilma subjekti nõusoleku või muu õigusliku aluseta.
Euroopa Inimõiguste Kohus ei teinud Eesti suhtes seonduvalt Euroopa inimõiguste konventsiooni artikliga 8 2013. aastal ühtegi otsust. Riigikohtus tehtud lahenditest väärivad äramärkimist kaks:
3-1-1-56-13, kus Riigikohus sätestas, et isikuandmete kaitse seaduse §-s 26 sisalduv kohustus hoida tööülesannete täitmisel teatavaks saanud isikuandmeid saladuses, käib mitte ainult delikaatsete, vaid kõigi isikuandmete kohta (p. 14.1).[8]
3-2-1-80-13, kus Riigikohus veelkord kinnitas, et tegelikkusele vastava faktiväite avaldamine, isegi kui see kahjustab isiku mainet, ei ole iseenesest isikuõigusi rikkuv ega seega õigusvastane (p. 36.).[9] Samuti, et võlaandmete avalikustamisel, sooviga saada võlgnikult kätte tasumata võlg (surveabinõuna), võib avaldada võlgniku kohta ka kohaseid väärtushinnanguid, eeldusel, et võlgnik on tegelikult võlausaldajale võlgu ja võlgnikule on vähemalt üldjuhul enne võla tasumise kohustust meelde tuletatud, avaldamisel on järgitud sündsuse piire ega ole vastuollu mindud heade kommetega (p. 37). Kohtuasja arutamisel jõudis Riigikohus järeldusele, et seadus lubab võlausaldajal põhimõtteliselt avalikustada kolmandale isikule andmeid oma võlgnike kohta ja kolmandad isikud võivad andmed omakorda ka internetis avaldada tingimusel, et on järgitud isikuandmete kaitse seaduse sätteid ega ole avaldatud ebakohaseid väärtushinnanguid (p.38.).
Riigikohtu hinnangul olid alama astme kohtud siiski jätnud hindamata mitmed olulised menetlus käigus esitatud asjaolud. Näiteks kaebuse esitaja isikuõiguste rikkumise enda internetis võlgnikuna kujutamises kui sellises. Seetõttu saatis Riigikohus kaasuse uueks läbivaatuseks samale ringkonnakohtule. Seega on lähitulevikus oodata kohtu hinnangut „häbipostile“ internetis.
Võlgnike „häbiposti“ asetamine arvatakse Eestis olevat universaalne vahend sundimaks võlgnikke oma rahalisi kohustusi täitma ja võlgnike nimekirja sattumine sõltub ainult (väidetava) võla olemasolust. Seejuures ei küsita, kas võla tekkimine on tingitud objektiivsetest või subjektiivsetest asjaoludest. Teisalt ei mõelda häbistamise juures ka sellele, et ka pärast võla tasumist on internetist kättesadav teave, mis räägib võlgnikuks olemisest ilma ühegi viiteta sellele, et võlg on tasutud. Samas on kontroll erinevate võlgike nimekirjade üle puudulik ja sõltub ainult võlgnikust endast. Ilmekas näide sellest on Kohtutäiturite ja Pankrotihaldurite Koja kodulehel peetav elatise võlgnike nimekiri, millel olevate andmete vastavust tegelikule olukorrale peale sisestamist enam ei kontrollita. Selline tegevusetus on ilmselges vastuolus isikuandmete kaitse seaduse §-i 6 p-ga 5, mille kohaselt peab isikuandmete töötleja jälgima, et isikuandmed on ajakohased ja täielikud.
Nagu suurte muutustega aga sageli on, annavad need ka seekord tunda esmalt poliitilisel ja kodanikuühiskonna tasandil, õigus reageerib aeglasemalt. Euroopa õigustandril tegeletakse endiselt andmekaitse reformiga, mille rakendumine on nüüd lükatud 2015. aastasse.[10] Kohalikul maastikul on kirgikütvaks teemaks kriminaalmenetluse seadustiku muutmise seaduse eelnõu 295 SE, mis oponentide sõnul, piirates radikaalselt võimalusi jälitustegevuseks, austab privaatsust ja isikuvabadust ehk isegi liiga palju, seades niiviisi ohtu ühiskondliku turvalisuse.[11] Pooldajad aga väidavad, et ainult nii suudame sammu pidada euroopaliku õigusemõistmise standarditega.
Eelnõu piirab oluliselt süüdistuse võimalusi jälitustegevuseks, nähes ette, et jälitustegevus on õigustatud üksnes kohtu loal ja esimese astme kuritegude puhul ning teavet, mis on kogutud isiku põhiõigusi ebaproportsionaalselt riivates, või kohaldades jälitustegevust olukorras, kus oleks piisanud pehmematest meetmetest, ei saa kasutada kriminaalmenetluses tõendina. Et anda legitiimseid tõendeid, peab jälitustegevus olema isikule mõistlikult ettenähtav ning luba selleks ei tohi olla antud tuginedes tegelikust raskemale kriminaalmenetluse esemele või ebatõestele asjaoludele. Samuti välistab eelnõu tõenditena sellise jälitustegevuse tulemused, mis on läbi viidud materiaalselt või formaalselt vigase taotluse või loa alusel. Progressiivse uuendusena sätestab eelnõu, et advokaadi ja kliendi vaheline suhtlus on absoluutselt konfidentsiaalne ega tohi seetõttu olla jälitustegevuse objektiks ning teavet, mis on saadud selle jälgimise ja talletamise teel, kriminaalmenetluses kasutada ei saa. 2014. aasta veebruariks oli eelnõu 295 SE läbinud Riigikogus esimese lugemise. [12]
Õiguskantsler esitas jaanuarikuus Riigikohtule taotluse tunnistada kehtetuks kriminaalmenetluse seadustiku rakendamise paragrahv, mille järgi ei pea enne 2013. aastat lõppenud loa alusel algatatud jälitustoimingutest teavitamise edasilükkamise õiguspärasust kohtulikult kontrollima. Õiguskantseri sõnul võimaldas see säte viia jälitustegevust läbi sisuliselt ilma kohtuliku kontrollita ja teavituskohustuseta. Riigikohus ei rahuldanud taotlust, kuna õiguskantsler ei olnud eelnevalt taotlenud Riigikogult mainitud sätte põhiseadusega kooskõlla viimist.[13] Septembris esitas õiguskantsler Riigikogule vastava ettepaneku, mis ei leidnud heakskiitu, misjärel pöördus õiguskantsler samasisulise taotlusega[14] taas Riigikohtu poole.
Andmekaitse Inspektsiooni tegevus
Lisaks seadustele, määrustele, EL-i õigusele ja rahvusvahelistele lepingutele, reguleerib andmekaitse valdkonda ka Andmekaitse Inspektsioon, mis avaldab regulaarselt nn soft law alla kuuluvaid juhiseid. Andmekaitse Inspektsioon on Eesti Vabariigi riiklik järelevalve asutus isikuandmete automatiseeritud töötlemisel isiku kaitse konventsiooni (Euroopa Nõukogu konventsioon 108) ja andmete liikumist üle piiri käsitleva lisaprotokolli artikli 1 ja EL-i direktiivi 95/46/EÜ artikli 18 tähenduses.
2013. aastal avaldas Andmekaitse Inspektsioon mittesiduvad juhised järgmistel eraelu kaitset puudutavatel teemadel:[15]
Kaamerate kasutamise juhend, kus selgitatakse pildi salvestamisega seonduvaid õigusi ja kohustusi erinevates situatsioonides sh enda tarbeks, tööalaseks kasutamiseks ja ka valve eesmärkidel.[16]
Täiendati 2010. aastal avaldatud maksehäirete avaldamise juhist, kus selgitatakse maksehäirete avaldamisega seotud õigusi ja kohustusi, ja mis on oluliseks abimaterjaliks Riigikohtu lahendi nr 3-2-1-80-13 punkti 38 juures.[17] Tähelepanuväärne on, et Andmekaitse Inspektsioon ei piirdunud ainult isikuandmete kaitse seaduse sätete selgitamisega, vaid juhtis tähelepanu tsiviilseadustiku üldosa seaduse sätetele, mida tuleb maksehäire avaldamisel arvestada. Selliste laiapõhjaliste selgituste andmist tuleb igati tervitada.
Töötajate arvutikasutuse privaatsuse juhend selgitab, kuidas tööandja peab tagama töötaja eraelu ja sellega seonduva kaitse seoses tööandja vahenditega teostatava elektroonilise andmetöötlusega.[18] Arvestades seda, et kuna seoses infotehnoloogia vahendite kasutamisega ei ole era- ja tööelu piirid enam nii selgesti eristatavad kui varasemalt, siis annab juhend selgust tööandaja ja töötaja omavaheliste õiguste ja kohustuste rakendamisel. Ka siin ei ole Andmekaitse Inspektsioon piirdunud isikuandmete kaitse seadusega, vaid on andnud selgitusi ka töölepinguseaduse kontekstis.
Eestis ei toimunud 2013. aastal murrangulisi arenguid perekonna- ja eraelu kaitses ei seadusandluses ega kohtupraktikas. Küll aga tõusis nende teemade üle tormina ühiskondlik debatt. Jälitustegevus oli aasta üheks märksõnaks nii rahvusvahelisel kui ka kohalikul tasandil. Ilmselt leiavad 2013. aasta sündmused õigusliku väljundi lähiaastatel ning siis võib tõepoolest rääkida suurtest murrangutest.
Võtta jälitustegevuse reguleerimisel senisest enam arvesse isikute õigust austusele perekonna- ja eraelu vastu.
Viia Riigikogu julgeolekuasutuste järelvalve erikomisjonis läbi uurimine selle üle, kas ja kuivõrd on Eesti julgeolekuteenistus olnud seotud USA lausjälgimisprogrammidega.
Andmekaitse Inspektsioon peaks kontrollima isikuandmete kaitse seaduse nõuete täitmist kohustusi mittetäitvate isikute andmete avalikustamisel
Seadusandlik ja täidesaatev võim peaks üle vaatama isikute andmete internetis avaldamise korra, arvestades interneti eripära võrreldes paberkandjal avaldamisega.
[1] Privacy not Prism kodulehekülg. Arvutivõrgus kättesaadav: www.privacynotprism.org.uk/
[2] Riigikogu jälitusasutuste järelvalve erikomisjoni esimees Peep Aru e-kiri. 10. veebruar 2014.
[3] Vt nt Eesti Interneti Kogukond. Pressiteade „Valitsus peab tagama eestlaste põhiseaduslikud õigused ka internetis”. Arvutivõrgus kättesaadav: http://kogukond.org/2013/06/valitsus-peab-tagama-eestlaste-pohiseaduslikud-oigused-ka-internetis/; Eesti Interneti Kogukond. Intervjuu jälitusasutuste järelvalve erikomisjoni endise esimehe Marek Strandbergiga. Arvutivõrgus kättesaadav: http://kogukond.org/2013/06/eksklusiivne-usutlus-kapo-komisjoni-endise-aseesimehega-komisjonil-puudub-ulevaade-luure-ja-vastuluure-tegevusest
[4] President Ilves: Euroopa andmekaitse astugu maailma digitaalse arenguga ühte sammu. Arvutivõrgus kättesaadav: www.president.ee/et/meediakajastus/pressiteated/8469-2013-01-09-10-02-34/index.html#sthash.JqHlCxf3.dpuf
[5] Postimees. „President Ilves nimetas NSA nuhkmise ümber puhkenud skandaali ülereageerimiseks“. 30. november 2013. Arvutivõrgus kättesaadav: http://www.postimees.ee/2615598/ilves-nimetas-nsa-nuhkimise-umber-puhkenud-skandaali-ulereageerimiseks
[6] ICANN – Internet Corporation for Assigned Names and Numbers (Interneti Nimede ja Numbrite Määramise Organisatsioon) – eraõiguslik rahvusvahelist internetiprotokolli ja domeenindust haldav organisatsioon.
[7] Rohkem infot ekspertpaneeli kohta. Arvutivõrgus kättesaadav: http://www.icann.org/en/about/planning/strategic-engagement/cooperation-governance-mechanisms
[8] Riigikohtu kriminaalkolleegium kohtuotsus asjas 3-1-1-56-13. 7. juuni 2013.
[9] Riigikohtu tsiviilkolleegium kohtuotsus asjas 3-2-1-80-13. 25. september 2013.
[10] European Council. Conclusions on meeting in Brussels on 25 and 26 October 2013. Arvutivõrgus kättesaadav: http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cms_data/docs/pressdata/en/ec/139197.pdf
[11] Salu, Mikk. „Seadus, mida pätid ootavad“. Postimees. 27. märts 2013; Vaher, Ken-Marti. „Seadus, mille tegeliku eesmärgi kohta hämatakse“. Postimees. 24. aprill 2013; Maruste, Rait. „Seadus, mida euroopalik õigusemõistmine ootab“. Postimees. 1. aprill 2013; Glikman, Leon. „Põhiõiguste kaitseks“. Postimees. 12. aprill 2013.
[12] Kriminaalmenetluse seadustiku ja teiste seaduste muutmise seaduse eelnõu. Arvutivõrgus kättesaadav: http://www.riigikogu.ee/?page=en_vaade&op=ems&enr=295SE&koosseis=12
[13] Õiguskantsleri kantselei. Pressiteade „Õiguskantsler pöördus jälitustoimingutest teavitamise korra põhiseadusvastasuse küsimuses Riigikohtusse“. 13. september 2013.
[14] Õiguskantsleri taotlus nr 12/2013 kriminaalmenetluse seadustiku rakendamise seaduse § 251põhiseaduspärasuse kohta. 13. september 2013.
[15] Andmekaitse Inspektsiooni koduleht. Arvutivõrgus kättesaadav: https://www.aki.ee/et/juhised
[16] Andmekaitse Inspektsioon. Kaamerate kasutamise juhend. Arvutivõrgus kättesaadav: www.aki.ee/et/juhised
[17] Andmekaitse Inspektsioon. Maksehäirete avaldamine. Arvutivõrgus kättesaadav: www.aki.ee/et/juhised
[18] Andmekaitse Inspektsioon. Töötajate arvutikasutuse privaatsus. Arvutivõrgus kättesaadav: www.aki.ee/et/juhised

matches:
kohus
Kohus
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 251


Projekti „Uus elu sinu hoovile“ raames korteriühistute toetamise kord – Riigi Teataja
Projekti „Uus elu sinu hoovile“ raames korteriühistute toetamise kord
Projekti „Uus elu sinu hoovile“ raames korteriühistute toetamise kord - sisukord
§ 11 Tegevuse kontrollimine
4 TOETUSE VÄLJAMAKSETE TINGIMUSED
§ 12 Toetuse maksmine ja maksmisest keeldumine
§ 14 Korra rakendamine
RT IV, 29.03.2019, 80
(1) Projekti “Uus elu sinu hoovile” raames korteriühistute toetamise kord (edaspidi Kord) reguleerib korteriühistute sihtotstarbelist toetamist korterelamu(te) ümbruses oleva haljasala korrastamise eesmärgil Narva linnas (edaspidi toetus).
(2) Korras sätestatakse toetuse andmise eesmärk, toetatavad tegevused, nõuded taotlejale/toetuse saajale ja taotlusele, toetuse määr, taotluse esitamise tähtaeg ja ametiasutus, kellele taotlus esitatakse, taotluse läbivaatamise tähtaeg, taotleja ja taotluse vastavaks või mittevastavaks tunnistamise alused ja kord ning toetuse väljamaksete teostamise tingimused ja kord.
(1) Toetuse üldeesmärk on tõsta linna territooriumil elukeskkonna atraktiivsust ja elukvaliteeti kohaliku aktiivsuse kasvu ja mittetulundusliku tegevuse arendamise kaudu.
3) parandada korterelamute haljasala välisilmet.
(1) Toetust võib taotleda Narva linnas tegutsev korteriühistu, kes vastab korras sätestatud nõuetele (edaspidi taotleja). Toetust ei saa taotleda korteriühistu, kes on oluliselt rikkunud linna üldplaneeringu nõudeid ning on jätnud need rikkumised taotluse esitamise ajaks kõrvaldamata.
(2) Juhul, kui korteriühistu valitseb mitut elamut, on korteriühistul õigus taotleda toetust iga elamu kohta eraldi.
(3) Taotleja peab olema registreeritud seadusega sätestatud korras vähemalt kuus kuud enne toetuse taotluse esitamist.
(4) Taotleja võib taotleda toetust nendele tehtud haljastustöödele, mis olid eelnevalt saanud arhitektuuri- ja linnaplaneerimise ameti kooskõlastuse.
(1) Toetust on korteriühistul võimalik taotleda pärast toetatavate tegevuste teostamist ning taotleja poolt nende eest tasumist.
(2) Toetust võib taotleda hoovi heakorrastamise või haljastuse rajamisega seoses järgmisteks tegevusteks (edaspidi tegevus):
1) põõsaste, püsikute, roni- ja lilletaimede soetamine ja istutamine;
2) lillevaaside, -amplite jms mahutite ostmine ja paigaldamine;
3) muru rajamine;
4) eelnevates punktides loetletud tegevuste elluviimiseks vajalike teenuste ostmine.
(3) Toetust ei anta käesoleva paragrahvi lõikes 2 loetletud tegevuste projekteerimiseks (eskiisi koostamiseks) ja vajalike tööriistade ja muu inventari, v.a punktis 2 nimetatu ostmiseks. Samuti ei hinnata tööjõukulusid.
Toetuse suurus on 50% kuludest paragrahvi 4 lõikes 2 loetletud tegevustele, kuid mitte rohkem kui 1000 eurot aastas.
(1) Toetuse taotlus (edaspidi taotlus) esitatakse Narva Linnavalitsuse Linnamajandusametile (edaspidi ametiasutus).
(2) Taotleja võib taotleda toetuse eraldamist kahe kalendrikuu jooksul pärast toetatavate tegevuste toimumise lõppu ning kuni 31. oktoobrini.
(1) Taotlusele, mis on koostatud käesoleva korra järgi kehtestatud vormi kohaselt (lisa 1), lisatakse alljärgnevad dokumendid:
1) taotleja esindaja isikut tõendava dokumendi koopia;
2) taotleja üldkoosoleku protokolli koopia, mis sisaldab otsust toetatava tegevuse teostamise kohta, kui põhikirjas ei ole sätestatud muud otsuse tegemise korda käesoleva korraga toetatava tegevuse teostamiseks;
3) vormikohane kuludeklaratsioon (lisa 2);
4) fotomaterjalid, mis on tehtud enne ja pärast toetatava tegevuse teostamist.
(2) Juhul, kui paragrahvi 4 lõikes 2 loetletud tegevuse teostamiseks taotleja ostab teenuseid, tuleb lisaks käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud dokumentidele esitada järgmised dokumendid:
1) töövõtulepingu koopia;
2) teostatud toetatavate tegevuste üleandmise-vastuvõtmise akti koopia;
3) toetatavate tegevuste eest tasumiseks esitatud arvete koopiad;
4) maksekorralduste koopiad toetatavate tegevuste eest tasumise kohta.
(3) Juhul, kui paragrahvi 4 lõikes 2 loetletud tegevuse teostamiseks ostab taotleja ainult tegevuse teostamiseks vajalikke materjale, tuleb lisaks käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud dokumentidele esitada järgmised dokumendid:
1) materjalide eest tasumiseks esitatud arvete koopiad;
2) maksekorralduste koopiad materjalide eest tasumise kohta.
(1) Taotluse vastuvõtmisel kontrollib taotluse saanud ametiasutus nõutud dokumentide olemasolu. Puuduvate dokumentide esitamiseks määrab taotluse saanud ametiasutus selleks täiendava tähtaja. Kui taotleja ei esita puuduolevaid dokumente määratud mõistlikuks tähtajaks, taotlus lükatakse tagasi.
(2) Kõik taotlused vaadatakse läbi vastavalt järjekorrale. Järjekorra määrab kuupäev, millal taotlus on registreeritud ametiasutuse dokumendiregistris.
(4) Taotlus tunnistatakse vastavaks, kui on täidetud Korra nõuded.
(5) Hindamiskomisjon võib muuta taotletava toetuse summat, näidates ära oma ettepanekus muutmise põhjused.
(6) Vastavaks või mittevastavaks tunnistamise otsus kinnitatakse ametiasutuse direktori käskkirjaga hindamiskomisjoni ettepaneku alusel. Kui taotlus ei vasta toetuse saamiseks esitatud nõuetele, märgitakse mittevastavaks tunnistamise otsuses, millised nõuded ei ole täidetud.
(7) Kirjalik teade toetuse eraldamise või selle maksmisest keeldumise kohta saadetakse toetuse saajale kümne tööpäeva jooksul haldusakti väljastamise kuupäevast arvates.
1) heakorrastatava objektiga seotud muutustest, näiteks arhitektuuri- ja linnaplaneerimise ametiga kooskõlastatud istutamise skeemi muutmine;
3) muudest toetuse saamist ja kasutamist mõjutavatest asjaoludest.
§ 11. Tegevuse kontrollimine
(1) Hindamiskomisjon võib kontrollida kohapeal tegevuse vastavust taotlusele ja selle lisadokumentidele. Kontrollimine toimub korteriühistu juhatuse esindaja juuresolekul. Kontrolli tulemused on aluseks taotluse rahuldamise otsustamisel.
(2) Tegevuse kontrollimise aeg kooskõlastatakse taotlejaga ning tegevust kontrollitakse 30 päeva jooksul pärast taotluse ja taotleja vastavuse tunnistamist Korra nõutele.
(3) Taotleja peab võimaldama ametil kontrollida teostatud tegevuse vastavust taotlusele.
4. peatükk TOETUSE VÄLJAMAKSETE TINGIMUSED
§ 12. Toetuse maksmine ja maksmisest keeldumine
(1) Toetus makstakse ülekandega toetuse saaja arvelduskontole pärast toetuse saamise lepingu allkirjastamist ja väljamakse taotluse esitamist.
(2) Toetuse maksmisest keeldutakse, kui taotleja on esitanud valeandmed või taotlus on tunnistatud mittevastavaks korra tingimustele.
(1) Korra alusel esitatud dokumente taotlejale ei tagastata. Nimetatud dokumente säilitatakse asutuses või muudes linnavalitsuse volitatud/määratud asutustes vähemalt seitse aastat.
§ 14. Korra rakendamine
Lisa 1 Projekti “Uus elu sinu hoovile” toetuse taotluse vorm
Lisa 2 Kuludeklaratsioon