text:
Relvaseaduse § 43 lõike 3 punkti 2 koostoimes § 36 lõike 1 punktiga 6 põhiseaduslikkuse kontroll – Riigi Teataja
Relvaseaduse § 43 lõike 3 punkti 2 koostoimes § 36 lõike 1 punktiga 6 põhiseaduslikkuse kontroll
RT I, 27.12.2010, 7
Vastu võetud 14.12.2010
Eesistuja Märt Rask, liikmed Jüri Ilvest, Henn Jõks, Ott Järvesaar, Harri Salmann
Tartu Halduskohtu 5. oktoobri 2010. aasta otsus haldusasjas nr 3-10-1603
Tunnistada relvaseaduse § 43 lõike 3 punkt 2 koostoimes § 36 lõike 1 punktiga 6 põhiseadusega vastuolus olevaks ja kehtetuks osas, milles see ei võimalda soetamisloa või relvaloa kehtetuks tunnistamisel arvestada kriminaalkorras karistatu isikut ja tema toimepandud tegu.
1. Riigikohtu 26. mai 2010. aasta otsusest nr 3-1-1-22-10 nähtuvalt tunnistati Villu Reiljan süüdi karistusseadustiku § 293 lõike 2 punktide 2 ja 4 järgi aususe kohustuse rikkumisega seotud kuriteos, mis seisnes ametiisikuna suures ulatuses pistise nõudmises. Lõuna Prefektuuri prefekt tunnistas 26. mai 2010. aasta otsusega V. Reiljanile antud relvaload kehtetuks. Sama otsusega kohustati teda relvalubasid, talle kuuluvaid relvi (üks püstol ja kolm jahipüssi) ning laskemoona prefektuurile üle andma. V. Reiljan andis nimetatu üle otsuses märgitud tähtajal.
2. V. Reiljan esitas Tartu Halduskohtule kaebuse Lõuna Prefektuuri 26. mai 2010. aasta otsuse tühistamiseks.
3. Tartu Halduskohus rahuldas V. Reiljani kaebuse 5. oktoobri 2010. aasta otsusega haldusasjas nr 3-10-1603 ja tühistas Lõuna Prefektuuri otsuse. Kohus tunnistas relvaseaduse (RelvS) § 43 lõike 3 punkti 2 koostoimes § 36 lõike 1 punktiga 6 põhiseadusega (PS) vastuolus olevaks ja jättis need sätted kohaldamata osas, milles need ei võimalda relvaloa kehtetuks tunnistamisel arvestada kriminaalkorras karistatu isikuga ja temale süüks arvatud teo asjaoludega. Sellega algatas halduskohus põhiseaduslikkuse järelevalve menetluse. Taotlus saabus Riigikohtusse 7. oktoobril 2010.
4. Tartu Halduskohus leidis otsuses, et vaidlustatud relvaseaduse sätted on vastuolus PS §-s 11 nimetatud proportsionaalsuse põhimõttega, kuna ei võimalda seaduse rakendajale kaalutlusõigust.
5. Relvaloa kehtetuks tunnistamine piirab vaba eneseteostuse õigust. Halduskohus tõi Riigikohtu 6. oktoobri 2000. aasta otsuse nr 3-4-1-9-00 punktile 12 viidates välja, et põhiseaduses ei nimetata õigust soetada või omada relva, kuid see on hõlmatud PS § 19 lõikega 1. Kuigi jahipidamine ei eelda alati relva kandmist ja kasutamist, on relvaga jaht üks vanimaid ja riigi tunnustatud jahipidamise viise (tulenevalt Riigikohtu 11. oktoobri 2001. aasta otsuse nr 3-4-1-7-01 punktist 13 ja 26. märtsi 2009. aasta otsuse nr 3-4-1-16-08 punktist 22). Jahipidamine on isiku vaba eneseteostuse viis. Samuti viitas halduskohus Riigikohtu 26. märtsi 2009. aasta otsuse nr 3-4-1-16-08 punktile 24, mille järgi turvalisuse tagamine ei eelda küll alati relva kasutamist, kuid siiski on relvaga turvalisuse tagamine enese ja vara kaitsmise üks lubatud viise. Halduskohus asus seisukohale, et relvaga on võimalik jahti pidada üksnes relvaloa olemasolul ning relvaloa puudumine välistab relvaga jahipidamise.
6. Halduskohus nõustus kaebuse esitaja seisukohtadega, et kehtestatud piirang relvaloa kehtetuks tunnistamise näol on eesmärgi (ennetada ohtu inimeste elule ja tervisele) saavutamiseks sobiv ja et abinõu võib pidada vajalikuks.
7. V. Reiljani relvaloa kohustuslikus korras kehtetuks tunnistamine on ebamõõdukas. Inimese elu ja tervis on olulisemad kuriteokoosseisudega kaitstavad õigushüved, kuid lisaks nendele kaitstakse karistusõigusega veel muid õigushüvesid, mille seotus inimese elu ja tervisega on minimaalne või puudub sootuks. Samal seisukohal on olnud ka Riigikohus otsuse nr 3-4-1-16-08 punktis 34. Kriminaalkorras karistamise fakt ei tähenda iseenesest seda, et isik ohustab teiste isikute elu ja tervist, kuna nimetatud faktist ei nähtu isikule süüks arvatud kuriteo asjaolusid ega karistatu isikuomadusi. Puudub mõistlik alus arvata, et isik, keda riik on enne usaldanud relva omama, muutuks igal juhul ebausaldusväärseks ning teiste inimeste elule ja tervisele ohtlikuks pelgalt seetõttu, et teda kriminaalkorras karistati. Võimalik, et relvaloa kehtetuks tunnistamine ilma kriminaalkorras karistatu isikut ja kuriteo asjaolusid arvestamata on põhjendatud juhul, kui isikule on määratud tegelik vangistus. Kuna vaidlustatud otsus võtab kaebuse esitajalt täielikult võimaluse kasutada relva jahipidamiseks ning turvalisuse tagamiseks, piirab see intensiivselt kaebuse esitaja PS § 19 lõikes 1 sätestatud vaba eneseteostuse õigust. Seetõttu peab haldusorganil, kelle pädevusse kuulub relvaloa kehtetuks tunnistamine, olema õigus ja võimalus kaaluda kuriteo asjaolusid ja karistatu isikuomadusi. Kohtu arvates ei ole relvaloa kohustuslik kehtetuks tunnistamine, lähtudes ainuüksi kriminaalkorras karistamise faktist, teiste inimeste elu ja tervise kaitsmise eesmärgil rakendatav mõõdukas abinõu.
8. Lõuna Prefektuuri otsuse aluseks olev RelvS § 43 lõike 3 punkt 2 koostoimes § 36 lõike 1 punktiga 6 ei võimalda kriminaalkorras karistatud isiku nimele väljastatud relvaloa kehtetuks tunnistamisel seaduse rakendajale põhjendamatult kaalutlusõigust. Halduskohus leidis PS §-st 11 tulenevat proportsionaalsuse põhimõtet rõhutades, et regulatsioon, mis ei võimalda kaalutlusõigust, võib rakendamisel anda proportsionaalse tulemuse vaid juhul, kui seadusandja on erandi kehtestamisel ise selle proportsionaalsust kaalunud. Kohtu arvates ei ole seadusandja relvaseaduse nimetatud sätete sõnastamisel nende mõtteks pidanud seda, et tuleb eristada kriminaalkorras karistatud isikuid väärteomenetluse korras karistatud isikutest ja kriminaalkorras kahtlustatavaks või süüdistatavaks tunnistatud isikutest ning mitte lubada kriminaalkorras karistatud isikutel omada relvasoetamisluba või relvaluba ühelgi juhul, olenemata toimepandust või karistatu isikuomadustest.
9. Riigikogu põhiseaduskomisjoni arvates on RelvS § 43 lõige 3 punkt 2 koostoimes § 36 lõike 1 punktiga 6 vastuolus PS §-ga 11, kuna ei võimalda relvaloa kehtetuks tunnistamisel arvestada kriminaalkorras karistatu isikuga ja temale süüks pandud asjaoludega.
10. Relvaseaduse vaidlusalune regulatsioon on ebamõõdukas. Selle järgi peab prefektuur kuriteost sõltumata tunnistama kriminaalkorras karistatud isiku relvaloa kehtetuks. Need relvaseaduse sätted piiravad isiku vaba eneseteostuse õigust. Piirangu eesmärgiks on teiste isikute õiguste ja vabaduste kaitse, kuna isik, kes on kriminaalkorras karistatud, võib kehtivat relvaluba omades kujutada endast põhimõttelist ohtu teiste isikute elule ja tervisele. Piirang on väga intensiivne, kuna võtab isikult, kes on kriminaalkorras karistatud, igal juhul jahipidamise võimaluse ning seda vaatamata sellele, millise kuriteo isik on toime pannud, ning arvestamata tema isikuomadusi. Karistusseadustik sisaldab mitmeid kuriteokoosseise (nt intellektuaalse omandi vastased kuriteod), mis ei ole seotud inimese elu ja tervisega, ning nende kuriteokoosseisude puhul ei pruugi isiku vaba eneseteostuse piirang olla mõõdukas. Isiku eneseteostuse piirang võiks olla mõõdukas siis, kui isik oleks kriminaalkorras karistatud elu ja tervise vastu suunatud kuriteo eest.
11. Riigikohus tunnistas 26. märtsi 2009. aasta otsusega nr 3-4-1-16-08 osaliselt kehtetuks RelvS § 43 lõike 1 punkti 2. Praeguse juhtumi asjaolud sarnanevad Riigikohtu lahendis viidatud asjaoludele. Vahe seisneb selles, et ühes olukorras on isik veel kahtlustatava või süüdistatava staatuses, praeguses olukorras on isik juba kohtus kuriteos süüdi mõistetud. Ka siin peaks olema analoogselt eelmise olukorraga isiku vaba eneseteostuse piirang mõõdukas, st piirangu kehtestamisel peaks arvestama kuriteo liigi ja raskuse ning süüdimõistetu isikuga.
12. Riigikogu õiguskomisjon on seisukohal, et RelvS § 43 lõike 3 punkt 2 ei ole vastuolus põhiseaduse §-ga 19, kuid erinevad tõlgendusvõimalused piirangu mõõdukuse hindamisel võivad viia ka teistsuguse tulemuseni.
13. RelvS § 43 lõike 3 punkti 2 ja § 36 lõike 1 punkti 6 ei pea koos käsitlema, kuna tegemist on erinevate õiguslike olukordadega. RelvS § 36 lõike 1 punkti 6 tuleb vaadata koostoimes § 36 lõikega 2. isiku vabadusõiguse piirang ei ole absoluutne, sest on seotud karistuse kandmisega ja karistusandmete kustutamisega ettenähtud tähtaja jooksul.
14. Kriminaalkorras karistatud isiku soetamisloa või relvaloa kehtetuks tunnistamine aitab ennetada võimalikust tulirelvade õigusvastasest kasutamisest tulenevat ohtu inimeste elule ja tervisele. Kriminaalkorras karistatud isikud on näidanud üles ükskõiksust õiguskorra vastu, mistõttu püütakse vältida olukorda, et need isikud omandavad ja valdavad tulirelvi. Tulirelv on suurema ohu allikas ja isiku teod ei pruugi alati olla õiguspärased.
15. RelvS § 43 lõike 1 punkti 2 varasema redaktsiooni kehtetuks tunnistamine osas, milles see ei võimaldanud politseiasutusel arvestada kahtlustatava või süüdistatava isikuga ja kahtlustuse või süüdistuse sisuks olevate asjaoludega relvaloa kehtivuse peatamisel, on erinev õiguslik regulatsioon RelvS § 43 lõike 3 punktist 2. Viimase sätte puhul on riik juba andnud hinnangu isikule ja tema teole, karistades teda kuriteo toimepanemise eest kriminaalkorras.
16. Õiguskomisjon juhib tähelepanu RelvS § 43 lõikele 31, mille alusel võib politseiasutus soetamisloa või relvaloa kehtetuks tunnistada, kui loa omaja on enda või teise isiku turvalisust ohustava eluviisi või käitumise tõttu sobimatu seda liiki relva soetama või omama.
17. Tulirelva saamise tingimuste leevendamine mõjutab edaspidist relvapoliitika kujundamist, mida on vaja põhjalikumalt analüüsida.
18. V. Reiljan leiab, et RelvS § 43 lõike 3 punkt 2 koostoimes § 36 lõike 1 punktiga 6 on osas, milles need sätted ei võimalda relvaloa kehtetuks tunnistamisel arvestada kriminaalkorras karistatud isikuga ja temale süüks arvatud teo asjaoludega, vastuolus PS §-ga 11.
19. Need relvaseaduse sätted piiravad PS § 19 lõikest 1 tulenevat õigust pidada relvaga jahti ja tagada enda, oma lähedaste ning oma vara turvalisus. V. Reiljan on kauaaegne jahimees. Jahiseaduse (JahiS) § 38 lõikele 1 tuginedes on relvaga võimalik jahti pidada ainult relvaloa olemasolul. V. Reiljanile väljastatud relvalubade kehtetuks tunnistamine võttis temalt võimaluse relvaga jahti pidada ning sellega piirab riigivõim intensiivselt tema vaba eneseteostuse õigust. Lisaks leiab V. Reiljan, et kõnealused relvaseaduse sätted piiravad õigust tagada relvaga turvalisust. Siinjuures tugineb V. Reiljan RelvS § 28 lõike 1 punktile 3, mille järgi on enese ja vara kaitse eesmärgil lubatud relva soetada. Püstoli soetas V. Reiljan just nimetatud eesmärgil. Püstoli kohta väljastatud relvaloa kehtetuks tunnistamine võttis V. Reiljanilt võimaluse tagada relvaga turvalisust ning seega piirab riigivõim intensiivselt V. Reiljani vaba eneseteostuse õigust.
20. Kõnealused relvaseaduse sätted ei võimalda relvaloa kehtetuks tunnistamisel seaduse rakendajale kaalutlusõigust. Relva omamise piirangute legitiimseteks eesmärkideks on eelkõige vajadus ennetada ohtu inimeste elule ja tervisele. Asjakohastes relvaseaduse sätetes sisalduv vaba eneseteostuse õiguse piirang saab seega olla PS §-ga 11 kooskõlas ainult juhul, kui põhiõiguse piirang on põhjendatav vajadusega ennetada ohtu inimeste elule ja tervisele.
21. V. Reiljan on seisukohal, et abinõu ei ole teiste isikute elu ja tervise kaitsmiseks mõõdukas. Kriminaalkorras karistamise fakt ei tähenda iseenesest seda, et isik ohustab kaitstavaid õigushüvesid (st teiste isikute elu ja tervist), kuna sellest iseenesest ei nähtu isikule süüks arvatud kuriteo asjaolusid ega karistatu isikuomadusi. Kriminaalkorras karistatud isikut ja isikule süüks arvatud kuriteo asjaolusid arvesse võttes võib ilmneda, et isik ei ohusta kaitstavaid õigushüvesid. V. Reiljani arvates on ilmne, et kuritegude ohtlikkus inimeste elule ja tervisele on erinev. V. Reiljan nõustub, et relvaloa andmata jätmine ja kehtetuks tunnistamine on osa kuritegude puhul eesmärgi saavutamiseks proportsionaalne (nt süüdimõistmisel elu või tervise vastase kuriteo eest või muu kuriteo eest, mille toimepanemiseks kasutati relva). Riigikohus tunnistas otsusega nr 3-4-1-16-08 RelvS § 43 lõike 1 punkti 2 osaliselt kehtetuks. Sarnaselt selle otsusega ei kaasne ka ainuüksi isiku kriminaalkorras karistamisega relva kuritarvitamise ohtu ning puudub igasugune mõistlik alus arvata, et isik, keda riik on enne usaldanud relva omama, muutuks igal juhul ebausaldusväärseks ning teiste inimeste elule ja tervisele ohtlikuks pelgalt seetõttu, et teda kriminaalkorras karistati. V. Reiljan märgib, et tema süüdimõistmisest aususe kohustuse rikkumise eest ei tulene, et ta kujutaks teiste isikute elule või tervisele vähimatki ohtu.
22. Lõuna Prefektuur on seisukohal, et vaidlusalused relvaseaduse sätted ei ole põhiseadusega vastuolus.
23. Seadusandja ei ole ise põhjendatult pidanud vajalikuks anda vaidlusaluste sätete rakendamisel menetlejale kaalutlusõigust. Lõuna Prefektuuri arvates on seadusandja selle sätte sõnastamisel kaalumist kasutanud, mida kinnitab selle sätte sõnastuse erinevus võrreldes varasemaga. Lõuna Prefektuuri arvates ei muuda see, et isikut ei ole karistatud elu või tervise vastu suunatud või relva väärkasutusega seotud teo eest, olematuks fakti, et isik on olulisel määral rikkunud kehtestatud õiguskorda. Õiguskorra rikkumine sellisel määral, mis on endaga kaasa toonud kriminaalkaristuse, muudab igal juhul ebausaldusväärseks isiku, keda riik varem on soetamisloa ja relvaloa väljaandmisega usaldanud soetama ja omama tulirelva. Lõuna Prefektuuri arvates ei saa riik pärast isiku karistamist kriminaalkorras (ka aususe kohustuse rikkumisega seotud kuriteo eest) enam seda isikut täielikult usaldada ja eeldada, et ta täidab igakülgselt ja ausalt relva käitlemisega seotud kõrgendatud nõudmisi.
24. Õiguskantsleri arvamuse kohaselt on RelvS § 43 lõike 3 punkt 2 koostoimes § 36 lõike 1 punktiga 6 vastuolus PS § 19 lõikega 1 osas, milles need sätted ei võimalda relvaloa kehtetuks tunnistamisel mitte ühelgi juhul arvestada kriminaalkorras karistatud isikuga ja temale süüks arvatud teo asjaoludega.
25. Mõõdukust hinnates tuleb piirangu eesmärgi tähtsuse puhul arvestada ka seda, kui tõenäoline on kaitstavate õigushüvede (teiste isikute elu ja tervis) kahjustamine. See tõenäosus aga sõltub relva võimaliku kasutaja isikust. Ei ole üheselt tuvastatav, kas alati sel juhul, kui isikut karistatakse kriminaalkorras, aitab tema relvaloa kehtetuks tunnistamine kaasa teiste isikute elu ja tervise kaitsele. Ohu tõenäosus on aga suurem siis, kui kuriteo toime pannud isik on juba olnud vägivaldne või muul viisil teistele ohtlik (nt käidelnud relvi ebaseaduslikult või olnud seotud organiseeritud kuritegevusega). Riigikohus on 26. märtsi 2009. aasta otsuse nr 3-4-1-16-08 punktis 34 leidnud, et „inimese elu ja tervis on olulisimad kuriteokoosseisudega kaitstavad õigushüved, kuid lisaks nendele kaitstakse karistusõigusega veel muid õigushüvesid, mille seotus inimese elu ja tervisega on minimaalne või puudub sootuks”. Samas on Riigikohus 11. oktoobri 2001. aasta otsuse nr 3-4-1-7-01 punktis 24 märkinud, et „[otsus] mitte kunagi anda relvaluba mõne ohtliku tahtliku kuriteo (nt terrorism, tahtliku tapmise) eest karistatud isikule võib olla põhjendatud”. Praegusel juhul ei ole tuvastatud, et V. Reiljan oleks kuriteo toime pannud relva kasutades või oleks loonud ohu teise inimese elule või tervisele.
26. Justiitsministri hinnangul on relvaseaduse vaidlusalused sätted vastuolus põhiseadusega ja regulatsioon sisaldab vaba eneseteostuse õiguse ebaproportsionaalset piirangut.
27. Piirang ei ole mõõdukas, sest need relvaseaduse sätted ei arvesta kriminaalkorras karistatu isikuomadustega, tema toime pandud kuriteo raskusastet ning laadi ja kuriteo ohtlikkust. Piirangut ettenägev seadus peaks neid asjaolusid arvesse võtma. Pole võimalik väita, et ükskõik millise kuriteo eest kriminaalkorras karistatus annaks automaatselt aluse pidada tõenäoliseks, et see isik paneb relva kasutades toime edasisi õigusvastaseid tegusid. Kahtlus, et relva valdamine tekitab ohu uute õigusvastaste tegude toimepanemiseks relva kasutamisega võib eelkõige olla seostatav tahtlikult toime pandud kuritegudega, mille koosseisuliseks tunnuseks on vägivalla kasutamine. Mõõdukuse hindamisel on oluline ka relvaseaduse ja karistusseadustiku § 51 võrdlus. Selle karistusseadustiku sätte järgi võib kohus võtta süüdimõistetult kuni viieks aastaks relva ja laskemoona omamise õiguse, kui isik mõistetakse süüdi relva või laskemoona omamise või kasutamisega seotud kuriteos. Lisakaristuse kohaldamise võimalus on sätestatud kohtu kaalutlusõigusena. Erinevalt relvaseaduses kehtestatust ei ole nimetatud kõiki kuritegusid.
28. Siseminister märgib, et seadusega kehtestatud piirang on proportsionaalne taotletava eesmärgiga ja vaidlusalused relvaseaduse sätted ei ole vastuolus põhiseadusega.
29. Ainuüksi kaalutlusõiguse puudumine ei tähenda vastuolu põhiseadusega. Seadusandja on pidanud iga kuritegu sellise tõsidusastmega hälbimiseks kehtestatud reeglistest, mis annab sellise teo toimepanija isikuomadustele piisava hinnangu, otsustamaks, et ta ei sobi tulirelva omama. Ei ole põhjust arvata, et need otsused piirangud kehtestada on langetatud kergekäeliselt ning põhiseaduslikke väärtusi kaalumata. Oht inimeste elule ja tervisele ei tähenda pelgalt tulirelvaga sooritatavat rünnet isiku elu ja tervise vastu, vaid võib tähendada ka tulirelva sattumist isikute kätte, kellel ei ole õigust relva vallata. Samuti hõlmab see tulirelva hooletust käitlemisest ja kasutamisest tekkivat ohtu. Kuriteod võivad olla erineva ohtlikkusega, ja ka kuritegusid toimepannud isikud seetõttu erinevate isiksuseomaduste ja ohtlikkusega, kuid neil on üks ühine joon – kuritegu on ühiskonnas eriliselt taunitav tegu, ning selle teo toimepanemine näitab isiku suhtumist õiguskorda ja/või suutmatust järgida kehtestatud reegleid. Isik, kellele on antud õigus tulirelva vallata ja omada peab olema suuteline järgima selleks ettenähtud reegleid.
30. Piirangu mõõdukuse kohta leiab siseminister, et piiranguga kaasnevat ei saa lugeda sellise intensiivsusega sekkumiseks, mis kaaluks üles eesmärgi kaitsta inimeste elu ja tervist tulirelvade sihiliku või hooletu väärkasutuse eest. Tulirelva omamise piirang ei võimalda isikul tegutseda tulirelvadega seotud elualadel või kasutada tulirelva oma turvalisuse tagamiseks, kuid samas ei ole tulirelvade kasutamise õigus eelduseks kuigi suurele hulgale eneseteostusviisidele.
31. Siseministri arvates ei pruugi kaalutlusõiguse võimaldamine tagada isikute võrdset kohtlemist ning seaduse ühetaolist kohaldamist. See tähendaks, et relvaloa võib omandada ka isik, kelle puhul politsei ei pea seda õigustatuks, kuid kes on selle loa välja võidelnud kohtuvaidluses menetluslikele vigadele apelleerides. Seega suureneb oht, et relvad satuvad isikute kätte, kes ei suuda nende ühiskonnale ohutut käitlemist tagada. Siseminister ei näe vajadust Eesti relvapoliitika leevendamise ja kurjategijatele relvalubade väljastamise kaalumise järele. Peab arvestama ka mõjuga, mis kaasneks relvaseaduses nimetatud sätete põhiseadusega vastuolus olevaks tunnistamisel varasemate relvalubade andmisest keeldumise otsustele ja relvalubade kehtetuks tunnistamistele.
TARTU HALDUSKOHTUS PÕHISEADUSEGA VASTUOLUS OLEVAKS TUNNISTATUD SÄTTED
32. Relvaseaduse (RT I 2001, 65, 377; 2010, 43, 256) § 43 lõike 3 punkt 2 sätestab:
„§ 43. Soetamisloa või relvaloa kehtivuse peatamine ja kehtetuks tunnistamine
2) loa omaja ei vasta enam käesoleva seadusega kehtestatud nõuetele või kui esineb käesoleva seaduse § 36 lõike 1 punktis 1–7, 9 või 10 või § 40 lõikes 1 nimetatud asjaolu;”
33. Relvaseaduse § 36 lõike 1 punkt 6 sätestab:
"§ 36. Füüsilisele isikule soetamisloa ja relvaloa andmist välistavad asjaolud
6) on kriminaalkorras karistatud;”.
34. Esmalt uurib kolleegium, kas RelvS § 43 lõike 3 punkt 2 koostoimes § 36 lõike 1 punktiga 6 on asjassepuutuvad sätted (I) ja kas need piiravad vaba eneseteostuse õigust (II). Seejärel hindab kolleegium, kas need relvaseaduse sätted on formaalselt põhiseaduspärased ja sekkuvad ebaproportsionaalselt vaba eneseteostuse õigusesse (III). Lõpuks selgitab kolleegium otsuse jõustumise tagajärgi (IV).
35. Põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse seaduse (PSJKS) § 14 lõike 2 järgi peab säte, mille põhiseaduspärasust Riigikohus hindab, olema põhivaidluse lahendamisel asjassepuutuv. Riigikohtu praktika kohaselt on asjassepuutuv säte, mis on kohtuasja lahendamisel otsustava tähtsusega (vt nt Riigikohtu üldkogu 22. detsembri 2000. aasta otsus asjas nr 3-4-1-10-00, punkt 10). Säte on otsustava tähtsusega siis, kui kohus peaks asja lahendades normi põhiseadusele mittevastavuse korral otsustama teisiti kui selle põhiseadusele vastavuse korral (vt nt Riigikohtu üldkogu 28. oktoobri 2002. aasta otsus asjas nr 3-4-1-5-02, punkt 15).
36. Riigikohus tunnistas V. Reiljani 26. mai 2010. aasta otsusega nr 3-1-1-22-10 süüdi karistusseadustiku § 293 lõike 2 punktide 2 ja 4 järgi aususe kohustuse rikkumisega seotud kuriteos, mis seisnes ametiisikuna suures ulatuses pistise nõudmises. RelvS § 43 lõike 3 punkt 2 viitab ühe alternatiivina sama seaduse § 36 lõike 1 punktile 6, mis oli V. Reiljani relvaloa kehtetuks tunnistamise aluseks Lõuna Prefektuuris. Alternatiivseid õiguslikke tagajärgi need sätted oma koostoimes ette ei näe. RelvS § 43 lõike 3 punkti 2 ja § 36 lõike 1 punkti 6 põhiseadusele vastavuse korral oleks kohus pidanud kaebuse rahuldamata jätma ehk otsustama teisiti kui nende põhiseadusele mittevastavuse korral. Need relvaseaduse sätted olid seega koostoimes kohtuasja lahendamisel otsustava tähtsusega ehk asjassepuutuvad sätted, sest just need normid kohustasid Lõuna Prefektuuri V. Reiljani relvaluba kehtetuks tunnistama.
37. Kolleegium märgib, et praeguse põhiseaduslikkuse järelevalve asja läbivaatamine on Riigikohtu pädevuses vaatamata sellele, et asjassepuutuvad sätted on seotud EL-i õigusega. Nimelt on RelvS § 43 lõike 3 punkt 2 koostoimes § 36 lõike 1 punktiga 6 osaliselt kehtestatud selleks, et võtta üle Euroopa Nõukogu 18. juuni 1991. aasta direktiivi 91/477/EÜ relvade omandamise ja valduse kontrolli kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja Nõukogu 21. mai 2008. aasta direktiivi 2008/51/EÜ (direktiiv 91/477) artikliga 5.
Direktiivi 91/477 artiklist 5 tuleneb liikmesriigi kohustus lubada tulirelvi omada ja vallata üksnes selles sättes toodud tingimustele vastavatel isikutel. Muu hulgas sätestab artikli 5 punkt b tingimuse, et isik ei tohi tõenäoliselt ohustada ennast, avalikku korda ega avalikku julgeolekut, kusjuures varasem süüdimõistmine tahtliku vägivaldse kuriteo eest loetakse niisuguse ohu näitajaks. Direktiivi 91/477 artikkel 5 sätestab, et liikmesriigid võivad tulirelva valdamise loa tühistada, kui mõnda loa andmise tingimust enam ei täideta. Direktiivi 91/477 artikkel 3 sätestab, et liikmesriigid võivad oma õigusaktidega vastu võtta direktiivis sätestatust rangemaid eeskirju, kui liikmesriikide elanikele artikli 12 lõikega 2 antud õigustest ei tulene teisiti. Direktiivi 91/477 artikli 12 lõige 2 ei puuduta praeguse kohtuasja asjaolusid.
38. Riigikohtul ei ole üldjuhul pädevust lahendada taotlusi kontrollida Eesti õigustloova akti Euroopa Liidu õigusega seotud sätte vastavust põhiseadusele. Selline pädevus on Riigikohtul muude erandite seas juhul, kui Euroopa Liidu õigus võimaldab Euroopa Liidu õiguse ülevõtmisel ja rakendamisel liikmesriigile diskretsiooniõigust, mille teostamisel on liikmesriik seotud oma põhiseaduse ja sellest tulenevate põhimõtetega. Kui EL-i õigus annab liikmesriigile eesmärgi, kuid vahendid selle saavutamiseks jäävad liikmesriigi kehtestada, peavad valitud vahendid olema kooskõlas nii EL-i õigusega kui ka vastama Eesti põhiseadusele (vt RKPJK 26. juuni 2008. aasta määrus asjas nr 3-4-1-5-08, punktid 30 ja 36).
Kolleegiumi hinnangul jätab direktiiv 91/477 liikmesriigile selle ülevõtmisel ja rakendamisel diskretsiooniõiguse, mille kasutamisel on Eesti Vabariik seotud oma põhiseaduse ja sellest tulenevate põhimõtetega. Relvaloa või soetamisloa kehtetuks tunnistamine peab olema kooskõlas nii Euroopa Liidu õigusega kui ka vastama Eesti põhiseadusele. Kuigi direktiivi 91/477 artiklid 5 ja 3 ei välista võimalust tunnistada kriminaalkorras karistatud isiku relvaluba kehtetuks asjassepuutuvates sätetes toodud viisil, selgitab kolleegium allpool, miks see ei ole kooskõlas Eesti põhiseadusega.
39. Kolleegium peab vajalikuks lisada, et RelvS § 43 lõike 3 punkti 2 ja § 36 lõike 1 punkti 6 seotust EL‑i õigusega ja nende sätete vastavust eelmises punktis viidatud direktiivile oleks pidanud kontrollima põhivaidlust lahendanud halduskohus (vt eespool viidatud määrus asjas nr 3-4-1-5-08, punktid 31 ja 42). Direktiiviga 91/477 liikmesriigile jäetud otsustusvabadust arvestades on aga ilmne, et asjassepuutuvad sätted ei ole selle direktiiviga vastuolus. Riigikohtul ei ole seetõttu mõistlik jätta halduskohtu taotlust läbi vaatamata üksnes sel põhjusel, et põhivaidlust lahendanud kohus ei kontrollinud sätete seotust EL-i õigusega ega nende vastavust direktiivile 91/477.
40. Riigikohus on järjepidevalt asunud seisukohale, et põhiseaduses ei nimetata õigust soetada või omada relva igaühe põhiõigusena, kuid isiku õigus soetada ja omada relva võib olla hõlmatud PS § 19 lõikes 1 nimetatud vaba eneseteostuse õigusega ehk üldise vabaduspõhiõigusega (vt RKPJK 6. oktoobri 2000. aasta otsus asjas nr 3-4-1-9-00, punkt 12; RKPJK 11. oktoobri 2001. aasta otsus asjas nr 3-4-1-7-01, punkt 13; RKPJK 26. märtsi 2009. aasta otsus asjas nr 3-4-1-16-08, punkt 22). Riigikohtu üldkogu on leidnud, et isiku vaba eneseteostuse viis on ka jahipidamine. Samas lahendis on üldkogu märkinud, et kuigi jahipidamine ei eelda alati relva kandmist ja kasutamist, on relvaga jaht üks vanimaid ja riigi tunnustatud jahipidamise viise (vt RKÜK 11. oktoobri 2001. aasta otsus asjas nr 3-4-1-7-01, punkt 13).
41. Relvaga on võimalik jahti pidada ainult relvaloa olemasolul. JahiS § 38 lõige 1 sätestab, et kui jahipidamisviis eeldab jahirelva kasutamist, ei tohi selleks jahiluba anda isikule, kellel ei ole relvaluba. JahiS § 38 lõige 2 sätestab, et jahirelvaga jahipidamisel peab relvaluba jahil kaasas olema.
42. Jahti võib pidada ainult kindlate seaduses nimetatud relvadega. JahiS § 39 lõike 1 punktid 1 ja 2 sätestavad, et tulirelvadest on lubatud jahipidamisvahendid sile- või vintraudne või kombineeritud tulirelv, välja arvatud täisautomaattulirelv, ning poolautomaattulirelv, mille salve mahub kuni kaks padrunit. Tulenevalt RelvS § 29 lõike 3 esimesest lausest on jahitulirelv põhiliselt jahipidamiseks ettenähtud sileraudne, vintraudne või kombineeritud püss, millel on kergesti lülitatav kaitseriiv.
43. RelvS § 29 lõikega 3 on seadusandja pidanud vajalikuks eristada jahitulirelvana kasutatavaid püsse revolvritest ja püstolitest, mille kasutamine jahipidamiseks on keelatud. V. Reiljani vaba eneseteostuse õigust, mille kohaselt on tal õigus relvaga jahti pidada, saab seega piirata vaid kolme jahipüssi relvaloa kehtetuks tunnistamine. Püstoli relvaloa kehtetuks tunnistamine ei saa piirata relvaga jahipidamise õigust, mis on hõlmatud vaba eneseteostuse õigusega.
44. Turvalisuse tagamine, nagu jahipidaminegi, ei eelda alati relva kasutamist, kuid relvaga turvalisuse tagamine enese ja vara kaitsmise eesmärgil on üks vaba eneseteostuse lubatud viise, mis kuulub PS § 19 lõikes 1 sätestatud vaba eneseteostuse õiguse kaitsealasse (RKPJK 26. märtsi 2009. aasta otsus asjas nr 3-4-1-16-08, punkt 24). Tulenevalt RelvS § 28 lõike 1 punktist 4 võib füüsiline isik relva soetada, omada ja vallata turvalisuse tagamiseks ehk enese ja vara kaitsmise otstarbel. V. Reiljan on turvalisuse tagamiseks soetanud püstoli. Ka jahipüsside kasutamine turvalisuse tagamise eesmärgil ei ole keelatud. Seega saab V. Reiljani vaba eneseteostuse õigust, mille kohaselt on tal õigus relvaga turvalisust tagada, piirata nii püstoli relvaloa kui ka kolme jahipüssi relvaloa kehtetuks tunnistamine.
45. Pärast relvalubade kehtetuks tunnistamist asjassepuutuvate sätete alusel pidi V. Reiljan relvad politseiprefektuurile üle andma ja tal ei olnud enam õiguslikku vabadust relvaga jahil käia ja relvaga turvalisust tagada. Seetõttu piiravad need sätted V. Reiljani PS § 19 lõikes 1 sätestatud vaba eneseteostuse õigust.
46. Riigivõimu sekkumine kaebuse esitaja PS § 19 lõikes 1 sätestatud õigusesse ei tähenda veel iseenesest selle õiguse rikkumist. Põhiõigust piirav õigusakt ei riku põhiõigust, kui see on põhiseaduspärane ehk formaalselt ja materiaalselt põhiseadusega kooskõlas (vt RKPJK 13. juuni 2005. aasta otsus asjas nr 3-4-1-5-05, punkt 7).
47. Formaalne põhiseaduspärasus tähendab, et põhiõigusi piirav õigustloov akt peab vastama pädevus-, menetlus- ja vorminõuetele ning määratuse ja seadusereservatsiooni põhimõtetele (RKPJK 13. juuni 2005. aasta otsus asjas nr 3-4-1-5-05, punkt 8). Kolleegiumi hinnangul vastab asjassepuutuv regulatsioon formaalse põhiseaduspärasuse nõuetele.
48. Materiaalne kooskõla põhiseadusega tähendab, et põhiõigust riivav õigusnorm on kehtestatud põhiseadusega lubatud eesmärgi saavutamiseks ja on selle saavutamiseks proportsionaalne.
49. Vaba eneseteostuse õigust võib piirata seadusega või seaduse alusel põhjusel, mis ei ole põhiseadusega vastuolus. Riigikohus on varem leidnud, et relvaloa kehtivuse peatamise legitiimne eesmärk võib olla inimeste elu ja tervise kaitsmine (RKPJK 26. märtsi 2009. aasta otsus asjas nr 3-4-1-16-08, punkt 33). Relva omamisele võib seada piiranguid ka vajadusest tagada riigi julgeolek ja avalik kord, samuti võivad need piirangud olla õigustatud ka muude asjaoludega (Riigikohtu üldkogu 25. veebruari 2004. aasta otsus asjas nr 3-3-1-60-03, punkt 21). Kolleegium asub seisukohale, et ka kriminaalkorras karistatud isiku relvaloa kehtetuks tunnistamine on lubatud, et tagada inimeste elu ja tervise kaitse, samuti riigi julgeolek ja avalik kord. Nimetatud eesmärgid ei ole põhiseadusega vastuolus. Relvaloa kehtetuks tunnistamine võib olla õigustatud ka muude asjaoludega.
50. Ehkki seadusandja on piirangu kehtestanud legitiimset eesmärki silmas pidades, saab põhiõiguse riivet pidada materiaalselt õiguspäraseks vaid siis, kui on järgitud PS §-st 11 tulenevat proportsionaalsuse põhimõtet (vt nt RKPJK 5. märtsi 2001. aasta otsus asjas nr 3-4-1-2-01, punkt 16).
51. Proportsionaalsuse põhimõtte järgimine tähendab seda, et riive on eesmärgi saavutamiseks sobiv, vajalik ja mõõdukas. Sobiv on abinõu, mis soodustab eesmärgi saavutamist. Sobivuse seisukohalt on vaieldamatult ebaproportsionaalne abinõu, mis ühelgi juhul ei soodusta eesmärgi saavutamist. Abinõu on vajalik, kui eesmärki ei ole võimalik saavutada mõne teise, kuid isikut vähem koormava abinõuga, mis on vähemalt sama efektiivne kui esimene. Abinõu mõõdukuse üle otsustamiseks tuleb kaaluda ühelt poolt põhiõigusse sekkumise ulatust ja intensiivsust ning teiselt poolt eesmärgi tähtsust (vt RKPJK 6. märtsi 2002. aasta otsus asjas nr 3-4-1-1-02, punkt 15).
52. Kuriteo eest süüdi mõistetud isiku relvaloa kehtetuks tunnistamine on sobiv abinõu, sest sellega on võimalik saavutada teiste isikute elu ning tervise kaitsmine ja riigi julgeoleku ning avaliku korra tagamine. Kui isik on toime pannud kriminaalkorras karistatava teo, siis võib ta olla ohtlik ja saaks relva kasutada uute kuritegude toimepanemiseks. See võib omakorda kujutada ohtu inimeste elule ja tervisele, riigi julgeolekule ning avalikule korrale. Relvaloa või soetamisloa kehtetuks tunnistamine tähendab RelvS § 44 kohaselt seda, et isik peab relvaloa ning soetamisloa ja relva andma üle politseiasutusele ja ta ei saa seetõttu relva kasutades põhjustada ohtu nimetatud õigushüvedele.
53. Piirang on eesmärgi saavutamiseks ka vajalik. Kolleegiumi hinnangul ei ole relvaloa kehtivuse peatamisele muud samaväärset alternatiivi, mis tagaks, et kuriteo toimepannud isik ei ohusta relvaga teiste isikute elu, tervist, riigi julgeolekut ega avalikku korda. Kolleegium kaalus relvaloa või soetamisloa kehtetuks tunnistamisest leebema vahendina loa kehtivuse peatamist kuni kuriteo eest karistatud isiku karistusandmete kustutamiseni karistusregistri seaduse kohaselt. Kolleegium leiab siiski, et relvaloa või soetamisloa peatamine ei ole eesmärkide saavutamiseks sama tõhus kui loa kehtetuks tunnistamine. Loa kehtivuse peatamise korral tuleks luba pärast karistusandmete kustutamist automaatselt tagastada. Varem kriminaalkorras karistatud isiku puhul on aga vajalik ka pärast karistusandmete kustutamist uuesti veenduda, et isik sobib relva käitlema.
54. Kolleegium leiab, et kuriteo eest karistatud isiku relvaloa kehtetuks tunnistamine ei ole mõõdukas.
55. Piirangud ei tohi kahjustada seadusega kaitstud huvi või õigust rohkem, kui see on normi legitiimse eesmärgiga põhjendatav (vt RKPJK 17. märtsi 1999. aasta otsus asjas nr 3-4-1-1-99, punkt 13). Mõõdukuse üle otsustamiseks tuleb ühelt poolt kaaluda vaba eneseteostuse piiramise ulatust ja intensiivsust, teiselt poolt aga eesmärki kaitsta teiste isikute elu ja tervist, riigi julgeolekut ja avalikku korda.
56. Eelnimetatud asjassepuutuvate normidega põhjustatud piirang on väga intensiivne. Soetamisloa ja relvaloa kehtetuks tunnistamine piirab iga kuriteo eest karistatud isiku vaba eneseteostust viisil, mis võtab isikult täielikult võimaluse kasutada relva jahipidamiseks ja turvalisuse tagamiseks kuni võimaliku uue loa saamiseni. Uue loa saamine pärast karistusandmete kustutamist karistusregistrist eeldab loa taotlemist, millega kaasneb isiku jaoks aja- ja rahakulu.
57. Erinevalt kahtlustatavast või süüdistatavast on kriminaalkorras karistatud isiku teole ja tema isikule juba hinnang antud. Kolleegium nõustub Lõuna Prefektuuriga, et kuriteo toimepannud isik on olulisel määral rikkunud kehtivat õiguskorda. Kolleegium nõustub ka siseministriga, et kuritegu on ühiskonnas eriliselt taunitav tegu, ja selle teo toimepanemine näitab kas isiku suhtumist õiguskorda või suutmatust järgida kehtivaid reegleid. Selle kinnituseks on jõustunud süüdimõistev kohtuotsus.
58. Relvade sattumine selliste isikute kätte, kes ei suuda või ei soovi neid seaduskuulekalt käidelda, tekitab potentsiaalse ohu teiste isikute elule ja tervisele, riigi julgeolekule ja avalikule korrale. Samas nõustub kolleegium Tartu Halduskohtu seisukohaga, et kuriteo eest karistamise fakt ei ole iseenesest kaalukas põhjus kaalutlusõiguse absoluutseks välistamiseks nende isikute suhtes, kellele riik on varem usaldanud relva. Kuriteo eest süüdi mõistmine ei tähenda seda, et isik oleks seetõttu relva kasutades edaspidi alati ohtlik. Seetõttu ei ole põhjendatud relvaloa kehtetuks tunnistamine kuriteo toime pannud isikut ja kuriteo asjaolusid arvesse võtmata.
59. Kolleegium on seisukohal, et kaalutlusõigust välistav relvaseaduse regulatsioon ei arvesta võimalusega, et iga kriminaalkorras karistatud isik ei pruugi kaitstavaid õigushüvesid relvaga rünnata. Kolleegiumi arvates ei saa igasuguse kuriteo ja iga isiku puhul ka tõenäosus, et kaitstavaid õigushüvesid relvaga rünnatakse, olla sedavõrd suur, et ilma kaalumata tunnistada isiku relvaluba kehtetuks.
60. Riigikohus on varem leidnud, et seadusandja peab andma seaduse rakendajale võimaluse arvestada relvaloa taotlemisel taotleja isikut ja tema toimepandud kuriteo asjaolusid (RKPJK 6. oktoobri 2000. aasta otsus asjas nr 3-4-1-9-00, punkt 17). Kolleegium leiab, et ka relvaloa kehtetuks tunnistamisel tuleb arvestada kriminaalkorras karistatud isiku ja tema toimepandud kuriteo asjaoludega. Kolleegium soovib aga rõhutada, et mõnede tahtlike kuritegude (nt terrorism, isikuvastased kuriteod või kuriteod, mille toimepanemisel kasutati relva) toimepanemise eest karistatud isikute relvaloa kehtetuks tunnistamise ilma kaalutlusõiguse võimaldamiseta võib lugeda põhjendatuks.
61. Põhiseaduslikkuse järelevalve menetluse aluseks olnud kohtuasjas leidis Tartu Halduskohus, et kriminaalkorras karistatud isikut ja kuriteo asjaolusid arvestades ei olnud relvaloa kehtetuks tunnistamine teiste inimeste elu ja tervise kaitsmiseks proportsionaalne vahend. Selles kriminaalasjas mõisteti isik süüdi aususe kohustuse rikkumisega seotud kuriteos. Tegemist ei olnud isikuvastase kuriteoga. Selle teo toimepanemisel ei kasutanud isik relva.
62. Eeltoodut arvestades leiab kolleegium, et kriminaalkorras karistatud isiku relva soetamise loa või relvaloa kehtetuks tunnistamine kaalutlusõigust välistades ei ole mõõdukas abinõu teiste isikute elu ja tervise, riigi julgeoleku ja avaliku korra kaitsmiseks, kuna see ei võimalda arvestada asjaolu, et kriminaalkorras karistatud isik ei tarvitse loa kehtetuks tunnistamisega kaitstavaid õigushüvesid kahjustada.
63. Lähtudes eelnevast, tunnistab kolleegium RelvS § 43 lõike 3 punkti 2 koostoimes § 36 lõike 1 punktiga 6 vastuolus olevaks PS § 19 lõikega 1 ja kehtetuks osas, milles see ei võimalda soetamisloa või relvaloa kehtetuks tunnistamisel arvestada kriminaalkorras karistatu isikut ja tema toimepandud tegu.
64. Kolleegium lisab, et kõige paremini tagab ühelt poolt inimeste elu ja tervise kaitse, riigi julgeoleku ning avaliku korra ja teiselt poolt kriminaalkorras karistatud isiku üldise vabaduspõhiõiguse kaitse, kui relvaseaduse kohaldajal on võimalik arvestada relvaloa või soetamisloa kehtetuks tunnistamisel kriminaalkorras karistatud isiku, toimepandud kuriteo asjaolude ja muude oluliste asjaoludega ning põhjendatud huvidega. Üldise vabaduspõhiõiguse piiramisel ette nähtud kaalutlusruum väldib isiku muutumist riigivõimu objektiks ja aitab kaasa inimväärikuse tagamisele.
65. Kolleegium märgib, et eelöeldu ei tähenda seda, et seadusandja ei võiks kehtestada selliseid regulatsioone, kus soetamisloa või relvaloa andjal ei ole kaalutlusõigust. Ka õigusakt, mis ei võimalda kaalutlusõigust, võib olla põhiseadusega kooskõlas. Seadusandja võib ise jõuda kaalumise tulemusel põhjendatud järelduseni, et isikute põhiõigused ja -vabadused on tagatud ka menetleja kaalutlusõiguse olemasoluta (vt Riigikohtu üldkogu 27. juuni 2005. aasta otsus asjas nr 3-4-1-2-05, punkt 60). Seadusandjal on otsustusvabadust kasutades võimalik piiritleda relvaseaduses asjaolud, mille esinemisel tuleb kriminaalkorras karistatud isiku relvaluba või soetamisluba kohustuslikus korras kehtetuks tunnistada.
66. Käesoleva otsuse jõustumine ei too endaga kaasa seda, et politseiasutuste otsused karistatud isikute soetamislubade ja relvalubade kehtetuks tunnistamise kohta muutuvad automaatselt kehtetuks. Kriminaalkorras karistatud isikul, kelle relvaluba on tunnistatud kehtetuks, on võimalus taotleda selle haldusakti kehtetuks tunnistamist, juhindudes haldusmenetluse seaduses ettenähtud haldusakti kehtetuks tunnistamise ja menetluse uuendamise sätetest.
67. Kolleegium selgitab, et politseiasutustel tuleb seni, kuni seadusandja ei ole relvaseaduse regulatsiooni muutnud, lähtuda kriminaalkorras karistatud isiku relvaloa või soetamisloa kehtetuks tunnistamisel käesolevast otsusest ja RelvS § 43 lõikest 31, mille kohaselt võib tunnistada loa kehtetuks, kui loa omaja on enda või teise isiku turvalisust ohustava eluviisi või käitumise tõttu sobimatu seda liiki relva soetama või omama.
Märt Rask, Jüri Ilvest, Henn Jõks, Ott Järvesaar, Harri Salmann

matches:
§ 43
§ 36
§ 43
§ 36
§ 43
§ 36
§ 293
Kohus
§ 43
§ 36
§ 19
Riigikohus
§ 19
§ 43
§ 36
§ 43
§ 36
Riigikohus
§ 43
§ 43
§ 43
§ 36
§ 36
§ 36
§ 43
§ 43
§ 43
§ 43
§ 36
§ 19
§ 38
§ 28
Riigikohus
§ 43
§ 43
§ 36
§ 19
Riigikohus
Riigikohus
§ 51
kohus
§ 43
§ 36
§ 40
§ 36
§ 43
§ 36
§ 14
Riigikohus
kohus
Riigikohus
§ 293
§ 43
§ 36
§ 43
§ 36
kohus
§ 43
§ 36
§ 43
§ 36
kohus
Riigikohus
§ 19
§ 38
§ 38
§ 39
§ 29
§ 29
§ 19
§ 28
§ 19
§ 19
Riigikohus
§ 44
Riigikohus
§ 43
§ 36
§ 19
§ 43


Võru Kesklinna Kooli põhimäärus – Riigi Teataja
Võru Kesklinna Kooli põhimäärus
Võru Kesklinna Kooli põhimäärus - sisukord
§ 7 Rahvusvahelised sidemed
§ 10 Hariduslike erivajadustega õpilaste klassid ja rühmad
§ 12 Kooli õppekava
§ 15 Kooli vastuvõtmine
§ 16 Koolist väljaarvamine
§ 20 Vanemate õigused
§ 27 Juhtkond ja laiendatud juhtkond
§ 28 Ainesektsioonid
§ 30 Majandamine
§ 32 Põhimääruse kinnitamine ja muutmine
RT IV, 13.05.2016, 14
Vastu võetud 08.05.2013 nr 2
RT IV, 14.05.2013, 57
04.05.2016 RT IV, 13.05.2016, 3 16.05.2016
Määrus kehtestatakse "Põhikooli- ja gümnaasiumiseadus" § 66 lg 2 ja Võru Linnavolikogu 8. detsembri 2010. a määrus nr 24 "Ametiasutuse hallatavate asutuste asutamise, haldamise, ümberkorraldamise ja lõpetamise kord" § 6 lg 1 alusel.
Kooli nimetus on Võru Kesklinna Kool (edaspidi kool).
Kool on Võru Linnavalitsuse (edaspidi linnavalitsus) hallatav põhikool, mis juhindub oma tegevuses seadustest ja nende alusel antud õigusaktidest.
Kool asub ja tegutseb aadressil Vabaduse tn 12, Võru linn.
(2) Kooli sümboolika kinnitab direktor oma käskkirjaga, kooskõlastades selle eelnevalt linnavalitsusega.
1) luua õpilastele tingimused heatasemelise hariduse omandamiseks, mis toetab nende kujunemist pidevalt arenevaks isiksuseks, kes on suuteline elama väärikalt, austama iseennast, oma perekonda, kaasinimesi ja loodust; tegutsema loovalt ning kandma kodanikuvastutust; toetada õpilase vaimset, füüsilist, kõlbelist, sotsiaalset ja emotsionaalset arengut.
2) pakkuda õpilaste arengut toetavat ja turvalist õpikeskkonda;
3) võimaldada õpilastel oma võimete maksimaalset arendamist nende eelistusi ning kooli õppesuundi arvestades.
1) luua kaasaegse sisustuse ja õpivaraga keskkond, mis toetab õppekava täitmist ning heade õpitulemuste saavutamist;
2) kujundada sotsiaalne keskkond, mis väärtustab inimesi, nendevahelist koostööd ja häid suhteid ning eesti rahvust ja kultuuri;
3) luua tingimused õpilaste huvide ja annete väljaarenemiseks, edukaks esinemiseks ainealastel konkurssidel;
5) luua tingimused õpilaste kultuuri- ja sporditegevuseks;
7) teha õppe- ja kasvatustegevuse korraldamisel koostööd õpilase vanema või eestkostjaga (edaspidi vanem), teiste koolide ja muude organisatsioonidega.
(2) Koolis võimaldatakse vastavalt kooli õppekavale süvendatult õppida muusikat, matemaatikat, loodusaineid, majandust ja võõrkeeli.
(1) Kooli järjepideva arengu tagamiseks koostab kool koostöös hoolekogu, õppenõukogu ja õpilasesindusega kooli arengukava.
(2) Kooli arengukava kinnitamine toimub kooli pidaja poolt kehtestatud korras.
(2) Koolis on võimalik omandada statsionaarses õppes põhiharidust.
(3) Kooli õppekava kujundamisel ning individuaalsete õppekavade rakendamisel arvestatakse õpilaste vajadusi ja huve.
(4) Õpilase teadmisi, oskusi ja vilumusi hinnatakse viiepallisüsteemis. Õppetöö tulemused kantakse veebipõhisesse õppeinfosüsteemi e-Kool.
(5) Kokkuvõttev hindamine toimub kolm korda õppeaastas. Hindamise täpsem korraldus sätestatakse kooli õppekavas.
(6) Kooli lõpetamine toimub põhikooli- ja gümnaasiumiseaduses ning põhikooli riiklikus õppekavas sätestatu kohaselt.
§ 10. Hariduslike erivajadustega õpilaste klassid ja rühmad
(1) Kooli direktor võib kooskõlastatult vastava ala abilinnapeaga moodustada hariduslike erivajadustega õpilaste rühmi ja klasse.
Õppeaasta kestab 1. septembrist järgmise aasta 31. augustini ja koosneb õppeperioodidest ning koolivaheaegadest.
[RT IV, 13.05.2016, 3 - jõust. 16.05.2016]
§ 12. Kooli õppekava
Õpingute alusdokumendiks on põhikooli riikliku õppekava alusel koostatud kooli õppekava.
(1) Kool võib lisaks kooli õppekava kohaselt läbiviidavale õppele korraldada kooli ruumides õppekavavälist tegevust, milleks on koolituste, võistluste ja kontsertide korraldamine, õppematerjalide kirjastamine ja ringitundide ning pikapäevarühma läbiviimine.
(2) Õppekavavälise tegevuse kulude katmine võib toimuda tegevuses osalejate kaasrahastamisel, arvestades põhimääruses sätestatut.
(3) Õpilasel on õigus õppekavavälises tegevuses tasuta kasutada kooli rajatisi, ruume ja raamatukogu; tehnilisi, õppe- ning spordivahendeid kooli poolt kehtestatud korras.
(1) Koolis moodustatakse pikapäevarühmi I ja II kooliastme õpilastele.
(2) Pikapäevarühmas korraldatava õppekavavälise tegevusena pakutakse õpilastele järelvalvet ning pedagoogilist juhendamist koduste õpiülesannete täitmisel ning huvide arendamisel.
(3) Pikapäevarühma töökorralduse ja päevakava kehtestab hoolekogu ettepanekul kooli direktor.
§ 15. Kooli vastuvõtmine
Kooli vastuvõtmine toimub põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse, selle alusel kehtestatud haridus- ja teadusministri määruse ning kooli pidaja poolt kehtestatud vastuvõtu tingimuste ja korra alusel.
§ 16. Koolist väljaarvamine
Koolist väljaarvamine toimub põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse ja selle alusel kehtestatud õigusaktide alusel.
(1)Õpilasel on õigus:
2) saada õppekavas ettenähtu omandamiseks õpetajalt täiendavat abi õigusaktidega sätestatud tingimustel ja korras;
3) luua koolis ühinguid, klubisid, stuudioid, ringe ning osaleda nende töös, arvestades õigusaktides sätestatut;
4) võtta osa kõigist klassivälistest õpilasüritustest, mis on ette nähtud kooli päevakavas;
5) saada nõustamist ja koolis pakutavate tugimeetmete rakendamist;
6) teha ettepanekuid kooli direktorile ja teistele pedagoogidele õppe ja kasvatuse korraldamise osas;
7) moodustada koolis õpilasesindus, mis esindab õpilaskonda koolisisestes suhetes;
8) osaleda valitud õpilasesindajate kaudu koolielu probleemide lahendamises;
9) saada koolist teavet koolikorralduse ja õpilaste õiguste kohta.
1) osaleda temale kooli päevakavas või individuaalses õppekavas ettenähtud õppes;
3) suhtuda lugupidavalt kaasinimestesse ja järgida üldtunnustatud moraalinorme;
4) täita kooli kodukorda ning kanda vastutust selle rikkumise eest;
6) hoida kooli kasutuses olevat vara;
7) täita teisi seadustest ja nende alusel antud õigusaktidest tulenevaid kohustusi.
(1) Kooli õpilasesindus tegutseb õpilasesinduse põhimääruse alusel.
(2) Õpilasesinduse põhimäärus kiidetakse õpilaskonna poolt heaks ülekoolilise referendumi käigus, kus kõikidel kooli õpilastel on võimalus anda oma vastuhääl. Õpilasesinduse põhimäärus loetakse heaks kiidetuks, kui vastuhääle on andnud vähem kui 1/3 kooli õpilastest. Referendumi läbiviimise täpsem kord kinnitatakse direktori poolt.
(3) Õpilasesindus valitakse õpilasesinduse põhimääruses sätestatud korras.
§ 20. Vanemate õigused
2) olla teavitatud lapse õppest puudumisest e-kooli kaudu;
3) olla teavitatud õpilase hinnetest;
6) saada teavet õpilasele kohalduvast osast kooli päevakavas, läbitavatest peamistest teemadest, vajalikest õppevahenditest, hindamise korraldusest ja planeeritavatest üritustest;
3) tutvuda koolielu reguleerivate aktidega;
4) teha kooliga koostööd lapse õpetamisel ja kasvatamisel;
5) osaleda piiratud teovõimega õpilase arenguvestlusel;
9) osaleda kooli kutsel õpilase käitumise arutamisel.
(1) Koolitöötajate koosseisu kinnitab ja muudab kooli direktor kooskõlastatult vastava ala abilinnapeaga.
(2) Õpetajate ja õppejuhi ametikohtade täitmiseks korraldab direktor avaliku konkursi hoolekogu poolt kehtestatud korras.
(3) Töölepingud sõlmib, muudab ja lõpetab direktor.
(4) Tööülesanded, õigused, kohustused ja vastutus määratakse kindlaks käesoleva põhimääruse, kooli töökorralduse reeglite, töötaja ametijuhendi ja töölepinguga.
(5) Töökorralduse reeglid ja ametijuhendid kinnitab direktor.
1) saada teavet kooli põhimääruse, töökorralduse reeglite ja teiste kooli tegevust reguleerivate õigusaktide kohta;
2) saada erialast täiendusõpet täiskasvanute koolituse seaduse, koolis sätestatud tingimuste ning eelarve võimaluste kohaselt;
3) nõuda töötervishoiu ja tööohutuse seaduses ning selle alusel vastuvõetud õigusaktides sätestatu kohaseid töötingimusi;
4) kasutada õppeväliseks tegevuseks tasuta kooli ruume, raamatukogu; tehnilisi, õppe-, spordi- ja muid vahendeid kooli kehtestatud korras;
6) kasutada töötajate muid õigusaktides sätestatud õigusi.
1) olla eeskujuks õpilastele;
2) teha koostööd teiste koolitöötajate ja vanematega;
3) hoida oma käitumise ja tegevusega kooli mainet.
(2) Direktor kindlustab kooli tulemusliku ja häireteta töö ning kooli kodukorra täitmise, juhib õppe- ja kasvatustegevust koostöös õppenõukogu, kooli hoolekogu ja õpilasesindusega.
1) esindab kooli ja teostab tehinguid, mis on suunatud tema ülesannete täitmisele;
4) kutsub vähemalt üks kord aastas kokku vanemate koosoleku;
5) esitab linnavalitsusele kooli eelarve projekti;
8) esitab kooli tegevust kajastavaid andmeid ja dokumente linnavalitsusele;
9) lahendab talle õigusaktide ja töölepinguga pandud teisi küsimusi.
(4) Kooli direktori vaba ametikoha täitmiseks korraldatakse avalik konkurss kooli pidaja kehtestatud korras.
(1) Koolis tegutseb õppenõukogu, mille ülesanne on kooli õppe ja kasvatuse eesmärkide kindlaksmääramine, kooli toimimise ning edukuse analüüsimine ja hindamine ning juhtimiseks vajalike otsuste tegemine.
(2) Hoolekogu moodustatakse ja tegutseb kooli pidaja poolt kehtestatud korras.
§ 27. Juhtkond ja laiendatud juhtkond
(1) Juhtkond ja laiendatud juhtkond on direktorile kooli tegevusega seotud küsimuste lahendamisel nõuandvad organid.
(2) Juhtkonda kuuluvad kooli direktor, õppejuht, huvijuht, haridustehnoloog, sotsiaalpedagoog ja majandusjuhataja.
(3) Juhtkond võtab vastu ja täidab koolielu korralduslikke otsuseid.
(4) Laiendatud juhtkonda kuuluvad lisaks kooli juhtkonna liikmetele ainesektsioonide esimehed.
(5) Laiendatud juhtkond tegeleb kooli tegevuse strateegilise planeerimisega. Laiendatud juhtkonna koosolekud protokollitakse ja olulised seisukohad esitatakse õppenõukogule.
§ 28. Ainesektsioonid
(1) Koolis tegutsevad ainesektsioonid, mis moodustatakse ainevaldkonniti kooli direktori käskkirjaga.
(2) Ainesektsioonide eesmärgiks on vastava ainevaldkonna õppeainete ainekavade arendamine, vastava ainevaldkonnaga seotud metoodilise töö koordineerimine, õpilasürituste korraldamine, koolielu reguleerivate dokumentide väljatöötamine.
(3) Ainesektsiooni tegevust juhib direktori määratud ainesektsiooni esimees.
(2) Kooli kasutuses oleva vara moodustavad talle sihtotstarbeliselt kasutamiseks ja valdamiseks antud rahalised vahendid, maa, ehitised, seadmed, inventar ja muu vara.
(3) Kool kasutab ning valdab tema valduses ja kasutuses olevat vara kooli pidaja poolt kehtestatud korras.
§ 30. Majandamine
(1) Kooli rahastatakse riigi- ja linnaeelarvest, laekuvatest toetustest ja annetustest, käesoleva põhimääruse § 13 lõikes 1 loetletud õppekavavälisest tegevusest saadud tuludest, kooli kasutuses olevate esemete üürimisest ja rentimisest ning muudest põhitegevusega seotud tasulistest teenustest.
(2) Õppekavavälises tegevuses osalemise eest võetava tasu määrad ja põhitegevusega seotud tasuliste teenuste hinnad kehtestab linnavalitsus. Ettepaneku hindade kehtestamiseks teeb kooli direktor.
§ 32. Põhimääruse kinnitamine ja muutmine
(2) Määrus jõustub 1. augustil 2013.


Järvakandi valla sotsiaalteenused ning nende kasutamise tingimused ja kord – Riigi Teataja
Järvakandi valla sotsiaalteenused ning nende kasutamise tingimused ja kord
Järvakandi valla sotsiaalteenused ning nende kasutamise tingimused ja kord - sisukord
§ 3 Teenuse tellimine
§ 5 Teenuse kasutamine
§ 8 Teenuse sisu
§ 9 Teenuse taotlemine
§ 10 Teenuse osutamise otsustamine
§ 12 Teenuse hind
RT IV, 12.03.2016, 32
Vastu võetud 09.03.2016 nr 5
Käesolev kord sätestab rahvastikuregistri andmetel Järvakandi vallas elavatele isikutele Järvakandi valla sotsiaalteenused ning nende kasutamise tingimused ja korra.
Teenust osutatakse isikutele, kes puudest, kõrgest east või tervislikust seisundist sõltuvalt ei saa kasutada ühistransporditeenust ning isikul ja tema lähedastel puudub isiklik sõiduvahend. Teenus ei ole vältimatu abi korraldamiseks.
§ 3. Teenuse tellimine
Teenust taotlev isik või tema esindaja tellib transpordi teenuse osutajalt.
(1) Maksujõuline isik tasub transporditeenuse eest 100%-liselt ise.
(2) Vähekindlustatud isik tasub järgmiselt:
1) ühe teenusekasutaja puhul 50% transpordi maksumusest, 50%-le taotleb isik toetust,
2) kahe kasutaja puhul tasuvad isikud kokku 75% transpordi maksumusest, 25%-le taotlevad toetust,
3) kolme ja enama kasutaja puhul tasuvad isikud transporditeenuse 100%-liselt ise.
(3) Vallasisese sõidu hind on 1,0 euro.
§ 5. Teenuse kasutamine
Vabade kohtade olemasolul võivad tasulist teenust kasutada ka teised isikud. Teenuse maksumus on 0,20 eurot kilomeeter.
Teenust ei osutata alkoholiprobleemidega, narkootiliste või psühhotroopsete ainetega sõltuvussuhtes olevatele isikutele, psüühilist erihooldust vajavatele isikutele, nakkushaigusi põdevatele isikutele nakkusohtlikul perioodil ja lamajatele haigetele, kes vajavad erihooldust.
Teenust osutavad hooldustöötajad.
§ 8. Teenuse sisu
(1) Koduteenus koosneb hooldustöötaja poolt osutatavatest teenustest:
- toidu ja esmaste tööstuskaupade kohaletoimetamine;
- vajaliku meditsiinilise abi organiseerimine;
- pesemisvõimaluste korraldamine;
- kommunaal- ja muude maksete tasumine;
- puude ja vee (veevärgi puudumisel) tuppa toomine;
- valmistoidu kohaletoimetamine;
- elamispinna koristamine;
- pesupesemise organiseerimine;
- asjaajamine erinevates ametiasutustes;
- hooldatava soovil sidemete pidamise võimaluse loomine ühiskondlike organisatsioonide ja kirikuga;
- võimaluse piires hooldatavaga väljas liikumine;
- kaasaaitamine abivajaja suunamisel raviasutusse, hooldekodusse või matuste organiseerimisel.
(2) Teenuse konkreetne sisu ja maht määratakse kindlaks sotsiaalnõuniku poolt sõltuvalt kliendi toimetuleku astmest ja abivajadusest.
(3) Kliendile vajalikud teenused ja nende osutamise sagedus määratakse kindlaks enne teenuse osutamise alustamist ning nimetatakse teenuse osutaja ja kliendi vahel sõlmitavas lepingus täpsustatud teenuste nimekirjas.
§ 9. Teenuse taotlemine
Teenuse taotleja esitab sotsiaalnõunikule avalduse teenuse saamise soovi kohta, mis on aluseks teenuse osutamise lepingu sõlmimiseks.
§ 10. Teenuse osutamise otsustamine
(1) Sotsiaalnõunik külastab teenuse taotlejat tema kodus, et selgitada välja teenuse vajadus, konkreetne sisu ja maht. Vajadusel arvestatakse raviarsti arvamusega.
(2) Teenuse osutamise vajaduse, selle sisu ja mahu otsustab sotsiaalnõunik arvestades taotleja abivajaduse hindamise tulemust kuid mitte rohkem kui 1 tund kõrvalabi osutamist hooldustöötaja poolt ööpäevas.
(1) Teenuse osutamise aluseks on teenuse taotleja ja Järvakandi Vallavalitsuse vahel sõlmitud kahepoolne leping.
(2) Kliendi abivajaduse muutumisel ja uue abivajaduse hindamise tulemusena koostatakse lepingu lisa, kus nimetatakse uuesti teenuse tegevused.
§ 12. Teenuse hind
(1) Tasulise koduteenuse hinnad ühes kuus
1) teenuse osutamisel 1 kord nädalas 7.-;
2) teenuse osutamisel 2 korda nädalas 14.-;
3) teenuse osutamisel 3 korda nädalas 21.-;
4) teenuse osutamisel 4 korda nädalas 28.-;
5) teenuse osutamisel 5 korda nädalas 35.-
(2) Ühekordse täiendava teenuse hind on 2.-.
(1) Koduteenuse saaja või tema seadusjärgne ülalpidaja tasub jooksva kuu teenuse eest hiljemalt 10. kuupäevaks.
(2) Sotsiaalkomisjoni ettepanekul võib vallavalitsus vabastada isiku (makse) tasu maksmisest.


text:
versus Swedex GmbH & Co. KG, Swedex GmbH & Co. KG, THE COURT (Grand Chamber),
– Iirimaa, esindaja: D. O’Hagan, keda abistas N. Travers, BL , ja A. Collins, SC ,
1. Eelotsusetaotlus puudutab vanuse alusel diskrimineerimise keelu ja nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel (EÜT L 303, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04, lk 79), tõlgendamist.
2. Eelotsusetaotlus esitati S. Kücükdeveci ja tema endise tööandja, Swedex GmbH & Co. KG (edaspidi „Swedex”) vahelises vaidluses, mis puudutab küsimust, kuidas arvutada tema töölt vabastamisest etteteatamise tähtaega.
Legal context Õiguslik raamistik European Union legislation Liidu õigus 3. Directive 2000/78 was adopted on the basis of Article 13 EC. Recitals 1, 4 and 25 in the preamble to the directive read as follows:
3. Direktiiv 2000/78 võeti vastu EÜ artikli 13 alusel. Direktiivi põhjendused 1, 4 ja 25 on sõnastatud järgmiselt:
4. Direktiivi 2000/78 artikli 1 kohaselt on selle direktiivi eesmärk kehtestada üldine raamistik, et võidelda usutunnistuse või veendumuste, puude, vanuse või seksuaalse sättumuse alusel diskrimineerimise vastu töö saamisel ja kutsealale pääsemisel ning tagada liikmesriikides võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamine.
5. Direktiivi artikkel 2 sätestab:
6. Nimetatud direktiivi artikli 3 lõige 1 täpsustab:
7. Sama direktiivi artikli 6 lõige 1 sätestab:
8. Direktiivi 2000/78 artikli 18 esimese lõigu kohaselt pidi see direktiiv olema liikmesriikide õiguskordadesse üle võetud hiljemalt 2. detsembriks 2003. Sama artikli teine lõige sätestab siiski järgmist:
9. Saksamaa Liitvabariik kasutas seda võimalust, mistõttu tuli vanuse ja puude alusel diskrimineerimist käsitlevad kõnealuse direktiivi sätted võtta selles liikmesriigis üle hiljemalt 2. detsembriks 2006.
National legislation Siseriiklik õigus The General Law on equal treatment
10. Direktiivi 2000/78 üle võtnud 14. augusti 2006. aasta võrdse kohtlemise seaduse (Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz, BGBl . 2006 I, lk 1897) §-id 1, 2 ja 10 sätestavad:
11. Saksa tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch, edaspidi „BGB”) § 622 sätestab:
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused The main proceedings and the order for reference 12. S. Kücükdeveci on sündinud 12. veebruaril 1978. Alates 4. juunist 1996 ehk alates 18. eluaastast töötas ta Swedexis.
13. 19. detsembri 2006. aasta kirjaga vabastas Swedex töötaja töölt alates 31. jaanuarist 2007, arvestades seadusest tulenevat etteteatamistähtaega. Tööandja arvutas etteteatamistähtaega nii, nagu töötajal oleks kolm aastat tööstaaži, samas kui töötaja oli olnud tema teenistuses kümme aastat.
14. S. Kücükdeveci vaidlustas oma töölt vabastamise Arbeitsgericht Mönchengladbach’is (Saksamaa). Nimetatud kohtus väitis S. Kücükdeveci, et talle oleks pidanud töölt vabastamisest ette teatama neli kuud alates 31. detsembrist 2006, nii et BGB § 622 lõike 2 esimese lõigu punkti 4 kohaselt kestab tema töösuhe 30. aprillini 2007. See tähtaeg vastab 10‑aastasele tööstaažile. Põhikohtuasjas käsitletava vaidluse poolteks on seega kaks eraõiguslikku isikut: ühelt poolt S. Kücükdeveci ja teiselt poolt Swedex.
15. S. Kücükdeveci arvates on BGB § 622 lõike 2 teise lause puhul – kuivõrd see sätestab, et enne 25. eluaasta täitumist töötatud aeg jäetakse etteteatamistähtaja arvutamisel arvesse võtmata – tegemist liidu õigusega vastuolus oleva vanuse alusel diskrimineerimisega ja see tuleb jätta kohaldamata.
16. Landesarbeitsgericht Düsseldorf sedastas apellatsiooniastmes, et direktiivi 2000/78 ülevõtmise tähtaeg möödus päeval, mil toimus töölt vabastamine. Nimetatud kohus leidis veel, et BGB § 622 sisaldab otseselt vanuse alusel erinevat kohtlemist, mille põhiseadusega vastuolus ta veendunud ei ole, kuid mille vastavus liidu õigusele on aga vaieldav. Selles osas kahtleb kohus, kas võimalikku otsest vanuse alusel diskrimineerimist tuleks hinnata lähtuvalt liidu esmasest õigusest, nagu näib soovitavat 22. novembri 2005. aasta kohtuotsus C‑144/04: Mangold (EKL 2005, lk I‑9981), või hoopis direktiivist 2000/78. Rõhutades, et asjaomane siseriiklik õigusnorm on selge ning seda ei saa käesoleval juhul nimetatud direktiiviga kooskõlas tõlgendada, kahtleb kohus veel selles, kas eraõiguslike isikute vahelises vaidluses nimetatud õigusnormi kohaldamata jätmiseks ei peaks ta õigussubjektide õiguskindluse tagamiseks pöörduma eelnevalt eelotsuse küsimusega Euroopa Kohtu poole, et viimane kinnitaks selle õigusnormi kokkusobimatust liidu õigusega.
17. Neil põhjustel otsustas Landesarbeitsgericht Düsseldorf menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. a)	Kas siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt tööandjale siduvad etteteatamistähtajad pikenevad järk-järgult vastavalt töötatud aja kestusele, kuid seejuures ei võeta arvesse töötaja enne 25. eluaasta täitumist töötatud aega, rikub ühenduse õigusest tulenevat vanuse alusel diskrimineerimise keeldu, nimelt ühenduse esmast õigust või […] direktiivi 2000/78?
Eelotsuse küsimused The questions referred for a preliminary ruling Esimene küsimus Question 1 18. Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas niisugune siseriiklik õigusnorm, nagu on käsitletud põhikohtuasjas, mis näeb ette, et töötaja enne 25. eluaasta täitumist töötatud aeg jäetakse töölt vabastamisest etteteatamise tähtaja arvutamisel arvesse võtmata, kujutab endast vanuse alusel erinevat kohtlemist, mis on keelatud liidu õigusega ja eelkõige esmase õiguse või direktiiviga 2000/78. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib täpsemalt seda, kas niisugust õigusnormi võib õigustada asjaolu, et noorte töötajate töölt vabastamisel tuleb järgida vaid üldist etteteatamistähtaega, et esiteks võimaldada tööandjatele personalialast paindlikkust, mis pikema etteteatamistähtaja puhul ei oleks võimalik, ja teiseks, kuna noortelt töötajatelt võib mõistlikult eeldada kõrgemat ametialast ja isiklikku paindlikkust ja liikuvust kui vanematelt töötajatelt.
19. Nimetatud küsimusele vastamiseks on oluline täpsustada – nagu seda palub ka eelotsusetaotluse esitanud kohus – esmalt seda, kas kõnealust küsimust tuleb hinnata lähtuvalt liidu esmasest õigusest või direktiivist 2000/78.
20. Esiteks tuleb selles osas meenutada, et Euroopa Liidu Nõukogu võttis EÜ artikli 13 alusel vastu direktiivi 2000/78, mille kohta Euroopa Kohus on sedastanud, et selles direktiivis endas ei ole ette nähtud võrdse kohtlemise põhimõtet töö saamisel ja kutsealale pääsemisel (see põhimõte tuleneb erinevatest rahvusvahelise õiguse aktidest ja liikmesriikide ühistest põhiseaduslikest tavadest), vaid selle eesmärk on üksnes kehtestada samades valdkondades üldine raamistik, et võidelda erinevatel alustel, s.h vanuse alusel diskrimineerimise vastu (vt eespool viidatud kohtuotsus Mangold, punkt 74).
21. Selles kontekstis tunnustas Euroopa Kohus vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet, mida tuleb pidada liidu õiguse üldpõhimõtteks (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Mangold, punkt 75). Direktiiv 2000/78 konkretiseerib seda põhimõtet (vt analoogia alusel 8. aprilli 1976. aasta otsus kohtuasjas 43/75: Defrenne, EKL 1976, lk 455, punkt 54).
22. Samuti tuleb märkida, et ELL artikli 6 lõige 1 sätestab, et Euroopa Liidu põhiõiguste hartal on aluslepingutega võrreldes samaväärne õigusjõud. Nimetatud harta artikli 21 lõike 1 kohaselt on „[k]eelatud […] igasugune diskrimineerimine, sealhulgas […] vanuse […] tõttu”.
23. Selleks et niisuguses olukorras, nagu on käsitletud põhikohtuasjas, saaks kohaldada vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet, peab see olukord jääma ka liidu õiguse kohaldamisalasse.
24. Erinevalt kohtuasjast, mis andis aluse 23. septembri 2008. aasta otsusele kohtuasjas C‑427/06: Bartsch (EKL 2008, lk I‑7245), esines käesolevas asjas siseriiklikul õigusaktil tuginev väidetavalt diskrimineeriv käitumine pärast seda, kui möödunud oli asjaomasele liikmesriigile direktiivi 2000/78 ülevõtmiseks määratud tähtaeg, mis Saksa Liitvabariigi jaoks lõppes 2. detsembril 2006.
25. Kõnealusel kuupäeval viis nimetatud direktiiv põhikohtuasjas kõne all oleva siseriikliku õigusnormi, mis käsitleb selle direktiiviga reguleeritavat valdkonda ehk käesoleval juhul töölt vabastamise tingimusi, liidu õiguse kohaldamisalasse.
26. Niisugune siseriiklik õigusnorm nagu BGB § 622 lõike 2 teine lõik – kuivõrd see näeb ette, et töötaja enne 25. eluaasta täitumist töötatud aeg jäetakse töölt vabastamisest etteteatamise tähtaja arvutamisel arvesse võtmata – mõjutab tegelikult töötajate töölt vabastamise tingimusi. Järelikult tuleb sellist laadi sätteid pidada õigusnormideks, mis sätestavad töölt vabastamise tingimused.
27. Nendest kaalutlustest tuleneb, et seda, kas liidu õigusega on vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm, nagu on käsitletud põhikohtuasjas, tuleb uurida lähtuvalt liidu õiguse üldpõhimõttest, mis keelab mis tahes diskrimineerimise vanuse alusel (nagu seda konkretiseerib direktiiv 2000/78).
28. Teiseks, mis puudutab küsimust, kas põhikohtuasjas käsitletav õigusnorm sisaldab erinevat kohtlemist vanuse alusel, siis tuleb meeles pidada, et direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 1 sõnastuse kohaselt tähendab „võrdse kohtlemise põhimõte” selle direktiivi kohaldamisel, et ei esine otsest ega kaudset diskrimineerimist ühelgi artiklis 1 nimetatud põhjusel. Sama direktiivi artikli 2 lõike 2 punkt a täpsustab, et kui on vaja kohaldada artiklit 1, siis peetakse otseseks diskrimineerimiseks seda, kui ükskõik millisel artiklis 1 nimetatud põhjusel koheldakse ühte inimest halvemini, kui on koheldud teist inimest samalaadses olukorras (vt 16. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑411/05: Palacios de la Villa, EKL 2007, lk I‑8531, punkt 50, ja 5. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑388/07: Age Concern England, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 33).
29. Käesoleval juhul seab BGB § 622 lõike 2 teine lõik ebasoodsamasse olukorda need töötajad, kes on asunud tööandja juures tööle enne 25. eluaastat. Kõnealune siseriiklik õigusnorm kehtestab seega sama tööstaažiga isikute vahel erineva kohtlemise lähtuvalt vanusest, mil nad ettevõttes tööle asusid.
30. Seega, kahe töötaja puhul, kellel kummalgi on 20 aastat tööstaaži, teatatakse 18‑aastaselt tööle asunud töötajale töölt vabastamisest ette 5 kuud, samas kui 25‑aastaselt tööle asunud töötaja puhul on etteteatamistähtaeg 7 kuud. Lisaks, nagu märgib ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 36, kohtleb siseriiklik õigusnorm üldiselt noori töötajaid vanematest töötajatest halvemini, kuna võib juhtuda nii, nagu näitab põhikohtuasja hageja olukord, et vaatamata aastatepikkusele tööstaažile ettevõttes, ei kohaldata nende puhul töösuhte lõpetamisest etteteatamise tähtaegade järkjärgulist pikendamist vastavalt ettevõttes töötatud ajale, mida võrdväärse tööstaažiga vanemad töötajad seevastu saavad.
31. Siit järeldub, et asjaomane siseriiklik õigusnorm sisaldab vanusest lähtuvat erinevat kohtlemist.
32. Kolmandaks tuleb uurida, kas seda erinevat kohtlemist võib pidada diskrimineerimiseks, mis on keelatud vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõttega, mida nimetatud direktiiv konkretiseerib.
33. Selles osas avaldab direktiivi 2000/78 artikli 6 lõike 1 esimene lõik, et erinevat kohtlemist vanuse alusel ei peeta diskrimineerimiseks, kui sellel on siseriikliku õigusega objektiivselt ja mõistlikult põhjendatud, tööhõivepoliitikat, tööturgu ja kutseõpet hõlmav õigustatud eesmärk ning kui selle eesmärgi saavutamise vahendid on asjakohased ja vajalikud.
34. Niisiis tuleneb nii eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud teabest kui ka Saksamaa valitsuse poolt suulisel kohtuistungil antud selgitustest, et BGB § 622 pärineb 1926. aasta seadusest. Selle seadusega kinnitatud 25. eluaasta künnis on tulemus, milles leppisid kokku esiteks sel ajal võimul olnud valitsus, kes soovis üle 40‑aastaste töötajate töölt vabastamisest etteteatamise tähtaega pikendada ühetaoliselt 3 kuud, teiseks need, kes pooldasid selle tähtaja järkjärgulist pikendamist kõikidele töötajatele, ja kolmandaks need, kes pooldasid etteteatamistähtaja pikendamist järk-järgult, kuid töötatud aega arvesse võtmata, ning kõnealuse sätte eesmärk on tööandjad osaliselt vabastada pikendatud etteteatamistähtaegadest alla 25‑aastaste töötajate osas.
35. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul kajastab BGB § 622 lõike 2 teine lõik seadusandja hinnangut, mille kohaselt nooremad töötajad reageerivad üldiselt kergemalt ja kiiremini oma töökoha kaotusele ning et neilt võib oodata suuremat paindlikkust. Lõpetuseks, lühemad etteteatamistähtajad nooremate töötajate osas hõlbustavad nende töölevõtmist, kuna see suurendab personalialast paindlikkust.
36. Saksamaa valitsuse ja eelotsusetaotluse esitanud kohtu nimetatutega sarnased eesmärgid kuuluvad tööhõive‑ ja tööturupoliitika valdkonda direktiivi 2000/78 artikli 6 lõike 1 tähenduses.
37. Lisaks tuleb nimetatud sätte kohaselt kontrollida, kas niisuguse õigustatud eesmärgi saavutamiseks rakendatud meetmed on „asjakohased ja vajalikud”.
38. Selles osas tuleb meeles pidada, et liikmesriikidel on laiaulatuslik kaalutlusõigus sobivate vahendite valimisel sotsiaal‑ ja tööhõivepoliitika valdkonda puudutavate eesmärkide saavutamiseks (vt eespool viidatud kohtuotsused Mangold, punkt 63, ja Palacios de la Villa, punkt 68).
39. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et põhikohtuasjas käsitletava siseriikliku õigusnormi eesmärk on pakkuda tööandjale suuremat personalialast paindlikkust, kergendades nimetatud tööandja koormust niisuguste noorte töötajate töölt vabastamise osas, kellelt võib mõistlikult oodata suuremat isiklikku või ametialast liikuvust.
40. Igal juhul ei ole nimetatud õigusnorm selle eesmärgi saavutamiseks asjakohane, kuna seda kohaldatakse kõigile töötajatele, kes on ettevõttes tööle asunud enne 25. eluaastat, sõltumata nende vanusest töölt vabastamise hetkel.
41. Mis puudutab eesmärki, mida seadusandja põhikohtuasjas käsitletava siseriikliku õigusnormi vastuvõtmisel taotles ja mida Saksamaa valitsus meelde tuletas – tugevdada töötajate kaitset ettevõttes töötatud ajast lähtuvalt –, siis näib, et kõnealuse õigusnormi kohaselt töölt vabastamisel etteteatamistähtaja pikendamine lähtuvalt töötaja tööstaažist viibib kõigi töötajate suhtes, kes on ettevõttes tööle asunud enne 25. eluaastat, isegi kui asjaomasel isikul oli töölt vabastamise hetkel ettevõttes pikk tööstaaž. Nimetatud õigusnormi ei saa seega pidada väidetava eesmärgi saavutamiseks sobivaks.
42. Tuleb lisada, nagu tuletab meelde eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhikohtuasjas käsitletav siseriiklik õigusnorm puudutab noori töötajaid ebavõrdselt selles mõttes, et see puudutab noori inimesi, kes ilma kutsehariduseta või vähese kutseharidusega alustavad varakult kutsealast tegevust, mitte aga neid isikuid, kes alustavad oma karjääri hiljem, pärast pikka haridusteed.
43. Neist kaalutlustest tulenevalt tuleb esimesele küsimusele vastata, et liidu õigust, ja täpsemalt vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet (nagu seda konkretiseerib direktiiv 2000/78) tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm, nagu on käsitletud põhikohtuasjas, mis näeb ette, et töötaja enne 25. eluaasta täitumist töötatud aeg jäetakse töölt vabastamisest etteteatamise tähtaja arvutamisel arvesse võtmata.
Teine küsimus Question 2 44. Oma teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas eraõiguslike isikute vahelist vaidlust lahendades peab ta selleks, et jätta kohaldamata siseriiklik õigusnorm, mida ta peab liidu õigusega vastuolus olevaks, pöörduma õigussubjektide õiguspärase ootuse kaitse tagamiseks eelnevalt Euroopa Kohtu poole ELTL artikli 267 alusel, et Euroopa Kohus kinnitaks selle õigusnormi vastuolu liidu õigusega.
45. Esiteks, mis puudutab siseriikliku kohtu rolli eraõiguslike isikute vahelise vaidluse lahendamisel, kus ilmneb, et käsitletav siseriiklik õigusnorm on vastuolus liidu õigusega, siis on Euroopa Kohus juba sedastanud, et isikute liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse ning liidu õiguse täieulatuslik rakendamine on siseriiklike kohtute ülesanne (vt selle kohta 5. oktoobri 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑397/01–C‑403/01: Pfeiffer jt, EKL 2004, lk I‑8835, punkt 111, ja 15. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑268/06: Impact, EKL 2008, lk I‑2483, punkt 42).
46. Selles küsimuses, mis puudutab eraõiguslike isikute vahelist vaidlust, on Euroopa Kohus korduvalt öelnud, et direktiivi kui sellisega ei saa panna isikule kohustusi ning seda ei saa kasutada isiku vastu (vt eelkõige 26. veebruari 1986. aasta otsus kohtuasjas 152/84: Marshall, EKL 1986, lk 723, punkt 48; 14. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑91/92: Faccini Dori, EKL 1994, lk I‑3325, punkt 20, ning eespool viidatud kohtuotsus Pfeiffer jt, punkt 108).
47. Siiski, direktiivist tulenev liikmesriigi kohustus saavutada vastavas direktiivis ette nähtud eesmärgid ning liikmesriigi kohustus võtta kõik vajalikud üld- või erimeetmed, et tagada selle kohustuse täitmine, on siduv kõigile liikmesriigi võimuorganitele, kaasa arvatud kohtutele vastavalt nende pädevusele (vt selle kohta eelkõige 10. aprilli 1984. aasta otsus kohtuasjas 14/83: von Colson ja Kamann, EKL 1984, lk 1891, punkt 26; 13. novembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑106/89: Marleasing, EKL 1990, lk I‑4135, punkt 8; eespool viidatud kohtuotsus Faccini Dori, punkt 26; 18. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑129/96: Inter-Environnement Wallonie, EKL 1997, lk I‑7411, punkt 40; eespool viidatud kohtuotsus Pfeiffer jt, punkt 110, ja 23. aprilli 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑378/07–C‑380/07: Angelidaki jt, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 106).
48. Sellest järeldub, et siseriiklike õigusnormide kohaldamisel peab liikmesriigi kohus nende tõlgendamisel lähtuma võimalikult suures ulatuses direktiivi sõnastusest ja eesmärgist, selleks et saavutada direktiivis ette nähtud tulemus ja järgida seega ELTL artikli 288 kolmandat lõiku (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused von Colson ja Kamann, punkt 26; Marleasing, punkt 8; Faccini Dori, punkt 26, ja Pfeiffer jt, punkt 113). Nõue, mille kohaselt tuleb siseriiklikku õigust tõlgendada vastavuses ühenduse õigusega, sisaldub asutamislepinguga loodud süsteemis, kuna võimaldab siseriiklikel kohtutel oma pädevuse piires kohtuasjade lahendamise kaudu tagada liidu õiguse efektiivne toimimine (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Pfeiffer jt, punkt 114).
49. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei ole BGB § 622 lõike 2 teist lõiku selle selguse ja täpsuse tõttu siiski võimalik tõlgendada kooskõlas direktiiviga 2000/78.
50. Selles osas tuleb meeles pidada esiteks seda, nagu on öeldud ka käesoleva kohtuotsuse punktis 20, et direktiiv 2000/78 ei näe ette, vaid üksnes konkretiseerib võrdse kohtlemise põhimõtet töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, ja teiseks, et vanuse alusel diskrimineerimise keeld on liidu õiguse üldpõhimõte, kuivõrd see kujutab endast võrdse kohtlemise üldpõhimõtte konkreetset rakendamist (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Mangold, punktid 74–76).
51. Neis tingimustes peab siseriiklik kohus, kes lahendab vaidlust vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtte (nagu seda konkretiseerib direktiiv 2000/78) kohta, oma pädevuse piires tagama liidu õigusest isikutele tulenevate õiguste kaitse ja ühenduse õiguse täieulatusliku rakendamise ning jätma kohaldamata iga siseriikliku õigusnormi, mis võib olla selle põhimõttega vastuolus (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Mangold, punkt 77).
52. Teiseks, mis puudutab eraõiguslike isikute vahelist vaidlust lahendava siseriikliku kohtu kohustust taotleda Euroopa Kohtult eelotsust liidu õiguse tõlgendamise kohta enne, kui ta saab jätta kohaldamata siseriikliku õigusnormi, mida ta peab selle õigusega vastuolus olevaks, siis tuleb märkida, et eelotsusetaotlusest ilmneb, et küsimuse seda aspekti põhjendati asjaoluga, et siseriikliku õiguse alusel ei saa eelotsusetaotluse esitanud kohus jätta kohaldamata liikmesriigi õiguses kehtivat sätet ilma, et Bundesverfassungsgericht (liitvabariigi konstitutsioonikohus) oleks eelnevalt tunnistanud selle sätte põhiseadusega vastuolus olevaks.
53. Selles osas tuleb rõhutada, et vajadus tagada vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtte (nagu seda konkretiseerib direktiiv 2000/78) täieulatuslik rakendamine nõuab, et siseriiklik kohus peab juhul, kui küsimus on liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluvast siseriiklikust õigusnormist, mida see kohus peab nimetatud põhimõttega vastuolus olevaks ja mille ühetaoline tõlgendamine liidu õigusega näib võimatu, jätma selle sätte kohaldamata, ilma et teda sunnitaks või takistataks pöördumast eelotsusetaotlusega Euroopa Kohtu poole.
54. Sel moel siseriiklikule kohtule ELTL artikli 267 teise lõiguga antud võimalus taotleda Euroopa Kohtult eelotsust tõlgenduse kohta enne, kui ta jätab kohaldamata liidu õigusega vastuolus oleva siseriikliku õigusnormi, ei saa siiski muutuda kohustuseks selle tõttu, siseriiklik õigus ei luba kohtul jätta kohaldamata liikmesriigi õigusnormi, mida ta peab põhiseadusega vastuolus olevaks, ilma et konstitutsioonikohus oleks eelnevalt tunnistanud selle sätte põhiseadusega vastuolus olevaks. Tulenevalt liidu õiguse ülimuslikkuse põhimõttest, mis kehtib ka vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtte puhul, tuleb jätta kohaldamata liidu õiguse kohaldamisalasse jääv siseriiklik õigusnorm, mis on sellega vastuolus (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Mangold, punkt 77).
55. Neist kaalutlustest järeldub, et siseriiklik kohus, kes lahendab eraõiguslike isikute vahelist vaidlust, ei ole mitte kohustatud, vaid tal on võimalus taotleda Euroopa Koh tult eelotsust vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtte (nagu seda konkretiseerib direktiiv 2000/78) tõlgendamise kohta enne, kui ta jätab kohaldamata siseriikliku õigusnormi, mida ta peab selle põhimõttega vastuolus olevaks. Sellise pöördumise vabatahtlikkus ei sõltu üksikasjalikest eeskirjadest, mida siseriiklik kohtunik on siseriikliku õiguse alusel kohustatud järgima, kui ta jätab kohaldamata siseriikliku õigusnormi, mida ta peab põhiseadusega vastuolus olevaks.
56. Eelnevat arvesse võttes tuleb teisele küsimusele vastata, et siseriiklik kohus, kes lahendab eraõiguslike isikute vahelist vaidlust, peab tagama vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtte (nagu seda konkretiseerib direktiiv 2000/78) järgimise, jättes vajadusel kohaldamata iga selle põhimõttega vastuolus oleva siseriikliku õigusnormi, sõltumata sellest, kas ta kasutab oma võimalust ELTL artikli 267 teises lõigus ette nähtud juhtudel taotleda Euroopa Kohtult eelotsust selle põhimõtte tõlgendamise kohta.
Kohtukulud Costs 57. Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
1. European Union law, more particularly the principle of non-discrimination on grounds of age as given expression by Council Directive 2000/78/EC of 27 November 2000 establishing a general framework for equal treatment in employment and occupation, must be interpreted as precluding national legislation, such as that at issue in the main proceedings, which provides that periods of employment completed by an employee before reaching the age of 25 are not taken into account in calculating the notice period for dismissal. 1. Liidu õigust, ja täpsemalt vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet, nagu seda konkretiseerib nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiiv 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm, nagu on käsitletud põhikohtuasjas, mis näeb ette, et töötaja enne 25. eluaasta täitumist töötatud aeg jäetakse töölt vabastamisest etteteatamise tähtaja arvutamisel arvesse võtmata. 2. It is for the national court, hearing proceedings between individuals, to ensure that the principle of non-discrimination on grounds of age, as given expression in Directive 2000/78, is complied with, disapplying if need be any contrary provision of national legislation, independently of whether it makes use of its entitlement, in the cases referred to in the second paragraph of Article 267 TFEU, to ask the Court of Justice of the European Union for a preliminary ruling on the interpretation of that principle. 2. Siseriiklik kohus, kes lahendab eraõiguslike isikute vahelist vaidlust, peab tagama vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtte (nagu seda konkretiseerib direktiiv 2000/78) järgimise, jättes vajadusel kohaldamata iga selle põhimõttega vastuolus oleva siseriikliku õigusnormi, sõltumata sellest, kas ta kasutab oma võimalust ELTL artikli 267 teises lõigus ette nähtud juhtudel taotleda Euroopa Kohtult eelotsust selle põhimõtte tõlgendamise kohta. Top

matches:
§ 622
§ 622
§ 622
kohus
§ 622
kohus
kohus
kohus
kohus
Kohus
Kohus
§ 622
§ 622
§ 622
§ 622
kohus
kohus
Kohus
Kohus
Kohus
kohus
§ 622
kohus
kohus
kohus


< Eelmine 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 Järgmine > (262 kirjet)
Küsimus: Milline on seadusjärgne pärimisjärjekord aprilli 2015?20.04.2015
Kes on pärijad, kui lahkunul ei olnud testamenti? Lahkunul on 3 alaealist last, abikaasa, mõlemad vanemad elus.
Esimese järjekorra seadusjärgsed pärijad on PärS § 13 lg 1 alusel pärandaja alanejad sugulased ehk lapsed.
Pärandaja vanemad on PärS § 14 lg 1 alusel teise järjekorra pärijad.
Abikaasa pärib PärS § 16 lg 1 alusel esimese järjekorra pärijate kõrval võrdselt pärandaja lapse osaga, kuid mitte vähem kui ühe neljandiku kogu pärandist.
Käesoleval juhul pärandaja vanemad ei päri, kuivõrd teise järjekorra pärijad pärivad esimese järjekorra pärijate puudumisel.
Küsimus: Kui pärandan korteri tütre alaealisele lapsele, kas pärast minu surma võib minna korter tütre võlgade katteks?13.04.2015
Olen väga mures. Mul on lapselaps, kes on alles viie aastane. Temale tahan pärandada oma korteri koos mööbli ja tehnikaga (ainult temale). Korteris elab koos minuga minu tütar ja tütre laps ehk minu lapselaps, kellele soovin päranduse jätta. Aga asi on selles, et minu tütrel on võlad kaelas ja kui ma mulla alla lähen ja lapselaps on ikka alaealine, kas kohtutäituril on õigus midagi nõuda? Ja kas tütar võib edasi elada seal korteris kuni lapselaps saab täisealiseks ja otsustab ise kes kus elab?
Teil on võimalik pärandada oma korter testamendiga tütretütrele.
Testament pärimisseaduse § 19 lg 1 kohaselt on tehing, millega pärandaja teeb oma surma puhuks pärandi kohta korraldusi. PärS § 5 lg 2 ja lg 3 kohaselt on pärimisvõimeline iga õigusvõimeline isik, pärijaks võib olla füüsiline isik, kes on pärandaja surma ajal elus.
Seega teie lapselaps, kes on hetkel 5-aastane, on pärimisvõimeline pärimisseaduse tähenduses.
Perekonnaseaduse § 128 lg 2 alusel peab vanem vara, mille laps on omandanud pärimise teel, valitsema vara andnud isiku juhiste kohaselt. Samuti on vanemal kohustus lähtuda lapse huvidest.
Kui teie lapselaps saab pärandina teie korteri, on see tema, mitte teie tütre vara. Seega ei ole kohtutäituril võimalik pöörata oma nõuet selle vastu. Tütrel on võimalik elada selles korteris edasi.
Ajal, mil teie lapselaps on veel alaealine, on tema eestkostjaks teie tütar, kes saab korteriga tehinguid teha üksnes kohtu loal (PKS § 188 lg 1 p 1).
Küsimus: Kas abikaasa surma korral on tema isal õigus saada mingi sundosa varast?02.04.2015
Oleme abielus. Osa vara on ühisomandis, osa vara abikaasal soetatud või kinkelepinguga saadud enne abielu (küll juba meie kooselu ajal). Abikaasa isa on pensionär. Kole küll küsida aga - kas abikaasa surma korral on tema isal kui pensionäril õigus saada mingi sundosa varast?
Teie küsimusele vastab pärimisseaduse § 104 lg 1, mis loetleb ette isikud, kellel on õigus saada sundosa kui pärandaja on testamendi või pärimislepinguga seaduse järgi pärima õigustatud isiku pärandist ilma jätnud või vähendanud nende pärandiosa võrreldes sellega, mille nad oleksid saanud seadusejärgse pärimise korral.
Sama säte nõuab ka, et pärandajal oleks surma hetkel sugulase suhtes perekonnaseadusest tulenev ülalpidamiskohustus.
Perekonnaseaduse § 97 alusel on ülalpidamist õigustatud saama alaealine laps, laps, kes täisealiseks saanuna jätkab põhi-või keskhariduse omandamist põhikoolis, gümnaasiumis või kutseõppeasutuses, kuid mitte kauem kui 21-aastaseks saamiseni, muu abivajav alaneja või üleneja sugulane, kes ei ole võimeline ennast ise ülal pidama.
Seega eeldab sundosa nõue, et isikut peaks üleval pärandaja ning pärandajal oleks ka kohustus isikut üleval pidada. Kuid üksnes asjaolu, et isa on pensionär, ei tähenda automaatselt seda, et teda peaks üleval pidama.
Küsimus: Kas 10 aastat pärast ema surma saame õega veel ema korterit pärida, kas seadusjärgne pärimine aegub?01.04.2015
Minu ema suri 10 aastat tagasi. Testamenti ta ei teinud. Mina ja mu poolõde olime ema seadusjärgsed pärijad. Poolõde elas ja elab praegugi emale kuulunud korteris. Ma pole pärandist, mis koosneb ema korterist, loobunud, ega ka vastu võtnud.
Kas mul praegu on veel õigust oma osale pärandist?
Kuivõrd teie ema suri 2005. aastal, siis sellisel juhul kohaldub pärimisseaduse redaktsioon, mis jõustus 1. juulil 2002. a.
Pärand avaneb pärandaja surmaga ning pärimiseks peab pärija pärandi vastu võtma.
PärS § 118 lg 1 kohaselt võib notar pärandi vastuvõtmiseks või sellest loobumiseks anda tähtaja, saates selle kohta kirjaliku teate pärima õigustatud isikule või avaldades teadaande ametlikus väljaandes Ametlikud Teadaanded. Tähtaeg ei või olla lühem kui kaks kuud teate kättesaamisest või teadaande avaldamisest. Sama paragrahvi lõike 3 alusel ei saa pärandist loobuda ega seda vastu võtta kui pärandi avanemisest on möödunud 10 aastat.
TsÜS § 136 lg 2 alusel saabub aastates arvutatava tähtaja tähtpäev viimase aasta vastaval kuul ja päeval. Seega tähtaja arvestus algab teie puhul 1. jaanuaril 2006. a kell 00.00 ja lõpeb 31. detsembril 2015. a kell 23.59.
Pärandi vastuvõtmise ja loobumise korda reguleerib PärS § 117, mille lõike 1 kohaselt peaksite tegema avalduse notarile. Kuid PärS § 117 lg 3 kohaselt kui pärija ei ole esitanud PärS § 117 lõikes 1 nimetatud avaldust ega avaldust pärandist loobumise kohta, kuid on asunud PärS § 118 sätestatud tähtajal pärandvara või selle osa valdama, kasutama või käsutama, loetakse ta pärandi vastu võtnuks.
Kui ma õigesti aru saan, siis antud hetkel elab korteris teie õde, mitte teie ise ning ta elas korteris juba ema surma hetkel. Sellisel juhul võib tegemist olla olukorraga, kus teie õde loetakse pärandi vastu võtnuks, kuid soovitan täpsemate asjaolude selgitamiseks pöörduda notari poole.
Küsimus: Kust alustada, kui soovime testamendiga jätta maja tütrele, kes siis meie eest ka hoolitseks?01.04.2015
Oleme juba eakad inimesed, sellest tingitud ka mure. Soovime oma maja ja vara testamendiga jätta ühele lapsele. Meil on abikaasaga ühisvara ja 2 eraldi elavat tütart abikaasadega ning rida lapselapsi. Millest me peaksime alustama, et tõesti pärib üks laps, kelle hooldada jääme, kui tekib vastav vajadus - nii on temaga kokku lepitud.
Kas teisel tütrel võib tekkida õigus nõuda näiteks meie kodumaja müüki panemist, et saada sellest nn. oma osa kätte? Samas ta on saanud rahalist abi juba meie eluajal, kuigi mitte just poole maja väärtuses.
Te saate mõlemad abikaasaga teha testamendi just selle tütre kasuks, kellele maja jätta soovite.
Pärimisseaduse § 10 lg 1 kohaselt päritakse seaduse järgi kui pärandaja ei ole kehtivat testamenti jätnud.
Kui te teete aga testamendi, siis seaduse järgi ei pärita ning teie teine tütar, kes muidu seaduse järgi esimeses järjekorras päriks, nõudeõigust ei oma. Seega, pöörduge notari poole.
Küsimus: Kuidas teada saada, kas minu käes olev 10 aastat tagasi tehtud testament on kehtiv või mitte?23.03.2015
Kui isa on teinud umbes 10 aastat tagasi testamendi ja vahepeal oli tal vaimne tervis korrast ära, seega võidi teda mõjutada tegema testamenti kellelegi teisele vms, kuidas teada saada, kas minu käes olev testament on kehtiv või mitte?
Siinkohal soovitaksin pöörduda notari poole ja notari käest selle kohta täpsemalt uurida.
Samas aga on võimalik ka kodune testament teha, mis on tunnistajate juuresolekul alla kirjutatud või omakäeliselt kirjutatud testament. Kodune testament kaotab kehtivuse, kui selle tegemise päevast on möödunud kuus kuud ja testaator sel ajal elab.
Küsimus: Kas kinkijal on õigus peale kingisaaja surma sellele kingitud kinnisvarale pretendeerida?17.03.2015
Minu onu on saanud kinnisvara kinkelepingu alusel kuid nüüdseks on onu surnud ja mina olen pärija. Kas ka kinkijal on õigus pretendeerida sellele kinnisvarale peale onu surma, kui jah, siis kas ka loobumisõigus on olemas ning kuidas seda teha?
Antud hetkel on kinkija kinnisasja juba ära kinkinud ehk vara käsutus on tehtud, seega teie kui onu pärija saate selle kinnisasja endale, kui te just ise pärandist 3 kuu jooksul alates onu surmast ei loobu. Kinkijal mingit nõudeõigust selle kinnisasja suhtes enam olla ei saa.
Küsimus: Kas pärides peab maksma ka pärandaja võlad riigi ees?16.03.2015
Hooldan ühte vanahärrat juba kolm aastat tema enda isiklikul soovil, sest ta ei tule omadega toime. Aga lugu on selline, et ta on olnud seadusega pahuksis ning tal on tekkinud riigi ees võlad ja kohtutäitur nõuab neid sisse. Kohtutäitur käis meil kodus ja me nõustusime sellega, et automaatselt vanahärra pensionist läheb 20% riigituludesse ehk võlgade katteks ja see sai ametlikult vormistatud. Nüüd
on lugu niimoodi, et me käisime enne kohtutäituri koduvisiiti notari juures ja sai tehtud ametlik testament, kus ainupärijaks peale tema surma olen mina, aga ma ei mõista ühte asja, et juhul kui härra juhtub ühel päeval minema manala teele, kas siis tuleb mul neid võlgasid tema surma korral edasi maksta, kuigi mul ei ole nendega mingit pistmist. Seda, et pärandvara suuruseks on ainult korter ja kas ta saab minult seda pärandit seadusega ära võtta ja ka seda, et pärast käisime uuesti notari juures, et lõplikult minu nimele ümber kirjutada, kuid notar andis mõista, et vanahärra ei saa ennem mingeid tehinguid enam teha kui on riigi ees kohustused täitnud. Tänan
Pärimisseaduse (edaspidi PärS) § 130 lg 1 kohaselt lähevad pärandi vastuvõtmisega pärijale üle kõik pärandaja õigused ja kohustused, välja arvatud need, mis oma olemuselt on lahutamatult seotud pärandaja isikuga või mis seadusest tulenevalt ei saa ühelt isikult teisele üle minna. Pärija on kohustatud täitma kõik pärandaja kohustused. Pärandvara ebapiisavuse korral peab pärija need kohustused täitma oma vara arvel, välja arvatud juhul, kui ta pärast inventuuri tegemist on täitnud kohustused seaduses sätestatud korras, kui on välja kuulutatud pärandvara pankrot või kui pankrotimenetlus on lõppenud pankrotti välja kuulutamata, raugemise tõttu (PärS § 130 lg 3).
Seega, kui vanahärra peaks surema ja ei ole jõudnud oma võlgasid ära maksta, siis teie kui testamendijärgne pärija pärite lisaks tema varale ka vanahärra kohustused.
Kuid selleks, et te vanahärra võlgu edasi tasuma ei peaks, võiksite pärandi vastu võtta inventuuriga.
PärS § 137 lg 1 kohaselt võib pärandi vastu võtnud pärija notarile esitada inventuuri nõude. PärS § 143 lg 1 kohaselt on pärast inventuuri tegemist pärija vastutus piiratud pärandvara väärtusega.
Küsimus: Kas pärandi saajaga võetakse teatud aja jooksul ühendust või peab ise kusagilt otsast asja uurima?09.03.2015
Paar kuud tagasi lahkus meie hulgast vanaisa ja teada on nii palju, et ta tegi pojapojale rahalise päranduse. Oma eluajal ta sellest rääkida ei tahtnud, kuid nii palju ütles, et raha on pojalapsele tehtud. Kuidas leida pärandust, kui mingisugust dokumenti meil ei ole. Teada on ka see, et ta käis aastaid tagasi ka notari juures ja pangas. Küsimus oleks, et kas pärandi saajaga võetakse teatud aja jooksul (3 kuu möödudes) ühendust või peab ise kusagilt otsast asja uurima, kui nii, siis kust?
Mainiks ka seda, millest selline teadmatus, et läbisaamine vanaisaga polnud kõige parem.
Peaksite notari poole pöörduma, kes teile kõike selgitab.
Samas äkki on ka mingeid koduseid omakäelisi testamente kuskil hilisemast ajast, mida võiksite otsida.
Küsimus: Kui kaua võib pärand vormistamata olla, kui majaomanik suri 2005 ja pärija ei võtnud pärandit vastu?03.03.2015
Elan 1/3 majas, millel on kolm omanikku. Peale minu pere ei ela seal keegi ega pole viimased 25a elanud. Üks omanikest suri aug.2005.a. ja meie teada polnud testamenti ning ainuke pärija, lapselaps, pole pärandit vastu võtnud ega oma nimele vormistanud. Mis saab? Kas on minu perel mingi võimalus see osa ära osta (aga kelle käest?) Kui kaua võib pärand vormistamata olla ja maamaksu ta ka ei maksa?
Pärimisseaduse kohaselt päritakse seaduse järgi, kui pärandaja ei ole jätnud kehtivat testamenti või pärimislepingut. Ehk kui testamenti ei olnud tehtud, siis pärivad seadusjärgsed pärijad. Pärimisseaduse § 11 kohaselt on seadusjärgsed pärijad pärandaja abikaasa ja pärimisseaduses nimetatud sugulased.
Kuivõrd ainuke pärija ehk lapselaps ei ole pärandit vastu võtnud ning teisi sugulasi ei ole, siis pärijate puudumisel on seadusjärgne pärija pärandi avanemise koha kohalik omavalitsusüksus.
Kõige mõistlikum oleks kontrollida kinnistusraamatust, kes on hetkel selle 1/3 osa omanik. Samuti peaksid pärimisregistris olema andmed pärijate kohta. Kui soovite osa osta, siis võiksite pöörduda KOV-i poole oma pakkumisega (juhul, kui kinnistusraamatust ei nähtu, et keegi teine on hoopis osa omanik).
Hetkel kehtiva pärimisseaduse redaktsiooni kohaselt on pärandist loobumise tähtaeg kolm kuud. Tähtaeg hakkab kulgema hetkest, kui pärija saab teada või peab teada saama pärandaja surmast ning oma pärimisõigusest.


Reisijaveoleping. Teise isiku kasutamine majandus- ja kutsetegevuses - Pluss
http://www.riigikohus.ee/?id=11&tekst=RK/3-2-1-136-16
Riigikohtu 21.12.2016 lahend nr 3-2-1-136-16
VÕS § 830 p 1
Isik X (hageja) esitas maakohtule hagi OÜ X (kostja) vastu kahjuhüvitise ja viivise saamiseks. Hageja palus kostjalt välja mõista varalise kahju hüvitise 1077 eurot 37 senti (kulutused 145 eurot, saamata jäänud töötasu 932 eurot 37 senti), mittevaralise kahju hüvitise 6000 eurot ning viivise.
Hagiavalduse kohaselt tellis hageja Taxify mobiilirakenduse kaudu kostjalt takso. Tellimuse võttis vastu sõiduk, mida juhtis kolmas isik, taksojuht. Taksojuht pakkus teenust kostja nimel, kostja reklaamiga tähistatud autoga ja kostja hinnakirja alusel. Takso tegi vahepeatuse sularaha väljavõtmiseks ja hageja abikaasa andis taksojuhile 20 eurot. Hageja tahtis taksojuhilt seda raha tagasi saada kuni sõidu lõppemiseni. Taksojuht keeldus raha tagastamisest ja hageja edasisest teenindamisest, väljus taksost, haaras hagejat õlast ning tõmbas hageja taksost välja teele põlvili, põhjustades sellega hagejale füüsilist valu, kehavigastusi, hirmu ja alandust. Hageja oli seetõttu töövõimetuslehel.
Maakohus jättis hagi rahuldamata. Ringkonnakohus rahuldas hageja apellatsioonkaebuse ja saatis asja uueks läbivaatamiseks maakohtule. Kostja esitas kassatsioonkaebuse.
1. Kohtud on vaidlusaluse lepingu õigesti kvalifitseerinud reisijaveolepinguna VÕS § 824 lg 1 mõttes. Samas ei tähenda see automaatselt, et vedaja lepingupoolena ning veo tegelik teostaja peaksid olema üks ja sama isik. VÕS § 824 lg 2 kohaselt kohaldatakse reisijaveolepingule töövõtulepingu kohta sätestatut, kui VÕS 42. ptk teises jaos sätestatust ei tulene teisiti. Eeldatakse, et töövõtja ei pea täitma lepingust tulenevaid kohustusi isiklikult. Seega võis vedajaks VÕS § 824 lg 1 järgi olla kostja, kuigi tema kohustusi täitis kolmas isik.
2. Kelle nimel isik konkreetse lepingu sõlmib, tuleb hinnata TsÜS § 116 järgi. Üldjuhul eeldab esindamine, et esindaja väljendaks tehingu tegemisel (st tehingu tegemiseks vajalike tahteavalduste tegemisel), et ta ei tegutse enda nimel, vaid teeb tehingu teise isiku (esindatava) nimel. Lisaks eeldatakse TsÜS § 116 lg 2 järgi, et tehing on tehtud majandus- või kutsetegevuses tegutseva isiku nimel, kui tehingu on teinud majandus- või kutsetegevuses tegutseva isiku töötaja või muu isik, kelle eest majandus- või kutsetegevuses tegutsev isik vastutab, ja tehing on seotud sellise majandus- või kutsetegevusega.
3. TsÜS § 121 lg 2 kohaselt teise isiku ülesandel tema majandus- või kutsetegevuses kaupu müüv või teenuseid osutav isik loetakse volitatuks tegema kõiki tehinguid, mis on tavaliselt vajalikud selliste kaupade müümiseks või teenuste osutamiseks. TsÜS § 121 lg 2 puhul on tegemist TsÜS § 118 lg-s 2 reguleeritud volituse tekkimise spetsiifilise juhuga, mistõttu tuleks esimesena kontrollida esindusõiguse olemasolu just TsÜS § 121 lg 2 järgi. Ringkonnakohus on jätnud tähelepanuta, et TsÜS § 121 lg 2 järgi loetakse volitatuks vaid isik, kes tegutseb teise isiku ülesandel. Seega ei tuvastanud ringkonnakohus nõuetekohaselt kolmanda isiku esindusõigust TsÜS § 121 lg 2 alusel.
4. Ringkonnakohus on kokkuvõttes õigesti leidnud, et reisijaveolepingu poolteks on hageja ja kostja, kusjuures kostja nimel sõlmis lepingu TsÜS § 115 lg 1 ja TsÜS § 118 lg 2 järgi kolmas isik. Siiski ei tulene üldreeglit, mille järgi kaubamärgi kasutamise lepinguga annab kaubamärgi omanik kasutajale alati ühtlasi volituse enda nimel teenuse osutamiseks.
5. Iseenesest on ringkonnakohus õigesti leidnud, et TsÜS § 132 lg 1 kohaldamiseks ei ole määrav, millisel õiguslikul alusel teist isikut majandus- ja kutsetegevuses kasutatakse. Tähtis on see, et kasutamine oleks pidev. Küll aga on ringkonnakohus jätnud tähelepanuta, et TsÜS § 132 lg 1 ei võimalda igasuguse käitumise omistamist teisele lepingupoolele. TsÜS § 132 lg 1 kohaldamise eelduseks on muu hulgas see, et majandus- või kutsetegevuses kasutatav isik oleks käitunud sellisel viisil, mida saaks ette heita seda isikut majandus- või kutsetegevuses kasutavale isikule. See tähendab, et vajalik on tuvastada kohustuse rikkumine, mida saaks teisele lepingupoolele ette heita.
6. Juhul, kui kolmas isik vastutab deliktiõiguse alusel, võib-olla alust omistada kolmanda isiku tegevus kostjale VÕS § 1054 lg 1 alusel. Ka VÕS § 1054 lg 1 kohaldamiseks on vaja kõigepealt tuvastada, et üks isik kasutab teist isikut pidavalt oma majandustegevuses, st üks isik teeb teisele isikule kestvusvõlasuhte raames sooritusi ehk osutab oma kohustust täites teenust.