text:
esitatud 5. juulil 2012(1)
Kohtuasi C‑300/10
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal da Relação de Guimarães (Portugal))
Direktiivid 72/166/EMÜ, 84/5/EMÜ ja 90/232/EMÜ – Mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustus – Kahe sõiduki kokkupõrge, milles ei saa vastutust omistada kummalegi juhile – Sõitja, kes aitas kaasa oma kahju tekkimisele – Riskivastutus – Hüvitise saamise õiguse välistamine või piiramineI. Sissejuhatus
1. Hüvitamise idee tuleneb õigluspüüdest, mida peeti ideaaliks juba Antiik-Kreeka filosoofias. Nii on näiteks Platon(2) käsitlenud kogu tekitatud kahju hüvitamist, mis jääb kriminaalõigusest väljapoole. Lisaks eri vastutusastmetele tunti antiikfilosoofias
ka vastutusest vabastamise võimalust, kui oli ilmne, et kahju ei saanud näiteks kahju kannataja enda osaluse tõttu mingil
juhul omistada üksnes kahju tekitajale. See mõiste, mida on suurel määral mõjutanud Antiphon,(3) arenes Rooma ja kaasaegses Euroopa õigusloos edasi ja on tänapäeval paljude liikmesriikide tsiviilõiguskorras tuntud „kaassüü”
mõistena.(4) Euroopa Kohus peab käesolevas kohtuasjas andma vastuse küsimusele, kas nimetatud mõiste, mida tuntakse ka vastutust käsitlevates
Portugali õigusnormides, on kooskõlas mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liidu õigusnormidega.
2. ELTL artikli 267 alusel esitatud eelotsusetaotlusega esitab Tribunal da Relação de Guimarães (edaspidi „eelotsusetaotluse
esitanud kohus”) Euroopa Kohtule küsimuse mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide
õigusnormide ühtlustamiseks vastu võetud direktiivide 72/166/EMÜ,(5) 84/5/EMÜ(6) ja 90/232/EMÜ(7) tõlgendamise kohta. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib selle küsimusega sisuliselt teada, kas nimetatud direktiividega
on vastuolus tsiviilvastutust käsitlevad siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt võib kohus, kes teeb otsuse liiklusõnnetusest
tuleneva hüvitise saamise õiguse üle, hüvitise saamise õigust olenevalt olukorrast piirata või selle koguni välistada, kui
kahju tekkimisele või suurenemisele aitas kaasa kannatanu süüline tegu.
3. Kõnealune küsimus kerkib kohtuvaidluses hüvitisnõude üle, mille on esitanud liiklusõnnetuses kannatanu, kes oli liiklusõnnetuse
toimumise ajal ühes õnnetuses osalenud sõidukis kaassõitja. Kannatanu, kellel nõuetevastaselt oli turvavöö kinnitamata,(8) sai seejuures raskeid kehavigastusi. Pädev esimese astme kohus jättis kahju hüvitamise hagi, mille kannatanu oli esitanud
mõlema sõiduki juhi, selle sõiduki liikluskindlustusandja, milles kannatanu oli viibinud, ja garantiifondi vastu, eespool
nimetatud tsiviilvastutust käsitlevate õigusnormidele tuginedes rahuldamata põhjendusega, et kahju on tekkinud kannatanu enda
süül, kuna ta jättis täitmata seadusest tuleneva turvavöö kinnitamise kohustuse.
4. Käesolev kohtuasi kuulub Portugali kohtute paljude eelotsusetaotluste hulka, milles põhiküsimus on selles, kas siseriiklikud
õigusnormid, mis käsitlevad tsiviilvastutust liiklusõnnetuste korral, on kooskõlas liidu õigusega, täpsemalt mootorsõidukite
kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse ühtlustamist käsitlevate direktiividega. Arvestades seda, et Euroopa Kohus on teinud
viimasel ajal selles küsimuses mitu otsust, milles sellele küsimusele on vastatud jaatavalt ja millest eriti olulised on 17. märtsi
2011. aasta kohtuotsus Carvalho Ferreira Santos(9) ja 9. juuni 2011. aasta kohtuotsus Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio,(10) annab käesolev kohtuasi võimaluse seda kohtupraktikat suurkoja otsusega kinnitada – ja seada see nii tugevamale kohtupraktikale
rajatud alusele – või seda vajaduse korral täpsustada.
5. Liidu seadusandja asus 1972. aastal direktiividega ühtlustama mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevaid
liikmesriikide õigusnorme.(11)
6. Esimene direktiiv näeb kõigis liikmesriikides ette kaotada roheliste kaartide kontrollimine piiridel ja kehtestada mootorsõidukite
kasutamise kohustuslik tsiviilvastutuskindlustus, mis katab ühenduse territooriumil tekkinud kahju.
7. Lähtuvalt põhimõttest, et kui vastutus on tuvastatud, peab liiklusõnnetuse ohver saama esitada kahju hüvitamise nõude maksejõulise
kohustatud isiku vastu, sätestab esimese direktiivi artikli 3 lõige 1:
„Iga liikmesriik võtab […] kõik vajalikud meetmed tagamaks, et nende sõidukite kasutamisel, mille põhiasukoht on tema territooriumil,
on tsiviilvastutus kaetud kindlustusega. Kaetud vastutuse ulatus ja kindlustuskaitse tingimused määratakse kindlaks kõnealuste
meetmete põhjal.”
8. Lisaks näeb esimese direktiivi artikli 3 lõige 2 muu hulgas ette järgmist:
„Iga liikmesriik võtab kõik vajalikud meetmed tagamaks, et kindlustusleping katab ka:
– teistes liikmesriikides kehtivate õigusaktide kohaselt kogu kahju, mis kõnealuste riikide territooriumidel tekitatakse; [...]”
9. Teise direktiiviga soovis liidu seadusandja ühtlustada kõnealuse kohustusliku kindlustuse sisulised erinevused, et tagada
liiklusõnnetuste ohvritele teatav minimaalne kaitse ja vähendada liidusiseseid erinevusi kindlustuskaitse ulatuses.
10. Teise direktiivi artikli 2 lõikes 1 on sätestatud:
„Iga liikmesriik võtab vajalikud meetmed tagamaks, et kõiki direktiivi 72/166/EMÜ artikli 3 lõike 1 kohaselt väljaantud kindlustuspoliisis
sisalduvaid õigusaktide sätteid või lepingu tingimusi, millega jäetakse kindlustuse alt välja sõidukid, mida kasutavad või
– isikud, kellel ei ole selleks otseseid või kaudseid volitusi, või
– isikud, kellel ei ole asjaomase sõiduki juhtimiseks vajalikku juhiluba, või
– isikud, kes rikuvad asjaomase sõiduki seisukorda ja turvalisust käsitlevaid tehnonõudeid, mis on sätestatud õigusaktides,
peetakse direktiivi 72/166/EMÜ artikli 3 lõike 1 kohaldamisel õigustühisteks, kui tegemist on õnnetuses kannatanud kolmandate
isikute nõuetega.
Esimeses taandes nimetatud sätetele või tingimustele võib siiski tugineda isikute puhul, kes sisenesid kahju tekitanud sõidukisse
vabatahtlikult, juhul kui kindlustusandja suudab tõendada, et nad teadsid, et sõiduk oli varastatud. [...]”
11. Kolmas direktiiv võeti vastu tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate teatavate sätete täpsustamiseks, sest kindlustuskaitse
ulatuses esines ikka veel märkimisväärseid erinevusi.
12. Kolmanda direktiivi artikkel 1 näeb ette:
„Direktiivi 72/166/EMÜ artikli 3 lõikes 1 nimetatud kindlustus katab vastutuse sõiduki kasutamisel kõigile sõitjatele, välja
arvatud juhile tekitatud vigastuste korral, ilma et see piiraks direktiivi 84/5/EMÜ artikli 2 lõike 1 teise lõigu kohaldamist.
13. Selle direktiivi artikkel 1a on sõnastatud järgmiselt:
„Direktiivi 72/166/EMÜ artikli 3 lõikes 1 osutatud kindlustus katab isiku- ja varakahju, mis on tekitatud jalakäijatele, jalgratturitele
ja muudele mootori jõuta liiklejatele, kellel on mootorsõiduki osalusega õnnetuse tulemusel õigus hüvitisele vastavalt siseriiklikule
tsiviilõigusele. Käesolev artikkel ei piira tsiviilvastutust ega kahjusumma suurust.”
14. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta direktiiv 2009/103/EÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse
ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmise kohta,(12) mis jõustus 8. oktoobril 2009, konsolideerib nüüd eespool nimetatud direktiivid, mis on seega kehtetuks tunnistatud. Kuna
põhikohtuasja aluseks olnud sündmused toimusid siiski pikka aega enne direktiivi 2009/103 jõustumist, tuleb põhikohtuasja
suhtes kohaldada üksnes eespool nimetatud direktiive.
15. Direktiivi 2009/103 artiklis 12 on sätestatud:
„1. Artiklis 3 osutatud kindlustus katab vastutuse sõiduki kasutamisel kõigile sõitjatele, välja arvatud juhile tekitatud
vigastuste korral, ilma et see piiraks artikli 13 lõike 1 teise lõigu kohaldamist.
3. Artiklis 3 osutatud kindlustus katab isiku- ja varakahju, mis on tekitatud jalakäijatele, jalgratturitele ja muudele mootori
jõuta liiklejatele, kellel on mootorsõiduki osalusega õnnetuse tulemusel õigus hüvitisele vastavalt siseriiklikule tsiviilõigusele.”
16. Portugali Código Civil’i (tsiviilkoodeks) põhikohtuasja suhtes määrava tähtsusega sätted on sõnastatud järgmiselt:
17. Artikli 503 lõige 1: „Mootorsõidukit tegelikult juhtiv või seda oma huvides kasutav isik, isegi kui ta teeb seda esindaja
vahendusel, vastutab sõidukiga seotud riskidest tekkinud kahju eest, seda ka siis, kui sõidukit parajasti ei kasutata.”
18. Artikli 504 lõige 1: „Sõidukite tekitatud kahju korral tekib vastutus kolmandate isikute ning kaassõitjate suhtes.”
19. Código Civili artikkel 505 pealkirjaga „Vastutuse välistamine” näeb ette: „Ilma et see piiraks artiklis 570 sätestatut, on
artikli 503 lõikes 1 kehtestatud vastutus välistatud ainult juhul, kui õnnetuse eest on vastutav kannatanu ise või kolmas
isik, või kui see on tingitud sõiduki töötamisest sõltumatust vääramatust jõust.”
20. Código Civili artikkel 570 pealkirjaga „Kannatanu süü” sätestab:
„1. Kui kahju tekkimisele või suurenemisele aitas kaasa kannatanu süüline tegu, peab kohus mõlema poole süü raskusastme ja
sellest tulenevate tagajärgede põhjal kindlaks määrama, kas hüvitist tuleb anda täies ulatuses, vähendada või koguni hüvitise
andmisest keelduda.
2. Kui vastutus põhineb pelgalt süü eeldusel, siis välistab kannatanu süü hüvitamiskohustuse, kui ei ole sätestatud vastupidi.”
21. Maanteel toimus 12. juunil 2004 kahe mootorsõiduki laupkokkupõrge. Ühel neist sõidukitest ei olnud kehtivat ja toimivat kindlustust.
V. H. Marques Almeida oli ühes neist sõidukitest kaassõitja. Ta paiskus õnnetuse ajal vastu tuuleklaasi. Tuuleklaas purunes
ja tekitas talle sügavad lõikehaavad peas ja näos.
22. V. H. Marques Almeida palus pädeval esimese astme tsiviilkohtul mõista vastustajatelt, kelleks olid ühe sõiduki valdaja mootorsõidukite
kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse andja, kindlustamata sõiduki juht ja omanik ning Fundo de Garantia Automóvel (edaspidi
„garantiifond”), välja kahjuhüvitis. Hagi jäeti rahuldamata põhjendusega, et ei ole tõendatud ühegi juhi süü õnnetuse põhjustamises.
Kohus tegi otsuse vastustajate kasuks, kuna ta leidis, et V. H. Marques Almeidale tekitatud kahju võib panna tema enda süüks,
kuna tal ei olnud turvavöö kinnitatud, mis on Codigo da Estrada (liiklusseadustik) artikli 82 lõike 1 rikkumine. Kohtu arvates
on hüvitamiskohustus Código Civili artikli 505 alusel välistatud.
23. V. H. Marques Almeida esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse. Eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes peab apellatsioonkaebuse
lahendama, väljendab kahtlust, kas vastutust käsitlevad Portugali õigusnormid on liidu õigusega kooskõlas, kuna need sätted
näevad ette kannatanu hüvitise vähendamise või koguni hüvitise andmisest keeldumise, kui kannatanu on kahju tekkimisele kaasa
aidanud. Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab sellega seoses Euroopa Kohtu otsusele kohtuasjas Farrell,(13) milles Euroopa Kohus on selgitanud, et „[…] kannatanu hüvitist [võib] juhtumipõhise hindamise põhjal ja ühenduse õigust järgides
vähendada vaid erandlike asjaolude puhul”.(14)
24. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et vajalik on mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate direktiivide
asjakohaste sätete tõlgendamine. Seetõttu otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas esimese direktiivi (72/166/EMÜ) artikli 3 lõiget 1, teise direktiivi (84/5/EMÜ) artikli 2 lõiget 1 ja kolmanda direktiivi
(90/232/EMÜ) artikleid 1 ja 1a tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklik tsiviilõigus (konkreetselt Código
Civili artikli 503 lõige 1, artiklid 504, 505 ja 570), mis näeb ette, et sõidukite kokkupõrke korral – milles üks sõidukis
viibinu sai vigastada (vigastatu, kes nõuab hüvitist) –, milles ei saa süülist vastutust omistada ühelegi sõidukijuhile, tuleb
selle hüvitise andmisest, millele on sõidukis viibinul õigus, keelduda või hüvitist piirata, kuna leitakse, et tal on osa
kahju tekitamises, kuna ta sõitis juhi kõrvalistmel kinnitamata turvavööga, mis on siseriiklikus õiguses kehtestatud nõuete
vastane;
2. võttes arvesse, et on tõendatud, et õnnetusse kaasatud sõidukite kokkupõrkamise hetkel paiskus nimetatud sõidukis viibija
kokkupõrke tagajärjel ja kinnitamata turvavöö tõttu peaga tugevalt vastu tuuleklaasi, mis purunes, tekitades talle sügavaid
lõikehaavu peas ja näos;
3. võttes samuti arvesse, et kuna ühel õnnetusse kaasatud sõidukitest ei olnud õnnetuse toimumise kuupäeval sõlmitud kehtivat
ja toimivat kindlustuslepingut ühegi kindlustusandjaga, on hagi esitatud ühtlasi ka teise õnnetusse kaasatud sõiduki kindlustusandja
vastu, kindlustuseta sõiduki omaniku vastu, selle sõiduki juhi vastu ja kindlustusseltsi Fundo de Garantia Automóvel vastu,
kes võivad olla solidaarselt kohustatud hüvitist tasuma, kuna tegemist on objektiivse vastutusega?”
25. Eelotsusetaotlus, mis kannab 22. aprilli 2010. aasta kuupäeva, saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 17. juunil 2010.
26. V. H. Marques Almeida, Portugali ja Saksamaa valitsus ning Euroopa Komisjon esitasid kirjalikud märkused Euroopa Kohtu põhikirja
artiklis 23 sätestatud tähtaja jooksul.
27. Kohtuistungil, mis toimus 22. mail 2012, osalesid selgituste andmiseks Portugali ja Saksa valitsuse ning komisjoni esindajad.
V. Poolte peamised argumendid
28. V. H. Marques Almeida on seisukohal, et siseriiklik õigusnorm, mis näeb ette kannatanule hüvitise andmisest keeldumise või hüvitise piiramise, on
kõnealuste direktiividega vastuolus. Ta viitab sellega seoses Euroopa Kohtu praktikale, mille eesmärk on tagada sõidukis viibijate
tõhus kaitse. Lisaks viitab ta kõnealuste direktiivide eesmärgile, mis tema arvates on liikmesriikide õiguse ühtlustamine
ja liiklusõnnetuse ohvrite hüvitise saamise õiguse kaitse. Vaidlusalused siseriiklikud õigusnormid on liidu õigusega vastuolus,
kuna need piiravad hüvitise saamise õigust.
29. Lisaks selgitab V. H. Marques Almeida, et ta ei aidanud kaasa liiklusõnnetuse toimumisele. Samuti ei ole tõendatud, et tema
vigastusi oleks saanud vältida, kui ta turvavöö oleks olnud kinnitatud. Ta juhib tähelepanu asjaolule, et teise sõiduki juht
ei saanud vigastada, kuigi tal ei olnud turvavöö kinnitatud. Neil asjaoludel ei saa teda tekkinud vigastuste eest vastutavaks
pidada. Järelikult ei ole alust talle hüvitise andmisest keelduda.
30. Nii Portugali kui ka Saksamaa valitsus ning komisjon on seevastu arvamusel, et käesolevas asjas kõne all olevad siseriiklikud õigusnormid ei ole kõnealuste direktiividega vastuolus.
Põhjenduseks märgivad nad, et kõnealuste direktiivide sõnastuse ja eesmärgi järgi otsustades ei ole need kavandatud tsiviilvastutust
käsitlevate siseriiklike õigusnormide ühtlustamiseks. Pigem on need esiteks mõeldud liidu territooriumil põhiasukohta omavate
sõidukite ja sõidukites viibijate vaba liikumise soodustamiseks. Teiseks tuleb tagada kannatanute võrdne kohtlemine liidus.
Sel eesmärgil sätestavad direktiivid, et liidu territooriumil põhiasukohta omavate sõidukite kasutamisel peab vastutus olema
kaetud kindlustusega. Direktiivid täpsustavad, mis liiki kahju ja millised kannatanud peavad selle kindlustusega kaetud olema.
31. Need kindlustuskaitse ulatust käsitlevad õigusnormid erinevad omakorda kindlustatu hüvitamiskohustusest kannatanu suhtes,
mis tuleneb vastutust käsitlevatest siseriiklikest õigusnormidest. Viimane kuulub liikmesriikide seadusandlikku pädevusse.
Sellest tulenevalt saab ainult siseriiklikest vastutust käsitlevatest õigusnormidest järeldada, kas kannatanule hüvitise andmisest
saab keelduda või hüvitist vähendada, kuna ta aitas kaasa oma kahju tekkele. Euroopa Kohus on seda juba kinnitanud kohtuotsustes
Carvalho Ferreira Santos(15) ning Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio(16). Käesoleva kohtuasja aluseks olnud asjaolud on nimetatud kohtuasjade asjaoludega peaaegu identsed. Seevastu erinevad põhikohtuasja
asjaolud kohtuasjade Farrell(17) ja Candolin jt(18) asjaoludest, sest kindlustusseltsi hüvitamiskohustuse piiramine tuleneb tsiviilvastutust käsitlevatest õigusnormidest, mitte
tsiviilvastutuskindlustust käsitlevatest õigusnormidest nagu neis kohtuasjades. Portugali ja Saksamaa valitsus ning komisjon
ei näe neid asjaolusid arvestades põhjust kalduda kõrvale kohtupraktika põhimõtetest, mille Euroopa Kohus on välja kujundanud
kohtuotsustes Carvalho Ferreira Santos ning Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio.
32. Nagu eespool märgitud, annab käesolev kohtuasi Euroopa Kohtule võimaluse avaldada taas arvamust liiklusõnnetuse ohvri hüvitisõiguse
kaitse seisukohalt oluliste õigusvaldkondade – mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate õigusnormide
ja liiklusõnnetustega kaasnevat tsiviilvastutust käsitlevate õigusnormide – omavahelise seose kohta. Nende õigusvaldkondade
vaheliste seoste uurimine on vajalik, kuna ei saa välistada, et mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse ühtlustatud
valdkonnas kehtestatud liidu õiguse nõuded võivad mõjutada ka tsiviilvastutust käsitlevaid liikmesriikide õigusnorme. Need
küsimused on asjakohased just siis, kui – nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib – on tõenäoline, et kahjustatakse eesmärke,
mida liidu seadusandja mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse direktiivide vastuvõtmisega taotles, mida tuleb
eraldi uurida. Käesoleva kohtuasja põhiküsimus on, kas nende liidu õigusnormidega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid,
mille kohaselt võib vigastada saanud kaassõitjale hüvitise andmisest keelduda või hüvitist vähendada, kui kahe mootorsõiduki
kokkupõrke korral ei saa süüd omistada kummalegi juhile ja kui on kindel, et vigastada saanud kaassõitja aitas kaasa oma kahju
33. Selle õigusliku küsimuse hindamisel peab Euroopa Kohus kontrollima, kas tema senise kohtupraktika selles valdkonnas saab põhikohtuasjale
üle kanda või vajab see täpsustamist. Selleks et pakkuda Euroopa Kohtule otsuse tegemiseks kasulikku tuge, jagan ma oma analüüsi
kolme ossa: kõigepealt annan ma lühiülevaate kohtupraktikast, mille raames ma kirjeldan probleemistiku põhijooni. Seejärel
kaalun ma küsimust, kas selle kohtupraktika saab üle kanda käesolevale kohtuasjale, kusjuures ei tohi jätta tähelepanuta põhikohtuasja
asjaolude eripärasid. Lõpuks käsitlen ma küsimust, kas tehtud järeldusi arvestades tuleb seda kohtupraktikat täpsustada või
koguni muuta.
34. Ette rutates soovin siinkohal märkida, et ma ei ole veendunud, et käesolevas kohtuasjas on õigustatud teistsugune õiguslik
hinnang kui kohtuotsustes Carvalho Ferreira Santos(19) ning Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio.(20) Minu arvates tuleb endiselt lähtuda eespool nimetatud õigusvaldkondade põhimõtteliselt rangest lahususest.(21) Arvestades asjaolu, et liidu seadusandja on ühtlustanud ainult mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevad
õigusnormid, peavad liiklusõnnetustega kaasnevat tsiviilvastutust käsitlevad õigusnormid põhimõtteliselt puutumata jääma.
Teistsugune hinnang ei oleks kooskõlas liidu seadusandja tahtega. Liikmesriikide õiguse kõrvaletõrjumine mootorsõidukite kasutamise
tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate direktiivide kohaldamisala laia tõlgendamise tõttu võib kõne alla tulla ainult siis,
kui on ilmne, et need eesmärgid, mida seadusandja nimetatud direktiivide vastuvõtmisega taotles, on direktiividega vastuolus
olevate õigusnormide ja tavade tõttu ohtu sattunud. Seda, et käesolevas kohtuasjas ei saa sellest juttugi olla, näitavad paralleelid
kohtuasjaga Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio, milles Euroopa Kohus leidis, et vaidlusalused Portugali tsiviilõigusnormid
on liidu õigusega kooskõlas.
B. Ülevaade kohtupraktikast
1. Kohtuotsus Carvalho Ferreira Santos
a) Kohtuasja probleemistiku põhijooned
35. Kohtuasja Carvalho Ferreira Santos(22) ese oli Tribunal da Relação Porto eelotsusetaotlus, mis puudutas sisuliselt küsimust, kas mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust
käsitlevate direktiividega on kooskõlas siseriiklikud tsiviilõigusnormid, mis lubavad juhul, kui kahju tekkimisel on osalenud
kannatanu, jagada vastutust proportsionaalselt kummagi sõiduki osale kahju tekkimisel, mille tagajärjel väheneks kannatanu
kahjuhüvitise nõue mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse andja vastu.
36. See eelotsusetaotlus esitati M. Carvalho ja tsiviilvastutuskindlustuse andja vahelises kohtuvaidluses seoses M. Carvalhole
liiklusõnnetuse tagajärjel tekkinud varalise ja mittevaralise kahju täies ulatuses hüvitamisega. M. Carvalho, kes juhtis õnnetuse
ajal mopeedi, sai sõiduautoga kokkupõrke tagajärjel peaajutrauma. Kahju hüvitamise nõude suhtes pädev tsiviilkohus sedastas,
et kumbki juht ei olnud õnnetuses süüdi. Kuna puudus kindlus selles, milline oli kummagi õnnetusjuhtumis osalenud sõiduki
osa kahju tekkimises, leidis tsiviilkohus, et kohaldada tuleb Código Civili artikli 506 lõiget 2, mille kohaselt on kummagi
juhi tsiviilvastutus 50%. Tsiviilkohus otsustas, et kahju põhjustanud sõiduki juhi vastutus on piiratud proportsionaalselt
kannatanu sõiduki osaga kõnealuse kahju tekkimises. Sellise vastutuse piirangu tõttu tuleb proportsionaalselt piirata hüvitist,
mida kannatanule peab maksma tsiviilvastutuskindlustuse andja mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse alusel.(23)
b) Kohtujuristi ettepanekus esitatud argumendid
37. Oma 7. detsembri 2010. aasta ettepanekus – mille sisule käesolevas ettepanekus viidatakse – kinnitasin ma nende tsiviilõigusnormide
kooskõla liidu õigusega, ja seda peamiselt põhjusel, et need õigusnormid ei kuulu kõnealuste direktiivide kohaldamisalasse.(24) Sellele järeldusele jõudsin ma pärast kõnealuste direktiivide kohaldamisala analüüsimist direktiivide sõnastuse ning mõtte
ja eesmärgi tõlgendamise teel. Seejuures tegin ma kindlaks, et direktiivid reguleerivad küll paljusid mootorsõidukite kasutamise
tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate õigusnormidega seotud küsimusi, kuid nende eesmärk ei ole ühtlustada tsiviilvastutust
käsitlevaid liikmesriikide õigusnorme.(25) Sellest tegin ma järelduse, et liiklusõnnetuse tagajärjel tekkinud kahju eest vastutuse hindamise materiaalõiguslikud kriteeriumid
ja vastutuse ulatus ei kuulu direktiivide kohaldamisalasse.(26) Võttes arvesse, et vaidlusalune Portugali õigusnorm tuli liigitada siseriiklike kahju hüvitamist reguleerivate normide hulka,
ei kuulunud see viidatud direktiivide kohaldamisalasse.(27)
38. Oma ettepanekus käsitlesin ma põhjalikult ka Euroopa Kohtu praktikat kohtuasjades Candolin jt(28) ning Farrell,(29) märkides,(30) et nende kohtuasjade ja kohtuasja Carvalho Ferreira Santos vahel on ilmseid erinevusi. Nagu ma üksikasjalikult selgitasin,
erines viimati nimetatud kohtuasja faktiline ja õiguslik olukord oluliselt kohtuasjade Candolin jt ning Farrell omast, kuna
esimene oli seotud tsiviilvastutust käsitleva õigusnormi kooskõlaga, mitte mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust
käsitleva õigusnormiga nagu kohtuasjades Candolin jt ning Farrell.(31) Seetõttu ei saanud seda kohtupraktikat minu arvates kohtuasjale Carvalho Ferreira Santos üle kanda.(32)
39. Arvestades siin lühidalt esitatud põhjendusi, tegin Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimusele, et direktiividega 72/166,
84/5 ja 90/232 ei ole vastuolus siseriiklik tsiviilõigusnorm, mis sellises olukorras, nagu oli kujunenud põhikohtuasjas, mil
sõidukite kokkupõrke tagajärjel sai üks juht kehavigastusi ja tal tekkis varaline kahju ning kumbagi juhti ei saa lugeda õnnetuses
süüdi olevaks, toob kaasa selle, et kannatanu kahju hüvitamise nõuet, mis põhineb suurema ohu allikaga kaasneval vastutusel,
vähendatakse poole võrra.
c) Euroopa Kohtu otsus
40. Euroopa Kohus võttis seda ettepanekut otsuses Carvalho Ferreira Santos(33) arvesse. Seejuures valitses ka üksmeel õiguslike argumentide suhtes, nagu allpool näidatud.
41. Nende argumentide lähtepunktiks oli seisukoht, et kohustus tagada tsiviilvastutuskindlustuse kindlustuskaitse sõidukitega
kolmandatele isikutele tekitatud kahju puhul seisab lahus sellest, mis ulatuses neile isikutele hüvitatakse tekitatud kahju
kindlustatud isiku tsiviilvastutuse alusel. Esimene neist tagatakse ja määratletakse liidu õigusnormidega, teist reguleerib
peamiselt aga siseriiklik õigus.(34) Viidates kohtuotsustele Candolin jt(35) ning Farrell(36) leidis Euroopa Kohus, et mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate direktiividega ei soovita ühtlustada
liikmesriikide tsiviilvastutussüsteeme ja et kehtiva liidu õiguse kohaselt on liikmesriikidel õigus liiklusõnnetuse tagajärjel
tekkinud kahjule kohaldatav tsiviilvastutuse süsteem ise kindlaks määrata.(37) Eelkõige kehtib see kohustusliku kindlustusega kaetava mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuse – süülise vastutuse või
riskivastutuse – liigi määratlemise kohta.(38) Euroopa Kohus selgitas siiski, et kuigi need regulatiivsed aspektid on üksteisest eraldatud, on need siiski seotud selles
mõttes, et liikmesriigid on vastavalt direktiividele kohustatud tagama, et siseriikliku õiguse alusel kohaldatav tsiviilvastutus
oleks kaetud kindlustusega, mille tingimused vastavad kolme eespool mainitud direktiivi nõuetele.(39)
42. Mis aga puudutab kohtuotsuse Candolin eespool nimetatud kriteeriumide mõistmist ja võimalust kanda need üle põhikohtuasjale,
siis oli Euroopa Kohus sarnasel seisukohal nagu mina oma ettepanekus. Ta ei leidnud nimelt, et asjaolu, et vastutust käsitlev
siseriiklik õigusnorm nagu Código Civili artikkel 506 näeb ette vastutuse jagamise kahe mootorsõiduki kokkupõrke tagajärjel
tekkinud kahju eest, kui kumbki juht ei ole süüdi, kahjustaks direktiivi praktilist mõju, kuna see vastutust käsitlev õigusnorm
ei mõjuta liidu õiguses ette nähtud tagatist, et siseriikliku õiguse alusel kohaldatav tsiviilvastutus on kaetud kindlustusega,
mis on vastavuses eespool nimetatud kolme direktiivi sätetega.(40)
43. Selleks et toetada oma argumente süstemaatilise tõlgendusega, tugines Euroopa Kohus ka mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust
käsitlevatele uutele direktiividele, mille sätted näevad sisuliselt ette, et olenemata sellest, et isiku- ja varakahju hüvitatakse
liiklusõnnetuse korral põhimõtteliselt mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse alusel, sõltuvad vastutus ja
kahjusumma suurus tsiviilvastutust käsitlevatest õigusnormidest.(41) Nii on kolmanda direktiivi artiklis 1a, mis on lisatud direktiiviga 2005/14,(42) sätestatud, et direktiivi 72/166 artikli 3 lõikes 1 osutatud kindlustus katab isiku- ja varakahju, mis on tekitatud jalakäijatele,
jalgratturitele ja muudele mootori jõuta liiklejatele, kellel on mootorsõiduki osalusega õnnetuse tulemusel õigus hüvitisele
vastavalt siseriiklikule tsiviilõigusele. Lisaks on selles direktiivi sättes sõnaselgelt ette nähtud, et see ei piira tsiviilvastutust
ega kahjusumma suurust. Peale selle viitab Euroopa Kohus direktiivi 2009/103 artiklile 12, millest nähtub, et erikategooriasse
kuuluvale kannatanule ja eelkõige mootori jõuta liiklejale ning kaassõitjale tekkinud kahju kindlustuskaitse kohustusliku
kindlustuse alusel ei mõjuta tsiviilvastutust ega kahjusumma suurust.
44. Eespool toodud kaalutlusi arvestades sedastas Euroopa Kohus, et esimese direktiivi artikli 3 lõikega 1, teise direktiivi artikli 2
lõikega 1 ja kolmanda direktiivi artikliga 1 ei ole vastuolus selline siseriiklik õigusnorm nagu Código Civili artikkel 506,
mille alusel kahe sõiduki kokkupõrke tagajärjel tekkinud kahju korral siis, kui sõidukijuhtidele ei saa omistada süülist vastutust,
jagatakse vastutus selle kahju eest proportsionaalselt kummagi sõiduki osale kahju tekkimises, ja mis määrab, et kahtluse
korral viimases küsimuses loetakse kummagi sõiduki osa kahju tekkimises võrdseks.(43)
2. Kohtuasi Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio
45. Kohtuasja Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio aluseks oli Supremo Tribunal de Justiça eelotsusetaotlus, millega
ta soovis Euroopa Kohtult sisuliselt teada, kas esimest, teist ja kolmandat direktiivi tuleb tõlgendada nii, et nendega on
vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis piiravad või välistavad mootorsõiduki osalusel toimunud õnnetuses kannatada saanud
isiku õiguse hüvitisele, kuna see kannatanu on osaliselt või täielikult kahju tekkimise eest vastutav.(44)
46. See eelotsusetaotlus esitati kohtuvaidluses ühelt poolt J. M. Ambrósio Lavradori ja M. C. Olival Ferreira Bonifácio ning teiselt
poolt tsiviilvastutuskindlustuse andja vahel selle üle, kas viimane peab hüvitama põhikohtuasja hagejatele kahju, mis tekkis
liiklusõnnetusest, milles osalesid nende alaealine laps, kes sõitis jalgrattaga, ja sõiduk, mille puhul tsiviilvastutus oli
kindlustatud tsiviilvastutuskindlustuse andja juures.(45) Eelotsusetaotluse kohaselt jäeti vanemate kahju hüvitamise hagi nii esimeses astmes kui ka apellatsiooniastmes rahuldamata
põhjendusega, et lapse hukkumisega lõppenud õnnetuses oli süüdi laps ise, kuna ta sõitis vastassuunas, arvestamata eesõiguse
reeglit.
47. Supremo Tribunal de Justiça kahtles, kas kohaldatud tsiviilvastutust käsitlevad õigusnormid on kooskõlas kohtuotsusega Candolin,
ja otsustas paluda Euroopa Kohtult teavet, kas kolmanda direktiivi artikliga 1 on vastuolus see, et Portugali tsiviilõigus
– eelkõige Código Civili artikli 503 lõige 1 ning artiklid 504, 505 ja 570 – välistab või piirab liiklusõnnetuse puhul õnnetuses
kannatada saanud alaealise hüvitise saamise õigust üksnes sel põhjusel, et kõnealune alaealine on osaliselt või täielikult
kahju tekkimise eest vastutav.
b) Euroopa Kohtu otsus
48. Võttes arvesse, et kohtujuristi ettepanek esitati juba kohtuasjas Carvalho Ferreira Santos ja seega ei tõstatanud kohtuasi
Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio uut õigusküsimust, otsustas Euroopa Kohus vastavalt oma põhikirja artikli 20
viiendale lõigule lahendada kohtuasi pärast kohtujuristi ärakuulamist ilma kohtujuristi ettepanekuta.
49. Euroopa Kohus leidis otsuses Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio,(46) et mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate direktiividega ei ole vastuolus tsiviilvastutust käsitlevad
siseriiklikud õigusnormid, mis võimaldavad välistada või piirata õnnetuses kannatada saanud isiku õigust nõuda hüvitist õnnetuses
osalenud sõiduki tsiviilvastutuskindlustuse alusel, hinnates juhtumipõhiselt seda, kas sellel kannatanul ainsana või ühena
oli osa kahju tekkimises.
50. Euroopa Kohus kasutas sarnaseid õiguslikke argumente nagu kohtuasjas Carvalho Ferreira Santos. Kõigepealt rõhutas ta, et kohustus
tagada tsiviilvastutuskindlustuse kaitse sõidukitega kolmandate isikutele tekitatud kahju puhul tuleb hoida lahus sellest,
mis ulatuses neile isikutele hüvitatakse tekitatud kahju kindlustatud isiku tsiviilvastutuse alusel.(47) Euroopa Kohus märkis ka, et kuna liidu õiguses puuduvad ühtlustavad õigusnormid, on liikmesriikidel õigus liiklusõnnetuse
tagajärjel tekkinud kahjule kohaldatav tsiviilvastutuse süsteem ise kindlaks määrata.(48)
51. Samamoodi kui kohtuasjas Carvalho Ferreira Santos viitas Euroopa Kohus põhikohtuasja ja kohtuasjade Candolin jt ning Farrell
aluseks olnud asjaolude erinevusele. Vastupidi viimati nimetatud kohtuasjadele ei mõjutanud õnnetuses kannatanud isikute õigust
kahjuhüvitisele mitte kindlustusvaldkonna õigusnormidest lähtuv tsiviilvastutuse kindlustuskaitse piirang, vaid kindlustatud
juhi tsiviilvastutuse piirang kehtiva tsiviilvastutuse süsteemi alusel.(49)
52. See sedastus põhines asjakohaste siseriiklike õigusnormide uurimisel. Nagu Euroopa Kohtule esitatud eelotsusetaotlusest selgus,
kehtestasid Portugali Código Civili artiklid 503 ja 504 liiklusõnnetuste puhul objektiivse vastutuse. Código Civili artikli 505
kohaselt oli artikli 503 lõikes 1 sätestatud riskivastutus siiski välistatud, kui õnnetuse eest oli vastutav kannatanu ise.
Lisaks, kui kahju tekkimisele või suurenemisele aitas kaasa kannatanu süüline tegu, siis nägi Portugali Código Civili artikkel 570
ette, et vastavalt sellise süülise teo astmele võib selle isiku hüvitist osaliselt vähendada või hüvitise maksmata jätta.(50) Euroopa Kohus tõlgendas neid õigusnorme nii, et need jätavad õnnetuses osalenud sõiduki juhi riskivastutuse kõrvale üksnes
siis, kui õnnetuses on süüdi ainult kannatanu. Kui kahju tekitamisel või raskendamisel on esinenud kannatanu süüline tegu,
vähendatakse nende õigusnormide kohaselt hüvitist proportsionaalselt selle süülise teo raskusastmega.(51)
53. Euroopa Kohus leidis, et erinevalt kohtuasjade Candolin jt ning Farrell õiguslikust kontekstist ei välista need õigusnormid
seega automaatselt kannatanu osa korral temale kahju tekkimises selle kannatanu – konkreetses asjas mootorsõidukiga kokku
põrganud ja selle tagajärjel hukkunud alaealise jalgratturi vanemate – õigust saada hüvitist õnnetuses osalenud sõiduki kohustusliku
tsiviilvastutuskindlustuse alusel ning see säte ei piira ka seda õigust ebaproportsionaalselt. Euroopa Kohus järeldas sellest,
et kõnealused õigusnormid ei mõjuta seega liidu õiguses ette nähtud tagatist, et kohaldatava siseriikliku õiguse alusel kindlaks
määratud tsiviilvastutus on kaetud kindlustusega, mis on vastavuses eespool nimetatud kolme direktiiviga.(52)
54. Teisisõnu: Euroopa Kohus ei pidanud asjaolu, et tsiviilvastutust käsitlevad siseriiklikud õigusnormid välistavad kannatanu
õiguse hüvitisele seetõttu, et kannatanu aitas kaasa kahju tekkimisele, direktiivide praktilist mõju kahjustavaks, kuna ei
mõjutata põhimõtteliselt – ja liidu õiguses – ette nähtud tsiviilnõuete kindlustamist mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustusega.
C. Käesoleva kohtuasja uurimine
55. Pärast senise kohtupraktika põhijoonte tutvustamist tuleb analüüsida, kas nende põhjal saab teha järeldusi käesoleva kohtuasja
käsitlemise kohta.
1. Tõlgendamise eseme määramine
56. Kõigepealt tuleb siiski teha mõned märkused tõlgendamise eseme ulatuse kohta. On teada, et Euroopa Kohus on ka pädev eelotsuse
küsimust vajaduse korral täpsustama või koguni uuesti sõnastama, et eelotsusetaotluse esitanud kohtule oleks võimalik anda
võimalikult täielik ja kasulik vastus, mis aitab kohtuvaidluse lahendada.(53) Minu arvates tuleb eelotsusetaotlust täpsustada, kuna see puudutab osalt ka sellise sätte – nimelt kolmanda direktiivi artikli 1a
– tõlgendamist, mida ei saa ei faktilistel ega ka ajalistel põhjustel põhikohtuasja suhtes kohaldada.
57. See säte ei ole faktiliselt asjakohane, kuna põhikohtuasja kannatanu ei kuulu asjaomaste kaitstud isikute hulka. Nimetatud
säte näeb ette, et mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustus katab isiku- ja varakahju, mis on tekitatud jalakäijatele,
vastavalt siseriiklikule tsiviilõigusele. Põhikohtuasi puudutab aga õnnetuses kannatada saanud kaassõitja õigust kahjuhüvitisele.
58. Säte ei ole ajaliselt kohaldatav, kuna direktiiv 2005/14, millega see säte kolmandasse direktiivi lisati, võeti vastu alles
11. mail 2005. Direktiiv 2005/14 tuli selle artikli 6 lõike 1 kohaselt jõustada hiljemalt 11. juunil 2007. Üksikisikud võivad
siiski siseriiklikus kohtus direktiivi sätetele tugineda põhimõtteliselt alles pärast ülevõtmistähtaja lõppemist. Nagu Euroopa
Kohus on oma kohtupraktikas selgitanud, ei saa enne direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumist liikmesriikidele ette heita seda,
et nad ei ole direktiivi rakendusmeetmeid oma õiguskorda veel vastu võtnud.(54) Arvestades, et põhikohtuasja aluseks olnud liiklusõnnetus toimus juba 12. juunil 2004, langeb ära sellele direktiivi sättele
tuginemise võimalus.
59. Seda silmas pidades ei ole kolmanda direktiivi artikli 1a tõlgendamine põhikohtuasja lahendamisel asjakohane. Seetõttu ei
pea Euroopa Kohus seda sätet lugema tõlgendamise eseme osaks. Eelotsuse küsimust tuleb seega täpsustada nii, et tõlgendamistaotlus
ei hõlmaks kõnealust direktiivi sätet.
2. Võimalus kanda nimetatud kohtupraktika üle põhikohtuasjale
60. Minu arvates toetab hulk argumente, mida käsitletakse allpool, võimalust kanda eeltoodud kohtupraktika üle siseriikliku tsiviilõiguse
ja liidu õigusega kujundatud mootorsõidukite kindlustust käsitlevate õigusnormide vahelisele seosele põhikohtuasjas.
61. Kõigepealt tuleb märkida, et nagu Portugali valitsus(55) ja komisjon(56) õigesti märgivad, on Euroopa Kohus kohtuasjas Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio juba vastanud peaaegu identsele
eelotsuse küsimusele. Eelkõige seepärast on nimetatud kohtuotsus käesolevas kohtuasjas tekkivate õiguslike küsimuste hindamisel
eriti oluline. Samamoodi kui kõnealune kohtuasi puudutab ka käesolev kohtuasi lõppkokkuvõttes selliste Portugali õigusnormide
kooskõla direktiividega, mis käsitlevad sõiduki valdaja riskivastutuse välistamist kannatanu enda süü tõttu. Nagu ilmneb nii
eelotsuse küsimusest kui ka Código Civili asjakohastest sätetest, annavad need tsiviilõigusnormid kohtule, kes peab langetama
otsuse liiklusõnnetuse tagajärjel tekkinud kahju hüvitamise kohta, pädevuse hüvitise saamise õigust piirata või see koguni
välistada, kui kahju tekkele või suurenemisele on kaasa aidanud kannatanu süüline tegu. Selle aluseks on Portugali tsiviilõiguse
põhimõte, mille kohaselt võib kannatanu süüline tegu mõjutada hüvitise suurust. Olenevalt süü raskusastmest võib see kaasa
tuua koguni hüvitise saamise õiguse täieliku äralangemise.
62. Euroopa Kohtu senine praktika näitab, et see siseriikliku tsiviilõiguse põhimõte on põhimõtteliselt liidu õigusega kooskõlas,
kuna mõlemas nimetatud kohtuotsuses on tunnustatud liikmesriikide pädevust näha oma õiguskorras ette nii hüvitise vähendamine
poole võrra(57) kui ka hüvitise täielik äralangemine,(58) kui see on põhjendatud. See põhineb eelkõige mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate õigusnormide,
mis alluvad liidu õigusele, ja liiklusõnnetustega seotud tsiviilvastutust käsitlevate õigusnormide, mis on kujundatud siseriikliku
õiguse kohaselt, lahususel, mida Euroopa Kohus tunnustab. Arvestades asjaolu, et liikmesriigid võivad kehtestada eelkõige
mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuse liigi,(59) on neil järelikult oma siseriikliku õiguse kujundamisel ka õigus määrata, kas õiguse äralangemine peaks sõltuma kannatanu
süüst.
63. Asjaolu, et põhikohtuasja asjaolusid iseloomustavad teatavad eripärad, ei ole eelotsuse küsimusele vastamisel õiguslikult
tähtis, nagu Saksamaa valitsus õigesti märgib(60). Samuti ei saa neid eripärasid kasutada erineva käsitlemise argumendina. Äärmisel juhul võivad need mõjutada asjaolude õiguslikku
hindamist siseriikliku tsiviilõiguse alusel. Konkreetselt on tegemist asjaoluga, et põhikohtuasjas jättis kannatada saanud
kaassõitja täitmata seadusest tuleneva turvavöö kinnitamise kohustuse, mis võib eelotsusetaotluse järgi otsustades olla Portugali
õiguse kohaselt õiguslikult oluline aspekt, mis õigustab kannatanule kaassüü omistamist. Viimast saab järeldada eelkõige eelotsuse
küsimuse sõnastusest.
64. Sellega seoses tuleb märkida, et Euroopa Kohus on lõppkokkuvõttes seotud Portugali kohtute praktikas siseriiklikule tsiviilõigusele
antud tõlgendusega, kuna ta ei ole pädev tõlgendama siseriiklikku õigust(61) ega hindama faktiküsimusi.(62) ELTL artiklis 267 ette nähtud menetluses on üksnes eelotsusetaotluse esitanud kohus pädev tõlgendama siseriiklikku õigust
ja hindama selle tagajärgi.(63) Liidu õiguse seisukohalt on asjaolude õiguslik hindamine eeltoodud tähenduses igal juhul lõplik, kuna mootorsõidukeid käsitlevad
direktiivid just ei ole mõeldud tsiviilvastust käsitlevate liikmesriikide õigusnormide ühtlustamiseks. Käesoleva eelotsusemenetluse
eesmärke silmas pidades on seega oluline vaid Portugali kohtute siduv õiguslik hinnang, et teatav toimimisviis – tegu või
tegevusetus – kujutab endast kaassüüd. Euroopa Kohtul ei ole seega vaja kontrollida V. H. Marques Almeida väidet, et ta ei
ole turvavöö kinnitamise kohustuse täitmata jätmisega kahju tekkimisele kaasa aidanud.(64)
65. Ka asjaolu, et V. H. Marques Almeida sai seejuures raskeid vigastusi, ei saa pidada paikapidavaks argumendiks õigusliku olukorra
teisiti hindamiseks. Siinkohal tuleb meenutada, et kohtuasja Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio aluseks olnud
olukorras põhjustas süüliseks hinnatud tegu koguni kannatanu surma. Vaatamata saadud vigastuste raskusele ei näinud Euroopa
Kohus põhjust oma senisest praktikast kõrvale kalduda. Eeltoodut arvestades tuleb V. H. Marques Almeida sellekohased argumendid
käesolevas menetluses ebaolulisuse tõttu tagasi lükata.
66. Teise eripärana on nimetatud asjaolu, et üks õnnetuses osalenud sõiduk ei olnud õnnetuse ajal kindlustatud. Taas ei ole siiski
arusaadav, kuidas võiks see asjaolu õigusliku olukorra hindamisel tähtis olla, kuna V. H. Marques Almeidal on võimalik lisaks
teise õnnetuses osalenud sõiduki kindlustusandjale esitada hagi kindlustamata sõiduki omaniku ja juhi ning garantiifondi vastu,
kes vastutavad objektiivse vastutuse korral nimetatud hüvitise maksmise eest solidaarselt. Sellele viitab oma eelotsuse küsimuses
eelotsusetaotluse esitanud kohus ise.
67. Veel tuleb selgitada, et asjaolu, et erinevalt kohtuasjadest Carvalho Ferreira Santos ning Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira
Bonifácio ei puudutanud põhikohtuasi mitte sõidukijuhi, vaid kaassõitja hüvitist, ei välista võimalust nimetatud kohtupraktikat
üle kanda käesolevale kohtuasjale. Kõigepealt tuleb märkida, et kolmanda direktiivi artikli 1 sõnastusest nähtub, et mootorsõidukite
kasutamise tsiviilvastutuskindlustus katab põhimõtteliselt „kõigi sõitjate”, seega kaasa arvatud kaassõitja vigastused. Kaassõitjal
on seega iga teise sõidukit juhtiva liiklejaga võrreldav kindlustuskaitse. See liidu õigusnorm, mille eesmärk on tagada kõigile
liiklejatele üldine kindlustuskaitse, ei mõjuta lõppkokkuvõttes siiski kaassõitja hüvitise võimalikku vähendamist või täielikku
äralangemist tsiviilvastutust käsitlevate õigusnormide alusel. Selles mõttes ei ole hüvitise suuruse kindlaksmääramisel mingeid
eripärasid. Nagu komisjon õigesti märgib,(65) näitavad seda ka Euroopa Kohtu selgitused direktiivi 2005/14 artikli 1a ja direktiivi 2009/103 artikli 12 kohta kohtuasjas
Carvalho – siiski seoses teiste liiklejakategooriate kaitsega. Seega tuleb sedastada, et asjaolu, et kannatanu on kaassõitja,
ei mõjuta iseenesest käesoleva kohtuasja hindamist.
68. Kui on kindel nagu põhikohtuasjas, et kannatanu hüvitise saamise õigus langeb lõpuks ära vaid tsiviilvastutuse puudumise tõttu,
langeb seega ühtlasi ära võimalus tõmmata paralleele kohtuasjadega Candolin jt ning Farrell, millele eelotsusetaotluse esitanud
kohus oma eelotsusetaotluse põhjendamisel ka viitab. Seda seetõttu, et vastupidi nimetatud kohtuotsuste aluseks olnud olukorrale
ei mõjuta põhikohtuasjas V. H. Marques Almeida kui kannatanu hüvitise nõuet tsiviilvastutuse piiramine kindlustust käsitlevate
õigusnormide alusel.
69. Vastupidi kohtuasjade Candolin jt ning Farrell õiguslikele raamtingimustele ei ole kõne all olevatel Portugali õigusnormidel
sellist tagajärge, et juhul kui kannatanu on kaasa aidanud oma kahju tekkele, on automaatselt välistatud või ebaproportsionaalselt
piiratud tema õigus saada kahju eest hüvitist õnnetuses osalenud sõiduki juhi kohustusliku tsiviilvastutuskindlustuse alusel.
Need õigusnormid ei mõjuta liidu õiguses ette nähtud tagatist, et kohaldatavas siseriiklikus õiguses sätestatud tsiviilvastutus
peab olema kaetud kindlustusega, mis on kooskõlas mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate direktiividega.
70. Kuna käesoleva kohtuasja õigusliku probleemistiku osas saab tõmmata selgeid paralleele kohtuasjadega Carvalho Ferreira Santos
ning Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio, saab nimetatud kohtupraktikat üle kanda. Järelikult peab Euroopa Kohus
samuti sedastama, et mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate direktiividega ei ole vastuolus vastutust
käsitlev siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt saab kahe sõiduki kokkupõrke korral, milles ei ole süüdi kumbki juht, vigastada
saanud kaassõitja hüvitise saamise õiguse välistada või hüvitist piirata, kuna ta aitas kaasa oma kahju tekkimisele.
D. Kohtupraktika muutmiseks puudub vajadus
71. Eeltoodud analüüs näitas, et mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse ühtlustamist käsitlevad direktiivid täidavad
seadusandja eesmärki tagada, et sõidukitega seotud vastutus oleks kaetud kindlustusega. Need direktiivid ei mõjuta aga tsiviilvastutuse
ulatust, kuna ei ole mõeldud tsiviilvastutust käsitlevate siseriiklike õigusnormide ühtlustamiseks. Neil asjaoludel tuleb
liidu õiguse praegust arengutaset arvestades leppida, et vastused, mida liikmesriikide tsiviilõiguskorrad(66) selliste kannatanute nagu V. H. Marques Almeida kahjuhüvitise suuruse kohta annavad, on üksteisest üksikasjades erinevad.
Neid õigusnorme ei saa direktiivide ulatusliku tõlgendamise abil kaudselt ühtlustada, sekkumata seejuures liidu seadusandja
pädevusse, kes on seni nende õigusnormide ühtlustamisest teadlikult loobunud. Selline lähenemisviis ei oleks juhul, kui peetaks
vajalikuks tsiviilvastutust käsitlevaid õigusnorme ühtlustada, ka soovitatav, sest tsiviilõiguse kaalutletud ühtlustamine(67) liidu seadusandja enda poolt – nagu mõned hiljutised näited tõendavad(68) – on vältimatu.
72. Tuginedes eelnevale, teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Tribunal da Relação de Guimarães’i esitatud eelotsuse küsimusele
Nõukogu 24. aprilli 1972. aasta direktiivi 72/166/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse
kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 3 lõiget 1, nõukogu 30. detsembri
1983. aasta direktiivi 84/5/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide
ühtlustamise kohta artikli 2 lõiget 1 ning nõukogu 14. mai 1990. aasta direktiivi 90/232/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust
käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklik
tsiviilvastutust käsitlev õigusnorm, mis näeb ette, et kui toimub kahe sõiduki kokkupõrge, milles ei ole süüdi kumbki juht,
tuleb kannatada saanud kaassõitja õigus hüvitisele välistada või hüvitist piirata, kuna ta on kaasa aidanud oma kahju tekkimisele.
1 –	Ettepaneku algkeel: sloveeni.
Kohtumenetluse keel: portugali.
2 –	Platon (vanakreeka k: Πλάτων; u 427/428 kuni 347/348 eKr) kirjutas oma mõtetest hüvitamise kohta teoses „Νόμοι” (Seadused).
3 –	Antiphon Ramnousest (vanakreeka k: Ἀντιφῶν, u 480 kuni 411 eKr) jättis endast maha arvukalt kohtumenetlusteks mõeldud kaitsekõnesid.
Lisaks hõlmab tema pärand kolme nn tetraloogiat ehk napilt visandatud näidismaterjale fiktiivses kohtuasjas, kummaski kaks
süüdistus- ja kaitsekõnet. Neis on käsitletud ka kannatanu enda süüd.
4 –	Vt selle kohta Barta, H., „Die Entstehung der Rechtskategorie ‚Zufall’ – Zur Entwicklung des haftungsrechtlichen Zurechnungsinstrumentariums
im antiken Griechenland und dessen Bedeutung für die europäische Rechtsentwicklung”, Lebend(ig)e Rechtsgeschichte (väljaandjad Barta, H., Mayer-Maly, T. ja Raber, F.) ja Platon, Werke – Übersetzung und Kommentar (väljaandjad Heitsch, E., Müller, C. W ja Sier, K.), Göttingen, 2011.
5 –	Nõukogu 24. aprilli 1972. aasta esimene direktiiv 72/166/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise
vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 103, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01,
lk 10; edaspidi „esimene direktiiv”).
6 –	Nõukogu 30. detsembri 1983. aasta teine direktiiv 84/5/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate
liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 8, lk 17; ELT eriväljaanne 06/07, lk 3; edaspidi „teine direktiiv”).
7 –	Nõukogu 14. mai 1990. aasta kolmas direktiiv 90/232/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate
liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 129, lk 33; ELT eriväljaanne 06/01, lk 249; edaspidi „kolmas direktiiv”).
8 –	Komisjoni tellitud uuringust nähtub, et turvavööta sõitmine on kiiruse ületamise ja alkoholijoobes sõidukijuhtimise järel
kõige sagedasem liiklussurmade põhjus. Komisjon järeldab, et turvavöö kasutamise edendamise meetmed võivad säästa Euroopa
Liidus igal aastal kuni 7300 inimelu (komisjoni talituste töödokument Respecting the rules, better road safety enforcement in the European Union, KOM(2008) 151). Komisjon soovitas 12. septembri 2001. aasta valges raamatus Euroopa transpordipoliitika kohta (KOM(2001) 370 (lõplik)),
et Euroopa Liit seaks eesmärgiks vähendada liiklussurmade arvu 2010. aastaks poole võrra. Selle tegevuskava raames esitati
mitu seadusandlikku algatust. Nende hulka kuuluvad direktiivid, mis käsitlevad sõidukite varustamist turvavöödega ning turvavöö
kasutamise kohustuse laiendamist kõikidele sõidukikategooriatele ja kõikidele nende alalistele istekohtadele. Turvavöö kinnitamise
kohustus kehtestati esmalt nõukogu 16. detsembri 1991. aasta direktiiviga 91/671/EMÜ (EÜT L 373, lk 26; ELT eriväljaanne 07/01,
lk 353), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. aprilli 2003. aasta direktiiviga 2003/20/EÜ (ELT L 115, lk 63;
ELT eriväljaanne 07/07, lk 277). Esialgu kehtis see ainult turvasüsteemidega varustatud alla 3,5 tonniste mootorsõidukite
suhtes ega näinud teatavate teiste sõidukite (sõiduautod, väikesed tarbesõidukid) suhtes ette tagaistmel turvavöö kinnitamise
kohustust. Alates 2006. aastast on turvavööde kasutamine kõigis mootorsõidukites kohustuslik.
9 –	17. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑484/09 (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata).
10 –	9. juuni 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑409/09 (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata).
11 –	Vt mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse ühtlustamise ajaloo kohta minu 7. detsembri 2010. aasta ettepanek
eespool 9. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas Carvalho Ferreira Santos, ettepaneku punktid 45 ja 46, ning Reichert‑Facilidades, F.,
„Europäisches Versicherungsvertragsrecht?”, Festschrift für Ulrich Drobnig zum siebzigsten Geburtstag (väljaandjad Basedow, J., Hopt, K. J. ja Kötz, H.), Tübingen, 1998, lk 127, ja Lemor, U., Kommentar zur Kraftfahrtversicherung (väljaandjad Feyock, H., Jacobsen, P. ja Lemor, U.), 3. Aufl., München, 2009, 1. osa, punkt 5.
12 –	ELT L 263, lk 11.
13 –	19. aprilli 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑356/05: Farrell (EKL 2007, lk I‑3067).
14 –	Samas, punkt 35.
15 –	Viidatud eespool 9. joonealuses märkuses.
16 –	Viidatud eespool 10. joonealuses märkuses.
17 –	Viidatud eespool 13. joonealuses märkuses.
18 –	30. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑537/03 (EKL 2005, lk I‑5745).
19 –	Viidatud eespool 18. joonealuses märkuses.
20 –	Viidatud eespool 10. joonealuses märkuses.
21 –	Vt Caradonna, G., „Responsabilità civile da circolazione dei veicoli”, Giurisprudenza italiana – Recentissime dalle Corti europee, 2011, lk 761; Michel, V., „Assurance automobile obligatoire et responsabilité civile”, Europe, mai 2011, nr 5, lk 44, ja sama autor, „Indemnisation de la victime fautive”, Europe, august 2011, nr 8, lk 43, kes märgivad, et kolmandale isikule liiklusõnnetusega põhjustatud kahju katmise kohustus tuleb
hoida lahus õnnetuses osalenud sõidukijuhtide tsiviilvastutuse jaotamisest, mis kuulub üksnes liikmesriikide reguleerimispädevusse.
Vt vastutuse ja tsiviilvastutuskindlustuse lahususe põhimõtte kohta Baumann, H., „Zur Überwindung des Trennungsprinzips im
System von Haftpflicht und Haftpflichtversicherung”, Festgabe Zivilrechtslehrer 1934/1935 (väljaandja Hadding, W.), Berlin, 1999, lk 13, ja von Bar, C., „Das Trennungsprinzip und die Geschichte des Wandels der Haftpflichtversicherung”,
Archiv für die civilistische Praxis, 1981, nr 181, lk 289, kes ei toeta kindlustust käsitlevate õigusnormide eripärade ülekandmist vastutust käsitlevatele õigusnormidele,
mis viitab sellele, et siseriiklikus õiguses on need õigusvaldkonnad selgelt lahus. Jansen, N., Die Struktur des Haftungsrechts, Tübingen, 2003, lk 115, märgib küll, et vahetu nõudeõigus on vastutusest tuleneva nõude suhtes aktsessoorne, kuid juhib
samal ajal tähelepanu vastutust käsitlevate õigusnormide ja kindlustust käsitlevate õigusnormide erinevustele. Sellal kui
vastutust käsitlevad õigusnormid on suunatud kahjude hüvitamisele, on kindlustust käsitlevate õigusnormide eesmärk vastutuse
jaotus isikute vahel, kellel on ühine kahju hüvitamise kohustus.
22 –	Viidatud eespool 9. joonealuses märkuses.
23 –	Vt eespool 9. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Carvalho Ferreira Santos, punktid 11–14.
24 –	Vt minu ettepaneku punkt 73.
25 –	Vt juba 14. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑348/98: Mendes Ferreira ja Delgado Correia Ferreira (EKL 2000, lk I‑5711,
punktid 23 ja 29). Vt lisaks esimese, teise ja kolmanda direktiivi tõlgendamise kohta seoses nende mõjuga EFTA/EMP riikide
jaoks EFTA kohtu (EMP õiguse ühtlustamisnõudele vastavat) praktika, nt 14. juuni 2001. aasta otsus kohtuasjas E‑7/00: Helgadóttir,
punkt 30, ja 20. juuni 2008. aasta otsus kohtuasjas E‑8/07: Nguyen, punkt 24. Vastavalt EMP lepingu IX isa punktidele 8, 9
ja 19 on direktiivid kohaldatavad ka EFTA/EMP riikidele. Mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse õigusnorme
puudutavat kohtupraktikat Euroopa Majanduspiirkonnas on olulisel määral kujundanud aastatepikkune dialoog Euroopa Liidu Kohtu
ja EFTA kohtu vahel. Vt selle ainulaadse kohtuliku dialoogi põhitunnuste kohta Baudenbacher, C., „Some thoughts on the EFTA
Court’s phases of life”, Judicial Protection in the European Economic Area, Stuttgart 2012, lk 11 ja 12 ja „The EFTA Court, the ECJ, and the Latter’s Advocates General – a Tale of Judicial Dialogue”,
Continuity and Change in EU Law – Essays in Honour of Sir Francis Jacobs (väljaandjad Arnull, A., Tridimas, T.), Oxford, 2008, lk 90 ja 91.
26 –	Vt minu ettepaneku punkt 59.
27 –	Samas, ettepaneku punkt 60.
28 –	Viidatud eespool 16. joonealuses märkuses.
29 –	Viidatud eespool 13. joonealuses märkuses.
30 –	Ettepanek kohtuasjas Carvalho Ferreira Santos, ettepaneku punktid 50–53, 61, 70 ja 71.
31 –	Samas, ettepaneku punktid 61 ja 70. Vt Micha, M., Der Direktanspruch im europäischen Internationalen Privatrecht, Tübingen, 2010, lk 72 ja 73, kes käsitleb kohtuotsust Farrell ainult vastutuskindlustuse vaatenurgast.
32 –	Samas, ettepaneku punkt 74.
34 –	Samas, punkt 31.
35 –	Viidatud eespool 18. joonealuses märkuses.
36 –	Viidatud eespool 13. joonealuses märkuses.
37 –	Samas, punkt 32.
38 –	Samas, punkt 33.
39 –	Samas, punkt 34.
40 –	Samas, punkt 44.
41 –	Samas, punkt 45.
42 –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiiv 2005/14/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiive 72/166/EMÜ,
84/5/EMÜ, 88/357/EMÜ ja 90/232/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2000/26/EÜ (ELT L 149, lk 14).
43 –	Eespool 9. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Carvalho Ferreira Santos jt, punkt 46.
44 –	Eespool 10. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio, punkt 22.
45 –	Samas, punkt 2.
46 –	Viidatud eespool 10. joonealuses märkuses.
47 –	Samas, punkt 25.
48 –	Samas, punkt 26.
49 –	Samas, punkt 31.
50 –	Samas, punkt 32.
51 –	Samas, punkt 33.
52 –	Samas, punkt 34.
53 –	Vt mh 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑62/00: Marks & Spencer (EKL 2002, lk I‑6325, punkt 32) ja 28. novembri 2000. aasta
otsus kohtuasjas C‑88/99: Roquette Frères (EKL 2000, lk I‑10465, punktid 18 ja 19). Vt Lenaerts, K., Arts, D. ja Maselis, I.,
Procedural Law of the European Union, 2. Aufl., London, 2006, lk 48 jj, punkt 2‑021.
54 –	4. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑212/04: Adeneler jt (EKL 2006, lk I‑6057, punkt 114).
55 –	Vt Portugali valitsuse kirjalikud märkused, punkt 35.
56 –	Vt komisjoni kirjalikud märkused, punkt 41.
57 –	Vt käesoleva ettepaneku punkt 44.
58 –	Vt käesoleva ettepaneku punkt 49.
59 –	Vt käesoleva ettepaneku punkt 41.
60 –	Vt Saksamaa valitsuse kirjalikud märkused, punkt 4.
61 –	Vt mh 19. märtsi 1964. aasta otsus kohtuasjas 75/63: Unger (EKL 1964, lk 379) ja 18. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas
C‑309/96: Annibaldi (EKL 1997, lk I‑7493, punkt 13).
62 –	Vt 22. septembri 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑323/09: Interflora Inc. (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 46)
ja 19. aprilli 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑523/10: Wintersteiger (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 26
ja 28).
63 –	Vt 3. veebruari 1977. aasta otsus kohtuasjas 52/76: Benedetti (EKL 1977, lk 163, punkt 25); 21. septembri 1999. aasta otsus
kohtuasjas C‑397/96: Kordel jt (EKL 1999, lk I‑5959, punkt 25); 17. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑500/06: Corporación
Dermoestética (EKL 2008, lk I‑5785, punkt 21) ja 1. detsembri 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑442/10: Churchill Insurance Company
ja Evans (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 22).
64 –	Vt V. H. Marques Almeida kirjalikud märkused, punkt 23.
65 –	Vt komisjoni kirjalikud märkused, punktid 47–51.
66 –	Enamik liikmesriike (nt Saksamaa, Hispaania, Eesti, Prantsusmaa, Itaalia, Läti, Poola, Sloveenia, Rootsi) tunnustab kannatanu
õigust hüvitisele, isegi kui süüd ei saa omistada ühelegi õnnetuses osalenud juhile. Üldjuhul tugineb see tänavaliikluses
sõiduki juhtimise riskivastutuse põhimõttele. Neis õiguskordades on ette nähtud ka asjaomase isiku võimalus esitada vahetu
nõue kindlustusseltsile. Teistes liikmesriikides aga ei tunta sellist süüst sõltumatut vastutust. Pigem peab asjaomane isik
tõendama, et juht ei täitnud järelevalve kohustust (nt Iirimaa ja Madalmaad). Seoses hüvitise saamise õiguse ulatusega näevad
mõned liikmesriigid (nt Poola ja Sloveenia) ette võimaluse hüvitist vähendada või see koguni välistada, kui asjaomasel isikul
ei olnud õnnetuse ajal turvavöö kinnitatud. Teiste liikmesriikide (nt Prantsusmaa ja Rootsi) õiguskorras tunnustatakse omakorda
asjaomase isiku õigust täielikule hüvitisele, nii et sellest põhimõttest kõrvalekaldumine tuleb kõne alla vaid erandjuhul.
Kolmandad liikmesriigid (nt Saksamaa, Hispaania, Kreeka, Itaalia, Läti) näevad seevastu küll põhimõtteliselt ette hüvitise
vähendamise või äralangemise, kui asjaomane isik ei täida kahju vältimise kohustust. See ei toimu aga automaatselt, vaid sõltub
pigem sellest, kas kostja suudab tõendada, et asjaomane isik ei oleks vigastada saanud, kui ta oleks täitnud turvavöö kinnitamise
kohustust.
67 –	Tsiviilõiguse järkjärgulise ühtlustamise eeskujuks on ühine võrdlusraamistik (Common Frame of Reference), mis puudutab ka lepinguvälise vastutuse eeskirju. Võrdlusraamistiku punktis VI – 1:101 („Basic Rule”) on sätestatud põhireegel,
mille kohaselt on õigus hüvitisele igaühel, kes kannab teise isiku teo tõttu kahju. Punktis VI – 3:205 („Accountability for
damage caused by motor vehicles”) on sätestatud sõiduki valdaja vastutus teisele isikule liiklusõnnetuse tagajärjel tekitatud
kahju eest. Teisest küljest näeb punkti VI – 5:102 („Contributory fault and accountability”) lõige 1 ette, et õigust hüvitisele
vähendatakse proportsionaalselt kannatanu osalusega oma kahju tekkimises. Lõike 2 punkti c kohaselt jääb hüvitise piiramine
siiski ära, kui kahju on tekkinud liiklusõnnetuse tagajärjel, välja arvatud juhul, kui konkreetse juhtumi asjaolusid arvestades
oli tegemist kannatanu raske hooletusega. Nende sätete eesmärk on tagada liiklusõnnetuse ohvritele eriline kaitse.
68 –	Tsiviilõiguse osalist ühtlustamist on märgata eelkõige tarbijakaitset käsitlevate õigusnormide valdkonnas. Selles valdkonnas
on praegu käsil hulk seadusandlikke muudatusi, mis annavad tunnistust komisjoni püüdlustest olemasoleva õigustiku konsolideerimiseks
ja moderniseerimiseks. Kaugeltki ainus ei ole nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta
tarbijalepingutes (EÜT L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288) mõningate punktide muutmine Euroopa Parlamendi ja nõukogu
25. oktoobri 2011. aasta direktiiviga 2011/83/EL tarbija õiguste kohta (ELT L 304, lk 64), mille aluseks on siseriiklike tarbijakaitsesätete
täielikku ühtlustamist toetav lähenemine. Peale selle on komisjon oma 11. oktoobri 2011. aasta ettepanekuga: Euroopa Parlamendi
ja nõukogu määrus Euroopa ühise müügiõiguse kohta (KOM(2011) 635 (lõplik)) valmistanud ette seadusandliku algatuse, mis võimaldab
tulevikus kohaldada seda õigusakti ühe võimalusena piiriüleste müügilepingute puhul, kui lepingupooled selles sõnaselgelt
kokku lepivad.

matches: Kohus kohus kohus Kohus kohus Kohus kohus Kohus kohus Kohus Kohus kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus kohus Kohus kohus kohus Kohus


Tõrva Linna põhimäärus – Riigi Teataja
Tõrva Linna põhimäärus
Tõrva Linna põhimäärus - sisukord
§ 1 Tõrva linna põhimääruse eesmärk
§ 2 Tõrva linna omavalitsusorganid
§ 3 Tõrva linna sümbolid
§ 5 Tõrva linna tunnustusavaldused
§ 8 Volikogu õigusaktide algatamise õigus
§ 9 Volikogu õigusaktide avalikustamine ja jõustumine
§ 10 Seaduste ja volikogu õigusaktide täitmise kontroll
§ 11 Volikogu esimees ja aseesimees
§ 13 Volikogu aseesimeeste valimine
§ 17 Asjade menetlemine komisjonis
§ 18 Komisjoni tegutsemisvõimetus
§ 19 Komisjoni aruandlus
§ 23 Hääletamine volikogus
§ 24 Salajane hääletamine
§ 25 Volikogu töökeel
§ 26 Volikogu istungi läbiviimine
§ 28 Õigusakti eelnõu esitamine ja eelnõule esitatavad nõuded
§ 29 Linnavalitsus ja selle koosseis
§ 30 Linnapea pädevus
§ 31 Linnapea valimine
§ 32 Linnavalitsuse kinnitamine
§ 33 Linnavalitsuse pädevus
§ 34 Linnavalitsuse õigusakti eelnõule esitatavad nõuded, õigusakti avalikustamine ja jõustumine
§ 35 Linnavalitsuse istung
§ 36 Linnavalitsuse komisjon
§ 37 Arengukavad
§ 38 Arengukavade avalikustamine, vastuvõtmine ja muutmine.
§ 39 Arengukavade täitmine
§ 40 Linna eelarve
§ 41 Linnavara
§ 42 Lepingud
§ 43 Koormis
§ 44 Ametiasutus
§ 45 Teenistuslik järelevalve
§ 46 Omavalitsusteenistujate sotsiaalsed garantiid
§ 47 Linnasekretär ja linnakantselei
§ 49 Põhimääruse kinnitamine ja muutmine
RT IV, 10.10.2013, 49
Vastu võetud 25.04.2006 nr 5
jõustumine 10.05.2006
22.08.2006 01.09.2006
29.05.2007 05.06.2007
15.11.2011 01.01.2012
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse (RT I 1993, 37, 558; 1999, 82, 755; 2000, 51, 322; 2001, 24, 133; 82, 489; 100, 642; 2002, 29, 174; 36, 220; 50, 313; 53, 336; 58, 362; 61, 375; 63, 387; 64, 390; 393; 82, 480; 96, 565; 99, 579; 2003, 1, 1; 4, 22; 23, 141; 88, 588; 2004, 41, 277; 56, 399; 81, 542; 89, 610; 2005, 31, 230; 32, 235; 63, 481) paragrahvi 22 lõike 1 punkti 9 alusel.
§ 1. Tõrva linna põhimääruse eesmärk
Tõrva linna põhimääruses sätestatakse Tõrva Linnavolikogu ja Tõrva Linnavalitsuse, nende komisjonide ning linna ametiasutuste moodustamise kord, õigused, kohustused ja töökord.
§ 2. Tõrva linna omavalitsusorganid
(1) Tõrva linna omavalitsuse esinduskogu on Tõrva Linnavolikogu (edaspidi volikogu), mille valivad Tõrva linna hääleõiguslikud elanikud.
(2) Tõrva linna omavalitsuse täitevorgan on Tõrva Linnavalitsus (edaspidi linnavalitsus), mille moodustab volikogu.
§ 3. Tõrva linna sümbolid
(1) Tõrva linna sümbolid on ajalooline lipp ja vapp.
(2) Tõrva linna lipp ja vapp on kinnitatud Eesti Vabariigi riigiministri poolt 24.juulil 1992.a. (kiri nr 2-1/141 24.07.1992.a. nr 000198).
(3) Tõrva linna lipp on oranž (Pantone Orange 021 (C-0, M-51, Y-87, K-0) ja roheline (Pantone 356 (C-100, M-0, Y-91, K-27) (all) vahekorras 1:2 mõõtmetega 105x165, laiuse ja pikkuse vahekord 7:11.
(4) Tõrva linna vapil on sinisel kilbil hõbedane müüritud kolmeastmelise püramiidi kujuline tõrvasulatamise ahi, millelt kerkib hõbedane suitsupilv. Ahju alaosas asuv poolkaare kujuline avaus ja suitsupilve südamikus olev leek on punased.
(1) Lippu kasutatakse Tõrva linna ajaloolistel pidupäevadel ja muudel tähtsündmustel.
(2) Värvides ja värvideta vappi kasutatakse volikogu, volikogu kantselei, linnavalitsuse ja ametiasutuste hallatavate asutuste dokumentidel, trükistel, suveniiridel jne.
(3) Vappi kasutatakse linnavalitsuse ja selle struktuuriüksuste ning hallatavate asutuste pitsatites.
(4) Vapi kujutisega pitsat on sõõr, mille keskel on vapp ja äärel kasutaja nimi.
(5) Käesolevas paragrahvis loetlemata juhtudel toimub vapi kasutamine linnavalitsuse loal. Vapi kasutamine ärilistel eesmärkidel on tasuline. Tasu suuruse määrab vastava loa andmisel linnavalitsus.
§ 5. Tõrva linna tunnustusavaldused
(1) Tõrva linn avaldab tunnustust Tõrva linna kuld- või hõbemärgi, au- või tänukirja andmisega.
(2) Kuldmärk antakse füüsilisele isikule suure panuse eest Tõrva linna arengusse või märkimisväärsete teenete eest Tõrva linna maine tõstmisel või linna tuntuse ja tunnustatuse tõusul. Kuldmärgi andmise otsustab linnavalitsus.
(3) Hõbemärk antakse füüsilisele isikule, kelle töö ja saavutused on olulised Tõrva linna igapäevases elus ja arengus. Hõbemärgi andmise otsustab linnavalitsus.
(muudetud Tõrva Linnavolikogu 29.05.2007 määrusega nr 6, jõust. 05.06.2007)
(5) Tõrva linna aukiri antakse isikule, kes on edukalt esinenud Tõrva linna korraldatud konkursil, või muudel juhtudel vastavalt linnavalitsuse otsusele.
(6) Tõrva linna tänukiri antakse isikule, kes on toetanud linna poolt või koostöös linnaga organiseeritud üritust, või muudel juhtudel vastavalt linnavalitsuse otsusele.
(7) Tõrva linna tunnustusavalduste andmise täpsema korra sätestab linnavalitsus.
(4) Volikogu liikmele makstakse hüvitist volikogu ülesannete täitmisel tehtud kulutuste eest volikogu kehtestatud määrades ja korras.
(5) Volikogu asjaajamist korraldab linnakantselei.
(1) Volikogu ainupädevuses on kohaliku omavalitsuse korralduse seadusega volikogu ainupädevusse antud küsimuste otsustamine:
(2) Volikogu pädevuses on lisaks käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud küsimustele ka teiste seadustega tema pädevusse antud küsimused, samuti küsimused, mis on seadusega antud kohaliku omavalitsuse, kohaliku omavalitsusüksuse või kohaliku omavalitsuse organi pädevusse ja mille lahendamist volikogu ei ole delegeerinud linnavalitsusele.
§ 8. Volikogu õigusaktide algatamise õigus
5) vähemalt ühel protsendil hääleõiguslikest linnaelanikest seaduses sätestatud korras;
§ 9. Volikogu õigusaktide avalikustamine ja jõustumine
(1) Volikogu õigusaktid avalikustatakse linnakantseleis ning Tõrva Linnaraamatukogus hiljemalt seitsme päeva jooksul arvates nende vastuvõtmisest. Volikogu istungite protokollid avalikustatakse linnakantseleis. Täiendavalt on volikogu üldist tähtsust omavad õigusaktid kättesaadavad Tõrva linna veebilehel.
§ 10. Seaduste ja volikogu õigusaktide täitmise kontroll
(3) Arupärimine esitatakse kirjalikult linnakantseleisse või antakse üle avalikult volikogu istungil istungi juhatajale. Arupärimine peab sisaldama arupärimise põhjendust ja sellele vastamise viisi. Arupärimisele vastatakse arupärijale kirjalikult või kirjalikult ja suuliselt volikogu istungil.
§ 11. Volikogu esimees ja aseesimees
7) annab volikogu sisemise töö korraldamiseks käskkirju;
(Muudetud Tõrva Linnavolikogu 15.11.2011 määrusega nr 21, jõust. 01.01.2012)
8) otsustab volikogu esimehe lähetuse volikogule ettenähtud eelarve piires.
9) täidab muid talle seaduse, põhimääruse ja teiste õigusaktidega pandud ülesandeid.
(4) Volikogu esimehe või ühe aseesimehe koht on volikogu otsusel palgaline. Palgalisel ametikohal töötav volikogu esimees või aseesimees ei tohi samaaegselt töötada veel teisel tasulisel ametikohal, välja arvatud teaduslik ja (või) pedagoogiline töö.
(4) Volikogu esimehe valimist korraldab linna valimiskomisjon.
(5) Linna valimiskomisjon väljastab volikogu liikmetele allkirja vastu volikogu pitseriga varustatud hääletussedelid.
(6) Valimistulemused tehakse kindlaks linna valimiskomisjoni otsusega.
(7) Volikogu esimeheks valituks osutub kandidaat, kes saab volikogu koosseisu häälteenamuse.
(8) Kui ükski esitatud kandidaatidest ei saa nõutavat häälteenamust, viiakse läbi kordushääletamine. Kordushääletamisel jäävad kandideerima kaks enim hääli saanud kandidaati. Kui on üks kandidaat ja ta ei saavuta vajalikku häälteenamust, korraldatakse uus valimine.
§ 13. Volikogu aseesimeeste valimine
1) aseesimehe kandidaadi ülesseadmise kohta esitatakse istungi juhatajale ettepanek;
3) nimekirja sulgemise otsustab avalikul hääletamisel poolthäälteenamusega volikogu;
(Muudetud Tõrva Linnavolikogu 22.08.2006 määrusega nr 13, jõust. 01.09.2006).
(5) Häältelugemiskomisjon väljastab volikogu liikmetele allkirja vastu volikogu pitseriga varustatud hääletussedelid.
(8) Volikogu aseesimeheks valituks osutub kandidaat, kes saab volikogu koosseisu häälteenamuse.
(9) Kui ükski esitatud kandidaatidest ei saa nõutavat häälteenamust, viiakse läbi kordus- hääletamine. Kordushääletamisel jäävad kandideerima kaks enim hääli saanud kandidaati. Kui on üks kandidaat ja ta ei saavuta vajalikku häälteenamust, korraldatakse uus valimine.
(1) Volikogu moodustab alatisi ja ajutisi komisjone. Alatise komisjoni tegevusvaldkonnad määratakse ära tema põhimääruses. Ajutise komisjoni tegutsemise tähtaeg ja ülesanded määratakse ära otsuses komisjoni moodustamise kohta.
(2) Volikogu komisjoni esimees ja komisjoni esimehe ettepanekul aseesimees valitakse volikogu liikmete hulgast salajase hääletamise teel volikogu poolthäälteenamusega. Komisjoni koosseis kinnitatakse komisjoni esimehe ettepanekul volikogu poolthäälteenamusega avalikul hääletamisel. Lisaks komisjoni esimehele peab komisjoni kuuluma vähemalt 2 liiget. Revisjonikomisjoni liikmeteks võivad olla ainult volikogu liikmed.
(3) Ettepaneku komisjoni koosseisu kohta teeb komisjoni esimees. Igal volikogu liikmel on õigus kuuluda vähemalt ühte alatisse komisjoni.
(1) Volikogu komisjoni töövorm on koosolek. Otsused võetakse vastu poolthäälteenamusega. Komisjon on otsustusvõimeline, kui koosolekust võtab peale komisjoni esimehe või aseesimehe osa vähemalt pool komisjoni koosseisust.
(2) Komisjoni koosoleku kutsub kokku komisjoni esimees või tema äraolekul aseesimees. Komisjoni koosoleku aja, päevakorra ja komisjoni kutsutavate isikute nimekirja esitab kokkukutsuja vähemalt 48 tundi enne koosoleku algust linnakantseleile, kes edastab teate komisjoni liikmetele ja kutsutavatele isikutele. Komisjoni esimehe ja aseesimehe äraolekul kutsub vajadusel komisjoni kokku volikogu esimees.
(4) Komisjoni koosoleku kohta koostatakse protokoll, mis sisaldab koosoleku päevakorra, toimumise aja, koosolekust osa võtnud isikute nimekirja, komisjoni otsused ja komisjoni liikmete eriarvamused. Protokollile kirjutavad alla koosoleku juhataja ja protokollija. Komisjoni liikmel on õigusteha protokolli kohta märkusi viie tööpäeva jooksul pärast protokolli väljapanemist. Märkused lisatakse protokollile.
(5) Protokoll esitatakse hiljemalt kolme tööpäeva jooksul arvates komisjoni koosoleku toimumisest linnakantseleile. Protokollid avalikustatakse linnakantseleis hiljemalt viie tööpäeva jooksul pärast koosoleku toimumist. Protokolle säilitatakse linnakantseleis.
§ 17. Asjade menetlemine komisjonis
§ 18. Komisjoni tegutsemisvõimetus
(1) Volikogu komisjon on tegutsemisvõimetu, kui komisjon ei ole kahel korral järjest täitnud tähtaegselt talle antud ülesannet või ei ole pidanud otsustusvõimelisi koosolekuid kahe järjestikuse töökuu jooksul.
§ 19. Komisjoni aruandlus
(1) Volikogu moodustab põhimääruse §-s 14 sätestatud korras oma volituste kehtivuse ajaks linnavalitsuse ja selle hallatavate asutuste tegevuse kontrollimiseks vähemalt kolmeliikmelise revisjonikomisjoni. Revisjonikomisjoni esimees ja esimehe ettepanekul revisjonikomisjoni liikmed valitakse salajasel hääletusel poolthäälteenamusega.
(2) Volikogu istungid toimuvad üks kord kuus kuu kolmandal teisipäeval, välja arvatud juulis ja augustis, kui volikogu ei otsusta teisiti.
(3) Volikogu istungi kokkukutsumist võib nõuda vähemalt ¼ volikogu liikmetest või linnavalitsus. Istungi kokkukutsumise nõudjad esitavad koos nõudega kirjaliku põhjenduse istungi kokkukutsumiseks. Istung kutsutakse kokku seitsme päeva jooksul pärast nõudmise registreerimist linnavalitsuse kantseleis.
(6) Istungist raadio- ja teleülekannete ning video- ja fonosalvestuste tegemisest informeeritakse eelnevalt istungi juhatajat, kes teeb selle teatavaks volikogule.
(1) Volikogu kokkukutsumisel tuleb kutses ära näidata arutusele tulevad küsimused ja kutse peab olema volikogu liikmetele teatavaks tehtud vähemalt neli päeva enne volikogu istungit. Samaks ajaks peab olema linnakantseleis välja pandud volikogu istungi päevakorra projekt. Eelinformatsioon volikogu järgmise istungi aja ja koha kohta teatatakse volikogu istungi lõpus.
(2) Volikogu liige teatab võimalusel volikogu istungilt puudumisest eelnevalt linnavalitsuse kantseleisse.
(3) Volikogu istungi päevakorra projekt koos volikogu õigusaktide eelnõudega ning muude vajalike materjalidega on linnakantseleis kättesaadavad hiljemalt 48 tundi enne istungi algust.
§ 23. Hääletamine volikogus
§ 24. Salajane hääletamine
(1) Salajase hääletamise korraldamiseks (v.a volikogu esimehe või aseesimehe valimiseks) moodustab volikogu poolthäälteenamusega kolmeliikmelise häältelugemiskomisjoni, kes nimetab endi hulgast komisjoni esimehe.
(2) Häältelugemiskomisjon väljastab volikogu liikmetele allkirja vastu volikogu pitseriga varustatud hääletussedelid.
§ 25. Volikogu töökeel
(1) Volikogu istungi töökeeleks on eesti keel. Volikogu dokumentidest võib vajadusel teha tõlkeid teistesse keeltesse. Ametliku tõlke õigsust tõestab notar.
§ 26. Volikogu istungi läbiviimine
(1) Volikogu istungi avab ja seda juhatab volikogu esimees või tema asendaja. Volikogu esimehe või aseesimeeste äraolekul juhatab istungit volikogu vanim liige. Esimest istungit juhatab kuni volikogu esimehe valimiseni linna valimiskomisjoni esimees või tema asetäitja.
9) istungi juhatajal on õigus anda ettekandjale ja kaasettekandjale 3 minutit ning sõnavõtjale 1 minut lisaaega.
12) enne õigusakti eelnõu hääletusele panemist teatab istungi juhataja kõikidest kirjalikult laekunud muudatusettepanekutest nende laekumise järjekorras ja teeb vajadusel ettepanekud hääletamise korra kohta. Volikogu võib töökorralduslikes küsimustes vastu võtta istungi protokolli kantavaid otsuseid. Enne hääletamist võib istungi juhataja anda küsimuseks sõna üksnes hääletusprotseduuri kohta. Hääletamise ajal sõna ei anta, protseduuri lõppu tähistatakse haamrilöögiga.
(7) Kui istungi päevakorras on informatsiooni ärakuulamine, koosneb arutelu informatsiooni esitamisest ja küsimustele vastamisest. Volikogu otsustab võtta informatsiooni teadmiseks.
(8) Volikogu istungil on sõnaõigus volikogu liikmetel, linnavalitsuse liikmetel ja teistel istungile kutsutud isikutel.
(9) Enne volikogu istungi lõppu kuulatakse ära informatsioon volikogu menetluses olevate eelnõude kohta. Istungi lõpetab istungi juhataja haamrilöögiga.
(1) Volikogu istungid protokollitakse. Protokollid pannakse tutvumiseks välja linnakantseleis hiljemalt seitsmendal päeval pärast volikogu istungit. Volikogu liikmel on õigusteha protokolli kohta märkusi 5 päeva jooksul pärast protokolli väljapanemist. Märkused lisatakse protokollile.
§ 28. Õigusakti eelnõu esitamine ja eelnõule esitatavad nõuded
(1) Õigusakte valmistavad ette ja esitavad istungile volikogu komisjonid, volikogu liikmed, linnapea, linnavalitsus ja linna valimiskomisjon talle seadusega pandud ülesannete täitmiseks.
(3) Volikogu õigusakti eelnõu vaadatakse vastavas komisjonis läbi kolme nädala jooksul pärast selle registreerimist linnakantseleis. Juhtiva komisjoni seisukoht eelnõu kohta esitatakse volikogu istungil kaasettekandena. Kui komisjon ettenähtud aja jooksul oma seisukohta ei avalda, on eelnõu koostajal õigus nõuda eelnõu lülitamist volikogu istungi päevakorda.
(4) Õigusakti eelnõu esitatakse linnakantseleisse hiljemalt 7 päeva enne istungi algust. Eelnõus või sellele lisatud õiendis esitatakse:
3) milliseid linna õigusakte on vaja tühistada või muuta õigusakti vastuvõtmisel;
5) linnavalitsuse arvamus eelnõu kohta, mida ei ole esitanud linnapea või linnavalitsus, v.a volikogu töökorraldust puudutavad eelnõud;
(9) Volikogu koosseisu volituste lõppemisega langevad menetlusest välja kõik selle koosseisu volituste ajal lõpuni menetlemata jäänud eelnõud.
§ 29. Linnavalitsus ja selle koosseis
§ 30. Linnapea pädevus
2) esindab Tõrva linna ja linnavalitsust vastavalt seadusega, käesoleva põhimäärusega ning volikogu poolt antud pädevusele;
(2) Linnapea äraolekul asendab linnapead abilinnapea või linnapea poolt määratud isik.
(3) Linnapeal on õigus puhkusele vastavalt avaliku teenistuse seaduses sätestatud tingimustele.
(4) Linnapea puhkusele lubamine vormistatakse volikogu esimehe käskkirjaga.
(5) Linnapead on õigus lähetada teenistuslähetusse ning tal on õigusteenistuslähetuse kulude hüvitamisele õigusaktidega kehtestatud tingimustel ja korras.
(6) Linnapea lähetusse saatmine vormistatakse Vabariigi Valitsuse kehtestatud korras volikogu esimehe käskkirjaga.
§ 31. Linnapea valimine
(9) Kui ükski esitatud kandidaatidest ei saa nõutavat häälteenamust, viiakse läbi kordushääletamine. Kordushääletamisel jäävad kandideerima kaks enim hääli saanud kandidaati. Kui on üks kandidaat ja ta ei saavuta vajalikku häälteenamust, korraldatakse uus valimine.
§ 32. Linnavalitsuse kinnitamine
(4) Linnavalitsuse liikmete kandidaatide nimed kantakse kõik ühele hääletussedelile. Volikogu liikmele antakse üks linnavalitsuse liikmete kandidaatide nimekirjaga hääletussedel. Hääletussedelile märgib hääletaja iga linnavalitsuse liikme kandidaadi nime järele oma seisukoha – poolt või vastu.
(5) Hääletamise läbiviimiseks valitakse avalikul hääletamisel poolthäälteenamusega kolmeliikmeline häältelugemiskomisjon, kes nimetab endi hulgast komisjoni esimehe.
(6) Häältelugemiskomisjon väljastab volikogu liikmetele allkirja vastu volikogu pitseriga varustatud hääletussedelid.
§ 33. Linnavalitsuse pädevus
(2) Seadusega kohaliku omavalitsuse, kohaliku omavalitsusüksuse või kohaliku omavalitsusorgani pädevusse antud küsimuse lahendamise delegeerimise linnavalitsusele otsustab volikogu igal konkreetsel juhul eraldi.
§ 34. Linnavalitsuse õigusakti eelnõule esitatavad nõuded, õigusakti avalikustamine ja jõustumine
(2) Linnavalitsuse õigusaktid ja protokollid avalikustatakse linnakantseleis hiljemalt seitsme päeva jooksul arvates nende vastuvõtmisest.
(3) Linnavalitsuse määrused ja korraldused saadetakse seitsme päeva jooksul pärast vastuvõtmist täitjatele ja teistele asjaosalistele.
(4) Linnavalitsuse määrus jõustub kolmandal päeval pärast avalikustamist, kui määruses ei ole kehtestatud hilisemat tähtaega.
(5) Linnavalitsuse korraldus jõustub teatavakstegemisel.
§ 35. Linnavalitsuse istung
(2) Linnavalitsuse istungit juhatab linnapea, tema äraolekul teda asendav abilinnapea (abilinnapea linnapea ülesannetes) või linnapea poolt määratud isik. Linnavalitsuse istungid on kinnised, kui linnavalitsus ei otsusta teisiti.
(5) Linnavalitsuse määrused ja korraldused võetakse vastu poolthäälteenamusega. Linnavalitsuse liikmed võivad nõuda oma eriarvamuse kandmist istungi protokolli. Linnavalitsuse otsused töökorralduse küsimustes, mis ei nõua määruse või korralduse andmist, kantakse istungi protokolli.
(6) Linnavalitsuse istung protokollitakse. Protokoll vormistatakse seitsme päeva jooksul pärast istungit ja sellele kirjutavad alla linnapea ja protokollija. Protokollid säilitatakse linnakantseleis.
(7) Linnavalitsuse istungi ettevalmistamise ja läbiviimise täpsema korra kehtestab linnavalitsus.
§ 36. Linnavalitsuse komisjon
(3) Komisjoni koosseisu kinnitab linnavalitsus. Komisjoni töösse võib kaasata vastava valdkonna asjatundjaid.
§ 37. Arengukavad
(1) Tõrva linnas koostatakse linna arengustrateegia, linna arengukava, valdkondade arengukavad ja linnavalitsuse hallatavate asutuste arengukavad.
1) arengustrateegia – dokument, milles sätestatakse kogu linna hõlmava arengu vähemalt 8-aastaseks perioodiks seatud peaeesmärk ja selle saavutamise üldised viisid;
2) linna arengukava – arengustrateegiast lähtuv dokument, mis sisaldab Tõrva linna majandusliku ja sotsiaalse olukorra ning keskkonnaseisundi analüüsi, pikemaajalise tegevuse kavandamise ja edasise arengu suundi ja eelistusi vähemalt kolmeaastaseks perioodiks;
3) valdkonna arengukava – kohaliku omavalitsuse ühe tegevusvaldkonna eesmärki ja selle edendamise abinõusid käsitlev dokument;
4) linnavalitsuse hallatava asutuse arengukava – konkreetse asutuse tegevuse eesmärki ja selle edendamise abinõusid käsitlev dokument.
(3) Volikogu otsustab uue arengustrateegia perioodi hiljemalt kaks aastat enne kehtiva arengustrateegia tähtaja möödumist ja uue arengukava perioodi hiljemalt arengukava kehtivuse viimasele aastale eelneval aastal.
(4) Valdkondade arengukavad ja linnavalitsuse hallatavate asutuste arengukavad koostatakse samaks perioodiks linna arengukavaga, kui seaduses ei ole sätestatud muud tähtaega.
(5) Valdkonna arengukava koostatakse, kui selle koostamise nõue tuleneb seadusest või on tegemist Tõrva linna arengule olulise tegevusvaldkonnaga.
(6) Linna arengustrateegia, arengukava ja valdkondade arengukavade eelnõud valmistab ette linnavalitsus. Linnavalitsuse hallatava asutuse arengukava eelnõu valmistab ette vastav asutus.
(7) Linnavalitsus kehtestab arengukavade eelnõude menetlemise täpsema korra.
§ 38. Arengukavade avalikustamine, vastuvõtmine ja muutmine.
(1) Linna arengustrateegia, arengukava ja valdkonna arengukava eelnõu ja nende muutmise eelnõu avalikustatakse pärast nende heakskiitmist linnakantseleis, linnaraamatukogus ja Tõrva linna veebilehel. Avalikustamise, arutelu toimumise ja ettepanekute esitamise aja kehtestab volikogu. Sellekohase informatsiooni avaldab linnavalitsus ajalehes ja linna veebilehel.
(2) Linna arengustrateegia, arengukava ja valdkonna arengukava kohta tehtud ettepanekud esitab linnavalitsus koos oma seisukohaga volikogule hiljemalt neli nädalat pärast ettepanekute esitamise tähtaja möödumist.
(3) Linnavalitsuse hallatava asutuse arengukava eelnõu ja selle muutmise eelnõu avalikustatakse asutuses ja Tõrva linna veebilehel enne nende vastuvõtmist vähemalt kahe nädala jooksul. Arengukava muudetakse vajadusel. Nõuded avalikustamise, arutelu ja ettepanekute esitamise kohta sätestatakse põhimääruse paragrahvi 37 lõike 7 alusel kehtestatud korras.
(4) Volikogu võtab vastu, muudab ja tunnistab kehtetuks linna arengustrateegia, arengukava ja valdkondade arengukavad. Linnavalitsuse hallatavate asutuste arengukavad võtab vastu, muudab ja tunnistab kehtetuks linnavalitsus.
(5) Volikogu vaatab arengustrateegia üle iga nelja aasta tagant ja otsustab selle muutmise vajaduse.
(6) Ettepanekud kehtiva linna arengukava ja vajadusel ka valdkondade arengukavade muutmise kohta esitab linnavalitsus volikogule hiljemalt iga aasta 1.juuniks. Hiljemalt iga aasta 1.oktoobriks vaatab volikogu läbi ja võtab vastu otsuse arengukavade muutmise kohta.
§ 39. Arengukavade täitmine
(1) Linnavalitsus esitab igal aastal volikogule ülevaate linna arengukava ja valdkondade arengukavade täitmise kohta eelmisel aastal. Ülevaade esitatakse koos linnaeelarve täitmise aruandega.
(2) Linna arengukava tähtaja (perioodi) möödumisel koostab linnavalitsus arengukava täitmise aruande, mis sisaldab ka valdkondade arengukavade tulemuste analüüsi, ja esitab selle volikogule kinnitamiseks hiljemalt kuue kuu jooksul pärast linna arengukava tähtaja möödumist.
(3) Arengukava täitmise aruandes antakse hinnang arengukavas püstitatud eesmärkide täitmisele, analüüsitakse eesmärkide saavutamise tõhusust ja selleks kasutatud abinõude otstarbekohasust, samuti tuuakse välja arengukava mõju linna arengule tervikuna.
(4) Linnavalitsuse hallatava asutuse arengukava täitmise aruande koostab asutus ja esitab selle kinnitamiseks linnavalitsusele hiljemalt kuue kuu jooksul pärast asutuse arengukava tähtaja möödumist.
§ 40. Linna eelarve
(1) Linna eelarve koostatakse arengukava arvestades ja see koosneb linna ühe eelarveaasta kõigist tuludest ja kuludest, mis kokkuvõttes viiakse tasakaalu.
(2) Eelarve eelnõu koostatakse volikogu poolt kehtestatud korras. Eelarve eelnõu avalikustatakse linnaraamatukogus ja linnakantseleis. Vastava informatsiooni avaldab linnavalitsus ajalehes.
(3) Eelarve eelnõu arutatakse vähemalt kahel volikogu istungil kahel lugemisel.
(4) Vastuvõetud eelarve, selle muudatused ning eelarve täitmise aruanne avalikustatakse käesoleva põhimääruse paragrahvis 9 sätestatud korras.
§ 41. Linnavara
(1) Tõrva linna munitsipaalomandiks on Tõrva linna omanduses olevad kinnis- ja vallasasjad ning rahaliselt hinnatavad õigused ja kohustused (edaspidi linnavara).
(2) Linnavara registreeritakse ühtses linnavararegistris.
(3) Linnavara valitsemise, kasutamise ja käsutamise kord sätestatakse linnavaraeeskirjas.
§ 42. Lepingud
(2) Linnavalitsuse hallataval asutusel on õigus eelarves ettenähtud ulatuses sõlmida Tõrva linna nimel lepinguid juhul, kui see on ettenähtud volikogu või linnavalitsuse õigusaktides.
§ 43. Koormis
§ 44. Ametiasutus
(1) Linna ametiasutusteks on linnavalitsus (asutusena) koos struktuuriüksustega ja linnavalitsuse ametid. Ametiasutust finantseeritakse linna eelarvest ja tema ülesanne on avaliku võimu teostamine.
(2) Ametiasutuses töötamist loetakse töötamiseks Tõrva linna omavalitsusteenistuses. Ametiasutuse struktuuriüksuste loetelu ja teenistujate koosseisu määrab volikogu. Ametiasutuse struktuuriüksuse ülesanded ja töökorraldus sätestatakse struktuuriüksuse põhimääruses, mille kinnitab linnavalitsus.
§ 45. Teenistuslik järelevalve
(2) Teenistusliku järelevalve teostamiseks moodustatakse sisekontrolli komisjon. Linnavalitsus võib teenistusliku järelevalve teostamise ülesandeks teha ka eelnimetatud komisjoni koosseisu mittekuuluvale teenistujale.
§ 46. Omavalitsusteenistujate sotsiaalsed garantiid
(1) Palgalisel ametikohal töötavale volikogu esimehele, linnapeale ja abilinnapeale ning teistele linnavalitsuse liikmetele makstakse ametist vabastamisel hüvitust järgmiselt:
1) kahe kuu ametipalga ulatuses, kui ta on töötanud kuni kaks aastat vastaval ametikohal;
2) kolme kuu ametipalga ulatuses, kui ta on töötanud kaks kuni kaheksa aastat vastaval ametikohal;
3) kuue kuu ametipalga ulatuses, kui ta on töötanud vastaval ametikohal rohkem kui kaheksa aastat.
(2) Käesoleva paragrahvi 2. lõikes sätestatud hüvitust ei maksta seaduses sätestatud juhtudel.
(3) Linnasekretäri ja linnavalitsuse struktuuriüksuse juhi teenistusest vabastamisel ametniku algatusel võib ametiasutuse juhi otsusel maksta talle hüvitust kuni kolme kuu ametipalga ulatuses.
(4) Omavalitsusteenistuja teenistusest vabastamisel vanaduspensionile jäämise või vanuse tõttu või ametikohale mittevastava tervisliku seisundi või pikaajalise töövõimetuse tõttu makstakse talle toetust lisaks seaduses ettenähtule kolme kuu ametipalga ulatuses, kui teenistuja on töötanud linna ametiasutustes vähemalt viimased kolm aastat.
(5) Käesolevas paragrahvis sätestatud hüvitised makstakse linnavalitsuse reservfondist.
§ 47. Linnasekretär ja linnakantselei
(1) Linnasekretär juhib linnakantseleid ja täidab talle seadusega ning volikogu ja linnavalitsuse õigusaktidega pandud ülesandeid.
(2) Volikogu otsustab linna osalemise ja esindamise rahvusvahelistes organisatsioonides ja koostöölepingute sõlmimise välisriigi kohaliku omavalitsusega. Lepingutele kirjutab alla volikogu esimees või volikogu poolt volitatud isik.
(4) Linnavalitsusel ja linnavalitsuse hallataval asutusel on õigus käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud lepingute raames sõlmida suhete arendamise eesmärgil lepinguid volikogu poolt kehtestatud korras. Linnavalitsuse sõlmitavatele lepingutele kirjutab alla linnapea või linnavalitsuse poolt volitatud isik. Linnavalitsuse hallatava asutuse nimel kirjutab lepingule alla asutuse juht või tema asendaja.
§ 49. Põhimääruse kinnitamine ja muutmine
(1) Määrus jõustub 10.mail 2006.