text:
23. oktoober 2014 ( *1 )
„Eelotsusetaotlus — Määrus (EÜ) nr 44/2001 — Artikkel 31 — Hagi tagamise abinõusid rakendava kohtulahendi tunnustamise ja täitmise nõue — Artikli 1 lõige 1 — Kohaldamisala — Tsiviil‑ ja kaubandusasjad — Mõiste — Euroopa Liidu konkurentsiõiguse rikkumistest tuleneva kahju hüvitamise nõue — Lennujaamatasude vähendamine — Artikli 22 punkt 2 — Erandlik kohtualluvus — Mõiste — Menetlused, mis käsitlevad äriühinguid ja juriidilisi isikuid — Tasude vähendamise otsus — Artikli 34 punkt 1 — Tunnustamisest keeldumise põhjused — Selle riigi avalik kord, kus kohtuotsuse täitmist taotletakse”
Kohtuasjas C‑302/13,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Augstākās Tiesas Senāts (Läti) 15. mai 2013. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 3. juunil 2013, menetluses
flyLAL‑Lithuanian Airlines AS, likvideerimisel,
arvestades kirjalikus menetluses ja 14. mai 2014. aasta kohtuistungil esitatut,
flyLAL-Lithuanian Airlines AS, likvideerimisel, esindajad: advokatas R. Audzevičius, ning advokāti V. Skrastiņš ja A. Guļajevs,
Starptautiskā lidosta Rīga VAS, esindajad: advokāti U. Zeltiņš, G. Lejiņš, M. Aljēns, S. Novicka, K. Zīle,
Air Baltic Corporation AS, esindajad: advokāti J. Jerņeva, D. Pāvila, ja A. Lošmanis, ning advokāta palīgs J. Kubilis,
Läti valitsus, esindajad: I. Kalniņš ja I. Ņesterova,
Leedu valitsus, esindajad: A. Svinkūnaitė ja D. Kriaučiūnas,
Madalmaade valitsus, esindaja: M. Bulterman,
Euroopa Komisjon, esindajad: A. Sauka ning A.‑M. Rouchaud-Joët ja I. Rubene,
olles 3. juuli 2014. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste [tunnustamise ja] täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42) [määruse pealkirja tõlget on täpsustatud Euroopa Kohtus] artikli 1, artikli 22 punkti 2, artikli 34 punkti 1 ja artikli 35 lõiget 1.
Taotlus on esitatud ühelt poolt Leedu õiguse alusel asutatud äriühingu flyLAL‑Lithuanian Airlines AS‑i, likvideerimisel (edaspidi „flyLAL”), ning teiselt poolt Läti õiguse alusel asutatud äriühingu Starptautiskā lidosta Rīga VAS‑i (edaspidi „Starptautiskā lidosta Rīga”), kes käitab Riia lennujaama (Läti), ja Läti õiguse alusel asutatud äriühingu Air Baltic Corporation AS‑i (edaspidi „Air Baltic”), vahelises vaidluses taotluse üle tunnustada ja täita Lätis Leedu kohtu lahendit, millega rakendatakse hagi tagamise abinõusid.
Määruse nr 44/2001 põhjendused 6, 7, 16, 17 ja 19 on sõnastatud järgmiselt:
Selleks et saavutada tsiviil‑ ja kaubandusasjades tehtud kohtuotsuste vaba liikumine, on vajalik ja asjakohane, et kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise eeskirju reguleeritaks ühenduse õigusaktiga, mis on siduv ja vahetult kohaldatav.
Käesoleva määruse reguleerimisala peab hõlmama kõiki peamisi tsiviil‑ ja kaubandusasju peale teatavate selgelt määratletud asjade.
Tuleks tagada Brüsseli konventsiooni [27. septembri 1968. aasta Brüsseli konventsioon kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32), mida on muudetud konventsioonidega uute liikmesriikide ühinemisel kõnealuse konventsiooniga (edaspidi “Brüsseli konventsioon”)] ja käesoleva määruse vaheline järjepidevus ning selleks tuleks ette näha üleminekusätted. Järjepidevust on vaja ka Euroopa Ühenduste Kohtu tõlgendustes Brüsseli konventsiooni kohta ning [esimest] protokolli [mis käsitleb 1968. aasta konventsiooni tõlgendamist Euroopa Kohtu poolt, muudetud redaktsioonis (EÜT 1998, C 27, lk 28)] tuleks kohaldada ka kohtuasjade suhtes, mille menetlus on käesoleva määruse jõustumise ajal pooleli.”
Määruse nr 44/2001 artikli 1 lõikes 1 on ette nähtud, et käesolevat määrust kohaldatakse tsiviil‑ ja kaubandusasjade suhtes. Eelkõige ei kohaldata seda maksu‑, tolli‑ ja haldusasjade suhtes.
Selle määruse artikli 5 punktides 3 ja 4 on sätestatud:
lepinguvälise kahju puhul selle paiga kohtusse, kus kahjustav sündmus on toimunud või võib toimuda;
kahjutasu või hüvitisega seotud tsiviilnõude puhul, mille aluseks on kriminaalkorras menetletav tegu, kriminaalasja menetlevasse kohtusse, kui kõnealune kohus on kohalike seaduste kohaselt pädev tsiviilasjades”.
Määruse II peatükk sisaldab sätteid kohtualluvuse kohta. Selle peatüki 6. jagu sisaldab sätteid erandliku kohtualluvuse kohta. Määruse artiklis 22 on eelkõige ette nähtud:
menetluste puhul, millega on vaidlustatud äriühingute või teiste juriidiliste või füüsiliste isikute ühingute asutamise või likvideerimise õiguspärasus või nende organite otsuseid, selle liikmesriigi kohtud, kus on äriühingu, juriidilise isiku või ühingu asukoht. Asukoha määramiseks kohaldab kohus oma rahvusvahelise eraõiguse norme”.
Määruse nr 44/2001 artiklis 31 on sätestatud, et liikmesriigi kohtute kaudu võib taotleda selliseid ajutisi meetmeid, sealhulgas kaitsemeetmeid, mis on selle riigi seadustega ette nähtud, isegi juhul, kui teise liikmesriigi kohtud on käesoleva määruse kohaselt asja sisuliseks arutamiseks pädevad.
Määruse nr 44/2001 artiklites 33–37 on sätestatud kohtuotsuste tunnustamise kord. Artiklis 33 on sätestatud põhimõte, et liikmesriigis tehtud kohtuotsust tunnustatakse teistes liikmesriikides ühegi erimenetluse järgimist nõudmata. Artiklites 34 ja 35 on sätestatud põhjused, mille alusel võib otsuse erandkorras tunnustamata jätta.
Määruse nr 44/2001 artiklis 34 on ette nähtud:
Määruse artikli 35 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Otsust ei tunnustata ka juhul, kui see on vastuolus II peatüki 3., 4. või 6. jao sätetega ning artiklis 72 sätestatud juhul.”
Määruse artiklis 36 ja artikli 45 lõikes 2 on ette nähtud, et teises liikmesriigis tehtud otsuse sisu ei või otsuste tunnustamisel ja täitmisel esimeses liikmesriigis kontrollida.
Likums „Par aviāciju” (Läti lennundusseadus) põhikohtuasja asjaoludele kohaldatava redaktsiooni kohaselt peavad lennukite käitajad maksma tasu lennujaama kasutamise eest.
Selle seaduse kohaselt kehtestab nimetatud tasu kindlaksmääramise ja jaotamise menetluse ministrite nõukogu.
Ministrite nõukogu 3. jaanuari 2006. aasta määruse nr 20 aeronavigatsiooniteenuste ning Starptautiskā lidosta Rīga osutatud teenuste eest makstavate tasude ning nende jaotamise kohta (Latvijas Vēstnesis, 2006, nr°10) punktis 3.5 on ette nähtud, et igal vedaja puhul, kelle lennu siht‑ või lähtekohaks on Riia lennujaam, vähendatakse tasusid vastavalt aasta jooksul Riiast veetud reisijate arvule.
Eelotsusetaotlusest, Euroopa Kohtule esitatud toimikust ning kirjaliku menetluse ajal ja kohtuistungil esitatud seisukohtadest nähtub, et käesolev eelotsusetaotlus on osa palju suuremast kohtuvaidlusest, mis on pooleli Lietuvos apeliacinis teismas’es (Leedu apellatsioonikohus). Selle hagiga soovib flyLAL saada hüvitist kahju eest, mis talle on tekkinud esiteks seetõttu, et Air Baltic kuritarvitas turgu valitsevat seisundit lendude puhul, mille siht‑ ja lähtelennujaam on Vilniuse lennujaam (Leedu), ja teiseks kaaskostjate vahelise konkurentsivastase kokkuleppe tõttu. Sellega seoses taotles põhikohtuasja hageja hagi tagamiseks abinõude rakendamist.
Lietuvos apeliacinis teismas rahuldas 31. detsembri 2008. aasta otsusega selle taotluse ja otsustas, et hagi tagamiseks tuleb Air Balticu ja Starptautiskā lidosta Rīga kinnisvarale seada kohtulik hüpoteek ja/või arestida vallasvara ning varalised õigused 199830000 Leedu liti (LTL) ehk vastavalt 40765320 Läti lati (LVL) (58020666,10 euro) suuruse summa ulatuses.
Rīgas pilsētas Vidzemes priekšpilsētas tiesa (Riia linna Vidzeme linnaosa esimese astme kohus (Läti)) otsustas 19. jaanuari 2012. aasta kohtumäärusega tunnustada ja täita seda otsust osas, mis seadis Air Balticu ja Starptautiskā lidosta Rīga kinnisvarale kohtuliku hüpoteegi ja/või arestis vallasvara ning varalised õigused. Rahuldamata jäeti flyLALi taotlus otsuse täitmise tagamiseks. Kõnealuse otsuse kinnitas apellatsiooniastmena Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesu kolēģija (Riia teise astme kohtu tsiviilkolleegium (Läti)).
Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesu kolēģija otsuse peale esitati määruskaebused eelotsusetaotluse esitanud kohtule. Starptautiskā lidosta Rīga ja Air Baltic märgivad, et Lietuvos apeliacinis teismase 31. detsembri 2008. aasta otsuse tunnustamine ja täitmine on vastuolus nii rahvusvahelise avaliku õiguse normidega õigusemõistmise sõltumatuse kohta kui ka määrusega nr 44/2001. Nad väidavad, et käesolev kohtuasi ei kuulu selle määruse kohaldamisalasse. Kuna vaidlus käib lennujaamatasude üle, mille on kehtestanud riik oma eeskirjadega, ei ole siin tegemist tsiviil‑ või kaubandusasjaga kõnealuse määruse tähenduses. Läti ei oleks tohtinud seda otsust ei tunnustada ega täita. Vastuseks sellele leiab flyLAL, et tema hagi on tsiviilõiguslik, sest ta soovib saada EÜ artiklite 81 ja 82 rikkumisest tuleneva kahju hüvitamist.
Arvestades lennujaamatasude määra ja nende vähendamist kehtestavate eeskirjade olemust kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus esmalt, kas kohtuasi, millega tema poole on pöördutud, on tsiviil‑ või kaubandusasi määruse nr 44/2001 artikli 1 tähenduses. Viidates kohtuotsusele St. Paul Dairy (C‑104/03, EU:C:2005:255) väidab ta, et hagi tagamise otsuseid saab määruse alusel tunnustada ainult siis, kui kohtuasja, mille raames hagi tagamist taotleti, võib pidada tsiviil‑ või kaubandusasjaks nimetatud määruse tähenduses.
Juhul kui Euroopa Kohus peaks asuma seisukohale, et põhikohtuasi kuulub määruse nr 44/2001 kohaldamisalasse, tekib küsimus erandliku kohtualluvuse olemasolu kohta. Määruse artikli 22 punkti 2 kohaselt on erandlik kohtualluvus menetluste puhul, millega on vaidlustatud äriühingute või teiste juriidiliste isikute otsuseid, selle liikmesriigi kohtutel, kus on nende isikute asukoht. Lennujaamatasude vähendamist käsitlevaid õigusakte kohaldatakse aga äriühingute organite otsuste kaudu. Seega on esiteks teatav kahtlus Leedu kohtute pädevuse osas. Teiseks aga on määruse artikli 35 lõikes 1 kehtestatud kohustus jätta tunnustamata otsused, mis rikuvad erandlikku kohtualluvust käsitlevaid õigusnorme ja seetõttu kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus siiski, kas seda küsimust peab hindama.
Viimaks on määruse nr 44/2001 artikli 34 punktis 1 sätestatud, et otsust ei tunnustata, kui tunnustamine oleks selgelt vastuolus selle liikmesriigi avaliku korraga, kus tunnustamist taotletakse. Esiteks oli nõutud summa väga suur ja Lietuvos apeliacinis teismase 31. detsembri 2008. aasta otsuses ei ole ära näidatud, millest lähtudes kõnealune summa täpselt arvutati. Teiseks esitati hagi äriühingute vastu, mille aktsionär on riik. Arvestades sellega, et FlyLAL on likvideerimisel äriühing, ei ole Starptautiskā lidosta Rīgal, Air Balticul ja Läti Vabariigil hagi rahuldamata jätmise korral mingit võimalust saada hüvitist kahju eest, mida selles kohtuotsuses ette nähtud hagi tagamise abinõude rakendamisega neile tekitati. Niisugused asjaolud tekitavad kahtlusi selles, kas kõnealuse otsuse tunnustamine on määruse tähenduses kooskõlas selle liikmesriigi avaliku korraga, kus tunnustamist taotletakse.
Neil asjaoludel otsustas Augstākās Tiesas Senāts menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
Kas tsiviil‑ või kaubandusasjaks määruse nr 44/2001 tähenduses tuleb pidada kohtuvaidlust, mille raames nõutakse kahju hüvitamist ning seda, et tuvastataks kostjate käitumise õigusvastasus, mis seisneb keelatud kokkuleppes ja turgu valitseva seisundi kuritarvitamises ning mille aluseks on teise liikmesriigi üldkohaldatavate õigusaktide kohaldamine, arvestades sellega, et keelatud kokkulepped on algusest peale tühised, samas kui õigusnormi kehtestamine on riigi toiming avaliku õiguse reguleerimisalas (acta iure imperii), mille suhtes kohaldatakse rahvusvahelise avaliku õiguse norme, mis käsitlevad ühe riigi õigusmõistmise sõltumatust teise riigi kohtutest?
Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav (kohtuvaidlus kujutab endast tsiviil‑ või kaubandusasja määruse nr 44/2001 tähenduses), kas siis tuleb asuda seisukohale, et kahju hüvitamise menetluse puhul on tegemist menetlusega, mille raames on vaidlustatud äriühingu organi otsuse kehtivus määruse artikli 22 punkti 2 tähenduses, millest tulenevalt on võimalik jätta lahend tunnustamata määruse artikli 35 lõike 1 alusel?
Kui kahju hüvitamise menetluse ese kuulub määruse nr 44/2001 artikli 22 […] punkti 2 kohaldamisalasse, siis kas selle riigi kohtus, kus tunnustamist taotletakse, on kohustatud seoses hagi tagamise lahendiga kontrollima, kas esinevad määruse artikli 35 lõikes 1 nimetatud asjaolud?
Kas määruse nr 44/2001 artikli 34 punktis 1 sisalduvat avaliku korra tingimust võib mõista nii, et hagi tagamise lahendi tunnustamine on vastuolus riigi avaliku korraga, kui esiteks on hagi tagamise peamiseks põhjenduseks taotletava summa tähelepanuväärne suurus (ilma et seda summat oleks põhjendatud või õigustatud) ja kui teiseks võidakse sellise lahendi tunnustamise ja täitmisega tekitada kostjatele kahju, mida hageja (likvideerimisel äriühing) ei ole võimeline hüvitama juhul, kui kahju hüvitamise menetluses jäetakse hagi rahuldamata, arvestades sellega, et viimati nimetatud asjaolu võib riivata selle riigi majanduslikke huve, kus tunnustamist taotletakse, ning seetõttu seada ohtu riigi julgeoleku, sest Läti Vabariik on Starptautiskā lidosta Rīga ainuaktsionär ja talle kuulub 52,6% Air Balticu aktsiatest?”
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib esimese küsimusega sisuliselt selgitust, kas määruse nr 44/2001 artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selline hagi nagu on kõne all põhikohtuasjas, millega nõutakse Euroopa Liidu konkurentsiõiguse rikkumistest tuleneva kahju hüvitamist, kuulub mõiste „tsiviil‑ või kaubandusasjad” alla eelnimetatud sätte tähenduses ja järelikult ka selle määruse kohaldamisalasse.
Esmalt tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei tohi liikmesriikidele ja huvitatud isikutele määrusest nr 44/2001 tulenevate õiguste ja kohustuste võrdsuse ja ühetaolisuse võimalikult paremaks tagamiseks mõistet „tsiviil‑ ja kaubandusasjad” käsitada lihtsalt viitena ühe või teise riigi siseriiklikule õigusele. Seda mõistet tuleb käsitada autonoomsena, mida tõlgendades tuginetakse ühelt poolt nimetatud määruse eesmärkidele ja süsteemile ning teiselt poolt siseriiklike õigussüsteemide kogumist tulenevatele üldpõhimõtetele (vt selle kohta kohtuotsused Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika; Cartier parfums-lunettes ja Axa Corporate Solutions Assurance, C‑1/13, EU:C:2014:109, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika, ning Hi Hotel HCF, C‑387/12, EU:C:2014:215, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).
Arvestades et määrus nr 44/2001 asendab liikmesriikidevahelistes suhetes Brüsseli konventsiooni, võib Euroopa Kohtu tõlgendusi Brüsseli konventsiooni sätetele laiendada ka määrusele, kui nende aktide sätted saab kvalifitseerida võrdväärseks (vt selle kohta kohtuotsused Sunico jt, C‑49/12, EU:C:2013:545, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika ning Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika).
Määruse nr 44/2001 kohaldamisala on samamoodi nagu Brüsseli konventsiooni oma piiratud mõistega „tsiviil‑ ja kaubandusasjad”. Selleks et määratleda, kas mingi valdkond kuulub või ei kuulu määruse nr 44/2001 kohaldamisalasse, peab analüüsima elemente, mis iseloomustavad vaidluse poolte vaheliste õigussuhete laadi või vaidluse eset (vt selle kohta kohtuotsused Sapir jt, C‑645/11, EU:C:2013:228, punktid 32 ja 34 ja seal viidatud kohtupraktika ning Sunico jt, EU:C:2013:545, punktid 33 ja 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
Määruse nr 44/2001 artikli 5 punktidest 3 ja 4 tuleneb, et hagid kahjuhüvitise saamiseks on tsiviil‑ ja kaubandusasjad ja kuuluvad seega määruse kohaldamisalasse. Määruse põhjenduses 7 on meelde tuletatud, et määruse reguleerimisala peab hõlmama kõiki peamisi tsiviil‑ ja kaubandusasju peale teatavate selgelt määratletud asjade. Määruse nr 44/2001 reguleerimisalast väljajätmine kujutab endast erandit, mida sarnaselt kõigile erandeile – ja arvestades määruse eesmärki säilitada ning arendada vabadusel, turvalisusel ja õiglusel rajanevat piirkonda, kus on tagatud otsuste vaba liikumine – tuleb tõlgendada kitsalt.
FlyLALi esitatud hagi eesmärk on saada hüvitist konkurentsiõiguse väidetava rikkumisega seotud kahju eest. Niisiis jääb see lepinguvälist tsiviilvastutust käsitlevate õigusnormide kohaldamisalasse (vt analoogia alusel kohtuotsus Sunico jt, EU:C:2013:545, punkt 37).
Sellest tulenevalt on niisugune hagi nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille eesmärk on saada konkurentsiõiguse rikkumisest tulenevat kahjuhüvitist, oma olemuselt tsiviil‑ ja kaubandusasi.
Euroopa Kohus on teatavasti ka leidnud, et kuigi teatavad ametiasutuse ja eraõigusliku isiku vahelised vaidlused võivad kuuluda mõiste „tsiviil‑ ja kaubandusasjad” alla, ei ole see nii, kui ametiasutus teostab avalikku võimu (kohtuotsused Sapir jt, EU:C:2013:228, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika, ning Sunico jt, EU:C:2013:545, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kui üks vaidluspool teostab avalikku võimu, siis on välistatud selle vaidluse käsitamine tsiviil‑ ja kaubandusasjana määruse nr 44/2001 artikli 1 lõike 1 tähenduses, kuna see pool teostab ülemvõimu, mis ei jää eraisikute vahelisi suhteid reguleerivate õigusnormide kohaldamisalasse (vt selle kohta kohtuotsus Apostolides, EU:C:2009:271, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seoses aeronavigatsioonitasuga on Euroopa Kohus leidnud, et õhuruumi kontroll ja järelevalve on tegevused, mis kuuluvad olemuslikult avaliku võimu pädevusse ja mille elluviimiseks on nõutav avaliku võimu pädevuse teostamine (vt selle kohta kohtuotsus SAT Fluggesellschaft, C‑364/92, EU:C:1994:7, punkt 28).
Siiski on Euroopa Kohus juba asunud seisukohale, et lennujaama rajatiste kasutamise võimaldamine lennujaamatasu eest kujutab endast majandustegevust (vt selle kohta kohtuotsused Aéroports de Paris vs. komisjon, C‑82/01 P, EU:C:2002:617, punkt 78 ning Mitteldeutsche Flughafen ja Flughafen Leipzig vs. komisjon, C‑288/11 P, EU:C:2012:821, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika). Järelikult kuuluvad niisugused õiguslikud suhted tsiviil‑ ja kaubandusasjade alla.
Niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasja asjaolud ei ole sellise järeldusega vastuolus ei asjaolu, et väidetavad konkurentsiõiguse rikkumised tulenevad Läti õigusnormidest ega see, et riigil on põhikohtuasja kostjate kapitalis 100% või 52,6% osalus.
Esiteks ei ole oluline, et Starptautiskā lidosta Rīga peab lennujaamatasusid kindlaks määrates ja vähendades lähtuma Läti Vabariigi üldkohaldatavatest õigusnormidest. See asjaolu puudutab vastupidi nimetatud liikmesriigi ja Starptautiskā lidosta Rīga vahelisi õiguslikke suhteid ja ei mõjuta Starptautiskā lidosta Rīga õiguslikke suhteid teenuseid saavate lennuettevõtjatega.
Nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 61 märkinud, ei ole põhikohtuasjas asjassepuutuvate siseriiklike sätete kohaldamata jätmine aga kahju hüvitamise hagi vahetu, vaid pigem kaudne tagajärg, mis tuleneb kontrolli teostamisest erandkorras.
Teiseks ei ole Läti riik põhikohtuasja menetluspool ja üksnes asjaolu, et ta on nimetatud äriühingute aktsionär, ei ole samaväärne avaliku võimu teostamisega liikmesriigi poolt. Niisugune kaalutlus kehtib seda enam kui need äriühingud, milles riigil on küll enamus‑ või ainuosalus, käituvad nagu tavalised ettevõtjad – füüsilised või juriidilised isikud –, kes tegutsevad konkreetsel turul. Hagi ei ole suunatud mitte niisuguse tegevuse ja menetluse vastu, mis eeldaksid, et üks vaidluse pooltest teostaks avalikku võimu, vaid eraõiguslike isikute poolt sooritatud tegevuse vastu (vt selle kohta kohtuotsus Apostolides, EU:C:2009:271, punkt 45).
Kõigist eespool esitatud kaalutlustest järeldub, et esimesele küsimusele tuleb vastata, et määruse nr 44/2001 artikli 1 lõiget 1 peab tõlgendama nii, et niisugune hagi nagu on kõne all põhikohtuasjas, millega nõutakse Euroopa Liidu konkurentsiõiguse rikkumistest tuleneva kahju hüvitamist, kuulub mõiste „tsiviil‑ või kaubandusasjad” alla eelnimetatud sätte tähenduses ja järelikult ka selle määruse kohaldamisalasse.
Teise ja kolmanda küsimusega, mida tuleb uurida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 44/2001 artikli 22 punkti 2 peab tõlgendama nii, et niisuguse hagi alusel nagu on kõne all põhikohtuasjas, millega nõutakse Euroopa Liidu konkurentsiõiguse rikkumistest tuleneva kahju hüvitamist, algatatud menetlust peab käsitama kui menetlust, mille raames on vaidlustatud äriühingute organite otsuste kehtivus eelmainitud sätte tähenduses. Juhul kui vastus küsimusele on jaatav, soovib ta saada selgitust, kas juhul, kui sisuline kohtumenetlus on algatatud muus kohtus, kui see, millele asi allub artikli 22 punkti 2 kohaselt, siis kas selle sätte alusel koos määruse artikliga 35 on takistatud selle muu kohtu poolt hagi tagamiseks tehtud lahendi tunnustamine.
Määruse nr 44/2001 artikli 22 punkti 2 osas on Euroopa Kohtul olnud võimalik juba selgitada, et seda artiklit tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamisalasse kuuluvad üksnes menetlused, millega üks pooltest vaidlustab äriühingu organi otsuse õiguspärasuse kohaldatava äriühinguõiguse või selle äriühingu organite toimimist puudutavate põhikirjasätete seisukohalt (kohtuotsus Hassett ja Doherty, C‑372/07, EU:C:2008:534, punkt 26).
Nagu nähtub esimesele küsimusele antud vastusest on põhikohtuvaidluse ese Euroopa Liidu konkurentsiõiguse rikkumistest tuleneva kahju hüvitamise nõue ja mitte äriühingute või teiste juriidiliste või füüsiliste isikute ühingute asutamise või likvideerimise õiguspärasuse või nende organite otsuste kehtivuse vaidlustamine määruse artikli 22 punkti 2 tähenduses.
Seega peab teise ja kolmanda küsimuse esimesele osale vastama, et määruse nr 44/2001 artikli 22 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et sellise hagi alusel nagu on kõne all põhikohtuasjas, millega nõutakse liidu konkurentsiõiguse rikkumistest tuleneva kahju hüvitamist, algatatud menetlus ei ole menetlus, mille raames on vaidlustatud äriühingute organite otsuste kehtivus eelmainitud sätte tähenduses.
Teise ja kolmanda küsimuse esimesele osale antud vastust arvestades ei ole nende küsimuste teisele osale, mis käsitlevad määruse artikli 35 lõiget 1, vaja vastata.
Neljanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitust, kas määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et see, kui lahendiga, mille tunnustamist ja täitmist taotletakse, määratud hagi tagamise abinõudes osutatud summade kindlaksmääramine jäetakse põhistamata või kui tuginetakse rasketele majanduslikele tagajärgedele, kujutab endast alust, mille esinemisel on tõendatud selle liikmesriigi, kus tunnustamist taotletakse, avaliku korra rikkumine ja seega on selles liikmesriigis võimalik keelduda teises liikmesriigis tehtud lahendi tunnustamisest ja täitmisest.
Esmalt peab märkima, et nagu nähtub määruse nr 44/2001 põhjendustest 16 ja 17, põhineb sellega loodud tunnustamise ja täitmise kord vastastikusel usaldusel õigusemõistmise vastu Euroopa Liidus. Sellisest usaldusest tulenevalt on vajalik, et ühes liikmesriigis tehtud kohtuotsuseid mitte ainult ei tunnustata teises liikmesriigis automaatselt, vaid ka see, et kõnealuste kohtuotsuste teises liikmesriigis jõustamise kord on tulemuslik ja kiire. Kõnealuse määruse põhjenduse 17 kohaselt peab selline menetlus selles liikmesriigis, kus täitmist taotletakse, seisnema üksnes täitmisele pööratavaks tunnistamiseks nõutavate dokumentide formaalses kontrollis (vt selle kohta kohtuotsus Prism Investments, C‑139/10, EU:C:2011:653, punktid 27 ja 28).
Määruse artikli 44/2001 artikli 34 punkti 1 kohaselt ei tunnustata otsust, kui see on selgelt vastuolus selle riigi avaliku korraga, kus tunnustamist taotletakse. Vaidlustamise alused, millele on võimalik tugineda, on sõnaselgelt loetletud määruse artiklites 34 ja 35. See nimekiri, milles loetletud aluseid peab tõlgendama kitsalt, on ammendav (vt selle kohta kohtuotsused Apostolides, EU:C:2009:271, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika, ning Prism Investments, EU:C:2011:653, punkt 33).
Lõpetuseks nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et kuigi liikmesriikidele jääb määruse nr 44/2001 artikli 34 punktis 1 sätestatud reservatsiooni alusel põhimõtteliselt vabadus otsustada kooskõlas oma siseriikliku õigusega, millised on nende avaliku korraga seotud nõuded, tulenevad selle mõiste piirid siiski konventsiooni tõlgendamisest. Seega ei ole Euroopa Kohtu ülesanne mitte määratleda liikmesriigi avaliku korra mõiste sisu, vaid pigem kontrollida piire, mille raames liikmesriigi kohus võib sellele mõistele tugineda, et teise liikmesriigi kohtu otsust mitte tunnustada (vt selle kohta kohtuotsused Krombach, C‑7/98, EU:C:2000:164, punktid 22 ja 23, ning Renault, C‑38/98, EU:C:2000:225, punktid 27 ja 28).
Määruse nr 44/2001 artikkel 36 ja artikli 45 lõige 2, mis ei luba kontrollida teises liikmesriigis langetatud kohtuotsuse sisu, keelavad kohtuotsuse tunnustamise või täitmisele pööramise taotluse saanud liikmesriigi kohtul keelduda kõnealuse otsuse tunnustamisest või täitmisele pööramisest ainuüksi põhjusel, et õigusnorm, mida kohaldas selle riigi kohus, kus otsus on tehtud, erineb sellest, mida tunnustamise või täitmisele pööramise taotluse saanud riigi kohus oleks kohaldanud, kui ta ise oleks kohtuvaidluse lahendanud. Samuti ei tohi kohtuotsuse tunnustamise või täitmisele pööramise taotluse saanud riigi kohus kontrollida, kas selle riigi kohus, kus otsus on tehtud, on täpselt hinnanud õiguslikke ja faktilisi asjaolusid (vt kohtuotsus Apostolides, EU:C:2009:271, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
Määruse nr 44/2001 artikli 34 punktis 1 osutatud avaliku korra tingimusele tuginemine on seega lubatud üksnes juhul, kui teises liikmesriigis tehtud otsuse tunnustamine või täitmisele pööramine kahjustaks lubamatult tunnustamise või täitmisele pööramise taotluse saanud riigi õiguskorda, riivates mõnda aluspõhimõtet. Et pidada kinni teises liikmesriigis langetatud otsuste sisu kontrollimise keelust, peaks riive seisnema kohtuotsuse tunnustamise või täitmisele pööramise taotluse saanud riigi õiguskorras ülioluliseks peetava õigusnormi või selles õiguskorras tunnustatud põhiõiguse rikkumises (vt kohtuotsus Apostolides, EU:C:2009:271, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul esitab eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks küsimuse selle kohta, millised tagajärjed on sellel, kui ei ole põhistatud nende hagi tagamise abinõudes osutatud summade kindlaksmääramise viisi, mis on määratud lahendiga, mille tunnustamist ja täitmist taotletakse, ja teiseks selle kohta, millised on selle summa suurusega seotud tagajärjed.
Esiteks on Euroopa Kohus põhjenduse puudumise kohta juba leidnud, et õiguse õiglasele kohtulikule arutamisele tagamine nõuab, et iga kohtuotsus oleks põhistatud, selleks et kostjal oleks võimalik mõista tema süüdistamise põhjusi ja selline kohtuotsus tõhusalt ja tegelikult vaidlustada (kohtuotsus Trade Agency, C‑619/10, EU:C:2012:531, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).
Tuleb tõdeda, et põhjendamiskohustuse ulatus võib sõltuda asjaomase kohtuotsuse laadist ja seda tuleb analüüsida, lähtudes menetlusest tervikuna ja arvestades kõiki asjaolusid, võttes arvesse selle kohtuotsusega kaasnevaid menetluslikke tagatisi, kontrollimaks, kas need tagavad asjaomastele isikutele võimaluse mainitud kohtuotsust tõhusalt ja tegelikult vaidlustada (vt selle kohta kohtuotsus Trade Agency, EU:C:2012:531, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas ilmneb kogu Euroopa Kohtu käsutuses olevast teabest esiteks, et põhistuse elemendid on siiski olemas, sest on võimalik jälgida põhjenduste jada, mille alusel kõnealused summad kindlaks määrati. Teiseks on puudutatud menetluspooltel võimalik esitada niisuguse otsuse peale kaebus ja seda võimalust on menetluspooled ka kasutanud.
Seega on õigust õiglasele kohtumõistmisele põhimõtteliselt järgitud ja järelikult ei saa tuvastada avaliku korra rikkumist.
Teiseks peab tagajärgede puhul, mis on seotud hagi tagamise meetmetes osutatud summadega, mis on määratud lahendiga, mille tunnustamist taotletakse, rõhutama – nagu on juba meenutatud käesoleva otsuse punktis 49 ‑, et avaliku korra mõiste eesmärk on takistada kohtuotsuse tunnustamise või täitmisele pööramise taotluse saanud riigi õiguskorras ülioluliseks peetava õigusnormi või selles õiguskorras tunnustatud põhiõiguse rikkumist.
Nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktides 84 ja 85 märkinud, on mõiste „avalik kord” määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 1 tähenduses seotud õiguslike huvide kaitsmisega õigusnormi rakendamisel ja mitte puhtalt majanduslike huvidega. See kehtib ka siis, kui – nagu on tuletatud meelde käesoleva kohtuotsuse punktis 37 – avaliku võimu teostaja tegutseb turul ettevõtjana, käesoleval juhul aktsionärina, ja võtab ise kahju kandmise riski.
Esiteks ilmneb Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades, et Leedu kohtutes on juba vaieldud võimaliku kahjusummaga seotud rahaliste tagajärgede üle. Teiseks ei seisne põhikohtuasjas kehtestatud hagi tagamise abinõud – nagu on rõhutanud komisjon – mitte summa ülekandmises, vaid üksnes järelevalves põhikohtuasja kostjate vara üle.
Seega peab asuma seisukohale, et üksnes rasketele majanduslikele tagajärgedele tuginemine ei kujuta endast selle liikmesriigi, kus tunnustamist taotletakse, avaliku korra rikkumist määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 1 tähenduses.
Kõigist eelnimetatud kaalutlustest tuleneb, et määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et ei see, kuidas määratakse kindlaks hagi tagamise abinõudes osutatud summad, mis on määratud lahendiga, mille tunnustamist ja täitmist taotletakse – juhul kui on võimalik jälgida põhjenduste jada, mille alusel kõnealused summad kindlaks määrati, ja isegi kui summa arvutamise viisi vaidlustamiseks oli võimalik kasutada ja kasutati õiguskaitsevahendeid – ega see, kui tuginetakse rasketele majanduslikele tagajärgedele, ei kujuta endast alust tuvastamaks selle liikmesriigi, kus tunnustamist taotletakse, avaliku korra rikkumist, mis võimaldaks selles liikmesriigis keelduda teises liikmesriigis tehtud lahendi tunnustamisest ja täitmisest.
Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste [tunnustamise ja] täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades artikli 1 lõiget 1 peab tõlgendama nii, et niisugune hagi nagu on kõne all põhikohtuasjas, millega nõutakse Euroopa Liidu konkurentsiõiguse rikkumistest tuleneva kahju hüvitamist, kuulub mõiste „tsiviil‑ või kaubandusasjad” alla eelnimetatud sätte tähenduses ja järelikult ka selle määruse kohaldamisalasse.
( *1 )	Kohtumenetluse keel: läti.

matches: kohus kohus kohus kohus Kohus kohus kohus Kohus Kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus


text:
Inno ja Irja kohvik: Üllatus, üllatus! Kohus on nüüd Keskerakonna kontrolli all
Eile tuli siis uudis, et Harju maakohus mõistis Postimehe väljaandjalt ASilt Eesti Meedia ja Postimehe ajakirjanikelt Risto Berendsonilt ning Joosep Värgilt ettevõtja Margo Tomingasele välja valuraha, kuna leht avaldas tema kohta valeandmeid. Eesti Meedia peab välja käristama 3000 eurtsi ning Berendson ja Värk kumbki 500 eurtsi ning ühtlasi peavad kõik kolm kambajõmmi tasuma Sarapuu väimehe menetluskulud 3637, 2 eurtsi.
Pidin seda uudist ikka mitu korda üle lugema, enne kui uskusin. Kontrollisin, kas on 1. aprill. Ei olnud. Näpistasin end, et veenduda, kas ei näe und. Ei näinud. No mida imet? Kui Reform võimul oli, siis ilmus Keskerakonna ja tema sabarakkude kohta igasugust infot, aga mitte keegi ei kõssanudki. Kui kesikud kohtusse kaebasid, siis selle üle ainult naerdi.
Ja nüüd? Kohus ei mõista valuraha välja mitte ainult ajalehelt, vaid ka AJAKIRJANIKELT. Ja seda Keskerakonna juhtiva tegelase Kersti Sarapuu väimehele!
Vaata aga vaata, kus ajad on muutunud! Enne tantsis Eesti Vabariigi kohus Reformierakonna pilli järgi, nüüd siis Keskerakonna pilli järgi.
Mida see õnnetu Postimees siis valesti tegi? Kirjutas, et Sarapuu väimees olevat korraldanud ühe bordelliärika kautsjoni tasumise. Kohus võttis aga siis asja juurde tolle bordelliärika Tanel Aaviku kriminaalasja toimikust kautsjoni tasumise maksekorralduse ja sellest selgus, et kautsjoni tasusid hoopis Tomingasega mitte seotud juriidilised isikud.
Okei. Aga ega „korraldamine” tähenda ainult seda, et ise maksis. Tomingas võis anda tasumise käsu või teha selleks ettepaneku.
Mul on tegelikult väga kahju, et Postimees seda otsust edasi ei kaeba. Sest Harju maakohus on ikkagi ainult esimese astme kohus ning väga paljud esimese astme kohtu otsused tühistatakse teise astme kohtus Ringkonnakohtus. Ausalt öeldes ei näe ma sel muud põhjust kui see, et Postimehe omanik, ärimees Margus Linnamäe tahab Sarapuude peaministri parteisse kuuluvale poliitperekonnale mett moka peale määrida. Tomingase ämmamamma Kersti Sarapuu on ju veel Riigikogu liige ka. Ja ohverdas seetõttu oma ajakirjanikud.
Aga jah - kohus on nüüd Keskerakonna kontrolli all, nii et hoidke piip ja prillid, kes te edaspidi kesikute kohta halba sõna kavatsete poetada! :D Reformierakondlikust kohtust on saanud keskerakondlik kohus. Pärast nii lolli otsust on raske midagi muud uskuda.
Aga ikkagi - kes oleks võinud seda uskuda?
Ülal Riigikogu liige Kersti Sarapuu, Postimehe loos kajastatud ärimehe Margo Tomingase kesikust ämmamamma, kes pani kohtu oma pilli järgi tantsima. Kujutis Wikipediast.
Margus Linnamäe põhiäri on ravimiäri ja et seda mitte kahjustada, toodi ohvriks Postimees ja selle ajakirjanikud.
kirjutas Irja at 08:59

matches: Kohus Kohus kohus Kohus kohus kohus


text:
Eelotsusetaotlus – Maksustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Direktiiv 2006/112/EÜ – Sisendkäibemaksu mahaarvamise õigus – Artikli 199 lõike 1 punkt a – Pöördmaksustamine – Alusetult tasutud maks, mille teenusesaaja tasus teenuseosutajale arve alusel, mis oli koostatud valesti tavapärase maksustamiskorra eeskirjade kohaselt – Maksuhalduri otsus, milles tuvastatakse teenusesaaja maksuvõlg ja jäetakse rahuldamata taotlus mahaarvamise tegemiseks – Asjaolu, et maksuhaldur jättis kontrollimata võimaluse maks tagastada
Kohtuasjas C‑691/17,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bírósági (Pealinna Budapesti haldus- ja töökohus, Ungari) 29. novembri 2017. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 11. detsembril 2017, menetluses
koosseisus: koja president C. Lycourgos (ettekandja), kohtunikud E. Juhász ja M. Ilešič,
– PORR Építési Kft., esindaja ügyvédek É. Radnai ja G. Hajdu,
– Euroopa Komisjon, esindajad: K. Talabér-Ritz ja L. Lozano Palacios,
1 Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT 2006, L 347, lk 1), mida on muudetud nõukogu 13. juuli 2010. aasta direktiiviga 2010/45/EL (ELT 2010, L 189, lk 1) (edaspidi „direktiiv 2006/112“), ning proportsionaalsuse, neutraalse maksustamise ja tõhususe põhimõtteid.
2 Taotlus on esitatud PORR Építési Kft. (edaspidi „PORR“) ja Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága (maksu- ja tolliameti vaidluste lahendamise direktoraat, Ungari) (edaspidi „maksuhaldur“) vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab maksu ümberarvutuse teadet, mis esitati PORRile seetõttu, et ta ei kohaldanud riigisiseseid sätteid, mis käsitlevad käibemaksuga pöördmaksustamise korda.
3 Direktiivi 2006/112 artiklis 167 on sätestatud:
„Mahaarvamisõigus tekib mahaarvatava maksu sissenõutavaks muutumise ajal.“
4 Direktiivi artiklis 168 on ette nähtud:
„Kui kaupu ja teenuseid kasutatakse maksukohustuslase maksustatavate tehingute tarbeks, on maksukohustuslasel õigus selles liikmesriigis, kus ta neid tehinguid teeb, käibemaksust, mida ta on kohustatud tasuma, maha arvata:
a) käibemaks, mis kuulub tasumisele või on tasutud selle liikmesriigi territooriumil kaupade või teenuste eest, mille talle on tarninud või osutanud või tarnib või osutab mõni teine maksukohustuslane;
5 Direktiivi artiklis 178 on sätestatud:
„Mahaarvamisõiguse kasutamiseks peab maksukohustuslane täitma järgmised tingimused:
f) kui ta peab artiklite 194–197 või artikli 199 kohaldamise korral teenuse saaja või soetajana käibemaksu tasuma, peab ta täitma asjaomase liikmesriigi kehtestatud formaalsused.“
6 Direktiivi artikli 199 lõige 1 sätestab:
„Liikmesriigid võivad sätestada, et käibemaksu tasumise eest vastutav isik on maksukohustuslane, kellele osutatakse ükskõik millist järgmist teenust või tehakse ükskõik milline järgmine tarne:
a) kinnisvaraga seotud ehitusteenused, sealhulgas remondi-, puhastus-, hooldus-, ümberehitus- ja lammutusteenused ning artikli 14 lõike 3 alusel kaubatarnena käsitatav ehitustööde üleandmine;
7 Direktiivi 2006/112 artikkel 226 näeb ette:
„Ilma et see piiraks käesoleva direktiivi erisätete kohaldamist, tuleb artiklite 220 ja 221 kohaselt koostatud arvetel esitada seoses käibemaksuga üksnes järgmised andmed:
11a) märge „pöördmaksustamine“, kui kaupade soetaja või teenuse saaja on kohustatud käibemaksu tasuma;
8 Direktiivi 2006/112/EÜ artikkel 226 oli enne direktiivi 2010/45 jõustumist kehtinud redaktsioonis sõnastatud nii:
11 maksuvabastuse korral või juhul, kui kaupade soetaja või teenuse saaja on kohustatud käibemaksu tasuma, viide käesoleva direktiivi asjakohastele sätetele, vastavatele siseriiklikele sätetele või märge, et tarne on maksuvaba või selle suhtes kohaldatakse pöördmaksustamist;
9 2007. aasta CXXVII seaduse käibemaksu kohta (általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvény; edaspidi „käibemaksuseadus“) § 70 lõikes 1 on sätestatud:
„Kaubatarnete ja teenuste osutamise puhul lisatakse maksubaasile:
b) kaubatarnega kauba soetajale või teenuse osutamisega teenuse saajale kaasnevad kulud ning eelkõige komisjonitasud või muud liiki vahendamise, pakendamise, transpordi ja kindlustuse kulud;
10 Selle seaduse § 119 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui seadus ei sätesta teisiti, tekib maksu mahaarvamisõigus siis, kui tuleb kindlaks määrata tasumisele kuuluv käibemaks, mis vastab sisendkäibemaksule (artikkel 120) […]“.
11 Seaduse § 120 sätestab:
„Kui maksukohustuslane, kes sellisena tegutseb, kasutab kaupu või teenuseid või muul viisil tarvitab neid maksustatavate kaubatarnete tegemiseks või teenuste osutamiseks, on õigus maha arvata tema poolt tasumisele kuuluvast maksusummast:
a) maks, mida ta peab tasuma kaupade soetamisel või teenuste saamisel arvete alusel, mille on esitanud teine maksukohustuslane, sealhulgas isikud või üksused, kelle suhtes kohaldatakse juriidilise isiku tulumaksu lihtsustatud korras;
b) maks, mille teine maksukohustuslane on arvestanud maksuna, mis kuulub tasumisele seoses kaupade soetamise või teenuste saamisega, sealhulgas kaupade ühendusesisese soetamisega;
12 Käibemaksuseaduse § 127 on sõnastatud järgmiselt:
„1. Mahaarvamisõiguse teostamisel kehtib sisuline tingimus, et maksumaksjal oleks isiklikult olemas:
a) § 120 punktis a osutatud juhul tema nimele väljastatud arve, mis tõendab tehingu toimumist;
b) § 120 punktis b osutatud juhtudel:
ba) ühendusesisese kaubatarne puhul tema nimele väljastatud arve, mis tõendab tehingu toimumist
bb) alapunkti ba) alla mittekuuluval juhul samuti tema nimele väljastatud arve, mis tõendab tehingu toimumist või juhul, kui tasumisele kuuluva maksu arvestamise hetkel ei ole arve maksukohustuslase valduses, mis tahes muu dokument, mis on vajalik tasumisele kuuluva maksu summa kindlaksmääramiseks;
4. Mahaarvatava sisendkäibemaksu summa ei või olla suurem kui summa, mis on lõikes 1 nimetatud dokumendil maksuna märgitud või mida võib sellise dokumendi alusel maksuna arvestada.
13 Käibemaksuseaduse § 169 sätestab:
„Arvel peavad olema märgitud järgmised andmed:
j) arvestatud maks, välja arvatud juhul, kui käesolev seadusega on nimetatud märge välistatud;
k) juhul kui maksu tasumise kohustus lasub kauba soetajal või teenuse saajal: viide õigusnormile või muu selge viide sellele, et kaubatarnel või teenuse osutamisel
ka) ei tule maksu tasuda või
kb) maksu tasumise kohustus lasub kauba soetajal või teenuse saajal.
14 Selle seaduse § 142 lõikes 1 on sätestatud:
„Maksu tasub kauba soetaja või teenuse saaja:
b) kui teostatakse ehitustöid või paigaldustöid ja muid paigaldustöid, mida saab kvalifitseerida teenuste osutamiseks seoses kinnisasja ehitamise, laiendamise, ümberkujundamise ja muud liiki muutmisega, kaasa arvatud hoone täielik lammutamine, tingimusel et kinnisasja ehitamiseks, laiendamiseks, ümberkujundamiseks ja muud liiki muutmiseks on vaja ehitusluba – sellest asjaolust peab teenusesaaja eelnevalt teenuseosutajat kirjalikult teavitama;
15 Nemzeti Adó- és Vámhivatal Kiemelt Adózók Adóigazgatósága (maksu- ja tolliameti suurklientide direktoraat, Ungari) viis läbi PORRi deklaratsioonide järelkontrolli selleks, et kontrollida maksude ja eelarvetoetuste kogusummat aastatel 2010 ja 2011.
16 Selle ametiasutuse 13. märtsi 2015. aasta otsusega leiti, et PORRil tuleb tasuda maksmata jäetud käibemaks summas 88 644 000 Ungari forintit (HUF) (ligikaudu 275 000 eurot), maksualane trahv summas 26 593 000 forintit (ligikaudu 82 200 eurot), viivis 13 908 000 forintit (ligikaudu 43 000 eurot) ning mittetasumise korral trahv 500 000 forintit (ligikaudu 1550 eurot).
17 Lahendades PORRi vaiet 13. märtsi 2015. aasta otsuse peale, kinnitas maksuhaldur 31. juulil 2015 seda otsust seoses käibemaksu ümberarvutusega.
18 Eelotsusetaotlusest nähtub nimelt, et kiirtee ehitamisel võttis PORR vähemalt kolmelt tarnijalt vastu arveid, mis olid koostatud tavapärase maksustamiskorra alusel ja millel oli märgitud käibemaks. PORR tasus need arved, arvas märgitud käibemaksu maha ja taotles seejärel selle tagasimaksmist. Maksuhaldur leidis aga, et asjaomastel arvetel märgitud tehingud olid seotud ehitamise kui põhitegevusega ja et vastavalt kohaldatavatele riigisisestele õigusnormidele oleks tulnud nende suhtes kohaldada pöördmaksustamist. Arved väljastanud isikud oleks seega pidanud koostama arved ilma käibemaksuta või märkima neile, et nad kohaldavad pöördmaksustamist.
19 Maksuhaldur järeldas seega, et PORRil oli õigus neil arvetel märgitud käibemaks maha arvata üksnes käibemaksuseaduse § 120 punkti b alusel, mitte aga § 120 punkti a alusel. Ta märkis, et topeltmaksustamist ei toimunud ja et ekslik arve esitamine ei vabasta PORRi ettenähtud sanktsioonidest. Samuti toonitas ta, et põhikohtuasjas käsitletavad arved väljastanud isikutel võib paluda need arved parandada.
20 PORR esitas maksuhalduri otsuse peale kaebuse Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróságile (Pealinna Budapesti haldus- ja töökohus, Ungari). Ta põhjendas oma kaebust peamise väitega, et maksuhaldur hindas asjaolusid vääralt, järeldades, et põhikohtuasjas käsitletavate arvete suhtes tuli kohaldada pöördmaksustamist.
21 Teise võimalusena väidab PORR, et eeldusel, et nende arvete suhtes tuli tõepoolest kohaldada pöördmaksustamist, ei ole maksuhalduril ikkagi õigust tema käibemaksu mahaarvamisest keelduda. Äriühing rõhutab, et maksuhaldur ei ole arved väljastanud äriühingutega tehtud majandustehingute olemasolule vastu vaielnud, ja lisab, et need äriühingud on tõenäoliselt täitnud oma kohustuse tasuda saadud käibemaks, see tähendab, et nad on kandnud käibemaksu riigieelarvesse.
22 PORR väidab seega, et maksuhaldur rikkus oma kohustust kontrollida, kas põhikohtuasjas käsitletavad arved väljastanud isikud olid käibemaksu tasunud ja kas neil oli veel võimalik neid arveid parandada. Maksuhaldur ei võtnud veel enam arvesse asjaolu, et selline parandamine oli välistatud, kuna deklaratsioonide järelkontrollimise puhul on arvete korrigeerimine nimelt keelatud. Seetõttu oli mahaarvamisõiguse teostamise võimalus kõnealuse äriühingu jaoks lõplikult kadunud.
23 Maksuhaldur väidab enda kaitseks, et ta andis PORRile õiguse arvata maha sisendkäibemaks seoses arvetega, mis on esitatud pöördmaksustamise alusel, mis välistab topeltmaksustamise ohu.
24 Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Pealinna Budapesti haldus- ja töökohus) viitab Euroopa Kohtu praktikale, mille kohaselt juhul, kui maksuhaldurile ekslikult tasutud käibemaksu tagastamine osutub võimatuks või ülemäära keeruliseks, eelkõige müüja maksejõuetuse korral, nõuab tõhususe põhimõte, et asjaomase kauba soetajal peab olema võimalik esitada tagastamistaotlus vahetult maksuhaldurile. Tõhususe põhimõtte järgimiseks tuleb liikmesriikidel seega ette näha meetmed ja vajalik menetluskord, võimaldamaks nimetatud soetajal tagasi saada arvele alusetult märgitud maksu.
25 Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul pidanuks maksuhaldur kontrollima, kas arved väljastanud isikud said põhikohtuasja kaebajale tagastada ekslikult tasutud käibemaksu summad ja kas neil oli õigus need summad maksuhaldurilt tagasi saada. Võttes nimelt arvesse asjaolu, et maksukontrolli menetlus oli alanud, mis takistas arvete mis tahes ise korrigeerimist, pidanuks maksuhaldur olukorra õiguspäraseks muutma. Samuti kahtleb see kohus, millises menetluses, see tähendab kas halduskohtu menetluses või uues maksuhalduri menetluses, peab põhikohtuasja kaebaja saama nõuda alusetult tasutud käibemaksu summa tagastamist.
26 Neil asjaoludel otsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas direktiivi [2006/112] sätteid ja eelkõige proportsionaalsuse, neutraalse maksustamise ja tõhususe põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriigi maksuhaldur keeldub olukorras, kus ei ole tegemist maksupettusega, andmast maksu arvutamisel sisendkäibemaksu mahaarvamisõigust, mida saab kasutada tavapärase maksustamiskorra kohaselt väljastatud käibemaksuarve alusel, põhjendusel, et õige oleks olnud väljastada arve, mis on seotud pöördmaksustamiskorra kohaselt toimunud tehinguga, ning kui enne mahaarvamisõigusest ilma jätmist ta ei kontrolli,
– kas arve väljastaja saab tagastada arve saajale alusetult tasutud käibemaksu summa, ning
– kas arve väljastaja saab seaduslikult (liikmesriigi õiguse kohaselt) seda ise parandada ning saada sel viisil maksuhaldurilt selle alusetult tasutud maksu tagasi?
2. Kas direktiivi 2006/112 sätteid ja eelkõige proportsionaalsuse, neutraalse maksustamise ja tõhususe põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriigi maksuhaldur keeldub andmast maksu arvutamisel sisendkäibemaksu mahaarvamisõigust, mida saab kasutada tavapärase maksustamiskorra kohaselt väljastatud käibemaksuarve alusel, põhjendusel, et õige oleks olnud väljastada arve, mis on seotud pöördmaksustamiskorra kohaselt toimunud tehinguga, ja kui maksu arvutamisel maksuhaldur ei otsustanud, et arve saajale tagastatakse alusetult tasutud maks, kuigi arve väljastaja on arvetelt käibemaksu riigieelarvesse tasunud?“
27 Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma küsimustega, mida tuleb analüüsida koos, sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2006/112 ning proportsionaalsuse, neutraalse maksustamise ja tõhususe põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui maksuhaldur keeldub olukorras, kus puuduvad kahtlused, et tegemist on pettusega, andmast ettevõtjale õigust arvata maha käibemaksu, mille see ettevõtja teenuste saajana nende teenuste osutajale alusetult tasus arve alusel, mille viimati nimetatu koostas vastavalt tavapärast käibemaksukorda käsitlevatele eeskirjadele, olgugi et asjaomase tehingu suhtes kohaldati pöördmaksustamise mehhanismi, ilma et maksuhaldur
– enne mahaarvamisõiguse andmisest keeldumist kontrolliks, kas kõnealuse eksliku arve väljastanud isik saab arvesaajale tagastada alusetult tasutud käibemaksu summa ja seda arvet tagantjärgi ise korrigeerimise menetluse raames parandada, nagu on ette nähtud kohaldatavates riigisisestes õigusnormides, et saada tagasi maks, mille ta alusetult riigikassasse kandis, või
– otsustaks ise selle sama arve saajale tagastada maksu, mille ta arve väljastanud isikule alusetult tasus ja mille viimati nimetatu seejärel alusetult riigikassasse kandis.
28 Kõigepealt tuleb märkida, et eelotsusetaotlus ei sisalda mingeid elemente, mis võimaldaks Euroopa Kohtul hinnata seda, kuivõrd tarvilik on esitatud küsimustele vastamisel tõlgendada proportsionaalsuse põhimõtet. Seega piirdub nendele küsimustele antav vastus direktiivi 2006/112 asjakohaste sätete ning neutraalse maksustamise ja tõhususe põhimõtete tõlgendamisega.
29 Esimesena tuleb kontrollida, kas kõnealuste sätete ja põhimõtetega on kooskõlas, kui käibemaksu mahaarvamise õigust ei anta teenuste saajale, kes asub sellises olukorras nagu PORR.
30 Siinkohal tuleb meelde tuletada, et pöördmaksustamise korra kohaldamisel ei toimu teenuse osutaja ja selle saaja vahel käibemaksu tasumist, kuna seetõttu, et viimasel tuleb tasuda vastavatelt tehingutelt sisendkäibemaksu, on tal põhimõtteliselt võimalik see maks maha arvata, mistõttu maksuhaldurile ei tule tal midagi tasuda (vt selle kohta 26. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
31 Samuti tuleb rõhutada, et mahaarvamisõigus on käibemaksusüsteemi lahutamatu osa, mida reeglina ei tohi piirata (15. juuli 2010. aasta kohtuotsus Pannon Gép Centrum, C‑368/09, EU:C:2010:441, punkt 37, ja 26. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, punkt 42).
32 Mahaarvamiskorra eesmärk on vabastada maksukohustuslane täielikult oma kogu majandustegevuse raames tasumisele kuuluva või tasutud käibemaksu koormast. Ühine käibemaksusüsteem tagab seega neutraalse maksustamise igasuguse majandustegevuse osas, olenemata selle eesmärgist ja tulemustest, tingimusel et tegevus ise on põhimõtteliselt käibemaksuga maksustatud (22. veebruari 2001. aasta kohtuotsus Abbey National, C‑408/98, EU:C:2001:110, punkt 24, ja 26. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, punkt 43).
33 Lisaks tuleb meeles pidada, et käibemaksu mahaarvamise õiguse kasutamise eeskirjadega seoses ei ole direktiivi 2006/112 artikli 199 lõike 1 kohaldamisalasse kuuluva pöördmaksustamise korra raames maksukohustuslane, kes teenusesaajana peab tasuma selle pealt käibemaksu, kohustatud omama arvet, mis on koostatud vastavalt kõnealuses direktiivis esitatud vorminõuetele selleks, et ta saaks kasutada oma mahaarvamisõigust, vaid ta peab täitma asjaomase liikmesriigi kehtestatud formaalsused üksnes selleks, et kasutada talle nimetatud direktiivi artikli 178 punktiga f antud valikuvõimalust (vt selle kohta 26. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
34 Käsitletavas asjas nähtub eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasjas arutusel olevad arved ei sisaldanud kõiki kohustuslikke andmeid, mis on nõutud käibemaksuseaduse § 169 lõike 1 punktis k, ja et PORR tasus neile arvetele valesti märgitud käibemaksu summa arved väljastanud isikutele ekslikult, samas kui pöördmaksustamise korra kohaldamisel oleks ta teenuste saajana pidanud tasuma käibemaksu otse maksuhaldurile, nagu on ette nähtud selle seaduse § 142 lõike 1 punktis b, millega Ungari rakendas direktiivi 2006/112 artikli 199 lõike 1 punktis a sätestatut.
35 Lisaks asjaolule, et kõnealused arved ei vastanud direktiivi üle võtvate riigisiseste õigusnormidega kehtestatud vorminõuetele, ei olnud täidetud pöördmaksustamise korra kohaldamise sisuline nõue, et maksukohustuslane, kes mahaarvamist taotleb, tasub käibemaksu maksuhaldurile. Selline olukord takistas pädeval maksuhalduril pöördmaksustamise korra kohaldamise kontrollimist ja tõi asjaomase liikmesriigi jaoks kaasa maksulaekumiste puudujäägi ohu (vt selle kohta 26. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, punktid 45 ja 46).
36 Lisaks sellele ei kuulunud käibemaks, mille PORR tasus arved väljastanud isikutele, kes teenuseid osutasid, tasumisele, samas kui mahaarvamisõiguse teostamine piirdub üksnes tasumisele kuuluvate maksudega, see tähendab maksudega, mis vastavad käibemaksuga maksustatud tehingule või mis tasuti tasumisele kuuluvas osas (vt selle kohta 26. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, punkt 47).
37 Kuna PORR ei täitnud pöördmaksustamise korra sisulist nõuet ja käibemaks, mille ta tasus teenuste osutajatele, ei kuulunud tasumisele, ei saanud see äriühing tugineda kõnealuse käibemaksu mahaarvamise õigusele.
38 Teisena tuleb analüüsida, kas Euroopa Kohtu praktika kohaselt ja nii, nagu PORR sisuliselt väidab, peab maksuhaldur enne, kui ta keeldub andmast õigust arvata maha käibemaksu, mille maksukohustuslane ekslikult tasus sellistele arved väljastanud isikutele, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kontrollima, kas viimati nimetatud saavad neid arveid parandada ja tagastada asjaomasele maksukohustuslasele arvetel märgitud käibemaksu summa. PORR väidab, et kui maksuhaldur võiks keelduda arvete saajale käibemaksu mahaarvamise õiguse andmisest, nõudmata samal ajal arved väljastanud isikutelt, et nad kohaldaks pöördmaksustamise korda ja parandaks arved, siis kohaldataks kõnealuste arvete saaja suhtes topeltmaksustamist. PORR leiab, et riigisisesed eeskirjad, mida kohaldatakse maksukontrollide suhtes, ei luba arved väljastanud isikutel neid parandada.
39 Siinkohal tuleb esile tõsta, et liidu õigusnormide puudumisel maksude tagastamise taotluste valdkonnas tuleb liikmesriikide menetlusautonoomia põhimõtte kohaselt iga liikmesriigi sisemises õiguskorras kehtestada menetluskord isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse tagamiseks, mistõttu tingimused, millistel võib neid taotlusi esitada, peavad järgima võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid, see tähendab, et need ei tohi olla vähem soodsad riigisisese õiguse sätetel põhinevaid sarnaseid kaebusi käsitlevate tingimustega võrreldes ega olla seatud viisil, mis muudaks praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamise (vt selle kohta 26. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, punktid 50 ja 52 ning seal viidatud kohtupraktika).
40 Selles kontekstis on Euroopa Kohus nõustunud, et selline süsteem, kus esiteks teenuste osutaja, kes tasus ekslikult maksuhaldurile käibemaksu, võib taotleda selle tagastamist ja teiseks nende teenuste saaja võib esitada teenuste osutaja vastu tsiviilhagi alusetult tasutud summade tagasisaamiseks, on kooskõlas neutraalsuse ja tõhususe põhimõtetega. Selline süsteem võimaldab teenuste saajal, kes tasus ekslikult arvele märgitud maksu, saada alusetult tasutud summad tagasi (15. märtsi 2007. aasta kohtuotsus Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, punktid 38 ja 39, ja 26. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, punkt 51).
41 Käsitletavas asjas, tingimusel, et eelotsusetaotluse esitanud kohus seda kontrollib, on Ungari valitsus kinnitanud nii oma kirjalikes seisukohtades kui ka Euroopa Kohtu istungil, et Ungari õigussüsteem ja eelkõige selles ette nähtud menetluskord, mis käsitleb alusetult tasutud maksu tagastamise taotlusi, võimaldab ühelt poolt teenuste saajal, kes sai arved, millega nõuti ekslikult käibemaksu tasumist, esitada teenuste osutajate vastu, kes need arved väljastasid, tsiviilhagi alusetult tasutud summade tagasisaamiseks, ja teiselt poolt teenuste osutajatel nõuda maksuhaldurilt nende poolt alusetult tasutud käibemaksu tagastamist.
42 Siiski tuleb märkida, et kui olukorras, kus teenuste osutaja on käibemaksu tegelikult riigikassasse kandnud, osutub teenuste saajale käibemaksu tagastamine tema poolt võimatuks või ülemäära keeruliseks, eelkõige teenuste osutaja maksejõuetuse korral, võib tõhususe põhimõte nõuda, et teenuste saajal peab olema võimalik esitada tagastamistaotlus vahetult maksuhaldurile. Tõhususe põhimõtte järgimiseks tuleb liikmesriikidel ette näha meetmed ja vajalik menetluskord, võimaldamaks asjaomasel teenuste saajal tagasi saada alusetult arvele märgitud maksu (vt selle kohta 26. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, punkt 53).
43 Euroopa Kohtu istungil märkis PORR, et teenuste osutajatest, kes põhikohtuasjas kõne all olevaid arveid väljastasid, ühe suhtes algatati või oli algatatud pankrotimenetlus. Tingimusel, et eelotsusetaotluse esitanud kohus seda kontrollib, kujutab selline tõdemus endast viidet, et PORRil võib olla võimatu või ülemäära raske saada tagasi käibemaksu, mille kõnealune teenuseosutaja talle esitatud arvel märkis.
44 Tuleb lisada, et nagu nähtub eelotsusetaotluse esitanud kohtu toodud andmetest, siis peale selle, et käsitletavas asjas ei esine mingeid viiteid pettusele, tasusid põhikohtuasjas arutusel olevad arved väljastanud teenuste osutajad käibemaksu riigikassasse, mistõttu ei ole riigikassa kandnud kahju asjaolu tõttu, et need arved väljastati ekslikult tavapärase maksustamise, mitte aga pöördmaksustamise korra alusel.
45 Neil asjaoludel olukorras, kus PORRile alusetult arvestatud käibemaksu tagastamine põhikohtuasjas arutusel olevate teenuste osutajate poolt osutub võimatuks või ülemäära raskeks, eelkõige nende teenuste osutajate maksejõuetuse korral, peaks PORR saama esitada oma tagastusnõude vahetult maksuhaldurile. Selline nõue erineb siiski käibemaksu mahaarvamise nõudest, mis on põhikohtuasja ese.
46 Lisaks, mis puudutab eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimust selle kohta, kas vastaval juhul on maksuhaldur kohustatud kontrollima, kas kõnealuste arvete parandamine ja riigikassasse alusetult tasutud maksu tagasisaamine need arved väljastanud isikute poolt on seaduslikult võimalik, siis tuleb meelde tuletada, et põhikohtuasi käsitleb käibemaksu mahaarvamise taotluse, mille esitas kõnealuste arvete saaja, rahuldamata jätmist maksuhalduri poolt. Nagu käesoleva kohtuotsuse punktides 42–45 on välja toodud, kujutab sellised arved väljastanud isikute võimalus neid arveid parandada või riigikassasse alusetult tasutud maks tagasi saada endast tõepoolest aspekti, mida tuleb kontrollida, et teha kindlaks, kas kõnealuste arvete saajal peab olema õigus esitada tagastusnõue vahetult maksuhaldurile. See aspekt ei ole aga oluline selleks, et kontrollida, kas asjaolu, et maksuhaldur jättis põhikohtuasjas käsitletavas olukorras rahuldamata kõnealuste arvete saaja esitatud käibemaksu mahaarvamise taotluse, on kooskõlas liidu õigusega.
47 Sellest järeldub, et kuivõrd Ungari süsteem võimaldab PORRil käibemaksu, mille ta kõnealused arved väljastanud isikutele alusetult tasus, tagasi saada, ei ole maksuhaldur enne käibemaksu mahaarvamise taotluse rahuldamata jätmist kohustatud ei kontrollima, kas arved väljastanud isikud saavad neid arveid riigisiseste õigusnormide alusel parandada, ega sellist parandamist nõudma.
48 Eeltoodud kaalutlustest järeldub, et direktiivi 2006/112 ning proportsionaalsuse, neutraalse maksustamise ja tõhususe põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui maksuhaldur keeldub olukorras, kus puuduvad kahtlused, et tegemist on pettusega, andmast ettevõtjale õigust arvata maha käibemaksu, mille see ettevõtja teenuste saajana nende teenuste osutajale alusetult tasus arve alusel, mille viimati nimetatu koostas vastavalt tavapärast käibemaksukorda käsitlevatele eeskirjadele, olgugi et asjaomase tehingu suhtes kohaldati pöördmaksustamise mehhanismi, ilma et maksuhaldur
Kui arvel alusetult märgitud käibemaksu tagastamine teenuste osutaja poolt teenuste saajale osutub võimatuks või ülemäära keeruliseks, eelkõige teenuste osutaja maksejõuetuse korral, võivad nimetatud põhimõtted siiski nõuda, et teenuste saaja saaks esitada tagastamistaotluse vahetult maksuhaldurile.
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, mida on muudetud nõukogu 13. juuli 2010. aasta direktiiviga 2010/45/EL, ning proportsionaalsuse, neutraalse maksustamise ja tõhususe põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui maksuhaldur keeldub olukorras, kus puuduvad kahtlused, et tegemist on pettusega, andmast ettevõtjale õigust arvata maha käibemaksu, mille see ettevõtja teenuste saajana nende teenuste osutajale alusetult tasus arve alusel, mille viimati nimetatu koostas vastavalt tavapärast käibemaksukorda käsitlevatele eeskirjadele, olgugi et asjaomase tehingu suhtes kohaldati pöördmaksustamise mehhanismi, ilma et maksuhaldur

matches:
§ 70
§ 119
§ 120
§ 127
§ 120
§ 120
§ 169
§ 142
§ 120
§ 120
kohus
kohus
§ 169
§ 142
Kohus
kohus
kohus


Tööinspektsiooni järelevalvega hõlmatud ka FIE-d - Raamatupidaja
Tööinspektsiooni järelevalvega hõlmatud ka FIE-d
1. juulil 2007.a. jõustuvad töötervishoiu ja tööohutuse seaduse § 1 lõige 3 p 4, § 12 lõiked 7 ja 8 ning § 24 lõige 11, millega laiendatakse selle seaduse kehtivust. füüsilisest isikust ettevõtjale (FIE-le).
Muudatuste jõustumisega on Tööinspektsiooni järelevalvega hõlmatud ka FIE-d. Tööinspektoril on õigus kontrollida FIE-le kuuluvate töövahendite, muude seadmete ja isikukaitsevahendite korrasolekut, nende vastavust ohutusnõuetele ja nõuetekohast kasutamist, samuti FIE-de poolt ühistegevusest osalemise kohustuse täitmist.
Seaduse muudatus annab võimaluse rakendada FIE-dele meetmeid TTOS § 12 lõikes 7 ja 8 sätestatud kohustuste täitmise tagamiseks: teha puuduste kõrvaldamiseks ettekirjutus, kohaldades täitmise tagamiseks sunniraha, võtta vastutusele väärteomenetluse korras, samuti peatada elule ohtliku töövahendi kasutamise.
FIE-d töötavad tavaliselt võlaõigusliku lepingu alusel. Võlaõigusseadus ei näe ette lepingu vormi, mistõttu võib töötada nii suulise või kirjaliku lepingu alusel. Kirjaliku lepingu puudumisel on tööinspektoril kontrollimisel õigus lähtuda töölepingu seaduse (TLS) § 28 lõikes 2 sätestatust, mille kohaselt on tööandja poolt tegelik tööle lubamine võrdsustatud töölepingu sõlmimisega , sõltumata töölepingu vormistamisest. Kui tööandja sellega ei nõustu, peab ta esitama tõendid, mis kinnitavad, et suuliselt on sõlmitud mingi muu leping, mitte tööleping. Tööinspektoril on õigus nõuda tööandjalt andmete esitamist selle kohta, millal, missugune leping ja kellega (FIE-ga, füüsilise isikuga) see on sõlmitud. Samuti on tööinspektoril õigus nõuda andmete ja dokumentide esitamist FIE-lt, mis on kontrolli läbiviimiseks ja vajadusel meetmete rakendamiseks vajalik.
Tööinspektsioon soovitab FIE-na tegutsemisel sõlmida kirjalik leping, et vältida tekkida võivaid arusaamatusi töötervishoiu ja tööohutuse nõuete täitmise osas.
Töötervishoiu ja tööohutuse nõudeid kohaldatakse FIE-le TTOS § 12 lõigete 7 ja 8 ettenähtud ulatuses.
§ 12 lõike 7 kohaselt peab FIE tagama igas tööolukorras temale kuuluvate töövahendite, isikukaitsevahendite ja muude seadmete korrasoleku ja nõuetekohase kasutamise. Kohustuste täitmisel tuleb juhinduda TTOS ja selle alusel kehtestatud määrustest, milleks käesoleval ajal on:
Vabariigi Valitsuse 11.01.2000.a. määrus nr. 13
„Töövahendi kasutamise töötervishoiu ja tööohutuse nõuded“;
Vabariigi Valitsuse 11.01.2000.a. määrus nr. 12
„Isikukaitsevahendite valimise ja kasutamise kord“;
Vabariigi Valitsuse 08.12.1999.a. määrus nr. 377
„Töötervishoiu ja tööohutuse nõuded ehituses“.
§ 12 lõike 8 kohaselt peab FIE, kes töötab töökohal samal ajal koos ühe või mitme tööandja töötajatega, teavitama töid korraldavat tööandjat või tema puudumisel teisi tööandjaid oma tegevusega seotud ohtudest ja tagama, et tema tegevus ei ohusta teisi töötajaid. Samuti on töid korraldav tööandja või tema puudumisel teised tööandjad kohustatud teavitama FIE-t oma ettevõtte tegevusega seotud ohtudest ja nendest hoidumise abinõudest. Teatavaks tuleb teha ka päästetööde ja esmaabi andmisega seotud abinõud ning nende eest vastutavad töötajad.
FIE-le on töötervishoiu ja tööohutusalaste kohustuste täitmise nõuded kehtestatud eesmärgiga tagada FIE enda ning teiste töötajate elu ja tervise kaitse suurema riskiga töövaldkondades, kus tööõnnetusesse sattumise oht on suur. Nendeks on eriti ühised töökohad, kus samaaegselt töötavad erinevate tööandjate töötajad. Seetõttu suunab Tööinspektsioon järelevalve eelkõige nendele töökohtadele, kus FIE-d töötavad samaaegselt koos teiste töötajatega.
FIE ja tööõnnetus
Kui FIE töötab töökohal samal ajal koos ühe või mitme tööandja töötajatega, loetakse § 24 lõike 1¹ alusel temaga toimunud õnnetust tööõnnetuseks. Kõik seaduse 5. peatükis sätestatud tööõnnetusega seotud toimingud teeb tööandja, kes korraldab töid või kellega FIE-l on lepinguline suhe, Vabariigi Valitsuse 13.mai 2003.a. määrusega nr. 146 kehtestatud „Tööõnnetuse ja kutsehaigestumise registreerimise, teatamise ja uurimise korrast“ (muutmisel) ettenähtud korras: teatama raskest või surmaga lõppenud tööõnnetusest viivitamata Tööinspektsiooni kohalikule asutusele ning surmaga lõppenud tööõnnetusest ka politseile; viima läbi uurimise 10 päeva jooksul tööõnnetuse toimumisest arvates, koostama raporti jne. Raport esitatakse paberkandjal või sellega võrdsustatud elektroonilisel kujul kannatanule ja Tööinspektsiooni kohalikule asutusele.
Kuna VÕS ega TLS ei anna aga võimalust lugeda töid korraldavat tööandjat ega tellijat FIE suhtes tööandjana, siis kehtiva raporti vormi täitmisel ei ole õige märkida neid tööandjana. Raporti osasse „Tööandja andmed” märgitakse FIE andmed. Samuti ei ole raporti allkirjastajaks FIE, mistõttu raporti lõppu märgitakse, et raporti koostas tööandja, kes korraldab töid või kellega FIE-l on lepinguline suhe. Märkida tuleb raporti koostaja ametikoht, ees-ja perekonnanimi, kuupäev ja allkirjastada raporti koostaja poolt.
Õnnetused FIE-ga, mis toimusid muus, kui seaduse § 12 lõige 8 sätestatud olukorras, ei käsitleta tööõnnetusena TTOS § 22 mõistes.
Liivia Hirv
URL: http://www.raamatupidaja.ee/uudised/2007/06/29/tooinspektsiooni-jarelevalvega-holmatud-ka-fie-d


text:
Tõendite kogumine - Eesti
1 Tõendamiskohustus
1.1 Millised on tõendamiskohustust reguleerivad normid?
1.2 Kas on olemas normid, mille alusel on teatavad asjaolud tõendamiskohustusest vabastatud? Millistel juhtudel? Kas tõenditega on võimalik konkreetne õiguslik eeldus ümber lükata?
1.3 Kui veendunud peab kohus asjaolus olema, et oma otsus sellele asjaolule rajada?
2 Tõendite kogumine
2.1 Kas tõendite kogumiseks on alati nõutav poole taotlus või võib kohtunik teatavates olukordades koguda tõendeid ka omal algatusel?
2.2 Millised on järgmised sammud, kui poole taotlus tõendite kogumiseks rahuldatakse?
2.3 Millistel juhtudel võib kohus tagasi lükata poole taotluse koguda tõendeid?
2.4 Millised on tõendamise eri viisid?
2.5 Millised on tunnistaja ütlustega tõendamise meetodid ja kas need erinevad meetoditest, mida kasutatakse eksperdi arvamusega tõendamisel? Millised on kirjalike tõendite esitamise ja ekspertiisiaruande/eksperdiarvamuse kohta kehtivad nõuded?
2.6 Kas mõni tõendamisviis on teistest suurema tõendusjõuga?
2.7 Kas teatavate asjaolude tõendamiseks on kohustuslikud kindlad tõendamisviisid?
2.8 Kas seadus kohustab tunnistajaid ütlusi andma?
2.9 Millistel juhtudel võivad nad keelduda ütluste andmisest?
2.10 Kas isikut, kes keeldub tunnistamast, võib karistada või sundida ütlusi andma?
2.11 Kas on isikuid, keda ei saa tunnistajana üle kuulata?
2.12 Milline on kohtuniku ja poolte roll tunnistaja ülekuulamisel? Millistel tingimustel võib tunnistaja üle kuulata videokonverentsi vahendusel või muude tehniliste vahendite abil?
3 Tõendite hindamine
3.1 Kas asjaolu, et pool on saanud tõendid ebaseaduslikul teel, seab kohtule otsuse tegemisel piiranguid?
3.2 Kas minu kui poole antud seletusi võetakse tõendina arvesse?
Tõendamiskohustust reguleerib tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 230, mille kohaselt peab kumbki pool hagimenetluses tõendama neid asjaolusid, millele tuginevad tema nõuded ja vastuväited, kui seadusest ei tulene teisiti. Samas võivad pooled kokku leppida tõendamiskoormise jaotuse erinevalt seaduses sätestatust ja selle, millised on tõendid, millega mingit asjaolu võib tõendada, kui seadusest ei tulene teisiti. Abieluasjas ja põlvnemisasjas, samuti lapse huve puudutavas vaidluses ja hagita menetluses võib kohus tõendeid koguda ka omal algatusel, kui seadusest ei tulene teisiti.
Tõendada ei ole vaja asjaolu, mida kohus loeb üldtuntuks. Üldtuntuks võib kohus lugeda asjaolu, mille kohta saab usaldusväärset teavet menetlusvälistest allikatest. Samuti ei vaja tõendamist poole faktilise asjaolu kohta esitatud väide, kui vastaspool võtab selle omaks. Omaksvõtt on faktilise väitega tingimusteta ja selgesõnaline nõustumine kohtule adresseeritud kirjalikus avalduses või kohtuistungil, kus nõustumine protokollitakse. Omaksvõtu võib tagasi võtta üksnes teise poole nõusolekul või juhul, kui tagasivõttev pool tõendab, et väide asjaolu olemasolu või puudumise kohta, mis omaks võeti, ei vasta tõele ja omaksvõtt oli tingitud ebaõigest ettekujutusest asjaolust. Sel juhul ei loeta asjaolu omaksvõetuks. Omaksvõttu eeldatakse, kuni vastaspool ei vaidlusta faktilise asjaolu kohta esitatud väidet selgesõnaliselt ja vaidlustamise tahe ei ilmne ka poole muudest avaldustest.
Kohus hindab seadusest juhindudes kõiki tõendeid igakülgselt, täielikult ja objektiivselt ning otsustab oma siseveendumuse kohaselt, kas menetlusosalise esitatud väide on tõendatud või mitte, arvestades muu hulgas poolte kokkuleppeid tõendamise kohta.
Kuigi TsMS § 236 lg-st 2 tuleneb, et üldjuhul peavad pooled kohtult tõendite kogumist taotlema, siis TsMS § 230 lg 3 sätestab mis juhul on kohtul endal tõendite kogumise õigus. Nimelt võib kohus abieluasjas ja põlvnemisasjas, samuti lapse huve puudutavas vaidluses ja hagita menetluses tõendeid koguda omal algatusel, kui seadusest ei tulene teisiti
Kui tõendi uurimiseks on vaja tõendeid koguda, korraldab kohus selle määrusega, mis tehakse menetlusosalistele teatavaks. Kui on vaja tõendeid koguda väljaspool asja menetleva kohtu tööpiirkonda, võib asja läbivaatav kohus teha määruse menetlustoimingu erinõude korras tegemiseks kohtus, kelle tööpiirkonnas on võimalik tõendeid koguda. Samuti on võimalik tõendeid koguda väljaspool Eestit.
Pärast määruse tegemist toimub tõendite kogumine, mille puhul tuleb juhinduda tõendite kogumist reguleerivatest normidest olenevalt tõendiliigist TsMS peatükkides 27-32.
Kohus võib poole taotluse tõendite kogumiseks tagasi lükata kui:
tõendil ei ole asjas tähtsust (eelkõige juhul kui tõendatavat asjaolu ei ole vaja tõendada või asjaolu kohta on kohtu hinnangul juba piisavalt tõendeid esitatud);
seadusest või poolte kokkuleppest tulenevalt tuleb asjaolu tõendada teatud liiki või teatud vormis tõendiga, kuid taotletakse teist liiki või teises vormis tõendi kogumist.;
tõend ei ole kättesaadav, eelkõige kui teada ei ole tunnistaja andmed või dokumendi asukoht, samuti kui tõendi tähtsus ei ole vastavuses tõendi kättesaamiseks mineva ajakuluga või sellega seotud muude raskustega;
tõendite kogumist taotletakse hilinenult;
tõendite kogumise vajadust ei ole põhjendatud;
tõendite kogumist taotlenud menetlusosaline jätab tasumata kohtu nõutud ettemakse tõendi kogumisega seotud kulude katteks.
TsMS § 229 lg 1 kohaselt on tõendiks tsiviilasjas igasugune teave, mis on seaduses sätestatud protsessivormis ja mille alusel kohus seaduses sätestatud korras teeb kindlaks poolte nõudeid ja vastuväiteid põhjendavad asjaolud või nende puudumise, samuti muud asja õigeks lahendamiseks tähtsad asjaolud.
Lõike 2 kohaselt võib tõendiks olla tunnistaja ütlus, menetlusosalise vande all antud seletus, dokumentaalne tõend, asitõend, vaatlus ning eksperdiarvamus. Hagita menetluses ja lihtmenetluses võib kohus lugeda asjaolude tõendamiseks piisavaks ka muu tõendusvahendi muu hulgas menetlusosalise seletuse, mis ei ole antud vande all.
1) Tunnistaja ütlused
Tunnistajana võib TsMS § 251 lg 1 kohaselt üle kuulata iga inimese, kellele võivad olla teada asjas tähtsust omavad asjaolud, kui ülekuulatav ei ole selles asjas menetlusosaline või menetlusosalise esindaja. Tunnistaja annab informatsiooni selle kohta, mida ta on vahetult tajunud. Tunnistajana väljakutsutud isik on kohustatud ilmuma kohtusse ja andma kohtule tõeseid ütlusi temale teada olevate asjaolude kohta. Tunnistaja ülekuulamise võib asendada ka tunnistajalt kirjalike ütluste võtmisega, kui tunnistaja kohtusse ilmumine on tunnistajale ebamõistlikult koormav ja kirjaliku ütluse andmine on kohtu arvates küsimuse sisu ja ning tunnistaja isikut arvestades tõendamiseks piisav, või muus kohtumenetluses ülekuulamise kohta koostatud protokolliga, kui see ilmselt võimaldab menetlust lihtsustada ja võib eeldada, et kohus saab protokolli vajalikul määral hinnata ka tunnistaja vahetu ülekuulamiseta.
Tunnistajad kuulatakse üle üksteisest eraldi ning üle kuulamata tunnistajad ei või asja arutamise ajal viibida kohtusaalis. Kui kohtul on alust arvata, et tunnistaja pelgab või ei räägi muul põhjusel kohtule menetlusosalise juuresolekul tõtt või kui menetlusosaline suunab oma sekkumisega või muul viisil tunnistaja ütlusi, võib kohus tunnistaja ülekuulamise ajaks selle menetlusosalise saalist eemaldada. Sel juhul loetakse menetlusosalise tagasipöördumise järel tunnistaja ütlused ette ja menetlusosalisel on õigus tunnistajat küsitleda. Kui tunnistajate ütlused on vasturääkivad, võib kohtus tunnistajat samal istungil korduvalt üle kuulata või tunnistajaid vastastada.
Kirjalike ütluste korral on menetlusosalisel õigus tunnistajale kohtu kaudu kirjalikult küsimusi esitada. Küsimused, mille kohta tunnistaja vastust soovitakse, määrab kohus. Vajadusel võib kohus kutsuda tunnistaja kohtuistungile ütlusi suuliselt andma.
Kohus võib tunnistaja ülekuulamiseks minna ise tunnistaja juurde, kui tunnistaja haiguse, vanaduse või invaliidsuse tõttu või muul mõjuval põhjusel ei ole võimeline kohtusse ilmuma või kui see on vajalik muul põhjusel.
Kohus uurib tõendeid vahetult (TsMS § 243 lg 1). Tunnistaja ütluste usaldusväärsuse kontrollimiseks on kohtul võimalik kasutada TsMS § 262 lg-tes 1 ja 8 nimetatud viise – lõike 1 kohaselt teeb kohus kindlaks tunnistaja isiku ja selgitab välja tema tegevusala, hariduse, elukoha, samuti seose asjaga ning vastastikused suhted menetlusosalistega. Enne kui tunnistaja annab ütlusi, selgitab kohus talle tunnistaja kohustust rääkida tõtt ja ütluste andmisest keeldumist ja keeldumise korda; lõike 8 kohaselt esitab kohus ütluste selgitamiseks ning täiendamiseks, samuti tunnistaja teadmiste aluste väljaselgitamiseks vajadusel täiendavaid küsimusi kogu ülekuulamise ajal.
2) Eksperdiarvamus
Kohtul on menetlusosalise taotlusel õigus küsida eksperdi arvamust asjas tähtsate ja eriteadmisi nõudvate asjaolude selgitamiseks. Õigusküsimuses võib kohus küsida eksperdi arvamust nii menetlusosalise taotlusel kui omal algatusel väljaspool Eesti Vabariiki kehtiva õiguse, rahvusvahelise õiguse või tavaõiguse väljaselgitamiseks. Eriteadmistega isiku ülekuulamisele asjaolu või sündmuse tõendamiseks, mille kogemiseks olid vajalikud eriteadmised, kohaldatakse tunnistaja ülekuulamise kohta sätestatut. Kui menetlusosaline on kohtule esitanud eriteadmistega isiku kirjaliku arvamuse ja isikut ei kuulata üle tunnistajana, hinnatakse arvamust dokumentaalse tõendina. Kohus võib ekspertiisi määramise asemel kasutada teises kohtumenetluses kohtu korraldusel esitatud või kriminaal- või väärteomenetluses menetleja korraldusel koostatud eksperdiarvamust, kui see võimaldab menetlust lihtsustada ja võib eeldada, et kohus saab eksperdiarvamust vajalikul määral hinnata ka uut ekspertiisi korraldamata. Eksperdile võib ka sel juhul esitada täiendavaid küsimusi või kutsuda ta kohtusse küsitlemiseks.
Ekspertiisi teeb riiklikus ekspertiisiasutuses töötav kohtuekspert või muu asjatundja, riiklikult tunnustatud ekspert või kohtu määratud muu eriteadmistega isik. Eksperdiks võib määrata isiku, kel on arvamuse andmiseks vajalikud teadmised ja kogemused, kohus arvestab poolte arvamusi. Kui ekspertiisi tegemiseks on olemas riiklikult tunnustatud ekspert, määratakse muu isik eksperdiks üksnes mõjuval põhjusel. Kui pooled on eksperdi isikus kokku leppinud, määrab kohus isiku eksperdiks, kui isik võib seaduse kohaselt ekspert olla.
Menetlusosalisel on õigus eksperdile kohtu kaudu küsimusi esitada. Küsimused, mille kohta eksperdi arvamust soovitakse, määrab kohus. Menetlusosalise küsimuse tagasilükkamist peab kohus põhjendama.
Ekspert annab eksperdiarvamuse kohtule kirjalikult, kui kohus ei määra, et arvamus tuleb anda suuliselt või eksperdi nõusolekul muus vormis. Eksperdiarvamus peab sisaldama uuringute üksikasjaliku kirjelduse, uuringute tulemusena tehtud järeldused ja põhjendatud vastused kohtu küsimustele.
Ekspert peab andma talle esitatud küsimustes õige ja põhjendatud arvamuse. Ekspert võib eksperdiarvamuse andmiseks vajalikus ulatuses tutvuda asja materjalidega, võtta osa tõendite uurimisest kohtus ning küsida kohtult võrdlusmaterjali ja täiendavaid andmeid.
Eksperdiarvamus avaldatakse kohtuistungil. Kui eksperdiarvamust ei esitata kirjalikult või kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis, annab ekspert eksperdiarvamuse kohtuistungil. Kohus võib kirjaliku või kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis eksperdiarvamuse andnud eksperdi küsitlemiseks kohtuistungile kutsuda. Kohus kutsub eksperdiarvamuse andnud eksperdi kohtuistungile, kui seda taotleb pool.
Pärast eksperdiarvamuse uurimist võivad menetlusosalised kohtuistungil eksperdile arvamuse täpsustamiseks küsimusi esitada, kui ekspert on kohtusse kutsutud. Küsimused võib esitada ka eelnevalt kohtule, kes edastab need eksperdile. Kohus kõrvaldab asjassepuutumatud ja väljaspool eksperdi pädevust olevad küsimused.
Eksperdi ülekuulamisele kohaldatakse tunnistaja ülekuulamise kohta kehtivaid sätteid.
3) Kirjalik tõend
Igasugune kirjalikult, pildistamisega või video-, heli- või elektroonilise salvestusega või muu andmesalvestusega jäädvustatud dokument või muu sellesarnane andmekandja, mis sisaldab andmeid asja lahendamiseks tähtsate asjaolude kohta ja mida on võimalik kohtuistungil esitada tajutaval kujul, on dokumentaalne tõend.
Dokumendid on ka ametlikud ja isiklikud kirjad, kohtulahendid teistes kohtuasjades ning menetlusosalise poolt kohtule esitatud eriteadmistega isikute arvamused.
Kirjalik dokument esitatakse algdokumendina või ärakirjana. Kui menetlusosaline esitab algdokumendi koos ärakirjaga, võib kohus algdokumendi tagastada ja jätta toimikusse kohtuniku kinnitatud ärakirja. Esitaja palvel võib toimikus oleva kirjaliku algdokumendi pärast menetlust lõpetava kohtulahendi jõustumist tagastada. Toimikusse jäetakse ärakiri. Kohus võib määrata esitatud dokumendiga tutvumiseks tähtaja, mille möödudes ta dokumendi tagastab. Toimikusse jääb sel juhul ärakiri. Kui dokument on esitatud ärakirjana, on kohtul õigus nõuda algdokumendi esitamist või asjaolude põhistamist, miks algdokumenti ei saa esitada. Kui kohtu nõudmist ei täideta, otsustab kohus, missuguse tõendamisjõuga on dokumendi ärakiri.
Tsiviilkohtumenetluses kehtib üldreeglina tõendite vaba hindamise põhimõte, kuid seda on võimalik piirata poolte kokkuleppega. Nimelt sätestab TsMS § 232 lg 2, et ühelgi tõendil ei ole kohtu jaoks ette kindlaksmääratud jõudu, kui just pooled ei ole kokku leppinud teisiti. Seega võivad pooled kokkuleppega omistada konkreetsele tõendile asjaolu otsustavalt tuvastava kaalu.
Jah, seadusest või poolte kokkuleppest võib tuleneda, et teatud asjaolu võib tõendada vaid teatud liiki või teatud vormis tõendiga.
Jah, tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 254 kohaselt on tunnistajana väljakutsutud isik kohustatud ilmuma kohtusse ja andma kohtule tõeseid ütlusi temale teada olevate asjaolude kohta.
Õigus keelduda tunnistajana ütluste andmisest on hageja või kostja:
alanejal ja ülenejal sugulasel;
õel, poolõel, vennal, poolvennal või isikul, kes on või on olnud abielus hageja või kostja õe, poolõe, venna või pool-vennaga;
võõras- või kasuvanemal, võõras- või kasulapsel;
lapsendajal ja lapsendatul;
abikaasal, elukaaslasel ja tema vanemal, sealhulgas pärast abielu või püsiva kooselu lõppemist.
Tunnistaja võib keelduda ütluste andmisest ka siis, kui ütlused võivad kuriteo või väärteo toimepanemises süüstada teda ennast või mõnda eespool loetletud isikut.
Samuti on tunnistajal on õigus keelduda ütluste andmisest asjaolu kohta, mille suhtes kohaldatakse riigisaladuse ja salastatud välis-teabe seadust.
Ajakirjanduslikul eesmärgil informatsiooni töötleval isikul on õigus keelduda ütluste andmisest asjaolu kohta, mis võimaldab tuvastada teavet andnud isiku.
Vaatamata eelpool nimetatule, ei või tunnistaja keelduda ütluste andmisest:
sellise tehingu tegemise ja sisu kohta, mille tegemise juurde ta oli kutsutud tunnistajana;
perekonnaliikme sünni või surma kohta;
asjaolu kohta, mis puudutab perekonnasuhtest tingitud varalist suhet;
vaidlusaluse õigussuhtega seotud toimingu kohta, mille tunnistaja on teinud ise ühe poole õiguseelnejana või esindajana.
Jah, kui tunnistaja mõjuva põhjuseta keeldub ütlusi andmast, võib kohus teda trahvida või kohaldada aresti kuni 14 päevaks. Tunnistaja vabastatakse viivitamata, kui ta on andnud ütlused või kui asja arutamine on lõppenud või kui tema ülekuulamise vajadus on ära langenud.
Samuti peab tunnistaja kandma menetluskulud, mis on tingitud mõjuva põhjuseta ütluste andmisest keeldumisest.
Isikud, keda ei või tunnistajana üle kuulata on sätestatud TsMS §-s 256. Nimelt ei või üle kuulata Eestis registreeritud usuühenduse vaimulikku ega tema abipersonali asjaolude kohta, mis talle usaldati seoses hingelise hoolekandega. Samuti ei tohi selle isiku loata, kelle huvides saladuse hoidmise kohustus on kehtestatud, tunnistajana üle kuulata:
esindajat tsiviil- või haldusasjas, kaitsjat kriminaal- või väärteoasjas ning notarit asjaolu suhtes, mis on saanud talle teatavaks ametikohustusi täites;
arsti, farmatseuti või tervishoiuteenuse muud osutajat asjaolu suhtes, mis patsient on talle usaldanud, muu hulgas isiku päritolusse, kunstlikku viljastamisse, perekonnasse või tervisesse puutuva asjaolu suhtes;
muud isikut, kellele on tema ameti või kutse- või majandustegevuse tõttu usaldatud teavet, mille saladuses hoidmine on talle seaduse kohaselt kohustuslik.
Isiku loata, kelle huvides saladuse hoidmise kohustus on kehtestatud, ei või tunnistajana üle kuulata ka eespool nimetatud isikute erialast abipersonali.
TsMS § 262 sätestab tunnistaja ülekuulamise korra. Tunnistaja ülekuulamine algab sellega, et kohus selgitab tunnistajale ülekuulamise eset ja teeb tunnistajale ettepaneku rääkida selle kohta kõik, mida ta teab. Seejärel on menetlusosalistel õigus esitada kohtu kaudu tunnistajale küsimusi. Kohtu loal võib menetlusosaline esitada küsimusi ka otse.
Kohus kõrvaldab suunavad küsimused ning küsimused, mis asjasse ei puutu või mille eesmärk on saada võimalus esitada uusi asjaolusid, mida seni ei ole esile toodud, samuti korduvad küsimused. Ütluste selgitamiseks ning täiendamiseks, samuti tunnistaja teadmiste aluste väljaselgitamiseks on ka kohtul õigus vajaduse korral esitada täiendavaid küsimusi kogu ülekuulamise ajal.
Tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 350 kohaselt võib kohus korraldada istungi menetluskonverentsina selliselt, et menetlusosalisel või tema esindajal või nõustajal on võimalik viibida istungi ajal muus kohas ja teha sealt reaalajas menetlustoiminguid. Eemalviibiva tunnistaja või eksperdi võib üle kuulata ka menetluskonverentsina ning eemalviibiv menetlusosaline võib esitada neile küsimusi.
Menetluskonverentsina korraldatud kohtuistungil peab olema tehniliselt turvaliselt tagatud kõigi menetlusosaliste õigus esitada avaldusi ja taotlusi ning võtta seisukoht teiste menetlusosaliste avalduste ja taotluste suhtes, samuti muud kohtuistungi tingimused nii pildi kui heli reaalajas ülekandmisel eemaloleva menetlusosalise juurest kohtule ja vastupidi. Poolte ja tunnistaja nõusolekul, hagita menetluses üksnes tunnistaja nõusolekul, võib tunnistajat menetluskonverentsi korras üle kuulata ka telefoni teel. Justiitsminister võib kehtestada täpsemaid tehnilisi nõudeid kohtuistungi menetluskonverentsina pidamisele.
TsMS § 238 lõike 3 p 1 kohaselt võib kohus keelduda tõendi vastuvõtmisest ja selle tagastada, kui tegemist on kuriteoga või põhiõiguse õigusvastase rikkumisega saadud tõendiga.
TsMS § 267 kohaselt võib pool, kes ei ole suutnud muude tõenditega tõendada tema poolt tõendamist vajavat asjaolu või kes ei ole muid tõendeid esitanud, taotleda asjaolu tõendamiseks vastaspoole vande all ülekuulamist. Juriidilise isiku puhul võib vande all üle kuulata selle seadusliku esindaja.
Kohus võib vaieldava asjaolu kohta vande all üle kuulata ka tõendama kohustatud poole, kui üks pool seda taotleb ja teine pool sellega nõustub.
Sõltumata poolte taotlustest ja tõendamiskoormise jaotusest võib kohus omal algatusel vande all üle kuulata ükskõik kumma või mõlema poole, kui varasema menetluse ning esitatud ja kogutud tõendite põhjal ei ole kohtul võimalik kujundada seisukohta väidetud ja tõendamisele kuuluva asjaolu tõepärasuses. Kohus võib poole omal algatusel vande all üle kuulata ka juhul, kui tõendama kohustatud pool soovib anda vande all seletuse, kuid vastaspool sellega ei nõustu.
Lihtmenetluses ja hagita menetluses võib kohus lugeda asjaolude tõendamiseks piisavaks ka menetlusosalise seletuse, mis ei ole antud vande all, kui vastavast hagita menetluse liigi regulatsioonist ei tulene, et lubatav on üksnes menetlusosalise vande all antud seletus. Hagimenetluses ei saa otsust rajada poole seletusele, mida ei ole antud vande all.
Viimati uuendatud: 16/07/2018

matches:
kohus
kohus
§ 230
kohus
kohus
kohus
Kohus
§ 236
§ 230
kohus
kohus
kohus
Kohus
§ 229
kohus
kohus
§ 251
kohus
kohus
kohus
Kohus
Kohus
§ 243
§ 262
kohus
kohus
kohus
kohus
Kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
Kohus
Kohus
Kohus
kohus
Kohus
§ 232
§ 254
kohus
§ 262
kohus
Kohus
§ 350
kohus
§ 238
kohus
§ 267
Kohus
kohus
Kohus
kohus