Põhimäärus – MLR
Avaleht » Põhimäärus
määrusega nr. 138
Maardu LV korraldus 16.04.14 nr. 159
jõustub 01.05.14.
Maardu Linna Raamatukogu (edaspidi “raamatukogu”) on Maardu linna munitsipaalraamatukogu, mille eesmärgiks on tagada elanike vaba ja piiramatu juurdepääs informatsioonile, teadmistele, inimmõtte saavutustele ning kultuurile, toetada elukestvat õppimist ja rahuldada ning arendada elanike kultuuri-, hariduse-, teabe- ja meelelahutuse vajadusi, toetada õppimist ja enesetäiendamist.
Raamatukogu on Maardu Linnavalitsuse hallatav asutus, mille asutamise, ümberkujundamise ja tegevuse lõpetamise otsustab seadustes sätestatud korras Maardu Linnavolikogu.
Raamatukogu juhindub oma tegevuses Rahvaraamatukogu seadusest (RT 1998, 103,1696; 2000, 92, 597; 2004, 97, 1529; 2007,19,93 ), Maardu linna õigusaktidest, UNESCO rahvaraamatukogude manifestist ja käesolevast põhimäärusest.
Raamatukogu postiaadress: Orumetsa 8, Maardu 74111, Harju maakond.
Raamatukogul on oma nimega pitsat.
Raamatukogu struktuuri ja koosseisu kinnitab Maardu Linnavalitsus.
Raamatukogu teeninduse korraldus, lugejate õigused ja kohustused kehtestatakse raamatukogu kasutamise eeskirjades, milIe kinnitab Maardu Linnavolikogu.
Põhiülesanne on lugejate teenindamine.
Raamatukogu ülesandeks on lugejale vajalike trükiste, auviste ja teiste teavikute (edaspidi teavikute) kogumine, hoidmine, bibliografeerimine, kättesaadavaks tegemine ning avalike andmepankade kasutamise võimaldamine.
osutab põhiteenuseid (kohapeal kasutamine ja kojulaenutus Maardu linna elanikele ning teistele soovijatele vastavalt rahvaraamatukogu seadusele, teistele õigusaktidele ja raamatukogu kasutamise eeskirjadele);
osaleb Maardu linna arengukava väljatöötamises ja kultuurielu koordineerimises;
komplekteerib, töötleb, säilitab oma kogud ja koostab kataloogid;
viib läbi teatme-bibliograafilist tööd;
peab kodulookirjanduse andmebaasi;
korraldab töö arvestust, aruandlust ja analüüsi;
korraldab raamatukogu töötajate täienduskoolitust.
§ 3. Raamatukogu teenindus
Raamatukogu teenuseid võivad kasutada kõik juriidilised ja füüsilised isikud.
Raamatukogus olevate teavikute kasutamine on tasuta.
Lugejatelt, kelle alaliseks elukohaks ei ole Maardu linn, võib võtta teavikute kojulaenutamisel tagatist. Tagatissumma ei tohi olla suurem teavikute hinnast. Tagatissumma maksmise korra kehtestab Maardu Linnavalitsus määrusega raamatukogu direktori ettepanekul .
Raamatukogu poolt osutatavad eriteenused ( kopeerimine, helisalvestused, trükimine, skanneerimine) võivad olla tasulised. Eriteenuste hinnad kinnitab Maardu Linnavalitsus määrusega raamatukogu direktori ettepanekul.
Teaviku puudumisel tellitakse see lugeja soovil kultuuriministri määrusega kehtestatud korras raamatukogudevahelise laenutuse kaudu .
§ 4. Lugeja ja tema vastutus
Raamatukogu teenuseid võib kasutada igaüks, välja arvatud isik, kellelt on vastavalt rahvaraamatukogu seaduse § 17 lõike 3 alusel võetud ära rahvaraamatukogu kasutamise õigus.
Lugeja õigused ja kohustused fikseeritakse raamatukogu kasutamise eeskirjas, mis tehakse teatavaks kõikidele lugejatele.
§ 5. Raamatukogu kogud
Raamatukogu kogude komplekteerimine, üle andmine, hoidmine ja säilitamine toimub vastavalt rahvaraamatukogu seadusele ja teistele õigusaktidele.
§ 6. Raamatukogu juhtimine ja töötajad
Raamatukogu tööd juhib direktor, kelle kinnitab ametisse Maardu Linnavalitsus linnapea ettepanekul. Töölepingu Maardu linna nimel sõlmib, peatab, muudab ning lõpetab seaduses sätestatud korras, aga samuti kuulutab välja konkursi direktori vaba ametikoha täitmiseks Maardu linnapea või tema poolt volitatud Maardu Linnavalitsuse liige.
on oma töölepingu kehtivuse ajal raamatukogu seadusjärgne esindaja ilma erivolitusteta ja omab tööandja õigusi;
vastutab raamatukogu tegevuse ja üldise arengu eest;
loob kõigile elanikele raamatukogu kasutamise võimaluse;
juhib raamatukogu majandus- ja finantstegevust;
koostab raamatukogu eelarve projekti ja esitab selle Maardu Linnavalitsusele ning vastutab eelarve täitmise eest;
kujundab ja tutvustab raamatukogu kogusid ning tagab kogude kättesaadavuse;
koostab raamatukogu põhimääruse ja esitab selle kinnitamiseks Maardu Linnavolikogule;
vastutab Maardu Linnavolikogu poolt kehtestatud korras raamatukogu vara säilimise ja sihtotstarbelise kasutamise eest;
koostab raamatukogu töösisekorra eeskirja ning esitab selle kinnitamiseks Maardu Linnavalitsusele;
tagab raamatukogu töötajatele ohutud töötingimused, tutvustab töötajatele tööle võtmisel, samuti töötamise ajal töösisekorra, tööohutuse ja tuleohutuse nõudeid;
sõlmib, peatab, muudab ja lõpetab töölepingud raamatukogu töötajatega;
ergutab ja karistab töötajaid;
kutsub kokku nõupidamisi ja koosolekuid;
annab raamatukogu sisemise töö korraldamiseks käskkirju;
vastutab raamatukogu asjaajamise korraldamise ja dokumentide nõuetekohase arhiveerimise korraldamise eest;
loob tingimused tööks ning jaotab ülesanded töötajate vahel;
teeb Maardu Linnavalitsusele ettepanekuid raamatukogu töö paremaks korraldamiseks;
on aruandekohustuslik Maardu Linnavalitsuse ja Maardu Linnavolikogu ees.
Raamatukogu töötajateks on raamatukoguhoidja-bibliograafid ja teised töötajad.
Raamatukoguhoidja-bibliograaf peab vastama kultuuriministri poolt kehtestatud kutsenõuetele.
§ 7. Raamatukogu vara ja finantseerimine
Raamatukogu finantseeritakse Maardu linna eelarvest vastavalt rahvaraamatukogu seaduses sätestatule.
Raamatukogu eelarve tuludeks on ka laekumised riigieelarvest, juriidiliste ja füüsiliste isikute annetustest ja raamatukogu põhitegevusega seotud tasulistest teenustest.
Raamatukogu vara valdamine, kasutamine ja käsutamine toimub vastavalt Maardu linnavara valitsemise korrale.
§ 8. Arvestus, aruandlus ja järelevalve
Raamatukogu raamatupidamise arvestust peetakse õigusaktidega kehtestatud korras, sealhulgas esitatakse aruanded Kultuuriministeerumile riigieelarvest finantseeritud summade kohta.
Järelevalvet raamatukogu majandustegevuse, varade ja eelarve kasutamise üle teostab Maardu Linnavalitsus ja Maardu Linnavolikogu revisjonikomisjon.
Järelevalvet raamatukogunduse alase tegevuse üle teostab Kultuuriministeerium.
Kõrvalekalded põhimääruse või õigusaktide täitmisel on raamatukogu direktor kohustatud kõrvaldama järelvaleveorgani määratud ajaks.
Raamatukogu ümberkorraldamise ja tegevuse lõpetamise korraldab Maardu Linnavalitsus või tema poolt volitatud isik Maardu Linnavolikogu otsuse alusel seaduses sätestatud korras.
Raamatukogu ümberkorraldamisest või tegevuse lõpetamisest teatab Maardu Linnavalitsus Kultuuriministeeriumile vähemalt kuu aega ette.
§ 10. Põhimääruse kinnitamine, tühistamine ja muutmine
Käesoleva põhimääruse kinnitab, tühistab ja muudab Maardu Linnavolikogu Maardu Linnavalitsuse ettepanekul.
· © 2018 MLR · ·


text:
Maakasutustoetuse maksmine – Riigi Teataja
Maakasutustoetuse maksmine
Maakasutustoetuse maksmine - sisukord
§ 2 Maakasutustoetuse taotlemine
§ 3 Maakasutus ja maakasutuse tõendamine
§ 4 Maakasutustoetuse määr ja maksmine
RT IV, 14.06.2013, 13
Vastu võetud 29.03.2010 nr 7
jõustumine 15.04.2010
03.06.2013 RT IV, 14.06.2013, 1 01.07.2013
Määruse kehtestatakse Kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse paragrahvi 22 lõige 1 punkti 5 alusel.
Käesoleva määruse eesmärgiks on soodustada Vormsi valla ettevõtete ja püsielanike sihipärast maa kasutamist, parandada metsade majandamise ja heakorra olukorda Vormsi vallas.
§ 2. Maakasutustoetuse taotlemine
(1) Maakasutustoetust on õigustaotleda juriidilistel ja füüsilistel isikutel (edaspidi nimetatud Taotleja) mille või kelle omandis olev või riigilt kasutusse võetud maa asub Vormsi valla territooriumil ning mida kasutatakse käesoleva määruse paragrahvi 3 lõikes 1 toodud otstarbel.
1) Maakasutustoetust taotleva äriühingu aadressiks peab olema registreeritud Äriregistris Vormsi vald ja see peab kuuluma isikule või isikutele, kelle aadressiks taotluse esitamisel ja sellele eelneva kalendriaasta jooksul on registreeritud Eesti Rahvastikuregistris Vormsi vald.
2) Maakasutustoetust taotleva füüsilisest isikust ettevõtja või eraisiku aadressiks peab olema taotluse esitamisel ja sellele eelneva kalendriaasta jooksul registreeritud Eesti Rahvastikuregistris Vormsi vald.
3) Maakasutustoetust taotleva mittetulundusühingu aadressiks peab olema taotluse esitamisel ja sellele eelneva kalendriaasta jooksul registreeritud Äriregistris Vormsi vald.
(2) Maakasutustoetuse saamiseks esitatakse Vormsi vallavalitsusele ajavahemikul 1. kuni 30. september, taotlus (käesoleva määruse lisa 1) millele lisatakse järgmised dokumendid:
1) Taotleja nimele Maksu-ja Tolliameti poolt väljastatud maamaksu teate koopia,
2) Maamaksu täies ulatuses tasumist tõendav maksekorralduse koopia,
3) Maksu- ja Tolliameti tõend võlgnevuste puudumise kohta,
4) Äriühingu puhul ettevõtte kõigi omanike omandiõigust tõendav Äriregistri väljavõte,
5) Üle 7 ha suuruse metsamaa puhul koopia kehtivast metsa inventeerimisandmetest.
[RT IV, 14.06.2013, 1 - jõust. 01.07.2013]
§ 3. Maakasutus ja maakasutuse tõendamine
(1) Maakasutuseks e. maa kasutamiseks loetakse niitmist, karjatamist, maa harimist, istikute või taimede kasvatamist, võsa raiumist, roo niitmist ja rannaääre hooldamist, metsa majandamist, söödapõldude rajamist jms tegevust.
(2) Taotleja kirjeldab maa kasutamist taotluse blanketil iga kinnistu kohta eraldi. Maakasutus peab olema kontrollitav või tõendatud avaldusele lisatud dokumentidega.
1) Metsamaa kasutus loetakse tõendatuks, kui avaldusele on lisatud iga kinnistu kohta koopia kehtivast metsa inventeerimisandmetest.
(3) Vallavalitsusel on õigus vajadusel nõuda taotlejalt lisadokumente või korraldada paikülevaatust esitatud taotluse kontrollimiseks.
§ 4. Maakasutustoetuse määr ja maksmine
(1) Maakasutustoetuse määraks on 50% aastase maamaksu summast.
(2) Maakasutustoetuse väljamaksmine toimub vallavalitsuse korralduse alusel, toetus kantakse avaldusel esitatud pangakontole.
1) Vallavalitsus teeb otsuse toetuse maksmise kohta hiljemalt 1. novembriks.
2) Vallavalitsus võib keelduda toetuse maksmisest või vähendada maakasutustoetust käesoleva määruse paragrahvi lõikes 3 ja 4 sätestatud juhtudel.
(3) Maakasutustoetust ei maksta järgmistel juhtudel:
1) Taotleja on taotluse esitamise aastal saanud vallavalitsuselt muud toetust ettevõtlusele.
2) Taotleja on valla võlglane.
(4) Maakasutustoetust ei maksta selle kinnistu eest, kus on olulisel määral täitmata Vormsi valla heakorraeeskirjas toodud kinnistute heakorra nõuded.
(1) Määrus jõustub 15. aprill 2010.
(2) Määrusele lisatud maakasutustoetuse taotluse blankett.

matches:
§ 2
§ 3
§ 4
§ 2
§ 3
§ 4


Töölepingu lõpetamise aluseks on üldjuhul kirjalik avaldus. Pixabay
Töölepinguid saab sõlmida tähtajaliselt ja tähtajatult. Olenevalt sellest, milline leping on sõlmitud, toimub ka lepingu lõpetamine. Üldjuhul tuleb töölepingu lõpetamiseks teha teisele poolele kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis avaldus. Töölepingu seaduse (edaspidi TLS) § 95 lg 1 teise lause kohaselt on ülesütlemisavaldus tühine, kui seda tehes rikutakse vorminõudeid.
Erandiks on töölepingu lõpetamine kokkuleppel, sel juhul vorminõuded puuduvad. Siiski peaks meeles pidama, et suulise kokkuleppe alusel töölepingu lõpetamist on hiljem raske tõendada. Eelnevast tulenevalt on soovituslik tööleping lõpetada viisil, mil seda on võimalik hiljem tõendada (e-kirja teel, tähitud kirjaga või kirjalikult kahes eksemplaris kättesaamise kinnitusega).
Lõppemine tähtaja möödumisel
Tähtajalise lepingu sõlmimisel kehtib tööleping üldjuhul tähtaja lõpuni ning ka töötajal ei ole võimalik seda korraliselt üles öelda (TLS § 85 lg 2).
Praktikas tekitabki tihti probleeme töötaja soov tähtajaline tööleping ennetähtaegselt üles öelda, kuid see võimalus puudub. Ennetähtaegne lõpetamine saab kõne alla tulla juba eelnevalt märgitud poolte kokkuleppe korral või erakorraliselt. Erandiks on asendamise ajaks sõlmitud leping, mida on võimalik töötajal ka korraliselt üles öelda (TLS § 85 lg 2) ning lepingu lõpetamine katseajal (TLS § 86 lg 1), mil mõlemal poolel on võimalik tööleping ennetähtaegselt lõpetada.
Lõpetamine poolte kokkuleppel
Poolte kokkuleppel on võimalik lõpetada nii tähtajalist kui tähtajatut töölepingut (TLS § 79). Vorminõue sellisel juhul küll puudub, kuid mõistlik on kokkulepe sõlmida kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis. Töötaja peaks meeles pidama, et kokkuleppel töösuhet lõpetades puuduvad tal õigused töölepingu lõpetamise hüvitiseks ning ka töötuskindlustushüvitiseks.
Töölepingu korraline ülesütlemine on võimalik vaid tähtajatu lepingu korral töötaja poolt (TLS § 85 lg 1). Tööandjal puudub õigus töölepingut korraliselt üles öelda (TLS § 85 lg 5). Töötaja peab korralisest ülesütlemisest tööandjale ette teatama vähemalt 30 kalendripäeva (TLS § 98 lg 1), katseajal 15 kalendripäeva (TLS § 96). Korralist ülesütlemist ei pea töötaja põhjendama.
Kõige rohkem vaidlusi tekitab praktikas kindlasti erakorraline ülesütlemine. Erakorralist ülesütlemist peab põhjendama ning pool, kes sellesisulise avalduse teeb, peab olema valmis ülesütlemise aluseks olevaid asjaolusid tõendama. Kui tõendamine pole võimalik, siis ei pruugi olla alust ka töölepingu erakorraliseks ülesütlemiseks ning vastav töölepingu ülesütlemine loetakse tühiseks.
Tööandja õigus tööleping erakorraliselt lõpetada
Tööandjal on võimalik tööleping töötajaga erakorraliselt lõpetada katseaja eesmärgi mittetäitmise (TLS § 86 lg 1), töötaja poolse rikkumise (TLS § 88) või koondamise (TLS § 89) tõttu.Tööandja ei või töölepingut üles öelda põhjusel, mis on vastuolus katseaja eesmärgiga (TLS § 86 lg 4). Tööandja peab katseaja eesmärgi mittetäitmise tõttu töölepingut üles öeldes põhjendama, miks töötaja ei sobi oma teadmiste, oskuste, isikuomaduste või muude taoliste põhjuste tõttu kokkulepitud tööd tegema, ehk mis on need asjaolud, mis näitavad, et töötaja ei saanud katseajal töö tegemisega hakkama.
TLS § 88 lg 1 sätestab näitliku loetelu, millistel töötajast tulenevatel põhjustel võib tööandja töölepingu lõpetada. Oluline on asjaolu, et nendel alustel tohib töölepingu üles öelda vaid mõistliku aja jooksul pärast seda, kui tööandja ülesütlemise aluseks olnud asjaolust teada sai või pidi teada saama (TLS § 88 lg 4).
Tööandjal on ka kohustus pakkuda töötajale võimaluse korral teist tööd (TLS § 88 lg 2), seda eelkõige kui tegemist on töövõime vähenemisega, sh terviseseisundi tõttu.
Tööandjal on kohustus ka eelnevalt töötajat hoiatada, kui esineb töötaja töövõime vähenemine või töötaja kohustuste rikkumine (TLS § 88 lg 3). Hoiatuseta saab töölepingu erakorraliselt üles öelda töötaja kohustuse rikkumise erilise raskuse tõttu või kui muul põhjusel ei saa tööandjalt hoiatust hea usu põhimõtte järgi oodata (TLS § 88 lg 3).
Tööandja viimaseks erakorralise ülesütlemise aluseks on tööandja majanduslikud põhjused (TLS § 89 lg 1). Enne töölepingu ülesütlemist koondamise tõttu peab tööandja pakkuma töötajale võimaluse korral teist tööd (TLS § 89 lg 3). Tööandja peab töölepingu ülesütlemisel arvestama võrdse kohtlemise põhimõtet (TLS § 89 lg 4). Tööle jäämise eelisõigus on töötajate esindajal ja töötajal, kes kasvatab alla kolmeaastast last (TLS § 89 lg 5).
Koondada ei tohi rasedat või naist, kellel on õigus saada rasedus- ja sünnituspuhkust, või isikut, kes kasutab lapsehoolduspuhkust või lapsendaja puhkust (TLS § 93 lg 1). Piirangud töösuhte lõpetamiseks koondamise tõttu puuduvad, kui tööandja lõpetab oma tegevuse või kuulutatakse välja tööandja pankrot või pankrotimenetlus lõpetatakse pankrotti välja kuulutamata või raugemise tõttu.
Töötaja õigus tööleping erakorraliselt lõpetada
Töötajal on õigus tööleping erakorraliselt lõpetada TLS § 91 sätestatud alustel. Erakorralised põhjused võivad tuleneda tööandjast: tööandja on kohelnud töötajat ebaväärikalt, oluliselt viivitanud töötasu maksmisega või on töö jätkamine seotud reaalse ohuga töötaja elule, tervisele, kõlbelisusele või heale nimele (TLS § 91 lg 2).
Tööandja rikkumine peab olema tõendatav, mitte subjektiivne või hinnanguline. Näiteks ei loeta praktikas oluliseks töötasuga viivitamiseks töötasu maksmist 10 päeva hiljem ning see ei anna enamasti alust töölepingut erakorraliselt lõpetada.
Teiseks aluseks on töötajast endast tulenevad põhjused, eelkõige kui töötaja terviseseisund või perekondlikud kohustused ei võimalda tal kokkulepitud tööd teha ja tööandja ei võimalda talle sobivat tööd (TLS § 91 lg 3). Näiteks kui töötaja peab kiiresti asuma põetama perekonnaliiget pikemaks ajaks ning seetõttu ei ole võimalik töösuhet enam jätkata.


Muudatusi tähistab joon vasakul veerisel, muudatusi sisaldava paragrahvi lõpus nurksulgudes on viide akti(de)le (vastuvõtmise kuupäev), millega kehtestati paragrahvi praegune sõnastus.
Tähistamata on 27.10.1993 seaduse § 26 lg. 13 kogu seaduse tekstis tehtud muudatused.
Terviktekst on koostatud Riigi Teataja toimetuses vastavalt 14.12.1994 seaduse §-le 110 ja kooskõlastatud Justiitsministeeriumiga.
(1) Maareformi käigus tagastatakse, asendatakse või kompenseeritakse endistele omanikele või nende õigusjärglastele õigusvastaselt võõrandatud maa, antakse tasu eest või tasuta maa eraõigusliku isiku, avalik-õigusliku juriidilise isiku või kohaliku omavalitsusüksuse omandisse ning määratakse kindlaks riigi omandisse jäetav maa.
(2) Maareformi käigus jäetakse või antakse maa lepingu alusel füüsiliste ja juriidiliste isikute kasutusse või seatakse maale hoonestusõigus.
2) füüsilistel isikutel, kes on käesoleva lõike punktis 1 tähendatud isikute pärijad vastavalt Aluste §-le 8. Kui endine omanik on surnud ja Aluste §-s 8 märgitud isikuid ei ole, on maa tagastamist, asendamist või kompenseerimist õigus nõuda tema õdedel ja vendadel võrdsetes osades ning nende alanejatel sugulastel, kui nende vanem on surnud (sõltumata surma ajast), võrdsetes osades, kusjuures neil on õigus nõuda selle maa tagastamist, asendamist või kompenseerimist, millele oleks olnud õigus nende vanemal;
(2) Maa tagastamist, asendamist või kompenseerimist, mille omanikud võõrandasid pärast 1940. aasta 16. juunit, on õigus nõuda isikutel, kellele maa võõrandati, või nende õigusjärglastel, vastavalt käesoleva paragrahvi 1. lõikele.
(1) Maa tagastatakse võimalikult endistes piirides, kui käesolevast seadusest või maakorralduse nõuetest ei tulene teisiti. Kui maa tagastatakse endistes piirides ja õigusvastaselt võõrandatud kinnistu pindala ja tagastatava maaüksuse pindala on erinevad, võetakse tagastamisel aluseks tagastatava maaüksuse pindala. Maa loetakse tagastatuks endistes piirides ning täiendavat kompensatsiooni ei maksta, kui tagastatava maaüksuse pindala erineb õigusvastaselt võõrandatud kinnistu pindalast kuni +/–8 protsenti, kuid mitte üle viie hektari.
2) maa on antud käesoleva seaduse vastuvõtmise ajaks teisele füüsilisele isikule põliseks kasutamiseks seaduslikus korras Eesti NSV taluseaduse alusel, vastavalt käesoleva seaduse §-le 8;
4) maa jäetakse riigi omandisse vastavalt käesoleva seaduse §-le 31 või antakse munitsipaalomandisse vastavalt käesoleva seaduse §-le 28.
[28.06.1994; 14.12.1994]
(1) Linna või alevi piirides asuvat õigusvastaselt võõrandatud maad ei tagastata, kui maa kuulub teise isiku hoonete või rajatiste juurde krundina või teenindamiseks vajaliku maana ning kehtivad õigusaktid ei võimalda maa jagamist ja kui õigustatud subjekt ning praegune ehitise omanik ei lepi kokku maale hoonestusõiguse seadmises ehitise omaniku kasuks või ehitiste võõrandamises õigustatud subjektile.
(2) Kokkulepe maale hoonestusõiguse seadmises peab olema notariaalselt tõestatud ning sisaldama õigustatud subjekti kohustust seada maa tagastamisel hoonestusõigus ehitise omaniku kasuks. Kokkulepe võib sisaldada hoonestusõiguse tingimusi. Muus osas kohaldatakse hoonestusõiguse seadmisele asjaõigusseaduse rakendamise seaduse (RT I 1993, 72/73, 1021; 1994, 53, 889) § 15 sätteid.
(6) Käesoleva paragrahvi 1. lõikes nimetatud ehitise võõrandamisel on nende omandamise eesõigus isikul, kes on tunnistatud õigustatud subjektiks, välja arvatud ehitise erastamisel vastavalt erastamisseadusele (RT I 1993, 45, 639; 1994, 50, 846; 79, 1329), aiandus-, suvila- ja garaaþikooperatiivide vara erastamisel nende liikmetele ja eluruumide erastamisel üürnikule või temaga alaliselt koos elavale täisealisele perekonnaliikmele ning munitsipaliseerimisel, võõrandamisel alanejale sugulasele või vanemale ja mõttelise osa võõrandamisel. Käesoleva paragrahvi 1. lõikes nimetatud ehitise omanik on kohustatud enne ehitise võõrandamist teatama kirjalikult õigustatud subjektile ehitise võõrandamise kavatsusest. Kui õigustatud subjekt ei kasuta omandamise eesõigust ühe kuu jooksul, arvates kirjaliku teate saamise päevast, on ehitise omanikul õigus võõrandada ehitis kirjalikus teates märgitud hinnaga ja tingimustel. Kui ehitise omanik võõrandab ehitise omandamise eesõigust rikkudes, võib õigustatud subjekt pöörduda kolme kuu jooksul, arvates rikkumisest teada saamise päevast, kohtusse hagiga talle omandaja õiguste ja kohustuste ülekandmiseks.
(3) Talumaast võib eraldada maad kuni kaks hektarit, mida hoonete omanikul on vastavalt käesolevale seadusele õigus saada asendusmaana või erastada, kui selle maa andmine asenduseks või erastamine ei ole teisiti võimalik.
(1) Väljaspool linna või alevi piire ei tagastata maad, millel asuvad teise füüsilise isiku hooned, elamute juures kuni kahe hektari ulatuses ja suvilate, aiamajade, tootmishoonete ning muude ehitiste juures käesoleva seaduse vastuvõtmise ajal kehtiva tähtajata maakasutuse piirides, kuid mitte rohkem kui ühe hektari ulatuses, kui õigustatud subjekt ja praegune ehitise omanik ei lepi kokku maale hoonestusõiguse seadmises ehitise omaniku kasuks või ehitise võõrandamises õigustatud subjektile. Kui tootmishoonete juures kehtiv maakasutus on suurem kui üks hektar, määratakse tootmishoonete alune ja teenindamiseks vajalik maa kindlaks Vabariigi Valitsuse kehtestatud korras. Muus osas kohaldatakse käesoleva seaduse § 7 2. ja 3. lõike sätteid.
(2) Kui maal asuva elamu omanik soovib maad osta või saada asendusmaana rohkem kui 2 ha ja õigustatud subjekt soovib maa tagastamist ning nad ei jõua omavahel kokkuleppele, jagatakse maa nende vahel võimalikult võrdsetes osades, arvestades käesoleva seaduse §-s 17 kehtestatud piiranguid. Seejuures ei ole elamu omanikul, kes soovib maad osta või saada asendusmaana, õigust nõuda maad rohkem kui 20 ha.
(3) Kui maa jagamine ei ole käesoleva seaduse §-s 17 kehtestatud piirangute tõttu võimalik ja õigustatud subjektil ei ole seal elamut, on maa ostmise või asendusmaa saamise õigus elamu omanikul ning õigustatud subjektil on õigus saada tagasi kuni 2 ha maad eluasemekohaks.
(4) Kui maa jagamine ei ole käesoleva seaduse §-s 17 kehtestatud piirangute tõttu võimalik ja maal on mitme füüsilise isiku elamud, kes soovivad maa tagastamist, asendamist või ostmist rohkem kui 2 ha, on eesõigus elamu omanikul:
2) kes tegeleb seal põllumajandusliku tootmisega.
(5) Käesoleva paragrahvi 4. lõikes sätestatud tingimuste võrdsuse korral tuleb maa elamute omanike vahel jagada, arvestamata §-s 17 kehtestatud piiranguid.
(6) Ehitamisjärgus hoone, samuti ehitusloa omanikul ei ole käesoleva paragrahvi lõigetes 2–5 märgitud juhtudel õigust nõuda maad rohkem käesoleva paragrahvi 1. lõikes sätestatust.
(7) Käesoleva paragrahvi 1. lõikes nimetatud ehitise võõrandamisel kehtib § 7 6. lõikes sätestatud omandamise eesõigus.
(1) Väljaspool linna või alevi piire ei tagastata riigi, kohaliku omavalitsuse või juriidilise isiku hoonete või rajatiste alust ning nende teenindamiseks vajalikku maad, kui õigustatud subjekt ning praegune ehitiste omanik ei lepi kokku maale hoonestusõiguse seadmises ehitiste omanikule või ehitiste võõrandamises õigustatud subjektile. Muus osas kohaldatakse käesoleva seaduse § 7 2. ja 3. lõike sätteid.
(2) Käesoleva paragrahvi 1. lõikes nimetatud ehitiste võõrandamisel kehtib § 7 6. lõikes sätestatud omandamise eesõigus.
(3) Hoone või rajatise teenindamiseks vajaliku maa suurus määratakse kohaliku omavalitsusüksuse ja volitatud riigiasutuse poolt Vabariigi Valitsuse poolt kehtestatud korras.
[15.04.1993; 27.10.1993; 14.12.1994]
(1) Maa asendatakse kas tervikuna või osaliselt õigustatud subjektile, kellele maad ei tagastatud või kes ise eelistab maa tagastamisele selle asendamist.
(2) Õigustatud subjekt saab asendusmaaks nõuda talle Eesti NSV taluseaduse alusel põliseks kasutamiseks antud maad vastavalt käesoleva seaduse §-le 8 või maad, kus asuvad tema omandis olevad hooned, vastavalt käesoleva seaduse §-dele 7 ja 9.
(3) Maa asendamine toimub maa hindamise seaduses (RT I 1994, 13, 231) sätestatud maa maksumusest lähtudes. Asendusmaa piirid määratakse kindlaks vastavuses maakorralduse nõuetega. Asendusmaa eest tasumine toimub asendatava maa hinna või õigusvastaselt võõrandatud maa eest väljaantava hüvitusväärtpaberi alusel.
(1) Linna või alevi piirides asuva maa ja väljaspool linna või alevi piire käesoleva seaduse § 9 1. lõikes märgitud suuruses asuva maa tagastamisel või asendamisel, millel asuvad hooned on mitme õigustatud subjekti kaasomandis, tagastatakse või asendatakse maa neile kaasomandisse vastavalt iga isiku osale hoonete kaasomandis. Kaasomanik, kes ei ole maa tagastamise või asendamise õigustatud subjekt, võib oma osa maast välja osta, kui ta on maa erastamise subjekt vastavalt käesoleva seaduse §-le 21.
(2) Väljaspool linna või alevi piire asuv käesoleva seaduse § 9 1. lõikes märgitust suurem maa tagastatakse või asendatakse õigustatud subjektide kaasomandisse nende kokkuleppel. Kui kokkuleppe kohaselt nende kaasomandisse tagastatava või asendusmaa suurus ei vasta ehitise kaasomandi suurusele, võib maa tagastada või asendada kaasomandisse hoonete juurde kuuluvast maast eraldi kinnistuna. Kui kokkulepet maa kaasomandisse tagastamiseks või asendamiseks ei saavutata, tagastatakse või asendatakse maa hoone kaasomanikele samadel alustel kui hoone omanikule.
(3) Kui hooned on abikaasade ühisomandis, tagastatakse või asendatakse maa sellele abikaasale, kellel on õigus nõuda maa tagastamist või asendamist. Ühisomandis oleva ehitise aluse maa kandmisel kinnistusraamatusse on abikaasadel õigus esitada Kinnistusametile ühine avaldus maatüki kandmiseks kinnistusraamatusse ühisomandina. Kui abikaasa, kellele maa tagastati või asendati, keeldub ühise avalduse esitamisest, on teisel abikaasal õigus pöörduda hagiga kohtusse ebaõige kande parandamiseks.
Kui maad ei tagastata ega asendata kas osaliselt või tervikuna, kompenseeritakse see maa hindamise seadusega sätestatud korras.
[9.02.1994]
§ 14. Maa tagastamine, asendamine ja kompenseerimine mitme õigustatud subjekti vahel
(1) Kui maa tagastamist nõuavad mitu õigustatud subjekti, võivad nad omavahel kokku leppida maa jagamise või maa kaasomandisse võtmise osas. Kui maa tagastamist nõudvad õigustatud subjektid ei lepi kokku ja maad ei ole võimalik nende vahel jagada vastavalt käesoleva seaduse §-s 17 kehtestatud piirangutele, on eesõigus õigustatud subjektil käesoleva seaduse §-des 7–9 sätestatud tingimustel ja lisaks alltoodud järjekorras õigustatud subjektil, kes soovib maa tagastamist, mida ta seaduslikul alusel kasutab või mis piirneb talle kuuluva või tema omandisse antava maaga või asub maakonnas, kus ta alaliselt elab. Kui maa tagastamise eesõigust ei ole võimalik määrata, heidetakse õigustatud subjektide vahel liisku.
(2) Eluasemekoht kuni 2 ha suuruses vastavalt käesoleva seaduse § 8 2. lõikele ja § 9 3. lõikele antakse ainult ühele õigustatud subjektidest, kui õigustatud subjektid ei lepi kokku selle kaasomandisse võtmises. Kui õigustatud subjektid ei jõua kokkuleppele eluasemekoha kaasomandisse võtmises või selles, kellele õigustatud subjektidest eluasemekoht tagastatakse, heidetakse nende vahel liisku.
(3) Igal õigustatud subjektil on õigus nõuda maa asendamist või kompenseerimist vastavalt oma osale.
(4) Kui maad ei tagastata ega asendata ühele või mitmele õigustatud subjektile, kompenseerib riik nende osa alustes sätestatud üldises korras. Õigustatud subjekt, kellele maa tagastati, on kohustatud riigile tasuma oma võla teisele õigustatud subjektile antud asendusmaa ja kompensatsiooni ulatuses. Võlg tasutakse õigusvastaselt võõrandatud vara kompenseerimisel väljaantud väärtpaberite, rahvakapitali obligatsioonide või rahaga kas korraga, pikaajaliste maksetena 50 aasta jooksul või muul viisil osade kaupa Vabariigi Valitsuse poolt kehtestatud korras.
(5) Õigustatud subjektid, kes nõuavad maa jagamist, kannavad maa jagamisega seotud maakorraldustööde kulud.
[15.04.1993; 14.12.1994]
(1) Kui õigusvastaselt võõrandatud maa oli kaasomandis ja mõtteliste osade suhtes õigustatud subjekt ei lepi kokku maa jagamises, arvestades §-s 17 kehtestatud piiranguid, tagastatakse maa kaasomandisse.
(2) Kui maad ei tagastata ega asendata õigustatud subjektile, kompenseerib riik nende kaasomandi osa alustes sätestatud üldises korras. Kui kõigi kaasomandi osade kohta ei ole õigustatud subjekte või nad ei soovi tagastamist ja kaasomandi osa suhtes õigustatud subjekt ei nõua maa jagamist või ei ole võimalik maad jagada vastavalt §-s 17 kehtestatud piirangutele, tagastatakse õigustatud subjektile kogu õigusvastaselt võõrandatud maa. Õigustatud subjekt on kohustatud riigile tasuma oma võla tema omandisse antud teiste kaasomandi osade eest. Võlg tasutakse § 14 4. lõikes sätestatud korras.
(4) Õigustatud subjekt, kes nõuab maa jagamist, kannab maa jagamisega seotud maakorraldustööde kulud.
(1) Linna või alevi piirides asuvat maad saab jagada vastavalt kehtivatele normatiivaktidele.
(2) Väljaspool linna või alevi piire asuvat maad saab jagada vaid tingimusel, et maatükid vastavad maakorralduse nõuetele ja ei ole väiksemad kui 10 ha, kui käesolevas seaduses ei ole ette nähtud teisiti.
(3) Vabariigi Valitsuse poolt määratud riigiasutus võib kohaliku omavalitsuse taotlusel kehtestada erinevatele piirkondadele käesoleva paragrahvi 2. lõikes sätestatust erinevad piirsuurused ning lubada erandeid maa jagamisel.
(3) Kultuurimälestist või kaitstavat looduse üksikobjekti sisaldava, samuti kaitseala piires oleva maatüki tagastamisel või asendamisel peab omanik kinni pidama kaitsekohustise teatises märgitud kitsendustest ja kohustustest.
(1) Tagastatud maad ja asendusmaad võib võõrandada pärast maatüki kandmist kinnistusraamatusse. Maa võõrandamine välismaalasele või juriidilisele isikule on võimalik kohaliku omavalitsusüksuse volikogu nõusolekul ja Vabariigi Valitsuse loal. Vabariigi Valitsus nimetab kohalikud omavalitsusüksused, kus maa võõrandamisel juriidilisele isikule, kes on kantud Eesti registrisse, ei ole vaja kohaliku omavalitsusüksuse nõusolekut ja Vabariigi Valitsuse luba. Vabariigi Valitsus ei saa nimetada kohalikke omavalitsusüksusi, mis piirnevad riigipiiri, piiriveekogu või mererannikuga, käesolevas lõikes nimetatud nimekirja.
(2) Käesoleva paragrahvi 1. lõike teises lauses sätestatud piirangud ei laiene maa pärimisele või võõrandamisele abikaasade ühisomandisse, kui vähemalt üks abikaasa on Eesti kodanik. Isikul, kes on välismaalane ja kelle abikaasa ostis maad, on õigus nõuda enda kandmist kinnistusraamatusse ühisomanikuna vastavalt seadusele.
(3) Maa tagastamise või asendamise nõudeõiguse võib õigustatud subjekt loovutada abikaasale ja alanejatele sugulastele ning õdedele ja vendadele ning nende alanejatele sugulastele, kui nad taotlevad omandisse neile Eesti NSV taluseaduse alusel põliseks kasutamiseks antud maad või maad neile kuuluvate hoonete juurde vastavalt käesoleva seaduse §-dele 7, 8 ja 9 või hoonestamata maad.
(1) Erastamisele kuulub maa, mida käesoleva seaduse alusel ei tagastata ega asendata ning mida ei jäeta riigi omandisse vastavalt käesoleva seaduse §-le 31 ega anta munitsipaalomandisse vastavalt käesoleva seaduse §-le 25.
(2) Erastamisele kuulub ka käesoleva seaduse §-de 25–28 alusel munitsipaliseeritud maa, kui erastatakse sellel maal asuvad munitsipaalomandis olevad hooned ja rajatised.
(1) Maa erastamise õigustatud subjektideks võivad olla Eesti kodanikud.
(7) Eestis registrisse kantud juriidilise isiku suhtes käesolevas paragrahvis sätestatud piirangud ei kehti erastamisel käesoleva seaduse § 19 1. lõikes nimetatud kohalikes omavalitsusüksustes.
(2) Ostueesõigusega saavad maad osta isikud, kellele maa on antud põliseks kasutamiseks Eesti NSV taluseaduse alusel või kellel on õigus maad osta hoonete omanikena vastavalt käesoleva seaduse §-dele 7, 8, 9, 10 ja 21 või kellele maad ei tagastatud osaliselt või tervikuna käesoleva seaduse § 6 2. lõikes sätestatud alustel erastatava maa asukohajärgse kohaliku omavalitsusüksuse territooriumil või kes kasutavad maad rendi-, hoonestusõiguse või tasuta kasutamise lepingu alusel.
(3) Ostueesõigusega isikute puudumisel erastatakse maa enampakkumisel.
(2) Maa erastamist alustatakse pärast õigusvastaselt võõrandatud maatüki tagastamise ja asendamise küsimuse otsustamist, kui seadusest ei tulene teisiti.
Erastamise käigus omandatud maa suhtes kohaldatakse käesoleva seaduse §-de 18 ja 19 sätteid.
(2) Munitsipaalomandisse antud maa ei kuulu tagastamisele, erastamisele ega asendusmaaks andmisele, kui seaduses ei ole sätestatud teisiti.
(3) Maa munitsipaalomandisse andmine otsustatakse Vabariigi Valitsuse kehtestatud korras kohaliku omavalitsusüksuse volikogu taotlusel või valitsusasutuse ettepanekul kohaliku omavalitsusüksuse volikogu nõusolekul.
Munitsipaalmaa valdamise, kasutamise ja käsutamise korra kehtestab kohaliku omavalitsusüksuse volikogu vastavalt õigusaktidele.
Munitsipaalomandisse antakse:
2) kohaliku kaitse all olev ja kaitsealuste objektide juurde kuuluv maa, kui kehtestatud kaitsereþiim teeb võimatuks maa kasutamise teise isiku poolt;
Riigi omandisse jäetakse Vabariigi Valitsuse või tema poolt volitatud valitsusasutuse otsusega käesoleva seaduse §-s 31 nimetatud maa. Maa riigi omandisse jätmise korra kehtestab Vabariigi Valitsus, kui seadusest ei tulene teisiti.
(2) Kokkuleppel kohaliku omavalitsusüksuse volikoguga võib riik talle anda riigimaa valitsemise õiguse.
2) riikliku kaitse all olev ja riikliku kaitse all olevate objektide juurde kuuluv maa, kui kehtestatud kaitsereþiim teeb võimatuks maa kasutamise teise isiku poolt;
9) üleriigilise tähtsusega maardlate maa, mis asub kaevamistöödeks mäeettevõttele tehtud maaeralduse piirides, kus ettevõte on teinud maavarade kaevandamise ettevalmistamiseks kulutusi ja kus maavara kaevandamine on vajalik üldistes huvides.
(2) Maa, mida ei tagastata, asendata, erastata ega anta munitsipaalomandisse või mis ei ole jäetud riigi omandisse käesoleva paragrahvi 1. lõike alusel, on samuti riigi omandis.
[9.11.1994; 14.12.1994]
VI. VÄLISRIIGI OMANDISSE ANTAV MAA
Vabariigi Valitsuse otsusega antakse välisriigi diplomaatilise esinduse hoonete juurde kuuluv või nende ehitamiseks vajalik maa tasuta või tasu eest välisriigi omandisse, kui samasugune õigus on antud välisriigi poolt Eesti riigile.
(1) Maa lepingulise kasutamise õigus on Eesti kodanikel ja Eesti Vabariigis registreeritud juriidilistel isikutel, samuti välisriikide kodanikel ja juriidilistel isikutel, kodakondsuseta isikutel ja rahvusvahelistel organisatsioonidel.
(2) Vabariigi Valitsuse otsusel võib välisriigi diplomaatilise esinduse hoonete aluse ja nende juurde kuuluva või nende ehitamiseks vajaliku maa anda välisriigi lepingulisse kasutusse või seada sellele maale hoonestusõiguse.
(2) Maad võib rendile anda maa omanik. Maa rendile võtjaks (rentnikuks) võivad olla kõik käesoleva seaduse §-s 33 märgitud isikud. Välisriikide kodanikud ja juriidilised isikud, kodakondsuseta isikud ja rahvusvahelised organisatsioonid saavad maad rentida Eesti Vabariigi Valitsuse poolt kehtestatud korras.
(3) Maareformi käigus tagastamisele, asendamisele või ostueesõigusega erastamisele (§ 22 2. lõige) kuuluvat maad rendile ei anta.
(4) Riigi- ja munitsipaalmaa rendileandmise korra kehtestab Vabariigi Valitsus. Vabariigi Valitsusel on õigus kehtestada riigi- ja munitsipaalmaa rendi ülemmäär.
(5) Maa rendilepingu ennetähtaegne lõpetamine toimub vastavalt Eesti Vabariigi rendiseadusele. Lisaks rendiseaduses sätestatule on rendilepingu lõppemise aluseks juriidilise isiku tegevuse lõppemine, kui juriidilise isiku õigused ja kohustused ei lähe üle tema õigusjärglasele, samuti põllumajandusmaa rendilepingu ülesütlemine rentniku poolt 1. aprillist vähemalt 6-kuulise etteteatamisega.
(2) Riigimaad võib anda tasuta kasutamiseks Vabariigi Valitsuse otsusel. Munitsipaalmaad võib anda tasuta kasutamiseks kohaliku omavalitsusüksuse volikogu otsusel.
(3) Maa tasuta kasutamise lepingu suhtes rakendatakse hoonestusõiguse lepingu või rendilepingu kohta käivaid õigusakte, kui seadusest ei tulene teisiti.
§ 351. Maa kasutamine hoonestusõiguse alusel
(1) Maad võib anda kasutada hoonestusõiguse alusel vastavalt asjaõigusseadusele.
(2) Riigi- ja munitsipaalmaad antakse hoonestusõiguse alusel kasutusse Vabariigi Valitsuse poolt kehtestatud korras. Vabariigi Valitsusel on õigus kehtestada riigi- ja munitsipaalmaale seatud hoonestusõiguse tasu ülemmäär.
(1) Isikud, kes soovivad senist maakasutust jätkata, on kohustatud sõlmima maa omanikuga rendi- või tasuta kasutamise lepingu. Isik, kes on ehitise omanik ja kes ei soovi või kellel ei ole õigust saada maatüki omanikuks, võib nõuda hoonestusõiguse seadmist hoonealusele ja hoone teenindamiseks vajalikule maale.
(2) Maa tagastamiseni või muul viisil eraomandisse andmiseni jätkub maa kasutamine seni kehtiva kasutusõiguse alusel.
(3) Riigi omandisse jäetaval ja munitsipaalomandisse antaval maal jätkub maakasutus seni kehtiva maakasutusõiguse alusel kuni selle ümbervormistamise või muutmiseni maareformi käigus Eesti Vabariigi Valitsuse poolt kehtestatud korras.
(4) Seni maad kasutanud füüsilisel isikul, kes maa tagastamise või muul viisil eraomandisse andmise tõttu jääb ilma tema poolt kasutatavast maast, on õigus saada maad kasutusse valla või linna maareservist vastavalt tema poolt seni kasutatud maa sihtotstarbele.


Haiglanakkuste seire, ennetamise ja tõrje abinõude ning sellekohase teabe edastamise kord ning mikrobioloogia- ja viroloogialaborist haiglanakkuse laboratoorse seire ning mikroobide ravimresistentsuse uurimise tulemuste Terviseametile edastamise kord – Riigi Teataja
Haiglanakkuste seire, ennetamise ja tõrje abinõude ning sellekohase teabe edastamise kord ning mikrobioloogia- ja viroloogialaborist haiglanakkuse laboratoorse seire ning mikroobide ravimresistentsuse uurimise tulemuste Terviseametile edastamise kord
Haiglanakkuste seire, ennetamise ja tõrje abinõude ning sellekohase teabe edastamise kord ning mikrobioloogia- ja viroloogialaborist haiglanakkuse laboratoorse seire ning mikroobide ravimresistentsuse uurimise tulemuste Terviseametile edastamise kord - sisukord
§ 2 Tervishoiuteenuse osutaja kohustused
§ 3 Mikrobioloogia- ja viroloogialaborist eraldatud haiglanakkuse tekitajast ja selle ravimresistentsuse määramise tulemustest Terviseameti teavitamine
Vastu võetud 31.10.2003 nr 117
RTL 2003, 117, 1875
Määrus kehtestatakse « Nakkushaiguste ennetamise ja tõrje seaduse » (RT I 2003, 26, 160) § 23 lõigete 2 ja 3 alusel.
(1) Määrus reguleerib tervishoiuteenuse osutajate haiglanakkuste kontrolli alast tegevust ning mikrobioloogia- ja viroloogialaborist haiglanakkuse laboratoorse seire ja ravimresistentsuse uurimise tulemuste Terviseametile edastamise korda.
(2) Käesolevas määruses ettenähtud haldusmenetlusele kohaldatakse «Haldusmenetluse seaduse» sätteid, arvestades käesoleva määruse erisusi.
§ 2. Tervishoiuteenuse osutaja kohustused
(1) Vältimaks haiglanakkuste teket ja levikut on tervishoiuteenuse osutaja kohustatud:
1) looma haiglanakkuste kontrolli teenistuse. Nõue ei kehti ambulatoorse tervishoiuteenuse osutaja kohta;
2) kehtestama haiglanakkustõrje ja antibakteriaalse ravi juhendi vastavalt sotsiaalministri 20. detsembri 2001. a määruse nr 144 «Tervishoiuteenuste kvaliteedi tagamise nõuded» § 7 lõike 1 punktidele 1 ja 2;
3) teavitama kohe elektrooniliselt Terviseameti haiglanakkuste kontrolli teenistuse poolt diagnoositud haiglanakkuse puhangust;
4) edastama Terviseametile hiljemalt 15. jaanuariks koondandmed eelmise kalendriaasta haiglanakkuste kohta vastavalt määruse lisas toodud vormile;
5) looma nakkusohtlike patsientide isolatsiooni võimalused ja tegevusjuhised selliste patsientide isoleerimiseks;
6) läbi viima oma töötajate haiglanakkuste tõrje alase koolituse, mis hõlmab kogu haiglanakkuste tõrjet vastavalt tervishoiuasutuse spetsiifikale.
(2) Statsionaarse tervishoiuteenuse osutaja (edaspidi haigla) on kohustatud iga 250 voodikoha kohta ette nägema vähemalt ühe infektsioonhaiguste kvalifikatsiooniga haiglanakkustõrje arsti ja haiglanakkustõrje õe töökoha. Haigla, kus on vähem kui 250 voodikohta, võib tellida haiglanakkustõrje alast teenust ka teistelt haiglatelt. Haigla planeerib ja viib läbi haiglanakkuste tõrje alase tegevuse vastavalt haiglanakkustõrje standarditele*.
(3) Ambulatoorse tervishoiuteenuse osutaja koostab oma töö spetsiifikale vastavad juhendid lähtudes haiglanakkustõrje standarditest ja viib läbi nende alusel haiglanakkustõrje alast tegevust.
(4) Haigla koostab haiglanakkustõrje juhendid haiglanakkustõrje standardite alusel ja need peavad hõlmama järgmisi teemasid:
1) käte pesemine ja desinfitseerimine;
2) seadmete ja keskkonna dekontaminatsioon;
3) jäätmete kahjutustamine;
4) haiglanakkuste definitsioonid, liigitus, registreerimise kord ja järelevalve ning puhangute avastamine ja kontroll;
5) isolatsiooniabinõud;
6) antimikroobse ravi juhend;
7) ravi ja diagnostiliste protseduuride läbiviimise juhend;
8) personali haiglanakkuste tõrje alane koolitusprogramm.
(5) Haigla kooskõlastab haiglanakkustõrje juhendid Terviseametiga, v.a lõike 4 punktide 6 ja 7 osas.
§ 3. Mikrobioloogia- ja viroloogialaborist eraldatud haiglanakkuse tekitajast ja selle ravimresistentsuse määramise tulemustest Terviseameti teavitamine
Mikrobioloogia- ja viroloogialaborid teavitavad Terviseameti haiglanakkuse tekitajate ravimresistentsuse määramise tulemustest üks kord kuus vastavalt «Nakkushaiguste ennetamise ja tõrje seaduse» § 21 lõike 7 alusel kehtestatud laborist teavitamisele kuuluvate ravimresistentsuse uurimistulemuste loetelule.
(1) Määruse § 3 jõustub 31. detsembril 2003. a.
(2) Määruse § 2 lõike 1 punktid 1–3 ning lõiked 2–4 jõustuvad 31. detsembril 2004. a.
(3) Määruse § 2 lõike 1 punkt 4 jõustub 31. detsembril 2005. a.
* Haiglanakkustõrje standardid on avaldatud Sotsiaalministeeriumi koduleheküljel.
Sotsiaalministri 31. oktoobri 2003. a määruse nr 117 «Haiglanakkuste seire, ennetamise ja tõrje abinõude ning sellekohase teabe edastamise kord ning mikrobioloogia- ja viroloogialaborist haiglanakkuse laboratoorse seire ning mikroobide ravimresistentsuse uurimise tulemuste Terviseametile edastamise kord»


RT IV, 03.01.2017, 46
Vastu võetud 21.12.2016 nr 40
Eesti territooriumi haldusjaotuse seaduse § 91 lõike 6 alusel kinnitatakse ühinemisleping ja selle lisad asjaomase volikogu otsusega. Sama seaduse § 9 lõike 7 kohaselt teeb volikogu otsuse haldusterritoriaalse korralduse muutmise taotlemise kohta pärast läbirääkimiste protsessi läbipaistvuse ja avalikustamise tagamist ning elanike arvamuse väljaselgitamist. Ühinemisläbirääkimiste protsess ja selle avalikustamine ning elanike arvamuse väljaselgitamise tulemused on esitatud otsuse eelnõu lisaks olevas ühinemislepingu seletuskirjas.
Lähtudes eeltoodust, kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lõike 1 punkti 10, haldusreformi seaduse § 7 lõike 1, Eesti territooriumi haldusjaotuse seaduse § 9 lõike 7 ja § 91 lõigete 5 ja 6 alusel ning arvestades Vastse-Kuuste Vallavolikogu 14. detsembri 2016. a otsusega nr 37 "Rahvaküsitluse tulemuste kinnitamine" kinnitatud rahvaküsitluse tulemusi, Vastse-Kuuste Vallavolikogu o t s u s t a b:
2. Taotleda Vabariigi Valitsuselt Ahja valla, Laheda valla, Mooste valla, Põlva valla ja Vastse-Kuuste valla haldusterritoriaalse korralduse muutmist, eesmärgiga moodustada ühinemise teel uus kohaliku omavalitsuse üksus - Põlva vald.
3. Vastse-Kuuste Vallavalitsusel:
3) avalikustada ühinemisleping ja selle lisad Vastse-Kuuste valla kodulehel;
5. Otsuse peale võib esitada Vastse-Kuuste Vallavolikogule vaide haldusmenetluse seaduses sätestatud korras 30 päeva jooksul arvates otsusest teadasaamise päevast või päevast, millal oleks pidanud otsusest teada saama, või esitama kaebuse Tartu Halduskohtule halduskohtumenetluse seadustikus sätestatud tingimustel ja korras.
Lisa 2 Valla kaart mõõtkavas 1:50 000
Lisa 3 Prioriteetsete investeeringute loetelu
Lisa 4 Põlva valla 2015. aasta auditeeritud majandusaasta aruanne
Lisa 5 Ahja valla 2015. aasta auditeeritud majandusaasta aruanne
Lisa 6 Laheda valla 2015. aasta auditeeritud majandusaasta aruanne
Lisa 7 Mooste valla 2015. aasta auditeeritud majandusaasta aruanne
Lisa 8 Vastse-Kuuste valla 2015. aasta auditeeritud majandusaasta aruanne
Lisa 9 Ahja valla, Laheda valla, Mooste valla, Põlva valla ja Vastse-Kuuste valla ühinemislepingu avaliku väljapaneku käigus laekunud ettepanekute ja vastuväidete läbivaatamise tulemuse õiend


text:
Kohtuasi C‑188/07
Total France SA ja Total International Ltd
Direktiiv 75/442/EMÜ – Jäätmehooldus – Mõiste „jäätmed” – „Saastaja maksab” põhimõte – Valdaja – Eelmised valdajad – Tootja, kelle tootest jäätmed on tekkinud – Süsivesinikud ja raske kütteõli – Laevahukk – Naftareostusest põhjustatud kahju korral kehtiv tsiviilvastutuse konventsioon – Naftareostusest põhjustatud kahju kompenseerimise rahvusvaheline fond
1. Keskkond – Jäätmed – Direktiiv 75/442 – Mõiste „jäätmed”
(Nõukogu direktiiv 75/442, muudetud otsusega 96/350)
2. Keskkond – Jäätmed – Direktiiv 75/442 – Õnnetusjuhtumi tagajärjel süsivesinike merre voolamine, mille tulemusel reostatakse liikmesriigi rannikut
(EÜ artikli 174 lõige 2; nõukogu direktiiv 75/442, muudetud otsusega 96/350, artikkel 15)
3. Rahvusvahelised lepingud – Naftareostusest põhjustatud kahju korral kehtiv tsiviilvastutuse rahvusvaheline konventsioon – Naftareostusest põhjustatud kahju kompenseerimise rahvusvahelise fondi asutamise rahvusvaheline konventsioon
(Nõukogu direktiiv 98/392)
4. Keskkond – Jäätmed – Direktiiv 75/442 – Õnnetusjuhtumi tagajärjel süsivesinike merre voolamine, mille tulemusel reostatakse liikmesriigi rannikut
(Nõukogu direktiiv 75/442, muudetud otsusega 96/350, artikli 1 punktid b ja c ning artikkel 15)
1. Selline aine nagu raske kütteõli, mida müüakse kütusena, ei kujuta endast jäätmeid direktiivi 75/442 jäätmete kohta (muudetud otsusega 96/350) tähenduses, kui seda kasutatakse või turustatakse majanduslikult soodsatel tingimustel ja kui seda saab tegelikult kütusena kasutada, ilma et seda oleks vaja eelnevalt ümber töödelda.
Laevahuku tagajärjel merre voolanud süsivesinikud, mis on segunenud vee ja setetega ja mis hulbivad piki liikmesriigi rannikut ning kanduvad lõpuks randa, kujutavad endast jäätmeid kõnealuse direktiivi artikli 1 punkti a tähenduses, kui neid ei saa enam eelneva ümbertöötlemiseta kasutada ega turustada.
(vt punktid 48, 63, resolutiivosa punktid 1 ja 2)
2. EÜ artikli 174 lõike 2 esimese lõigu teise lause ja direktiivi 75/442 jäätmete kohta (muudetud otsusega 96/350) artikli 15 tähenduses „saastaja maksab” põhimõtte kohaldamine ebaõnnestuks, kui jäätmete tekkimisega seotud isikud – olenemata sellest, kas need isikud on jäätmete valdajad või endised valdajad või tootjad, kelle tootest jäätmed on tekkinud – vabaneksid direktiivis ette nähtud rahalistest kohustustest, isegi kui on selgelt tuvastatud nende süsivesinike päritolu, millel lasti – kuigi tahtmatult – merre voolata ja mis tekitasid ühe liikmesriigi rannikuala reostuse.
(vt punktid 71 ja 72)
3. Ühendus ei ole seotud naftareostusest põhjustatud kahju korral kehtiva tsiviilvastutuse rahvusvahelise konventsiooni ja naftareostusest põhjustatud kahju kompenseerimise rahvusvahelise fondi asutamise rahvusvahelise konventsiooniga. Esiteks ei ole ühendus nende rahvusvaheliste instrumentidega ühinenud ja teiseks ei saa ühendust pidada oma liikmesriikide asemele astunuks, kas või juba seepärast, et kõik liikmesriigid ei ole kõnealuste konventsioonidega ühinenud, ega ka nende konventsioonidega kaudselt seotuks 10. detsembril 1982 Montego Bays allkirjastatud ÜRO mereõiguse konventsiooni (jõustunud 16. novembril 1994 ja heaks kiidetud otsusega 98/392) artikli 235 alusel, mille lõige 3 piirdub konventsiooni osalisriikidele üldise koostöökohustuse kehtestamisega.
4. Direktiivi 75/442 jäätmete kohta (muudetud otsusega 96/350) artikli 15 kohaldamisel õnnetusjuhtumi tagajärjel süsivesinike merre voolamise suhtes, mille tulemusel reostati liikmesriigi rannikut:
– võib siseriiklik kohus süsivesinike müüjat ja neid vedava laeva prahtijat käsitada jäätmete tekitajana direktiivi 75/442 artikli 1 punkti b tähenduses ja seega „eelmise valdajana” direktiivi artikli 15 teise taande esimese osa kohaldamise seisukohast, kui kohus nende asjaolude alusel, mida ainult tema on pädev hindama, jõuab järeldusele, et müüja/prahtija on kaasa aidanud laevahuku põhjustatud reostuse tekkimise ohule, eriti kui ta on jätnud võtmata sellise juhtumi ärahoidmiseks vajalikud meetmed, näiteks laeva valikut puudutavad meetmed;
– kui ilmneb, et õnnetusjuhtumi tagajärjel süsivesinike merre voolamise tõttu tekkinud jäätmete kõrvaldamise kulusid naftareostusest põhjustatud kahju kompenseerimise rahvusvaheline fond ei kanna või ei saa kanda, kuna selle juhtumi puhul on juba makstud hüvitise ülemmäär, ning et ette nähtud vastutuse piirangute ja/või vastutusest vabastamise kohaldamise tõttu välistavad liikmesriigi õigusnormid, sh rahvusvahelistest konventsioonidest tulenevad õigusnormid, nende kulude kandmise laevaomaniku ja/või prahtija poolt, isegi kui nad on käsitatavad „valdajatena” direktiivi 75/442 artikli 1 punkti c tähenduses, peavad sellised siseriiklikud õigusnormid direktiivi artikli 15 korrektse ülevõtmise huvides võimaldama nende kulude kandmist tootja poolt, kelle tootest sel viisil levinud jäätmed on tekkinud. Vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele saab sellist tootjat kohustada kulusid kandma siiski üksnes juhul, kui ta on oma tegevusega kaasa aidanud laevahuku põhjustatud reostuse tekkimise ohule.
(vt punktid 78, 82, 89 ja resolutiivosa punkt 3)
24. juuni 2008(*)
Direktiiv 75/442/EMÜ – Jäätmehooldus – Jäätmete mõiste – „Saastaja maksab” põhimõte – Valdaja – Eelmised valdajad – Tootja, kelle tootest jäätmed on tekkinud – Süsivesinikud ja raske kütteõli – Laevahukk – Naftareostusest põhjustatud kahju korral kehtiv tsiviilvastutuse konventsioon – Naftareostusest põhjustatud kahju kompenseerimise rahvusvaheline fond
Kohtuasjas C‑188/07,
mille ese on EÜ artikli 234 alusel Cour de cassationi (Prantsusmaa) 28. märtsi 2007. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 3. aprillil 2007, menetluses
koosseisus: teise koja esimees C. W. A. Timmermans presidendi ülesannetes, kodade esimehed A. Rosas, K. Lenaerts ja L. Bay Larsen ning kohtunikud R. Silva de Lapuerta, K. Schiemann, P. Kūris, E. Levits, A. Ó Caoimh, P. Lindh, J.‑C. Bonichot, T. von Danwitz ja C. Toader (ettekandja),
arvestades kirjalikus menetluses ja 22. jaanuari 2008. aasta kohtuistungil esitatut,
– commune de Mesquer, esindajad: advokaadid C. Lepage ja A. Moustardier,
– Total France SA ja Total International Ltd, esindajad: advokaadid J.‑P. Hordies, C. Smits, M. Memlouk, J. Boivin, E. Fontaine ja F.‑H. Briard,
– Prantsuse valitsus, esindajad: G. de Bergues ja A.‑L. During,
– Ühendkuningriigi valitsus, esindajad: C. Gibbs ja I. Rao, keda abistas barrister J. Maurici,
– Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: M. Konstantinidis, J.‑B. Laignelot ja G. Valero Jordana,
olles 13. märtsi 2008. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1 Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 15. juuli 1975. aasta direktiivi 75/442/EMÜ jäätmete kohta (EÜT L 194, lk 39; ELT eriväljaanne 15/01, lk 23), muudetud komisjoni 24. mai 1996. aasta otsusega 96/350/EÜ (EÜT L 135, lk 32; ELT eriväljaanne 15/03, lk 59) (edaspidi „direktiiv 75/442”), artiklite 1 ja 15 tõlgendamist ning direktiivi I lisa.
2 Taotlus esitati ühelt poolt commune de Mesquer’ (edaspidi „Mesquer’ vald”) ja teiselt poolt Total France SA ja Total International Ltd (edaspidi koos „äriühingud Total”) vahelises kohtumenetluses, mille ese on naftatankeri Erika hukkumise tagajärjel kõnealuse valla territooriumile levinud jäätmete tõttu tekkinud kahju hüvitamine.
3 Naftareostusest põhjustatud kahju korral kehtiv tsiviilvastutuse rahvusvaheline konventsioon, mis võeti vastu 29. novembril 1969 Brüsselis ja mida on muudetud 27. novembril 1992 Londonis allkirjastatud protokolliga (ELT 2004, L 78, lk 32; ELT eriväljaanne 11/50, lk 109; edaspidi „tsiviilvastutuse konventsioon”), reguleerib laevaomanike vastutust tankeritest välja voolanud püsivate süsivesinike tõttu tekkinud kahju eest. Konventsiooniga kehtestatakse laevaomanike objektiivse vastutuse põhimõte, mille kohaselt on vastutus piiratud laeva kogumahutavuse alusel arvutatud summaga, ning luuakse kohustusliku vastutuskindlustuse süsteem.
4 Vastavalt tsiviilvastutuse konventsiooni II artikli punktile a kohaldatakse konventsiooni reostuskahjude puhul, mis põhjustati osalisriigi territooriumil, kaasa arvatud territoriaalmeres, ja osalisriigi rahvusvahelise õiguse alusel kindlaksmääratud majandusvööndis või vajadusel kõnealuse riigi territoriaalmerest väljaspool asuval ja sellega piirneval alal, mis on määratletud selle riigi poolt rahvusvahelise õiguse alusel ning mis ei ulatu enam kui 200 meremiili kaugusele lähtejoonest, millest mõõdetakse tema territoriaalmere laiust.
5 Tsiviilvastutuse konventsiooni III artikli lõige 4 sätestab, et „käesoleva konventsiooni alusel ega muul viisil [ei või] esitada reostuskahju hüvitamise nõuet […] laeva prahtija (mis tahes kujul, sealhulgas laevapereta prahtija), haldaja või kasutaja vastu […], välja arvatud juhul, kui kahju põhjuseks oli nende endi kahju tekitamisele suunatud tegu või tegevusetus või hooletus, mille puhul oli teada, et kõnealune kahju tõenäoliselt tekib”.
6 Naftareostusest põhjustatud kahju kompenseerimise rahvusvahelise fondi asutamise rahvusvaheline konventsioon, mis võeti vastu 18. detsembril 1971 Brüsselis ja mida on muudetud 27. novembril 1992 Londonis allkirjastatud protokolliga (ELT 2004, L 78, lk 40; ELT eriväljaanne 11/50, lk 117) (edaspidi „fondi asutamise konventsioon”), täiendab tsiviilvastutuse konventsiooni, kehtestades kannatanutele hüvitise maksmise korra.
7 Naftareostusest põhjustatud kahju kompenseerimise rahvusvaheline fond (edaspidi „fond”), mida rahastab naftatööstus, võib katta kuni 135 miljonit arvestusühikut enne 2003. aastat aset leidnud juhtumi puhul. Vastavalt fondi asutamise konventsiooni artiklile 4 võivad kannatanud esitada kahju hüvitamise nõudeid konventsiooni selle osalisriigi kohtutele, kus kahju tekitati, eelkõige juhul, kui tsiviilvastutuse konventsioon ei näe kõnealuse kahju puhul ette mingit vastutust või kui laevaomanik on maksejõuetu või kõnealuse konventsiooni alusel vastutusest vabastatud.
8 Naftareostusest põhjustatud kahju kompenseerimise rahvusvahelise fondi asutamise 1992. aasta rahvusvahelise konventsiooni 2003. aasta protokoll (ELT 2004, L 78, lk 24; ELT eriväljaanne 11/50, lk 101) asutab rahvusvahelise naftareostuse hüvitamise lisafondi, mida nimetatakse „2003. aasta rahvusvahelise naftareostuse hüvitamise lisafondiks” ja mis võimaldab koos fondiga katta kuni 750 miljonit arvestusühikut pärast 2003. aastat aset leidnud juhtumi puhul.
Direktiiv 75/442
9 Direktiivi 75/442 põhjenduse 3 kohaselt peab jäätmete kõrvaldamist käsitlevate sätete põhieesmärk olema inimeste tervise ja keskkonna kaitse jäätmete kogumise, vedamise, töötlemise, hoidmise ja ladestamisega seotud kahjulike mõjude eest.
10 Direktiivi 75/442 artiklis 1 on sätestatud:
a) jäätmed – I lisas loetletud kategooriatesse kuuluvad mis tahes ained või esemed, mille valdaja kasutuselt kõrvaldab, kavatseb kasutuselt kõrvaldada või on kohustatud kasutuselt kõrvaldama.
Komisjon koostab […] nimekirja jäätmetest, mis kuuluvad I lisas loetletud kategooriatesse. […];
b) tekitaja – igaüks, kelle tegevuse käigus tekivad jäätmed (esmane tekitaja), ja/või igaüks, kes teeb jäätmete eeltöötlust, segab jäätmeid või sooritab muid toiminguid, mille tulemusena jäätmete olemus või koostis muutub;
c) valdaja – jäätmetekitaja või füüsiline või juriidiline isik, kelle valduses on jäätmed;
e) kõrvaldamine – kõik toimingud, mis on ette nähtud direktiivi IIA lisas;
f) taaskasutamine – kõik toimingud, mis on ette nähtud direktiivi IIB lisas;
g) kogumine – jäätmete kokkukorjamine, sortimine ja/või segamine veo eesmärgil.”
11 Direktiivi 75/442 artiklis 8 on sätestatud:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada, et iga jäätmevaldaja:
– annab jäätmed käitlemiseks era- või avalikule jäätmekogumisettevõttele või ettevõttele, kes teeb IIA või IIB lisas nimetatud toiminguid
– taaskasutab või kõrvaldab jäätmed ise kooskõlas käesoleva direktiivi sätetega.”
12 Direktiivi 75/442 artikkel 15 näeb ette:
„Vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele tuleb jäätmete kõrvaldamise kulud kanda:
– jäätmevaldajal, kes on andnud jäätmed jäätmekogumisettevõttele või artiklis 9 osutatud ettevõttele,
– eelmisel valdajal või tootjal, kelle tootest jäätmed on tekkinud.”
13 Direktiivi 75/442 I lisas „Jäätmekategooriad” sisalduvad kategooriad Q4, Q11, Q13 ja Q16 on sõnastatud järgmiselt:
„Q4 Materjalid, mis on maha voolanud, riknenud või mõne õnnetusjuhtumi tõttu kahjustunud, kaasa arvatud materjalid, seadmed või muud esemed, mis on õnnetusjuhtumi tagajärjel saastunud
Q11 Tooraine kaevandamise ja töötlemise jäägid (nt kaevandamisjäägid, naftatootmisel tekkinud muda jne)
Q13 Kõik materjalid, ained või tooted, mille kasutamine on seadusega keelatud
Q16 Kõik materjalid, ained või tooted, mida ei hõlma ülalloetletud kategooriad.”
14 Direktiivi IIA lisa „Kõrvaldamistoimingud” eesmärk on loetleda kõrvaldamistoimingud nii, nagu neid praktikas kasutatakse, samal ajal kui direktiivi IIB lisa „Taaskasutamisele suunatud toimingud” eesmärk on loetleda samal viisil taaskasutamistoimingud.
15 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2006. aasta direktiiv 2006/12/EÜ, millega muudetakse direktiivi 75/442 jäätmete kohta (ELT L 114, lk 9), mis selguse ja otstarbekuse huvides kodifitseerib kõnealuse direktiivi 75/442, kordab artiklites 1 ja 5 ning I, IIA ja IIB lisas eespool nimetatud sätteid. Direktiiv 2006/12 võeti aga vastu alles pärast põhikohtuasja asjaolude asetleidmist, mistõttu seda ei saa põhikohtuasjas kohaldada.
Direktiiv 68/414/EMÜ
16 Nõukogu 20. detsembri 1968. aasta direktiivi 68/414/EMÜ, millega EMÜ liikmesriike kohustatakse säilitama toornafta ja/või naftatoodete miinimumvarusid (EÜT L 308, lk 14; ELT eriväljaanne 12/01, lk 29), muudetud nõukogu 14. detsembri 1998. aasta direktiiviga 98/93/EÜ (EÜT L 358, lk 100; ELT eriväljaanne 12/02, lk 68), artikkel 2, mis näeb sellise kohustuse ette võimaliku puudujäägi või tarneraskuste puhuks, samastab kütteõlid naftatoodete kategooriaga.
Direktiiv 2004/35/EÜ
17 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/35/EÜ keskkonnavastutusest keskkonnakahjustuste ärahoidmise ja parandamise kohta (ELT L 143, lk 56; ELT eriväljaanne 15/08, lk 357) põhjendus 10 on sõnastatud järgmiselt:
„Tuleks spetsiaalselt arvesse võtta Euratomi asutamislepingut, asjakohaseid rahvusvahelisi konventsioone ning ühenduse õigusnorme, milles reguleeritakse ulatuslikumalt ja rangemalt käesoleva direktiivi kohaldamisalasse kuuluvaid toiminguid. […]”
18 Direktiivi 2004/35 artikli 4 lõikes 2 on sätestatud:
„Käesolevat direktiivi ei kohaldata keskkonnakahjustuse või selle otsese ohu suhtes, kui see on põhjustatud sündmusest, millega seotud vastutus või parandamine kuulub mõne IV lisas loetletud rahvusvahelise konventsiooni kohaldamisalasse, mis kehtib asjakohases liikmesriigis, arvestades konventsiooni võimalikke hilisemaid muudatusi.”
19 Direktiivi 2004/35 IV lisa on sõnastatud järgmiselt:
„Artikli 4 lõikes 2 nimetatud rahvusvahelised konventsioonid
Otsus 2004/246/EÜ
20 Nõukogu võttis 2. märtsil 2004 vastu otsuse 2004/246/EÜ, millega volitatakse liikmesriike naftareostusest põhjustatud kahju kompenseerimise rahvusvahelise fondi asutamise 1992. aasta rahvusvahelise konventsiooni 2003. aasta protokollile Euroopa Ühenduse huvides alla kirjutama, seda ratifitseerima või sellega ühinema ning volitatakse Austriat ja Luksemburgi Euroopa Ühenduse huvides alusdokumentidega ühinema (ELT L 78, lk 22; ELT eriväljaanne 11/50, lk 99).
21 Otsuse 2004/246 põhjendus 4 on sõnastatud järgmiselt:
„Vastavalt lisafondi protokollile võivad selle osalised olla ainult suveräänsed riigid; seetõttu ei ole ühendusel võimalik protokolli ratifitseerida ega sellega ühineda, samuti ei ole ette näha, et ta saaks seda teha lähemas tulevikus.”
22 Otsuse 2004/246 artikli 1 lõige 1 ja artikkel 4 on sõnastatud järgmiselt:
1. Käesolevaga volitatakse liikmesriike naftareostusest põhjustatud kahju kompenseerimise rahvusvahelise fondi asutamise 1992. aasta rahvusvahelise konventsiooni 2003. aasta protokollile (lisafondi protokollile) Euroopa Ühenduse huvides alla kirjutama, seda ratifitseerima või sellega ühinema alljärgnevates artiklites sätestatud tingimustel.
Liikmesriigid püüavad esimesel võimalusel tagada, et lisafondi protokolli ning alusdokumente muudetaks nii, et ühendusel oleks võimalik saada nende osaliseks.”
23 15. juuli 1975. aasta seaduse nr 75-633 jäätmete kõrvaldamise ja materjalide taasväärtustamise kohta (JORF 16.7.1975, lk 7279) artikkel 2, nüüd keskkonnaseadustiku artikkel L. 541‑2, sätestab:
„Iga isik, kes tekitab või valdab jäätmeid tingimustes, mis võivad tekitada kahjulikke tagajärgi pinnasele, taimestikule või loomastikule, kahjustada kohti või maastikku, saastata õhku või vett, tekitada müra või lõhna ja üldiselt kahjustada inimeste tervist ja keskkonda, on kohustatud tagama jäätmete kõrvaldamise või korraldama nende kõrvaldamise tagamise vastavalt käesoleva peatüki sätetele tingimustes, milles kõnealuseid tagajärgi on võimalik vältida.
Jäätmete kõrvaldamise hulka kuuluvad kogumine, vedu, ladustamine, sortimine ja töötlemine, mis on vajalikud korduskasutatavate osade ja materjalide või energia taasväärtustamiseks ning mis tahes muude toodete looduskeskkonda ladestamiseks või heitmiseks tingimustes, milles eelmises lõigus nimetatud kahjustusi on võimalik vältida.”
24 Malta lipu all sõitev naftatanker Erika, mille prahtija oli Total International Ltd, uppus 12. detsembril 1999 kohas, mis asub ligikaudu 35 meremiili Penmarc’hi neemetipust (Finistère, Prantsusmaa) edelas, mistõttu osa tema lastist ja kütusest voolas merre ja reostas Prantsusmaa Atlandi ookeani rannikut.
25 Eelotsusetaotlusest ja Euroopa Kohtule esitatud märkustest nähtub, et Itaalia äriühing ENEL sõlmis Total International Ltd‑ga lepingu sellise raske kütteõli veoks, mis oli mõeldud kütuseks elektri tootmisel. Lepingu täitmiseks müüs Total raffinage distribution, nüüd Total France SA rasket kütteõli Total International Ltd‑le, kes prahtis laeva Erika, selleks et vedada kütteõli Dunkerque’i sadamast (Prantsusmaa) Milazzo sadamasse (Itaalia).
26 Mesquer’ vald esitas äriühingute Total vastu 9. juunil 2000 tribunal de commerce de Saint‑Nazaire’ile (Saint‑Nazaire’i kaubanduskohus) hagi, milles palus tuvastada, et kõnealused äriühingud peavad vastavalt seadusele nr 75-633 vastutama tema territooriumile levinud jäätmete tõttu tekkinud kahju eest ning et neilt tuleb solidaarselt välja mõista summa, mille vald kulutas puhastustöödele ja reostuse kõrvaldamisele, s.o 69 232,42 eurot.
27 Mesquer’ valla hagi jäeti rahuldamata ning ta esitas apellatsioonkaebuse cour d’appel de Rennes’ile (Rennes’i apellatsioonikohus), kes 13. veebruari 2002. aasta otsusega jättis esimese astme otsuse muutmata, leides, et raske kütteõli ei kujutanud käesoleval juhul endast mitte jäätmeid, vaid kütust, mis on kõrge siseenergiaga materjal, mis on toodetud teatavaks otstarbeks. Cour d’appel de Rennes küll tunnistas, et välja voolanud raske kütteõli, mis on vee ja liivaga segunemise tõttu muundunud, tekitas jäätmeid, kuid leidis siiski, et ükski õigusnorm ei võimalda äriühinguid Total vastutusele võtta, kuna neid ei saa pidada kõnealuste jäätmete tekitajateks ega valdajateks. Mesquer’ vald esitas seejärel kassatsioonkaebuse.
28 Leides, et kohtuasjas on tekkinud tõsiseid raskusi direktiivi 75/442 tõlgendamisel, otsustas Cour de cassation (kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. [K]as rafineerimisprotsessi tulemusel saadavat kasutaja spetsifikatsioonidele vastavat rasket kütteõli, mille tootja on ette näinud kütusena müümiseks ja mida on nimetatud […] direktiivis 68/414 […], võib liigitada jäätmeteks […] direktiivi 75/442 […], kodifitseeritud direktiiviga 2006/12 […], artikli 1 tähenduses?
2. [K]as laeva lastina veetav raske kütteõli, mis voolab õnnetusjuhtumi tagajärjel merre, kujutab iseenesest või vee ja setetega segunenuna jäätmeid direktiivi 2006/12 […] I lisa [kategooria] Q4 tähenduses?
3. [K]ui vastus esimesele küsimusele on eitav ja teisele küsimusele jaatav, siis kas raske kütteõli tootjat (Total raffinage [distribution]) ja/või müüjat või prahtijat (Total international Ltd) tuleb pidada direktiivi 2006/12 […] artikli 1 punktide b ja c tähenduses ning sama direktiivi artikli 15 kohaldamise eesmärgil jäätmete tekitajaks ja/või valdajaks, kuigi ajal, mil toimus laevaõnnetus, mille tagajärjel muutus toode jäätmeteks, vedas toodet kolmas isik?”
29 Äriühingud Total väidavad, et käesolev eelotsusetaotlus tuleb tunnistada vastuvõetamatuks, kuna Mesquer’ vald on fondilt hüvitise juba saanud ning seetõttu puudub tal põhjendatud huvi. Neil asjaoludel on eelotsusetaotlus hüpoteetiline.
30 Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldatakse, et ühenduse õiguse tõlgendamist puudutavad küsimused, mis siseriiklik kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille täpsuse kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne, on asjakohased. Siseriikliku kohtu esitatud eelotsusetaotluse saab Euroopa Kohus jätta läbi vaatamata vaid siis, kui on ilmne, et ühenduse õigusnormi tõlgendamine, mida siseriiklik kohus palub, ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (vt selle kohta 7. juuni 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑222/05–C‑225/05: van der Weerd jt, EKL 2007, lk I‑4233, punkt 22 ja viidatud kohtupraktika).
31 Samuti tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on siseriiklikul kohtul, kes asja menetleb, pädevus kohtuasja eripära arvestades hinnata nii eelotsuse vajalikkust oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust (15. juuni 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑393/04 ja C‑41/05: Air Liquide Industries Belgium, EKL 2006, lk I‑5293, punkt 24 ja viidatud kohtupraktika).
32 Toimikust nähtub, et Mesquer’ vallale on tõepoolest tehtud fondist väljamakseid sellise hüvitisnõude tulemusel, mille vald esitas laeva Erika omaniku ja fondi vastu. Maksed tehti kokkuleppe alusel, millega vald sõnaselgelt loobus kõikidest kohtumenetlustest ja nõuetest ning mille kohaselt vastasel juhul peab ta saadud summa tagastama.
33 Ilmneb, et eelotsusetaotluse esitanud kohtule oli see teada, kuid ta ei leidnud siiski, et põhikohtuasja ese on ära langenud või et Mesquer’ vald on kaotanud põhjendatud huvi, ega loobunud ka Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuste esitamisest.
34 Neil asjaoludel tuleb Cour de cassationi küsimustele vastata.
35 Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas raske kütteõli, mida müüakse kütusena, võib kvalifitseerida jäätmeteks direktiivi 75/442 artikli 1 punkti a tähenduses.
36 Äriühingud Total, märkusi esitanud liikmesriigid ja komisjon on seisukohal, et sellele küsimusele tuleb vastata eitavalt. Ainult Mesquer’ vald väidab, et selline raske kütteõli tuleb kvalifitseerida jäätmeteks ning et lisaks kuulub kõnealune aine ohtlike ja ebaseaduslike toodete kategooriasse.
37 Kõigepealt tuleb meenutada, et direktiivi 75/442 artikli 1 punkti a kohaselt tuleb jäätmeteks pidada I lisas loetletud kategooriatesse kuuluvaid mis tahes aineid või esemeid, mille valdaja ära viskab, kavatseb ära visata või on kohustatud ära viskama.
38 Direktiivi kontekstis sõltub jäätmete mõiste kohaldamisala seega sõnade „ära viskama” tähendusest (18. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑129/96: Inter-Environnement Wallonie, EKL 1997, lk I‑7411, punkt 26) ning vastavalt Euroopa Kohtu praktikale tuleb neid sõnu tõlgendada lähtuvalt direktiivi eesmärgist (15. juuni 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑418/97 ja C‑419/97: ARCO Chemie Nederland jt, EKL 2000, lk I‑4475, punkt 37), mis vastavalt direktiivi põhjendusele 3 on inimeste tervise ja keskkonna kaitse jäätmete kogumise, vedamise, töötlemise, hoidmise ja ladestamisega seotud kahjulike mõjude eest, võttes arvesse EÜ artikli 174 lõiget 2, milles on sätestatud, et ühenduse keskkonnapoliitika seab eesmärgiks kaitstuse kõrge taseme ning rajaneb muu hulgas ettevaatusprintsiibil ja põhimõttel, mille kohaselt tuleb võtta ennetusmeetmeid (vt 11 novembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑457/02: Niselli, EKL 2004, lk I‑10853, punkt 33).
39 Euroopa Kohus on samuti leidnud, et pidades silmas direktiiviga 75/442 taotletavat eesmärki, ei tohi jäätmete mõistet tõlgendada kitsendavalt (vt eespool viidatud kohtuotsus ARCO Chemie Nederland jt, punkt 40).
40 See mõiste võib hõlmata kõiki esemeid ja aineid, mille omanik ära viskab, isegi kui neil on kaubanduslik väärtus ning neid kogutakse kaubanduslikul eesmärgil, et neid ringlusse võtta, taasväärtustada või korduskasutada (vt eelkõige 18. aprilli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑9/00: Palin Granit ja Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus, EKL 2002, lk I‑3533, edaspidi „kohtuotsus Palin Granit”, punkt 29 ja viidatud kohtupraktika).
41 Teatavad asjaolud võivad olla märk sellest, et toimub aine või eseme äraviskamine või on olemas kavatsus või kohustus seda teha direktiivi 75/442 artikli 1 punkti a tähenduses. Selline on olukord eelkõige siis, kui kasutatud aine on tootmisjääk, st toode, mida sellisena ei püütud toota (eespool viidatud kohtuotsus ARCO Chemie Nederland jt, punktid 83 ja 84). Euroopa Kohus on näiteks täpsustanud, et graniidikarjääri kaevandusjäägid, mille tootmine ei ole kaevandaja peamine eesmärk, on põhimõtteliselt jäätmed (kohtuotsus Palin Granit, punktid 32 ja 33).
42 Samas võib vara, materjal või tooraine, mis on saadud sellise tootmis- või kaevandamisprotsessi tulemusena, mille eesmärk ei ole otseselt selle valmistamine, käsitleda mitte jäägina, vaid kõrvaltootena, mida ettevõtja ei soovi ära visata, vaid mida ta kavatseb hiljem ilma seda eelnevalt ümber töötlemata majanduslikult soodsatel tingimustel kasutada või turustada (vt kohtuotsus Palin Granit, punkt 34, ja 15. jaanuari 2004. aasta määrus kohtuasjas C‑235/02: Saetti ja Frediani, EKL 2004, lk I‑1005, punkt 35).
43 Direktiivi 75/442 sätete kohaldamist varale, materjalile või toorainele, millel on ka ilma igasuguse ümbertöötlemiseta majanduslik tooteväärtus ning mis sellisena kuuluvad nende toodete suhtes kehtivate õigusnormide kohaldamisalasse, ei õigusta tõepoolest mitte miski (vt kohtuotsus Palin Granit, punkt 35, ja eespool viidatud kohtumäärus Saetti ja Frediani, punkt 35).
44 Võttes arvesse jäätmete mõiste laia tõlgendamise kohustust, selleks et piirata jäätmetega kaasnevat soovimatut või kahjustavat mõju, tuleb kõrvaltooteid puudutavaid argumente piirata üksnes olukordadega, milles vara, materjali või tooraine korduskasutamine ilma eelneva ümbertöötlemiseta ei ole mitte ainult võimalik, vaid kindel ja toimub pideva tootmisprotsessi käigus (kohtuotsus Palin Granit, punkt 36, ja eespool viidatud kohtumäärus Saetti ja Frediani, punkt 36).
45 Lisaks kriteeriumile, mille kohaselt aine kas on või ei ole tootmisjääk, on selle aine eelneva ümbertöötlemiseta korduskasutamise tõenäosus seega teine asjakohane kriteerium, kui hinnatakse, kas aine kujutab endast jäätmeid direktiivi 75/442 tähenduses. Kui peale lihtsa korduskasutamise võimaluse on valdajal ka majanduslikult soodne seda teha, on niisuguse korduskasutamise tõenäosus suur. Sellisel juhul ei saa kõnealust ainet käsitleda mitte ainena, mida valdaja püüab „ära visata”, vaid seda tuleb pidada tegelikuks tooteks (vt kohtuotsus Palin Granit, punkt 37).
46 Põhikohtuasjas ilmneb, et kõnealust ainet saadakse naftatoodete puhastamise protsessi teel.
47 Seda jääkainet võib siiski kaubanduses kasutada majanduslikult soodsatel tingimustel, mida kinnitab ka asjaolu, et see oli kaubandustehingu ese ning vastas ostja spetsifikatsioonidele, nagu rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus.
48 Seega tuleb esimesele küsimusele vastata, et selline aine, nagu on põhikohtuasjas kõne all, st raske kütteõli, mida müüakse kütusena, ei kujuta endast jäätmeid direktiivi 75/442 tähenduses, kui seda kasutatakse või turustatakse majanduslikult soodsatel tingimustel ja kui seda saab tegelikult kütusena kasutada, ilma et seda oleks vaja eelnevalt ümber töödelda.
49 Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas raske kütteõli, mis voolab laevahuku tagajärjel merre, tuleb sellistel asjaoludel kvalifitseerida jäätmeteks direktiivi 75/442 I lisa kategooria Q4 tähenduses.
50 Mesquer’ vald, kelle seisukohaga sisuliselt ühinevad Prantsuse ja Itaalia valitsus ning komisjon, leiab, et kui sellised süsivesinikud voolavad merre ja segunevad vee ja setetega, tuleb need kvalifitseerida jäätmeteks direktiivi 75/442 tähenduses.
51 Äriühingud Total leiavad, et süsivesinikest, veest ja ranniku setetest tekkiv segu kujutab endast jäätmeid üksnes juhul, kui on olemas õnnetusjuhtumi tagajärjel merre voolanud süsivesinike kui selliste kõrvaldamise ja taaskasutamise kohustus ja kui need on vee ja setetega lahutamatult seotud.
52 Belgia valitsus väidab, et niimoodi merre voolanud tooted tuleb kvalifitseerida mitte jäätmeteks direktiivi 75/442 tähenduses, vaid rasketeks süsivesinikeks tsiviilvastutuse konventsiooni ja fondi asutamise konventsiooni tähenduses. Mööndes, et sellised süsivesinikud võib kvalifitseerida jäätmeteks direktiivi tähenduses, peab Ühendkuningriigi valitsus siiski soovitavaks, et õnnetusjuhtumi tagajärjel süsivesinike merre voolamine kuuluks üksnes tsiviilvastutuse konventsiooni ja fondi asutamise konventsiooni kohaldamisalasse ning et seega direktiivi 75/442 sellistes olukordades ei kohaldataks.
53 Kõigepealt tuleb meenutada, et direktiivi 75/442 I lisas on loetletud ained ja esemed, mida võib jäätmeteks kvalifitseerida. Loetelu on aga üksnes näitlik, kuna jäätmete määratlus lähtub eelkõige valdaja tegevusest ja sõnade „ära viskama” tähendusest (vt 7. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑1/03: Van de Walle jt, EKL 2004, lk I‑7613, punkt 42).
54 Asjaolu, et direktiivi 75/442 I lisa „Jäätmekategooriad” punktis Q4 on nimetatud „[m]aterjal[e], mis on maha voolanud, riknenud või mõne õnnetusjuhtumi tõttu kahjustunud, kaasa arvatud materjal[e], seadme[i]d või mu[i]d eseme[i]d, mis on õnnetusjuhtumi tagajärjel saastunud”, kujutab endast üksnes märki selle kohta, et sellised materjalid on hõlmatud jäätmete mõiste kohaldamisalasse. See ei võimalda iseenesest kvalifitseerida jäätmeteks õnnetusjuhtumi tagajärjel merre voolanud süsivesinikke, mis tekitasid ühe liikmesriigi territoriaalvete ning sellest tulenevalt ka ranniku reostuse (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Van de Walle jt, punkt 43).
55 Neil asjaoludel tuleb hinnata, kas süsivesinike väljavoolamine õnnetusjuhtumi tagajärjel on vaadeldav süsivesinike valdaja poolt nende äraviskamisena direktiivi 75/442 artikli 1 punkti a tähenduses (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Van de Walle jt, punkt 44).
56 Kui aine või ese on tootmisjääk, st toode, mida iseenesest ei soovita hiljem kasutusele võtta ja mida selle valdaja ei saa ilma eelneva töötluseta majanduslikult tasuvalt korduskasutada, tuleb seda vaadelda üleliigse aine või esemena, mille valdaja viskab ära (vt kohtuotsus Palin Granit, punktid 32–37, ja eespool viidatud kohtuotsus Van de Walle jt, punkt 46).
57 Õnnetusjuhtumi tagajärjel maha voolanud ning maapinna ja põhjavee reostuse tekitanud süsivesinike osas on Euroopa Kohus tõdenud, et need ei ole ilma eelneva töötluseta korduskasutatavad (vt eespool viidatud kohtuotsus Van de Walle jt, punkt 47).
58 Selline järeldus kehtib ka õnnetusjuhtumi tagajärjel merre voolanud ja ühe liikmesriigi territoriaalvete ning sellest tulenevalt ka ranniku reostuse tekitanud süsivesinike puhul.
59 On selge, et vette levinud või lahustunud või setetesse imbunud süsivesinike kasutamine või turustamine on problemaatiline või isegi hüpoteetiline. Samuti on selge, et isegi kui tunnistada, et see on tehniliselt võimalik, eeldaks selline kasutamine või turustamine igal juhul eelnevat ümbertöötlemist, mis ei oleks aine valdajale kaugeltki majanduslikult soodne, vaid tooks endaga kaasa märkimisväärseid rahalisi kulutusi. Järelikult tuleb õnnetusjuhtumi tagajärjel merre voolanud süsivesinikke pidada aineks, mida selle valdaja ei kavatsenud toota ja mille ta selle veo käigus – küll tahtmatult – „ära viskab”, mistõttu need süsivesinikud tuleb kvalifitseerida jäätmeteks direktiivi 75/442 tähenduses (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Van de Walle jt, punktid 47 ja 50).
60 Direktiivi kohaldatavust ei välista ka asjaolu, et õnnetusjuhtumi tagajärjel süsivesinike väljavoolamine toimus mitte liikmesriigi maismaaterritooriumil, vaid tema majandusvööndis.
61 Ilma et oleks vaja otsustada direktiivi kohaldatavuse üle laevahuku koha suhtes, piisab, kui märkida, et õnnetusjuhtumi tagajärjel välja voolanud süsivesinikud hulpisid piki rannikut ning kandusid lõpuks randa, levides nii liikmesriigi maismaaterritooriumile.
62 Sellest järeldub, et naftatankeri hukkumise selliste asjaolude korral, nagu on põhikohtuasjas kõne all, kuulub direktiiv 75/442 kohaldamisele ratione loci.
63 Järelikult tuleb teisele küsimusele vastata, et laevahuku tagajärjel merre voolanud süsivesinikud, mis on segunenud vee ja setetega ja mis hulbivad piki liikmesriigi rannikut ning kanduvad lõpuks randa, kujutavad endast jäätmeid direktiivi 75/442 artikli 1 punkti a tähenduses, kui neid ei saa enam eelneva ümbertöötlemiseta kasutada ega turustada.
64 Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas naftatankeri huku korral võib merre voolanud raske kütteõli tootjat ja/või müüjat ja seda ainet vedava laeva prahtijat kohustada kandma sel viisil tekkinud jäätmete kõrvaldamise kulusid, kuigi väljavoolanud ainet vedas kolmas isik, käesoleval juhul meretranspordiettevõtja.
65 Mesquer’ vald leiab, et direktiivi 75/442 artikli 15 kohaldamisel tuleb põhikohtuasjas raske kütteõli tootjat ja müüjat ning selle laeva prahtijat, millega ainet veeti, käsitada direktiivi artikli 1 punktide b ja c tähenduses nende jäätmete tekitajate ja valdajatena, mis tulenesid aine merre voolamisest.
66 Äriühingud Total leiavad, et põhikohtuasja asjaoludel ei ole direktiivi 75/442 artikkel 15 kohaldatav raske kütteõli tootja ega müüja ega ka selle laeva prahtija suhtes, millega ainet veeti, kuna selle õnnetusjuhtumi hetkel, mille tõttu aine muutus jäätmeteks, vedas seda kolmas isik. Kõnealune säte ei ole kohaldatav ka raske kütteõli tootja suhtes üksnes seetõttu, et ta on tootja, kelle tootest jäätmed on tekkinud.
67 Prantsuse valitsus, kelle seisukohaga osaliselt ühinevad Itaalia valitsus ja komisjon, leiab, et raske kütteõli tootjat ja/või müüjat ning selle laeva prahtijat, millega ainet veeti, saab käsitada nende jäätmete tekitajate ja/või valdajatena, mis tulenesid aine merre voolamisest, üksnes juhul, kui laevahukk, mille tõttu selle lastiks olnud raske kütteõli muutus jäätmeteks, oleks toimunud tegevuse tõttu, mis võiks kaasa tuua nende vastutuse. Komisjon lisab siiski, et sellise toote nagu raske kütteõli tootjat ei saa üksnes sellise tegevuse tõttu pidada aine vedamisel aset leidnud õnnetusjuhtumi tõttu tekkinud jäätmete „tekitajaks” ja/või „valdajaks” direktiivi 75/442 artikli 1 punktide b ja c tähenduses. Sellegipoolest on ta vastavalt direktiivi artikli 15 teisele taandele kohustatud „tootjana, kelle tootest jäätmed on tekkinud”, kandma jäätmete kõrvaldamise kulud.
68 Belgia valitsuse meelest on direktiivi 75/442 kohaldamine välistatud seetõttu, et tsiviilvastutuse konventsioon on kohaldatav. Samamoodi leiab Ühendkuningriigi valitsus, et Euroopa Kohus ei pea sellele küsimusele vastama, kuna põhikohtuasi puudutab raske kütteõli merre voolamisest tuleneva vastutusega seotud küsimusi.
69 Põhikohtuasja asjaolude osas tuleb märkida, et võttes arvesse direktiivi 75/442 eesmärki, mida on meenutatud selle põhjenduses 3, näeb direktiivi artikli 15 teine taane ette, et vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele tuleb jäätmete kõrvaldamise kulud kanda eelmisel valdajal või tootjal, kelle tootest jäätmed on tekkinud.
70 Vastavalt direktiivi 75/442 artiklile 8 on iga „jäätmevaldaja” kohustatud andma jäätmed käitlemiseks era- või avalikule jäätmekogumisettevõttele või ettevõttele, kes teeb IIA või IIB lisas nimetatud toiminguid, või taaskasutama või kõrvaldama jäätmed ise kooskõlas direktiivi sätetega (26. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑494/01: komisjon vs. Iirimaa, EKL 2005, lk I‑3331, punkt 179).
71 Eespool viidatud sätetest nähtub, et direktiivis 75/442 eristatakse jäätmete taaskasutamise või kõrvaldamise tegelikku elluviimist, milleks on kohustatud iga „jäätmevaldaja”, nii tekitaja kui valdaja, nimetatud toimingute eest tasumise kohustusest, mis lasub vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele isikutel, kes jäätmed tekitavad, olenemata sellest, kas need isikud on jäätmete valdajad või endised valdajad või tootjad, kelle tootest jäätmed on tekkinud (eespool viidatud kohtuotsus Van de Walle jt, punkt 58).
72 EÜ artikli 174 lõike 2 esimese lõigu teise lause ja direktiivi 75/442 artikli 15 tähenduses „saastaja maksab” põhimõtte kohaldamine ebaõnnestuks, kui jäätmete tekkimisega seotud isikud vabaneksid direktiivis 75/442 ette nähtud rahalistest kohustustest, isegi kui on selgelt tuvastatud nende süsivesinike päritolu, millel lasti – kuigi tahtmatult – merre voolata ja mis tekitasid ühe liikmesriigi rannikuala reostuse.
– Mõisted „valdaja” ja „eelmine valdaja”
73 Õnnetusjuhtumi tagajärjel välja voolanud süsivesinike osas, mis pärinesid teenindusjaama lekkivatest mahutitest ja mille teenindusjaam oli ostnud oma äritegevuse raames, on Euroopa Kohus leidnud, et need süsivesinikud olid tegelikult teenindusjaama käitaja valduses. Euroopa Kohus leidis seega, et isik, kes oma äritegevusest tulenevalt säilitas süsivesinikke ajal, mil need muutusid jäätmeteks, on käsitletav jäätmete „tekitajana” direktiivi 75/442 artikli 1 punkti b tähenduses. Kui teenindusjaama käitaja on samal ajal nii jäätmete valdaja kui tekitaja, tuleb teda käsitada jäätmete valdajana direktiivi artikli 1 punkti c tähenduses (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Van de Walle jt, punkt 59).
74 Samamoodi tuleb õnnetusjuhtumi tagajärjel merre voolanud süsivesinike puhul märkida, et süsivesinikke vedava laeva omanik on tegelikult nende valdaja vahetult enne nende muutumist jäätmeteks. Neil asjaoludel võib laevaomanikku käsitada jäätmete tekitajana direktiivi 75/442 artikli 1 punkti b tähenduses ja seega võib ta kvalifitseerida „valdajaks” direktiivi artikli 1 punkti c tähenduses.
75 Nimetatud direktiiv ei välista siiski võimalust, et teatavates olukordades on mitu eelmist valdajat kohustatud kandma jäätmete kõrvaldamise kulud (vt eespool viidatud kohtuotsus Van de Walle jt, punkt 57).
– Nende isikute kindlakstegemine, kes peavad kandma jäätmete kõrvaldamise kulud
76 Põhikohtuasjas tekib küsimus, kas isikut, kes müüs kauba lõplikule vastuvõtjale ja prahtis selleks laeva, mis uppus merel, võib samuti käsitada välja voolanud jäätmete „valdajana”, antud juhul „eelmise” valdajana. Lisaks arutleb eelotsusetaotluse esitanud kohus selle üle, kas tootjat, kelle tootest jäätmed on tekkinud, võib samuti kohustada sel viisil tekkinud jäätmete kõrvaldamise kulusid kandma.
77 Selles suhtes näeb direktiivi 75/442 artikkel 15 ette, et teatavat liiki isikuid, käesoleval juhul „eelmisi valdajaid” või „tootjat, kelle tootest jäätmed on tekkinud”, võib vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele kohustada jäätmete kõrvaldamise kulusid kandma. See rahaline kohustus lasub neil seetõttu, et nad on kaasa aidanud jäätmete tekkimisele ja sellest tulenevale reostusohule.
78 Seetõttu võib siseriiklik kohus naftatankeri hukkumise tagajärjel merre voolanud süsivesinike puhul leida, et süsivesinike müüja ja neid vedava laeva prahtija „tekitas jäätmeid”, kui kohus nende asjaolude alusel, mida ainult tema on pädev hindama, jõuab järeldusele, et müüja/prahtija on kaasa aidanud laevahuku põhjustatud reostuse tekkimise ohule, eriti kui ta on jätnud võtmata sellise juhtumi ärahoidmiseks vajalikud meetmed, näiteks laeva valikut puudutavad meetmed. Neil asjaoludel võib kõnealust müüjat/prahtijat direktiivi 75/442 artikli 15 teise taande esimese osa kohaldamisel käsitada jäätmete eelmise valdajana.
79 Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 69 meenutati, näeb direktiivi artikli 15 teine taane põhikohtuasja asjaoludel ette – kasutades sidesõna „või” –, et jäätmete kõrvaldamise kulud tuleb kanda kas „eelmisel valdajal” või „tootjal, kelle tootest jäätmed on tekkinud”.
80 EÜ artiklist 249 tuleneb, et kuigi direktiivi 75/442 adressaatideks olevatel liikmesriikidel on õigus valida saavutatava tulemuse vorm ja meetodid, on nad siiski seotud saavutatava tulemusega, milleks on jäätmete kõrvaldamise kulude kandmise kohustus. Sellest tulenevalt on liikmesriigid kohustatud tagama, et nende siseriiklik õigus võimaldab kõnealuste kulude jätmist eelmiste valdajate või tootja kanda, kelle tootest jäätmed on tekkinud.
81 Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 135 märkis, ei ole direktiivi 75/442 artikliga 15 vastuolus see, kui liikmesriigid näevad kõnealuses valdkonnas võetud rahvusvaheliste kohustuste – nagu tsiviilvastutuse konventsioon ja fondi asutamise konventsioon – täitmisel ette, et laevaomanik ja prahtija saavad süsivesinike merre voolamisest tuleneva kahju eest vastutada üksnes teatava summa ulatuses, mis arvutatakse laeva kogumahutavuse alusel, ja/või üksnes erilistel asjaoludel, mis on seotud nende hooletusega. Kõnealuse sättega ei ole vastuolus ka see, et rahvusvaheliste kohustuste täitmisel katab selline hüvitusfond nagu naftareostusest põhjustatud kahju kompenseerimise rahvusvaheline fond iga juhtumi puhul teatavas ülemmääras õnnetusjuhtumi tagajärjel merre voolanud süsivesinikest tekkinud jäätmete kõrvaldamise kulud jäätmete „valdajate” asemel direktiivi 75/442 artikli 1 punkti c tähenduses.
82 Kui siiski ilmneb, et õnnetusjuhtumi tagajärjel süsivesinike merre voolamise tõttu tekkinud jäätmete kõrvaldamise kulusid kõnealune fond ei kanna või ei saa kanda, kuna selle juhtumi puhul on juba makstud hüvitise ülemmäär, ning et ette nähtud vastutuse piirangute ja/või vastutusest vabastamise kohaldamise tõttu välistavad liikmesriigi õigusnormid, sh rahvusvahelistest konventsioonidest tulenevad õigusnormid, nende kulude kandmise laevaomaniku ja/või prahtija poolt, isegi kui nad on käsitatavad „valdajatena” direktiivi 75/442 artikli 1 punkti c tähenduses, peavad sellised siseriiklikud õigusnormid direktiivi artikli 15 korrektse ülevõtmise huvides võimaldama nende kulude kandmist tootja poolt, kelle tootest sel viisil levinud jäätmed on tekkinud. Vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele saab sellist tootjat kohustada kulusid kandma siiski üksnes juhul, kui ta on oma tegevusega kaasa aidanud laevahuku põhjustatud reostuse tekkimise ohule.
83 Liikmesriigi kohustus võtta kõik vajalikud meetmed direktiivis ette nähtud tulemuse saavutamiseks on EÜ artikli 249 kolmanda lõigu ja direktiivi endaga kehtestatud siduv kohustus. Kohustus võtta kõik üld‑ või erimeetmed lasub kõigil liikmesriikide asutustel, sh kohtutel nende pädevuse piires (vt 13. novembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑106/89: Marleasing, EKL 1990, lk I‑4135, punkt 8, ja eespool viidatud kohtuotsus Inter-Environnement Wallonie, punkt 40).
84 Sellest järeldub, et siseriiklike õigusnormide kohaldamisel, olgu siis tegemist direktiivist varasemate või hilisemate sätetega või sellistest rahvusvahelistest konventsioonidest tulenevate sätetega, millega liikmesriik on ühinenud, peab liikmesriigi kohus nende tõlgendamisel lähtuma võimalikult suures ulatuses direktiivi sõnastusest ja eesmärgist, selleks et saavutada direktiivis ette nähtud tulemus ja järgida seega EÜ artikli 249 kolmandat lõiku (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Marleasing, punkt 8).
85 Vastupidi äriühingute Total väidetele, mis nad esitasid kohtuistungil, ei ole ühendus seotud tsiviilvastutuse konventsiooni ja fondi asutamise konventsiooniga. Esiteks ei ole ühendus nende rahvusvaheliste instrumentidega ühinenud ja teiseks ei saa ühendust pidada oma liikmesriikide asemele astunuks, kas või juba seepärast, et kõik liikmesriigid ei ole kõnealuste konventsioonidega ühinenud (vt analoogia alusel 14. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑379/92: Peralta, EKL 1994, lk I‑3453, punkt 16, ja 3. juuni 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑308/06: Intertanko jt, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 47), ega ka nende konventsioonidega kaudselt seotuks 10. detsembril 1982 Montego Bays allkirjastatud ÜRO mereõiguse konventsiooni (jõustunud 16. novembril 1994 ja heaks kiidetud nõukogu 23. märtsi 1998. aasta otsusega 98/392/EÜ (EÜT L 179, lk 1; ELT eriväljaanne 04/03, lk 260)) artikli 235 alusel, mille lõige 3 piirdub – nagu rõhutas kohtuistungil Prantsuse valitsus – konventsiooni osalisriikidele üldise koostöökohustuse kehtestamisega.
86 Mis puudutab lisaks otsust 2004/246, millega volitatakse liikmesriike fondi asutamise konventsiooni 2003. aasta protokollile Euroopa Ühenduse huvides alla kirjutama, seda ratifitseerima või sellega ühinema, siis piisab tõdemisest, et kõnealune otsus ja 2003. aasta protokoll ei ole põhikohtuasja asjaolude suhtes kohaldatavad.
87 Direktiivi 2004/35 artikli 4 lõige 2 näeb küll sõnaselgelt ette, et seda ei kohaldata sündmuse või tegevuse suhtes, millega seotud vastutus või hüvitamine kuulub mõne sellise rahvusvahelise konventsiooni kohaldamisalasse, mis on loetletud IV lisas, milles on muu hulgas mainitud tsiviilvastutuse konventsiooni ja fondi asutamise konventsiooni. Nagu nähtub direktiiv põhjendusest 10, pidas ühenduse seadusandja vajalikuks võtta sõnaselgelt arvesse asjakohaseid rahvusvahelisi konventsioone, mis reguleerivad täielikumalt ja rangemalt selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluvaid tegevusi.
88 Siiski tuleb tõdeda, et direktiiv 75/442 ei sisalda analoogset sätet, ka mitte kodifitseeritud versioonis, mis tuleneb direktiivist 2006/12.
89 Eespool esitatud kaalutlusi arvesse võttes tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 75/442 artikli 15 kohaldamisel õnnetusjuhtumi tagajärjel süsivesinike merre voolamise suhtes, mille tulemusel reostati liikmesriigi rannikut:
– kui ilmneb, et õnnetusjuhtumi tagajärjel süsivesinike merre voolamise tõttu tekkinud jäätmete kõrvaldamise kulusid kõnealune fond ei kanna või ei saa kanda, kuna selle juhtumi puhul on juba makstud hüvitise ülemmäär, ning et ette nähtud vastutuse piirangute ja/või vastutusest vabastamise kohaldamise tõttu välistavad liikmesriigi õigusnormid, sh rahvusvahelistest konventsioonidest tulenevad õigusnormid, nende kulude kandmise laevaomaniku ja/või prahtija poolt, isegi kui nad on käsitatavad „valdajatena” direktiivi 75/442 artikli 1 punkti c tähenduses, peavad sellised siseriiklikud õigusnormid direktiivi artikli 15 korrektse ülevõtmise huvides võimaldama nende kulude kandmist tootja poolt, kelle tootest sel viisil levinud jäätmed on tekkinud. Vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele saab sellist tootjat kohustada kulusid kandma siiski üksnes juhul, kui ta on oma tegevusega kaasa aidanud laevahuku põhjustatud reostuse tekkimise ohule.
90 Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
1. Selline aine, nagu on põhikohtuasjas kõne all, st raske kütteõli, mida müüakse kütusena, ei kujuta endast jäätmeid nõukogu 15. juuli 1975. aasta direktiivi 75/442/EMÜ jäätmete kohta (muudetud komisjoni 24. mai 1996. aasta otsusega 96/350/EÜ) tähenduses, kui seda kasutatakse või turustatakse majanduslikult soodsatel tingimustel ja kui seda saab tegelikult kütusena kasutada, ilma et seda oleks vaja eelnevalt ümber töödelda.
2. Laevahuku tagajärjel merre voolanud süsivesinikud, mis on segunenud vee ja setetega ja mis hulbivad piki liikmesriigi rannikut ning kanduvad lõpuks randa, kujutavad endast jäätmeid direktiivi 75/442 (muudetud otsusega 96/350) artikli 1 punkti a tähenduses, kui neid ei saa enam eelneva ümbertöötlemiseta kasutada ega turustada.
3. Direktiivi 75/442 (muudetud otsusega 96/350) artikli 15 kohaldamisel õnnetusjuhtumi tagajärjel süsivesinike merre voolamise suhtes, mille tulemusel reostati liikmesriigi rannikut:
– võib siseriiklik kohus süsivesinike müüjat ja neid vedava laeva prahtijat käsitada jäätmete tekitajana direktiivi 75/442 (muudetud otsusega 96/350) artikli 1 punkti b tähenduses ja seega „eelmise valdajana” direktiivi artikli 15 teise taande esimese osa kohaldamise seisukohast, kui kohus nende asjaolude alusel, mida ainult tema on pädev hindama, jõuab järeldusele, et müüja/prahtija on kaasa aidanud laevahuku põhjustatud reostuse tekkimise ohule, eriti kui ta on jätnud võtmata sellise juhtumi ärahoidmiseks vajalikud meetmed, näiteks laeva valikut puudutavad meetmed;
– kui ilmneb, et õnnetusjuhtumi tagajärjel süsivesinike merre voolamise tõttu tekkinud jäätmete kõrvaldamise kulusid naftareostusest põhjustatud kahju kompenseerimise rahvusvaheline fond ei kanna või ei saa kanda, kuna selle juhtumi puhul on juba makstud hüvitise ülemmäär, ning et ette nähtud vastutuse piirangute ja/või vastutusest vabastamise kohaldamise tõttu välistavad liikmesriigi õigusnormid, sh rahvusvahelistest konventsioonidest tulenevad õigusnormid, nende kulude kandmise laevaomaniku ja/või prahtija poolt, isegi kui nad on käsitatavad „valdajatena” direktiivi 75/442 (muudetud otsusega 96/350) artikli 1 punkti c tähenduses, peavad sellised siseriiklikud õigusnormid direktiivi artikli 15 korrektse ülevõtmise huvides võimaldama nende kulude kandmist tootja poolt, kelle tootest sel viisil levinud jäätmed on tekkinud. Vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele saab sellist tootjat kohustada kulusid kandma siiski üksnes juhul, kui ta on oma tegevusega kaasa aidanud laevahuku põhjustatud reostuse tekkimise ohule.

matches: kohus kohus kohus Kohus kohus kohus Kohus Kohus kohus Kohus kohus Kohus Kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus