text:
Eelotsusetaotlus – Keskkond – Direktiiv 92/43/EMÜ – Looduslike elupaikade kaitse – Loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse – Tee-ehituse projekt – Asjakohane keskkonnamõju hindamine – Põhjendamiskohustuse ulatus – Direktiiv 2011/92/EL – Teatavate projektide keskkonnamõju hindamine – IV lisa punkt 3 – Artikli 5 lõike 3 punkt d – Mõiste „muud peamised lahendusvõimalused“ ulatus
Kohtuasjas C‑461/17,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel High Courti (kõrge kohus, Iirimaa) 5. mai 2017. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 28. juulil 2017, menetluses
koosseisus: kolmanda koja president A. Prechal teise koja presidendi ülesannetes, kohtunikud C. Toader (ettekandja) ja A. Rosas,
arvestades kirjalikus menetluses ja 16. mai 2018. aasta kohtuistungil esitatut,
– B. Holohan, R. Guilfoyle, N. Guilfoyle ja L. Donegan, esindajad: D. Browne, C. Hugues, BL, P. O’Higgins ja J. Devlin, SC, keda volitasid solicitor C. Herlihy, solicitor L. O’Sullivan ja solicitor B. Harrington,
– An Bord Pleanála, esindajad: F. Valentine, BL ja N. Butler, SC, keda volitasid solicitor M. Larkin ja solicitor A. Doyle,
– Iirimaa, esindajad: M. Browne, G. Hodge ja A. Joyce, keda abistasid G. Simons, SC ja M. Gray, BL,
– Ühendkuningriigi valitsus, esindajad: esialgu G. Brown, keda abistas barrister C. Banner, hiljem R. Fadoju ja J. Kraehling, keda abistasid barrister T. Buley ja barrister C. Banner,
– Euroopa Komisjon, esindajad: C. Hermes, E. Manhaeve ja M. Noll-Ehlers,
olles 7. augusti 2018. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1 Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta (EÜT 1992, L 206, lk 7; ELT eriväljaanne 15/02, lk 102; edaspidi „elupaikade direktiiv“) ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/92/EL teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (ELT 2012, L 26, lk 1; edaspidi „keskkonnamõju hindamise direktiiv“) tõlgendamist.
2 Taotlus on esitatud ühelt poolt Brian Holohani, Richard ja Noric Guilfoyle’i ning Liam Donegani ja teiselt poolt An Bord Pleanála (planeerimisamet, Iirimaa) (edaspidi „An Bord“) vahelises kohtuvaidluses Kilkenny linna (Iirimaa) põhjapoolse ümbersõidutee pikendamise projekti (edaspidi „arendusprojekt“) teostusloa üle.
3 Elupaikade direktiivi esimeses ja kolmandas põhjenduses on märgitud:
„[…] keskkonna kvaliteedi säilitamine, kaitsmine ja parandamine, sealhulgas looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitsmine, on oluline üldistest huvidest lähtuv eesmärk, mida ühendus taotleb, nagu on sätestatud [ELTL artiklis 191];
[kuna] käesoleva direktiivi peamine eesmärk on edendada bioloogilise mitmekesisuse säilitamist, võttes arvesse majanduslikke, sotsiaalseid, kultuurilisi ja piirkondlikke nõudeid, aitab käesolev direktiiv kaasa säästva arengu üldise eesmärgi saavutamisele; niisuguse loodusliku mitmekesisuse säilitamine võib teatavatel juhtudel eeldada inimtegevuse jätkamist või isegi soodustamist“.
5 Nimetatud direktiivi artikkel 2 näeb ette:
6 Elupaikade direktiivi artikli 3 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
7 Selle direktiivi artikkel 6 sätestab:
4. Kui hoolimata negatiivsest hinnangust kava või projekti tagajärgedele ala suhtes ja alternatiivsete lahenduste puudumisel tuleb kava või projekt üldiste huvide seisukohast eriti mõjuvatel põhjustel, sealhulgas sotsiaalsetel või majanduslikel põhjustel, siiski ellu viia, peab liikmesriik võtma kõik vajalikud asendusmeetmed, et tagada Natura 2000 võrgustiku üldise sidususe kaitse. Liikmesriik teatab komisjonile vastuvõetud asendusmeetmetest.
8 Vastavalt elupaikade direktiivi artiklile 7 kohaldatakse selle artikli 6 lõigetest 2–4 tulenevaid kohustusi erikaitsealadele Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. novembri 2009. aasta direktiivi 2009/147/EÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta (ELT 2010, L 20, lk 7; edaspidi „linnudirektiiv“) tähenduses.
9 Linnudirektiivi artikli 4 lõike 1 neljas lõik näeb ette:
„Liikmesriigid klassifitseerivad erikaitsealadena nende liikide kaitseks eelkõige arvuliselt ja suuruselt kõige sobivamad alad, võttes arvesse nende liikide kaitsenõudeid geograafilistel maismaa- ja merealadel, kus käesolevat direktiivi kohaldatakse.“
10 Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikkel 1 sätestab:
b) „arendaja“ – eraprojekti loa taotleja või projekti algatav riigiasutus;
c) „teostusluba“ – pädeva asutuse või pädevate asutuste otsus, mis annab arendajale õiguse projekti teostamiseks;
d) „üldsus“ – üks või mitu füüsilist või juriidilist isikut ja vastavalt siseriiklikele õigusaktidele või tavadele nende ühendused, organisatsioonid või rühmad;
e) „asjaomane üldsus“ – üldsus, keda artikli 2 lõikes 2 osutatud keskkonnaalaste otsuste tegemise kord mõjutab või võib mõjutada, või üldsus, kelle huvidega see on seotud; selle määratluse puhul arvestatakse, et selline huvi on keskkonnakaitset edendavatel valitsusvälistel organisatsioonidel, kes vastavad siseriiklike õigusaktidega sätestatud nõuetele;
f) „pädev asutus“ või „pädevad asutused“ – asutus või asutused, mille liikmesriigid on määranud vastutavaks käesolevast direktiivist tulenevate kohustuste täitmise eest.
11 Direktiivi artikli 2 lõige 1 sätestab:
12 Nimetatud direktiivi artikkel 3 on sõnastatud järgmiselt:
„Keskkonnamõju hindamisel piiritletakse projekti otsene ja kaudne mõju järgmiste teguritega ja kirjeldatakse ja hinnatakse seda sobival viisil ning asjaolude ja artiklite 4–12 kohaselt:
a) inimesed, loomad ja taimed,
b) pinnas, vesi, õhk, ilmastik ja maastik,
c) aineline vara ja kultuuripärand,
d) punktides a, b, ja c osundatud tegurite vastastikune mõju.“
13 Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 4 lõige 1 sätestab:
„Kui artikli 2 lõikest 4 ei tulene teisiti, hinnatakse I lisas loetletud töid artiklite 5–10 kohaselt“.
14 Direktiivi artikkel 5 näeb ette:
„1. Projektide puhul, mille keskkonnamõju tuleb artikli 4 alusel hinnata käesoleva artikli ja artiklite 6–10 kohaselt, võtavad liikmesriigid vajalikud meetmed, tagamaks, et arendaja esitab sobivas vormis IV lisas piiritletud teabe, kui:
a) liikmesriigid leiavad, et see teave on loaandmismenetluse teatavas järgus ning teatava töö või teatavat liiki töö ja tõenäoliselt mõjutatavate keskkonnategurite erijooni silmas pidades asjakohane;
b) liikmesriigid leiavad, et on asjakohane nõuda töö kavandajalt sellise teabe koostamist, võttes muu hulgas arvesse olemasolevaid teadmisi ja hindamisviise.
3. Lõike 1 kohaselt arendaja esitatav teave sisaldab vähemalt:
c) andmeid, mida on vaja nende põhimõjude piiritlemiseks ja hindamiseks, mida projekt keskkonnale tõenäoliselt avaldab;
d) lühikirjeldust muudest peamistest lahendusvõimalustest, mida arendaja on uurinud, ja sellise valiku peamisi põhjusi, võttes arvesse keskkonnamõju;
15 Nimetatud direktiivi IV lisa „Artikli 5 lõikes 1 osutatud teave“ punktis 3 on kirjas:
„Kirjeldus, mis käsitleb keskkonna neid tegureid, mida väljapakutud projekt tõenäoliselt oluliselt mõjutab, sealhulgas eelkõige elanikkonda, loomastikku, taimestikku, pinnast, vett, õhku, ilmastikku, ainelist vara, sealhulgas ehituskunsti- ja muinaspärandit, maastikku, ja eespool nimetatud tegurite omavahelist mõju.“
16 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. aprilli 2014. aasta direktiivi 2014/52/EL, millega muudetakse direktiivi 2011/92 (ELT 2014, L 124, lk 1), artikli 3 lõige 2 sätestab:
„Projektide suhtes kehtivad [keskkonnamõju hindamise direktiivi] artiklis 3 ja artiklites 5–11 osutatud kohustused selliselt, nagu nad kehtisid enne käesolevast direktiivist tulenevaid muudatusi, kui enne 16. maid 2017
a) algatati [keskkonnamõju hindamise direktiivi] artikli 5 lõikes 2 osutatud arvamuse esitamise menetlus või
b) esitati [keskkonnamõju hindamise direktiivi] artikli 5 lõikes 1 osutatud teave.“
17 2000. aasta planeerimis- ja arendusseaduse (Planning and Development Act 2000) osas XAB asuva artikli 177V lõige 1 sätestab:
„Käesolevale osale vastav keskkonnamõju hinnang peab sisaldama [elupaikade direktiivi] artikli 6 lõikes 3 nimetatud pädeva asutuse hinnangut selle kohta, kas maa-ala planeerimisprojekt või kavandatav projekt võib kahjustada [Euroopa] Liidu ala terviklikkust, ning pädev asutus peab keskkonnamõju hindamise läbi viima iga kord, kui ta tuvastab artikli 177U lõike 4 kohaselt, et keskkonnamõju hindamine on enne […] kavandatava projekti teostusloa andmist vajalik“.
18 Artikli 177V lõige 2 näeb ette:
„Lõikes 1 viidatud keskkonnamõju hindamisel võtab pädev asutus arvesse järgmisi asjaolusid: (a) vastavalt vajadusele kas Natura mõjuhindamise aruannet või deklaratsiooni; (b) mis tahes täiendavat teavet, mis on esitatud seoses selle aruande või deklaratsiooniga; (c) vajaduse korral mis tahes täiendavat teavet, mida pädev asutus nõuab ja taotleja seoses Natura mõjuhindamise deklaratsiooniga esitab; (d) mis tahes täiendavat teavet, mis on pädevale asutusele esitatud seoses Natura mõjuhindamise aruannet puudutava taotlusega; (e) mis tahes teavet, mille pädev asutus on kogunud; (f) vajaduse korral iga kirjalikku seisukohta või märkust, mis on kavandatavale projektile teostusloa taotlemisega seoses pädevale asutusele esitatud; (g) muud asjakohast teavet.“
19 2000. aasta planeerimis- ja arendusseaduse artikkel 217B annab An Bordile õiguse nõuda maanteeasutustelt täiendavat teavet ja soovitada neil teha kavandatud teearendusprojektis konkreetseid muudatusi.
20 1993. aasta teeseaduse (Roads Act 1993) artikkel 50 näeb ette:
„(2) keskkonnamõju hindamise deklaratsioon peab sisaldama järgmist konkreetset teavet:
d) lühikirjeldust muudest peamistest lahendusvõimalustest, mida vastav maanteeasutus on uurinud, ja tema peamisi valikupõhjuseid, võttes arvesse keskkonnamõju […]“.
21 Vastavalt nimetatud seaduse artikli 50 lõikele 5 tuleb arendaja nõudmisel esitada arvamus hindamise ulatuse kohta – nimelt kirjalik arvamus teabe kohta, mida keskkonnamõju hindamise deklaratsioon peab hõlmama.
22 Põhikohtuasja kaebajad soovivad, et tehtaks määrus, millega tühistatakse An Bordi 11. juuli 2014. aasta otsus, millega Kilkenny County Councilile (Kilkenny krahvkonna volikogu, Iirimaa) anti arendusprojekti teostamise luba. See arendusprojekt hõlmab ligikaudu 1,5 km pikkuse üherajalise maantee ja esimese ringtee ehitamist ning teise ringtee kohandamist, kõnnitee ja jalgrattatee rajamist linna serva ja muid erinevaid töid.
23 Kavandatav tee läbib kahte Natura 2000 ala: Nore’i jõe erikaitseala, mille Iirimaa on määranud linnudirektiivi alusel, ning Barrow’ ja Nore’i jõgede ühenduse tähtsusega ala, mis on ühenduse tähtsusega alade loetellu kantud elupaikade direktiivi alusel 2004. aastal.
24 Põhikohtuasja kaebajad väidavad sisuliselt esiteks, et An Bord tegi vea, kui ta jättis analüüsimata muude peamiste uuritud lahendusvõimaluste keskkonnamõju; teiseks, et väidetavalt läbi viidud keskkonnamõju hindamine oli ebapiisav, ja kolmandaks, et kostja eksis, kui kiitis arendusprojekti heaks ning kinnitas Kilkenny krahvkonna volikogu esitatud Natura mõjuhindamise deklaratsiooni (edaspidi „MHD“), sest volikogu ei olnud enne heakskiitmist teinud ökoloogilisi uuringuid.
25 Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et arendaja, Kilkenny krahvkonna volikogu, koostas arendusprojekti MHD 2013. aasta mais. Nimetatud kohtu sõnul ei analüüsitud MHDs – mis põhines ühel National Parks and Wildlife Service’i (Iirimaa keskkonna-, kultuuripärandi ja kohalike omavalitsuste ministeeriumi rahvus- ja loodusparkide teenistus) 19. juuli 2011. aasta dokumendil kaitse-eesmärkide kohta, milles kirjeldati eesmärke, mis tuleb erikaitsealana klassifitseerimiseks saavutada – täies ulatuses mõjusid muudele liikidele kui need, mille tõttu oli Barrow’ ja Nore’i jõgede ala kantud loetellu, ega käsitletud mõjusid kaitstud liikidele ega elupaikadele, mis asuvad väljaspool kõnealuseid alasid.
26 2013. aasta detsembris koostas arendaja ka keskkonnamõju hindamise deklaratsiooni (edaspidi „KMHD“) ja taotles 16. detsembril 2013 An Bordilt arendusprojektile teostusluba.
27 Pärast sellele esitatud vastulauset ja 2014. aasta aprillis toimunud ärakuulamist avaldati nimetatud taotluse kohta inspekteerimisaruanne. Oma aruandes jõudis inspektor järeldusele, et nimetatud taotluses, KMHDs ja MHDs sisalduv teave ei olnud adekvaatne ning et on vaja rohkem olulist teavet. Inspektor nõudis üksikasjalikumat teavet muu hulgas ehitusetapi kohta, teaduslikku alusuuringut ja vähendatud mõõtkavas jooniseid, millele on märgitud kaitsealuste liikide või elupaikade asukoht või võimalik asukoht, ning täiendavat teavet „ületuskoha“ võimaluse kohta, mis seisneb üle lammi silla ehitamises. Vaatamata sellele inspekteerimisaruandele tegi pädev asutus 2014. aasta juulis otsuse anda arendusprojektile teostusluba.
28 Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul ei käsitle KMHD üksikasjalikult „ületuskoha“ võimalust, kuna selle jättis Kilkenny krahvkonna volikogu „varases etapis“ kõrvale, eelistades „majanduslikult soodsamat lahendust“. Ta lisab, et KMHDs ei ole sõnaselgelt analüüsitud ka kõnealuse projekti mõju kõigile selles nimetatud liikidele.
29 Neil asjaoludel otsustas High Court (kõrge kohus, Iirimaa) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas elupaikade direktiivi kohaselt tuleb Natura mõjuhindamise deklaratsioonis täies ulatuses nimetada elupaigad ja liigid, mille pärast ala on kantud (ühenduse tähtsusega alade) loetelusse?
2. Kas elupaikade direktiivi kohaselt tuleb Natura mõjuhindamise deklaratsioonis nimetada ja käsitleda võimalikku mõju kõikidele liikidele (mitte ainult kaitsealustele liikidele), mis on kaitsealusele elupaigale olulised ja selle osad?
3. Kas elupaikade direktiivi kohaselt tuleb Natura mõjuhindamise deklaratsioonis sõnaselgelt käsitleda kavandatud projekti mõju nii erikaitsealal asuvatele kaitsealustele liikidele ja elupaikadele kui ka väljaspool selle piire asuvatele liikidele ja elupaikadele?
4. Kas keskkonnamõju hindamise direktiivi (muudetud redaktsioonis) kohaselt tuleb keskkonnamõju hindamise deklaratsioonis sõnaselgelt märkida, kas kavandatud projektil on deklaratsioonis nimetatud liikidele oluline mõju või mitte?
5. Kas võimalus, mida arendaja kaalus ja keskkonnamõju hinnangus käsitles ja/või mõned sidusrühmad toetasid ja/või pädev asutus kaalus, on „muu peamine lahendusvõimalus“ keskkonnamõju hindamise direktiivi (muudetud redaktsioonis) artikli 5 lõike 3 punkti d tähenduses, isegi kui arendaja selle varakult kõrvale heitis?
6. Kas keskkonnamõju hindamise direktiivi (muudetud redaktsioonis) kohaselt peaks keskkonnamõju hinnang sisaldama piisavalt teavet iga lahendusvõimaluse keskkonnamõju kohta, et võimaldada eri lahendusvõimaluste keskkonnaalaste eeliste võrdlemist, ning/või kas keskkonnamõju hindamise deklaratsioonis tuleb sõnaselgelt märkida, kuidas võeti arvesse eri lahendusvõimaluste keskkonnamõju?
7. Kas keskkonnamõju hindamise direktiivi (muudetud redaktsioonis) artikli 5 lõike 3 punktis d sätestatud nõue, et arendaja peab oma valiku tegema, „võttes arvesse projekti keskkonnamõju“, kehtib ainult valitud võimaluse või ka muude peamiste uuritud lahendusvõimaluste kohta, nii et tuleb analüüsida nende võimaluste keskkonnamõju?
8. Kas elupaikade direktiivi eesmärkide saavutamisega on kooskõlas, et ehitusetapi üksikasjalikud andmed (nagu ehitusplatsi asukoht ja veomarsruudid) võib otsustada pärast loa andmise otsust, ja kui jah, siis kas pädev asutus võib lubada, et need asjaolud mis tahes teostusloa puhul määrab kindlaks arendaja ühepoolse otsusega, millest pädevale asutusele pigem teatatakse kui sellele tema heakskiitu taotletakse?
9. Kas elupaikade direktiivi kohaselt on pädev asutus kohustatud arvamuse tähenduse ja tagajärgede suhtes igasuguse kahtluse hajutamiseks piisavalt üksikasjalikult ja selgelt dokumenteerima, mil määral toetab talle esitatud teaduslik arvamus lisateabe hankimist enne teostusloa andmist?
10. Kas elupaikade direktiivi kohaselt peab pädev asutus põhjendama või üksikasjalikult põhjendama, miks ta lükkab tagasi oma inspektori järelduse, et enne projektile teostusloa andmist on vaja esitada lisateavet või teha teadusuuring?
11. Kas elupaikade direktiivi kohaselt peab pädev asutus keskkonnamõju hindamisel oma otsuse iga osa üksikasjalikult ja sõnaselgelt põhjendama?“
30 Sissejuhatuseks tuleb osundada elupaikade direktiivi artiklit 6, mis seab liikmesriikidele rea kohustusi ning näeb ette konkreetsed menetlused, mille eesmärk on – nagu nähtub selle direktiivi artikli 2 lõikest 2 – liidu tähtsusega looduslike elupaikade ning looduslike looma- ja taimeliikide soodsa kaitsestaatuse säilitamine või vajaduse korral taastamine, et saavutada selle direktiivi üldisem eesmärk tagada direktiivi alusel kaitstavate alade puhul keskkonnakaitse kõrge tase (17. aprilli 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (Białowieża mets), C‑441/17, EU:C:2018:255, punkt 106 ja seal viidatud kohtupraktika).
31 Konkreetsemalt näeb elupaikade direktiivi artikli 6 lõige 3 ette hindamismenetluse, millega püütakse eelneva kontrolli abil tagada, et kavale või projektile, mis ei ole otseselt seotud asjaomase ala kaitsekorraldusega või ei ole selleks otseselt vajalik, kuid mis tõenäoliselt avaldab alale olulist mõju, antakse luba vaid siis, kui see ei kahjusta asjaomase ala terviklikkust. Nimetatud säte näeb seega ette kaks etappi. Esimeses etapis, mida peetakse silmas selle sätte esimeses lauses, peavad liikmesriigid hindama kava või projekti keskkonnamõju kaitsealale, kui on tõenäoline, et see kava või projekt avaldab alale olulist mõju. Teises etapis, mida peetakse silmas elupaikade direktiivi artikli 6 lõike 3 teises lauses ning mis leiab aset pärast keskkonnamõju hindamist, võib sellisele kavale või projektile anda loa üksnes tingimusel, et see ei kahjusta asjaomase ala terviklikkust (vt selle kohta 21. juuli 2016. aasta kohtuotsus Orleans jt, C‑387/15 ja C‑388/15, EU:C:2016:583, punktid 43–46 ning seal viidatud kohtupraktika).
32 Oma kolme esimese küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas elupaikade direktiivi artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et keskkonnamõju „asjakohane hindamine“ peab ühelt poolt hõlmama kõiki elupaigatüüpe ja liike, mille tõttu ala kaitstakse, ning teiselt poolt tuleb teha kindlaks ja analüüsida nii kavandatava projekti mõju alal asuvatele sellistele liikidele, mille kohta ei ole loetelus alaga seoses mingit märget, kui ka sellistele elupaigatüüpidele ja liikidele, mis asuvad väljaspool nimetatud ala piire.
33 Elupaikade direktiivi artikli 6 lõike 3 kohaselt tähendab kõnealusele kava või projektiga seotud alale avaldatava keskkonnamõju hindamine, et enne kava või projekti heakskiitmist tuleb asjaomase valdkonna usaldusväärseimatest teadusandmetest lähtudes teha kindlaks kõik kava või projekti aspektid, mis eraldi või koos muude kavade või projektidega võivad avaldada mõju selle ala kaitse-eesmärkidele. Pädevad liikmesriigi ametiasutused annavad kaitsealal tegevuseks loa vaid siis, kui nad on kindlad, et see tegevus ei kahjusta nimetatud ala terviklikkust. Nii on see juhul, kui teaduslikust seisukohast ei ole mingisugust põhjendatud kahtlust sellise mõju puudumise osas (8. novembri 2016. aasta kohtuotsus Lesoochranárske zoskupenie VLK, C‑243/15, EU:C:2016:838, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
34 Selle sätte alusel antud hinnangus ei tohi olla lünki ja selles peavad olema täielikud, täpsed ja lõplikud seisukohad ning järeldused, mis hajutavad kõik teaduslikult põhjendatud kahtlused asjaomasel kaitsealal kavandatud tööde mõju kohta (25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Grace ja Sweetman, C‑164/17, EU:C:2018:593, punkt 39 ning seal viidatud kohtupraktika).
35 Asjaolu, et asjaomase ala kui loodusliku elupaiga terviklikkust ei kahjustataks loodusdirektiivi artikli 6 lõike 3 teise lause tähenduses, eeldab, et ala kaitsestaatus jääb soodsaks; see tähendab, et säilivad püsivalt asjaomase ala olemuslikud tunnused, mis on seotud teatud loodusliku elupaigatüübi esinemisega, mille kaitse-eesmärk õigustas selle ala kandmist ühenduse tähtsusega alade loetellu direktiivi tähenduses (17. aprilli 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (Białowieża mets), C‑441/17, EU:C:2018:255, punkt 116 ja seal viidatud kohtupraktika).
36 Neid kaitse-eesmärke arvestades tulebki kindlaks määrata kava või projekti tõttu asjaomasele alale tekkiva keskkonnamõju hindamise kohustuse ulatus.
37 Kuna, nagu käesoleva kohtuotsuse punktides 33 ja 34 märgitud, tuleb kõik nimetatud eesmärke kahjustada võivad aspektid kindlaks teha ning hinnangus peavad olema täielikud, täpsed ja lõplikud seisukohad ning järeldused, siis tuleb asuda seisukohale, et arvesse tuleb võtta kõik elupaigad ja liigid, mille tõttu ala kaitstakse. Kui selles hinnangus ei võeta arvesse kõiki elupaiku ja liike, mille tõttu ala on loetellu kantud, siis eiratakse sellega eespool nimetatud nõudeid ja järelikult – nagu sisuliselt märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 31 – ei hajutata teaduslikku põhjendatud kahtlust kahjustava mõju puudumise suhtes kaitstava ala terviklikkusele (vt selle kohta 26. aprilli 2017. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa, C‑142/16, EU:C:2017:301, punkt 33).
38 Veel tuleb lisada, et kuna hinnang peab selgelt näitama põhjuse, miks kaitstavatele elupaigatüüpidele ja liikidele kahjulik mõju puudub, siis piisab, kui tehakse kindlaks – nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 30 –, et ala asjaomastel osadel esinevad ainult teatud kaitsealused elupaigatüübid ja liigid ning et alal esinevaid teisi kaitstavaid elupaigatüüpe ja liike kahjustav mõju ei ohusta.
39 Mis puutub alal esinevatesse teistesse kaitstavatesse elupaigatüüpidesse ja liikidesse, mille kohta ei ole loetelus alaga seoses mingit märget, ning väljaspool seda ala asuvatesse elupaigatüüpidesse ja liikidesse, siis tuleb täheldada, et nagu tuleneb elupaikade direktiivi artikli 6 lõikest 3, on sellega keskkonnakaitsele allutatud „[i]ga kava või projekt, mis ei ole otseselt seotud ala kaitsekorraldusega või ei ole selleks otseselt vajalik, kuid mis tõenäoliselt avaldab alale olulist mõju“. Nagu kohtujurist märkis oma ettepaneku punktides 43 ja 48, tuleneb elupaikade direktiivis ette nähtud kaitse-eesmärgist, millele sai viidatud käesoleva kohtuotsuse punktis 35, et tüüpilised elupaigad ja liigid tuleb keskkonnamõju hindamisel arvesse võtta, kui need on kaitsealaga seoses loetellu kantud elupaikade ja liikide säilimiseks vajalikud.
40 Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb kolmele esimesele küsimusele vastata, et elupaikade direktiivi artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et keskkonnamõju „asjakohane hindamine“ peab ühelt poolt hõlmama kõiki elupaigatüüpe ja liike, mille tõttu ala kaitstakse, ning teiselt poolt tuleb teha kindlaks ja analüüsida nii kavandatava projekti mõju alal asuvatele sellistele liikidele, mille kohta ei ole loetelus alaga seoses mingit märget, kui ka sellistele elupaigatüüpidele ja liikidele, mis asuvad väljaspool nimetatud ala piire, kui see mõju võib kahjustada ala kaitse-eesmärke.
Kaheksas küsimus
41 Oma kaheksanda küsimusega, mida tuleb käsitleda teisena, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas elupaikade direktiivi artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et see annab pädevale asutusele õiguse anda teostusluba kavale või projektile, mille teatavate ehitusetapi üksikasjade (nagu ehitusplatsi asukoht ja veomarsruudid) kindlaksmääramine otsustatakse hiljem, ja kui jah, siis kas need üksikasjad võib kindlaks määrata arendaja oma ühepoolse otsusega, mis tehakse pädevale asutusele üksnes teatavaks.
42 Siinkohal tuleb osutada elupaikade direktiivi artikli 6 lõikele 3, millest tuleneb, et liikmesriigi pädevad asutused annavad kavale või projektile, mis ei ole otseselt seotud ala kaitsekorraldusega või ei ole selleks otseselt vajalik, kuid mis tõenäoliselt avaldab alale olulist mõju, teostusloa alles pärast seda, kui nad on keskkonnamõju hindamise tulemusel kindlaks teinud, et see ei kahjusta asjaomase ala terviklikkust.
43 Vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 33 ja 34 viidatud kohtupraktikale eeldab kava või projekti tõttu kaitstavale alale avalduva mõju keskkonnamõju hindamine esiteks, et enne kava või projekti heakskiitmist tehakse kindlaks kõik nimetatud kava või projekti aspektid, mis võivad kahjustada asjaomase ala kaitse-eesmärke. Teiseks ei saa keskkonnamõju hindamist pidada asjakohaseks, kui selles on lüngad ning pole esitatud täielikke, täpseid ja lõplikke seisukohti ning järeldusi, mis hajutaksid kõik teaduslikult põhjendatud kahtlused kava või projekti mõju kohta asjaomasel kaitsealal. Kolmandaks tuleb asjaomase valdkonna usaldusväärseimatest teadusandmetest lähtudes kindlaks teha kõik kõnealuse kava või projekti aspektid, mis iseenesest või koosmõjus teiste kavade või projektidega võivad ala kaitse-eesmärke kahjustada.
44 Elupaikade direktiivi artikli 6 lõike 3 sõnastuse kohaselt pole need kohustused siduvad mitte arendajale – isegi mitte siis, kui see on ametiasutus nagu käesoleval juhul –, vaid pädevale asutusele, kelle liikmesriigid on määranud sellest direktiivist tulenevate kohustuste täitjaks.
45 Sellest tuleneb, et nimetatud säte nõuab pädevalt asutuselt, et see enne teostusloa andmist võtaks arvesse ja hindaks kõiki kava või projekti aspekte, mis võivad asjaomase ala kaitse-eesmärke kahjustada.
46 Nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 56 ja 57, võib lubada arendajal hiljem täielikult otsustada vaid selliste aspektide üle, mille puhul ei esine ühtegi teaduslikult põhjendatud kahtlust, et nende tagajärjed ala ei mõjuta.
47 Eeltoodud kaalustest lähtudes tuleb kaheksandale küsimusele vastata, et elupaikade direktiivi artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et see annab pädevale asutusele õiguse anda teostusluba kavale või projektile, mille teatavate ehitusetapi üksikasjade (nagu ehitusplatsi asukoht ja veomarsruudid) kindlaksmääramine otsustatakse hiljem, vaid juhul, kui on kindel, et loa andmisel kehtestatakse piisavalt ranged tingimused, mis tagavad, et need aspektid ei kahjusta ala terviklikkust.
Üheksas kuni üheteistkümnes küsimus
48 Oma üheksanda kuni üheteistkümnenda küsimusega, mida tuleb käsitleda koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas elupaikade direktiivi artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui pädev asutus jätab arvesse võtmata teadusliku arvamuse, milles soovitatakse hankida lisateavet, peab „asjakohane hindamine“ sisaldama sõnaselget ja üksikasjalikku põhjendust selle kohta, et vaatamata niisugusele arvamusele pole nimetatud järeldustes käsitletud ja alal kavandatud tööde tõttu tekkiva mõju osas ühtegi teaduslikult põhjendatud kahtlust.
49 Elupaikade direktiivi artikli 6 lõiget 3 käsitlevast Euroopa Kohtu praktikast, mis on kokku võetud käesoleva kohtuotsuse punktis 43, tuleneb muu hulgas, et elupaikade direktiivi artikli 6 lõike 3 alusel läbi viidud hindamine ei tohi sisaldada lünki ja selles peavad olema täielikud, täpsed ja lõplikud seisukohad ning järeldused, mis hajutavad kõik teaduslikult põhjendatud kahtlused asjaomasel kaitsealal kavandatud tööde mõju kohta.
50 Kui aga puuduvad sellised järeldused, mis hajutaksid kõik teaduslikult põhjendatud kahtlused, kas olemasolev teave on piisav, ei saa hindamist pidada elupaikade direktiivi artikli 6 lõike 3 tähenduses „asjakohaseks“.
51 Sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas eeldab nimetatud nõue, et pädev asutus saaks piisavalt täpselt välja tuua need põhjendused, mis võimaldasid tal enne loa andmist – vaatamata inspektori arvamusele, milles soovitati koguda täiendavat teavet – veenduda, et kõnealusel alal kavandatud tööde tõttu tekkiva mõju osas pole ühtegi teaduslikult põhjendatud kahtlust.
52 Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb üheksandale kuni üheteistkümnendale küsimusele vastata, et elupaikade direktiivi artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui pädev asutus jätab arvesse võtmata teadusliku arvamuse, milles soovitatakse hankida lisateavet, peab „asjakohane hindamine“ sisaldama sõnaselget ja üksikasjalikku põhjendust, mis hajutab kõik teaduslikult põhjendatud kahtlused asjaomasel kaitsealal kavandatud tööde mõju kohta.
53 Kuigi eelotsusetaotluses viidatakse direktiiviga 2014/52 tehtud muudatustele, on oluline märkida, et nimetatud direktiivi artikli 3 lõike 2 kohaselt on need muudatused kohaldatavad vaid juhul, kui teatud menetlusetapid on aset leidnud pärast 16. maid 2017.
54 Põhikohtuasjas tehti vaidlustatud otsus 11. juulil 2014.
55 Sellest järeldub, et keskkonnamõju hindamise direktiivi puudutavaid küsimusi tuleb analüüsida direktiivi esialgsest redaktsioonist lähtudes.
56 Oma neljanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 5 lõikeid 1 ja 3 ning IV lisa tuleb tõlgendada nii, et need panevad arendajale kohustuse esitada teave, analüüsides sõnaselgelt tõenäoliselt olulisi mõjusid kõikidele nende sätete alusel esitatud deklaratsioonis nimetatud liikidele.
57 Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 5 lõike 1 kohaselt esitab arendaja nimetatud direktiivi IV lisa kindlaks määratud teabe. Nimetatud lisa punkt 3 näeb selles osas konkreetselt ette, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 5 lõikes 1 nimetatud teave sisaldab „[k]irjeldus[t], mis käsitleb keskkonna neid tegureid, mida väljapakutud projekt tõenäoliselt oluliselt mõjutab, sealhulgas eelkõige […] loomastikku, taimestikku […] ja eespool nimetatud tegurite omavahelist mõju“. Nimetatud direktiivi artikli 5 lõike 3 punkt c paneb arendajale veel kohustuse lisada „andme[d], mida on vaja nende põhimõjude piiritlemiseks ja hindamiseks, mida projekt keskkonnale tõenäoliselt avaldab“.
58 Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 84 ja 85 märkis, tuleneb nendest sätetest, et see kohustus ei hõlma kõiki mõjusid kõikidele esinevatele liikidele, vaid ainult olulisi mõjusid, kuna seda kohustust tuleb tõlgendada arvestades keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 1 lõiget 1 ja artikli 2 lõiget 1, mille kohaselt tuleb keskkonnamõju hindamine läbi viia keskkonda oluliselt mõjutada võivate projektide puhul.
59 Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb neljandale küsimusele vastata, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 5 lõikeid 1 ja 3 ning IV lisa tuleb tõlgendada nii, et need panevad arendajale kohustuse esitada teave, analüüsides sõnaselgelt oma projekti olulisi mõjusid kõikidele nende sätete alusel esitatud deklaratsioonis nimetatud liikidele.
Viies kuni seitsmes küsimus
60 Oma viienda kuni seitsmenda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 5 lõike 3 punkti d tuleb tõlgendada nii, et arendaja peab esitama keskkonnamõju puudutava teabe nii iga valitud võimaluse kui ka iga muu võimaliku lahendusvõimaluse kohta, mida ta on kaalunud, ning oma valiku põhjendused nende võimaluste keskkonnamõju arvestades isegi juhul, kui mõni lahendusvõimalus on projekti varases etapis kõrvale jäetud.
61 Keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 3 kohaselt on direktiivi eesmärk muu hulgas, et projektide keskkonnamõju piiritletakse, kirjeldatakse ja hinnatakse.
62 Selles osas on keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklis 5 loetletud hulk teavet, mida on täpsustatud IV lisas ning mille arendaja esitab pädevate asutuste poolt kindlaks määratud vormis, võimaldamaks neil kavandatud projekti keskkonnamõju hinnata.
63 Konkreetsemalt on keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 5 lõike 3 punktis d täpsustatud, et arendaja esitab vähemalt „lühikirjeldus[e] muudest peamistest lahendusvõimalustest, mida [ta] on uurinud, ja sellise valiku peamis[ed] põhjus[ed], võttes arvesse keskkonnamõju“.
64 Selle sätte sõnastusest tuleneb, et arendajal tuleb esitada pädevatele asutustele lühikirjeldus muudest peamistest lahendusvõimalustest, mida ta on uurinud, ja sellise valiku peamised põhjused, võttes arvesse keskkonnamõju.
65 Sellega seoses tuleb kõigepealt märkida, et keskkonnamõju hindamise direktiiv ei sisalda direktiivi artikli 5 lõike 3 punktis d viidatud mõiste „muud peamised lahendusvõimalused“ määratlust. Samas tuleb tõdeda – sarnaselt sellega, nagu kohtujurist seda oma ettepaneku punktides 94 ja 95 tegi –, et tehes kindlaks, milliseid muid lahendusvõimalusi tuleb pidada „peamisteks“, on otsustav asjaolu nende lahendusvõimaluste tähtsus projekti keskkonnamõju või selle mõju vältimisele. Sealjuures ei ole tähtis see kuupäev, mil arendaja muu lahendusvõimaluse kõrvale jättis.
66 Kuna keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 5 lõike 3 punkti d sõnastuse kohaselt tuleb nimetatud lahenduste kohta esitada vaid lühikirjeldus, siis tuleb asuda seisukohale, et see säte ei nõua, et muude peamiste lahendusvõimaluste puhul tuleks läbi viia samaväärne keskkonnamõju hindamine kui väljavalitud projekti puhul. Siiski paneb see säte arendajale kohustuse märkida oma valiku põhjused, vähemalt vastavaid keskkonnamõjusid arvestades. Arendaja kohustus esitada lühikirjeldus muudest peamistest lahendusvõimalustest teenib eelkõige tema valiku põhjendamise eesmärki.
67 See arendajale pandud kohustus võimaldab seejärel pädeval asutusel viia läbi põhjalik keskkonnamõju hindamine, määrates kindlaks, kirjeldades ja hinnates kavandatud projekti mõju keskkonnale asjakohaselt vastavalt keskkonnamõju hindamise direktiivi artiklile 3.
68 Lõpuks on oluline märkida, et nimetatud sättes viidatud lühikirjeldus tuleb esitada kõigi muude peamiste lahendusvõimaluste kohta, mida arendaja on kaalunud, sõltumata sellest, kas ta oli kavandanud need esialgu ise või oli need välja pakkunud pädev asutus või teatud huvitatud isikud.
69 Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb viiendale kuni seitsmendale küsimusele vastata, et keskkonnamõju hindamise direktiivi artikli 5 lõike 3 punkti d tuleb tõlgendada nii, et arendaja peab esitama keskkonnamõju puudutava teabe nii iga valitud võimaluse kui ka iga muu võimaliku lahendusvõimaluse kohta, mida ta on kaalunud, ning põhjendama oma valikut vähemalt nende võimaluste keskkonnamõju arvestades isegi juhul, kui mõni võimalus on projekti varases etapis kõrvale jäetud.
1. Nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et keskkonnamõju „asjakohane hindamine“ peab ühelt poolt hõlmama kõiki elupaigatüüpe ja liike, mille tõttu ala kaitstakse, ning teiselt poolt tuleb teha kindlaks ja analüüsida nii kavandatava projekti mõju alal asuvatele sellistele liikidele, mille kohta ei ole loetelus alaga seoses mingit märget, kui ka sellistele elupaigatüüpidele ja liikidele, mis asuvad väljaspool nimetatud ala piire, kui see mõju võib kahjustada ala kaitse-eesmärke.
2. Direktiivi 92/43 artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et see annab pädevale asutusele õiguse anda teostusluba kavale või projektile, mille teatavate ehitusetapi üksikasjade (nagu ehitusplatsi asukoht ja veomarsruudid) kindlaksmääramine otsustatakse hiljem, vaid juhul, kui on kindel, et loa andmisel kehtestatakse piisavalt ranged tingimused, mis tagavad, et need aspektid ei kahjusta ala terviklikkust.
3. Direktiivi 92/43 artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui pädev asutus jätab arvesse võtmata teadusliku arvamuse, milles soovitatakse hankida lisateavet, peab „asjakohane hindamine“ sisaldama sõnaselget ja üksikasjalikku põhjendust, mis hajutab kõik teaduslikult põhjendatud kahtlused asjaomasel kaitsealal kavandatud tööde mõju kohta.
4. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/92/EL teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta artikli 5 lõikeid 1 ja 3 ning IV lisa tuleb tõlgendada nii, et need panevad arendajale kohustuse esitada teave, analüüsides sõnaselgelt oma projekti olulisi mõjusid kõikidele nende sätete alusel esitatud deklaratsioonis nimetatud liikidele.
5. Direktiivi 2011/92 artikli 5 lõike 3 punkti d tuleb tõlgendada nii, et arendaja peab esitama keskkonnamõju puudutava teabe nii iga valitud võimaluse kui ka iga muu võimaliku lahendusvõimaluse kohta, mida ta on kaalunud, ning põhjendama oma valikut vähemalt nende võimaluste keskkonnamõju arvestades isegi juhul, kui mõni võimalus on projekti varases etapis kõrvale jäetud.

matches: kohus kohus kohus kohus kohus kohus


Korraldus nr.877 Tartu Linnavalitsus, Korraldus 877
Korraldus: Narva mnt 101 projekteerimistingimuste määramine
Teema: Narva mnt 101 projekteerimistingimuste määramine
Reg. number: 877
Vastuvõtmise kp: 27.08.2019
Jõustumise kp: 27.08.2019
Eelnõu: Narva mnt 101 projekteerimistingimuste määramine
Failid: LVK2019082700877.bdoc ( 75 kb )
27. august 2019. a. nr 877
Narva mnt 101 projekteerimistingimuste määramine
07.06.2019. a esitati arhitektuuri ja ehituse osakonnale projekteerimistingimuste taotlus nr PTH-19-096 Narva mnt 101 kinnistule korterelamu püstitamiseks.
Alal puudub kehtiv detailplaneering. Vastavalt planeerimisseaduse § 125 lg 5 p 1 võib kohaliku omavalitsuse üksus lubada ilma detailplaneeringut koostamata püstitada projekteerimistingimuste alusel olemasoleva hoonestuse vahele jäävale kinnisasjale ühe hoone ja seda teenindava rajatised, kui ehitis sobitub mahuliselt ja otstarbelt piirkonna väljakujunenud keskkonda, arvestades sealhulgas piirkonna hoonestuslaadi ja p 2 üldplaneeringus on määratud vastava ala üldised kasutus- ja ehitustingimused, sealhulgas projekteerimistingimuste andmise aluseks olevad tingimused ning ehitise püstitamine ei ole vastuolus ka üldplaneeringus määratud muude tingimustega. Tingimuste koostamise aluseks on esitatud eskiis.
Tulenevalt ehitusseadustiku § 31 lg 4 p 2 esitati projekteerimistingimuste kavand tutvumiseks ja arvamuse avaldamiseks naaberkinnistute Narva mnt 93//97//99, Narva mnt 103//105, Jaama tn 19, Mäe tn 14, Mäe tn 16, Mäe tn 22, Mäe tn 22a ja Mäe tn 24 omanikele.
Naaberkinnistute, Jaama tn 19 ja Mäe tn 24 omanikud esitasid täpsustavaid küsimusi hoonete arvu kohta kinnistul, korruste arvu, krundi täisehituse, parkimise ja juurdepääsu kohta ning Narva mnt 93 omanik ehitusala kauguse kohta kinnistu piirist. Naaberkinnistute omanikele saadeti vastuskiri, milles selgitati millistest üldplaneeringu nõuetest on lähtutud projekteerimistingimuste koostamisel.
Mäe tn 22 omanikul oli mureks ka sadevee kogumine, mille kohta lisati projekteerimistingimustesse p. 3.13 lause - Sademevee käitlemise lahendus anda ehitusprojekti koosseisus.
Mäe tn 14 ja 22a omanikud andsid oma nõusoleku. Teised naaberkinnistute omanikud ei esitanud ettepanekuid ega vastuväiteid.
Narva mnt 101 kinnistule uue korterelamu püstitamiseks projekteerimistingimuste koostamisel on arvestatud 14.09.2017. a Tartu Linnavolikogu otsusega nr 494 kehtestatud Tartu linna üldplaneeringu tingimuste ja nõuetega.
Vastavalt Tartu linna üldplaneeringule asub Narva mnt 101 kinnistu ida poolne osa korterelamumaal, Ülejõe asumis (Ü11), kus maa-alad on hoonestatud peamiselt 2-3-korruseliste korterelamutega, mis erinevad nii ehitamise aja, hoonestuslaadi kui ka arhitektuurilise välisilme poolest. Arvestades kesklinna lähedust seab üldplaneering antud kinnistul eesmärgiks linnakeskkonna tihendamise.
Narva mnt 101 läänepoolse kinnistuosa kasutusotstarve on ärimaa (kaubandus- ja teenindusettevõtete maa), kus paikneb olemasolev administratiivhoone, mida käesolevate tingimustega ei käsitleta.
Projekteerimistingimustega antakse ehitusõigus ühe põhihoone rajamiseks. Olemasolev ajalooline hoone tuleb säilitada, mistõttu sätestatakse projekteerimistingimustega, et kinnistul asub kokku 2 põhihoonet. Täiendavalt asub kinnistul üks abihoone kuid lubatud on rajada ka täiendav abihoone eeldusel, et see on väiksem kui 60 m2 (mitte ehitusloa kohustuslik).
Korterite arvu käesolevate tingimustega ei määrata, kuna arvestades Tartu linna üldplaneeringust p 3.4.2 juhistest, st üldjuhul lähtutakse korterite arvu määramisel koormusindeksist 1 korter 100 m² kohta või 1 korter 70 m2 kohta eeldusel, et parkimine on lahendatud osaliselt hoone mahus või maa all. Korterite arv sõltub võimalikust parkimise lahendusest ja tagatud haljasala suurusest ning see selgub lõplikult projekti koostamise käigus.
Tingimused määratakse ehitusmahtude, arhitektuurse lahenduse ja välisviimistluse osas.
Vastavalt Tartu linna üldplaneeringule antakse hoonete kõrguspiirang korruselisusena. Korruse arvestuslikuks keskmiseks kõrguseks elamul ja büroopinnal on 3,2 m. (ÜP p 3.2.17) ning sellel lisandub sokkel 0,4-0,6 m ja katusekonstruktsioon.
Linnavalitsus on seisukohal, et projekteerimistingimustega ehitusõiguse määramine ei halvenda piirkonnas väljakujunenud hoonestuslaadi. Linnavalitsuse hinnangul ei ole nimetatud taotluse kohase krundi ehitusõiguse määramiseks uue detailplaneeringu koostamine otstarbekas ega vajalik, kuna eesmärki on võimalik saavutada käesolevate projekteerimistingimustega.
Võttes arvesse PlanS § 125 lg-s 5 sätestatut, loobub Tartu Linnavalitsus detailplaneeringu koostamise kohustusest Narva mnt 101 kinnistul.
Võttes aluseks ehitusseadustiku § 26 lg 2 p 1, planeerimisseaduse § 125 lg 5 ja Tartu Linnavolikogu 28. juuni 2017. a määruse nr 140 "Ülesannete jaotus ehitamise ja planeerimise korraldamisel Tartu linnas" § 10 lg 1 Tartu Linnavalitsus
1. Määrata projekteerimistingimused Narva mnt 101 korterelamu ehitusprojekti koostamiseks vastavalt korralduse lisale.
2. Korraldus jõustub projekteerimistingimuste taotlejatele teatavakstegemisest.
3. Korralduse peale võib esitada Tartu Linnavalitsusele vaide haldusmenetluse seaduses sätestatud korras 30 päeva jooksul arvates korraldusest teada saamise päevast või päevast, millal oleks pidanud korraldusest teada saama või esitada kaebuse Tartu Halduskohtule halduskohtumenetluse seadustikus sätestatud korras 30 päeva jooksul arvates korralduse teatavakstegemisest.
Tartu Linnavalitsuse 27.08.2019. a
korralduse nr 877 juurde
PROJEKTEERIMISTINGIMUSED HOONE PROJEKTEERIMISEKS
nr PTH-19-096
Määratud: Tartu Linnavalitsuse
27.08.2019. a korraldusega nr 877
1. ÜLDANDMED Krundi aadress: Narva mnt 101
Ehitisregistri kood: 1404022442 - administratiivhoone; 104037857 - garaaž Maakasutuse sihtotstarve: ärimaa 100%
Krundi pindala: 4112 m²
Kavandatav ehitustegevus: korterelamu püstitamine
2. LÄHTE-
MATERJAL: Projekteerimistingimuste taotlus 07.06.2019 nr PTH-19-096
Muud projektid: Eskiis
3. ARHITEKTUUR-
SED JA LINNA-
Tartu linna üldplaneeringu kohaselt asub planeeritav hoone arheoloogilises miljööpiirkonnas. Järgida Tartu linna üldplaneeringu 6.7 peatükis arheoloogilise miljööpiirkonna nõudeid.
Ehitusala: vt lisa 1.
Krundi täisehitus: kuni 35% (arvutus näidata asendiplaanil)
Hoonete arv krundil: 2 põhihoonet, sh. 1 ol.olev. 2 abihoonet, sh 1 ol.olev. Uue abihoone suurim ehitusalune pindala kuni 60 m² ja suurim kõrgus planeeritud maapinnast kuni 5 m.
Arhitektuur: kõrgetasemeline, kaasaegne. Kujunev kompleks peab moodustama professionaalselt lahendatud arhitektuurse terviku.
Korruste arv: 2 - 3, sh 3-korruseline maht kuni 50% hoone ehitusalusest pindalast, planeerida ehitusala põhjapoolsesse külge.
Lubatud suurim kõrgus: kuni 11 m hoone planeeritud ±0,00-st.
Sokli kõrgus: 0,3 - 0,6 m planeeritud maapinnast
Katus: lahendada hoone tervikut silmas pidades.
Katuse tüüp ja kalle: vaba, kaldega 0 - 15°.
Katusekate: plekk, kivi jmt. Vältida matkivaid materjale. Võimalikud tasakatusega osad on soovi korral lubatud lahendada osaliselt katuseterrassina.
Välisviimistlus: kasutada ajas kestvaid kvaliteetmaterjale, näiteks puit, kivi, krohv vms. Soovitame vältida matkivaid materjale. Vaadetel anda läbimõeldud värvilahendus kataloogi alusel koos värvinäidistega.
Vertikaalplaneerimine: lahendada asendiplaanil. Näidata katendid. Sademevee käitlemise lahendus anda ehitusprojekti koosseisus.
Piirded: lahendada kaasaegselt, sobilikuna piirkonna miljöösse, soovitavalt kõrgusega 1,2 - 1,5 m. Järgida naaberkruntide piirdeaia kõrgusjoont. Esitada joonis.
Haljastus: anda põhimõtteline kujunduslik-funktsionaalne lahendus. Sõidetava kattega osa krundist peab olema üldjuhul väiksem kui kompaktsed haljastatud osad.
Parkimine, juurdepääsud ja jäätmekäitlus: lahendada normikohaselt (EVS 843:2016, Tartu linna jäätmehoolduseeskiri, juhend "Jalgrattaparklate tüüptingimused") oma krundil.
Hoone number: näha ette tänavapoolsel seinal või krundi piirde küljes nähtaval kohal.
Välisvalgustus: lahendada sissepääsudel ja numbrimärgil.
4. INSENER-
Projekti koosseisus esitada insenertehniline projektlahendus vee-, kanalisatsiooni, elektri- ja sidevarustusele ning küttele ja ventilatsioonile. Vajalikele eriosadele taotleda tehnilised tingimused ja projektid kooskõlastada vastavate võrguvaldajatega.
Soojusvarustus lahendada arvestades Tartu linna üldplaneeringu ptk. 13.4. "Kaugküte" nõudeid.
5. ERISEADUS-
TEST TULENE-
VAD NÕUDED
Narva mnt 101 kinnistu jääb Meltiveski veehaarde II ja III sanitaarkaitsevööndisse. (vt Tartu linna üldplaneering 2030+ p 13.1).
Narva mnt 101 olemasolev hoone asub Narva mnt kinnismälestiste kaitsevööndis.
6. NÕUDED EHI-
TUSPROJEKTI KOOSTAMISEKS:
Enne ehitusloa taotlust või samaaegselt ehitusloa menetlemisega tuleb taotleda maa sihtotstarbe muutmist.
Ehitusprojekt koostada vastavalt vastavalt Eestis kehtivatele projekteerimisnormidele, majandus- ja taristuministri 17. juuli 2015. a määrusele nr 97 „Nõuded ehitusprojektile“, energiatõhususe miinimumnõuetele, müra- ja invanormidele ning heale projekteerimistavale. Ehitusprojekti koosseisus tuleb esitada energiamärgis.
Ehitusprojekti (selle osad) peab koostama või kontrollima projekteerimises pädev vastutav spetsialist. Soovitame tellida projekt arhitektilt.
Ehitusprojekti digitaalsel vormistamisel järgida juhendmaterjali "Ehitusprojekti dokumentide digitaalse vormistamise nõuded ehitusloa elektroonilisel taotlemisel", mis on kättesaadav Majandus- ja taristuministeeriumi kodulehel: https://www.mkm.ee/sites/default/files/juhend_-_ehitusprojekti_digivormistamine_ehitusloa_taotlemisel_10.02.2015.pdf
Ehitusprojekti alusplaanina kasutada ajakohast M 1:500 geodeetilist alusplaani, mis on eelnevalt registreeritud Tartu piirkonna geomõõdistuste infosüsteemis Geoarhiiv. Projekti asendiplaanil ja seletuskirjas tuleb viidata geodeetilise alusplaani tegijale (ettevõtja, töö number, töö tegemise aeg, kõrgussüsteem).
Põhijoonised koostada mõõtkavas 1:100, erandkorras 1:50 või 1:200.
Ehitusprojektile lisada koopia projekteerimistingimustest.
7. KOOSKÕLAS- TUSED JA KAASAMINE:
Ehitusprojektile peab heakskiidu andma Päästeameti Lõuna päästekeskus (insenertehniline büroo, tel 733 7318 Jaama 207). Tartu Linnavalitsuse arhitektuuri ja ehituse osakond kaasab Päästeameti läbi ehitisregistri projekti menetlusse pärast seda, kui projekt on osakonnas heaks kiidetud.
Soovitame projekt kooskõlastada linnaarhitektiga (Küüni tn 5 III k tuba 323) ja kultuuriväärtuste teenistusega (Küüni tn 5 III k tuba 322) juba eskiisi staadiumis.
Ehitusprojekt esitada digitaalselt läbi ehitisregistri aadressil www.ehr.ee Tartu Linnavalitsuse arhitektuuri ja ehituse osakonnale läbivaatamiseks ja ehitusloa taotlemiseks.
Projekteerimistingimuste kehtivusaeg on viis aastat alates määramisest.
Ehitusala skeem


Riigikogu ToimetisedEelmised numbridNr 33Eesti õigusloome küsitavusest aegumise ja alusetu rikastumise näitel
Eesti kaasaegse tsiviilõiguse kujundamisel on oluliseks eeskujuks olnud Saksa Bürgerliches Gesetzbuch (edaspidi BGB1) (BGB 1896/2002). Saksa õiguslikke regulatsioone ei ole siiski mehaaniliselt kopeeritud, vaid neid on ka Eesti eripärasid arvestades muudetud. Siiski tundub, et kõik muudatused ei ole õnnestunud. Piisavalt ei ole arvestatud ka Eesti varasema õiguse võimalikku mõju ja kohtupraktika nappust.
Artikli autor jagas mitme aasta vältel tsiviilõiguse algteadmisi Sisekaitseakadeemia maksunduse ja tolli eriala kadettidele. Õppurite küsimuste ja vastuste najal sai ka autorile selgeks, et aegumise ja alusetu rikastumise õiguslikus regulatsioonis esineb küsitavusi, mis raskendavad neist valdkondadest arusaamist. Neil küsitavustel järgnevalt peatutaksegi.
AEGUMISE MÕJUST
Nõude aegumise all mõistetakse tsiviilõiguse üldosa seaduses (TsÜS) seda, et pärast nõude aegumist võib kohustatud isik keelduda oma kohustuse täitmisest (TsÜS § 142 lg 1). Selle sätte esimese lause peamise allikana on kirjanduses (Varul et al. 2010, § 142 komm 2) nimetatud Saksa võlaõiguse ümbertöötamise komisjoni lõpparuandes (Abschlussbericht 1992) sisalduva BGB konsolideeritud diskussioonieelnõu (sks konsolidierte Fassung des Entwurfs) § 194 lõiget 1, millele sisult vastavat ka BGB § 194 lõige 1. Lõpparuande koostajad on märkinud üheselt mõistatavalt, et kõnealune paragrahv on kehtivast õigusest muutumatul kujul üle võetud (Abschlussbericht 1992, 42). Sama lõike teise lause aluseks on BGB konsolideeritud diskussioonieelnõu § 221 lõige 1, millele vastab BGB § 214 lõige 1 (Abschlussbericht 1992, 101). Täpsemalt selle kohta, millised BGB reformieelse redaktsiooni aegumissätted uues redaktsioonis püsima jäid ja millised välja langesid, vt Staudinger 2009, 537–538.
Ka Eesti kirjanduses väidetakse, et aegumine ei lõpeta nõuet (Varul et al. 2012, 327; Varul et al. 2010, § 172 komm 3.1). Millel selline väide põhineb, see on aga jäänud avamata. Võimalik, et autorid on lähtunud siin Saksa õigusest (sellest allpool täpsemalt). See, et seaduses reguleeritakse aegumise mõju alusetu rikastumise all, annab aga alust kahtluseks, et seadusandja peab vaikimisi silmas hoopis aegumise õigust lõpetavat mõju. Varem aegumisel ju selline mõju oli. Balti eraseaduse (vt Нолькен 1891; Provincialrecht 1864) kohaselt lõpetas aegumine nii täitmise kohustuse kui ka nõude (ibid. art 3639). Nii käsitleti aegumise mõju ka Eesti NSV tsiviilkoodeksi (TsK) valguses (Varul et al. 2010, 10. pt komm 5.2). Kirjanduses väidetu ja varasema tegeliku õiguse vastuolu näitab, et aegumise õiguslik mõju Eesti õiguses vajab täpsemat reguleerimist.
Nõude aegumine tähendab tsiviilõiguses, et pärast nõude aegumist võib kohustatud isik keelduda oma kohustuse täitmisest.
Saksa tsiviilõiguse kohaselt aegumine ei lõpeta nõuet (Wolf, Neuner 2012, 262, 273; Staudinger 2009, 515, 836, 849–850; Erman 2011, 653; Münchener Kommentar 2012, 2214; Palandt 2015, 213). Aegumise mõiste selgitamisel on tuginetud BGB motiividele (Motive 1888), milles on kirjas, et nõuete aegumise aluseks ja otstarbeks on vanade nõuetega häirimisele lõpu tegemine (Wolf, Neuner 2012, 261; Brox, Walker 2008, 264; Münchener Kommentar 2012, 2022). Käive ei kannata seda välja, et vanad mahavaikitud asjaolud tehakse nõude allikaks siis, kui vastaspool aja ähmastava mõju tõttu ei suuda enam tegelikult olemasolevaid nõuet välistavaid asjaolusid edukalt realiseerida. Aegumise raskuspunkt ei ole mitte selles, et õigustatud isikult tema õigus ära võtta, vaid selles, et anda kohustatud isikule kaitsevahend, millega ta saaks end eeldatavalt põhjendamatute nõuete vastu ilma asja lähemalt uurimata kaitsta (Motive 1888, 291).
Mõned dokumendid on aegumatud, nagu näiteks Tartu rahuleping, mille originaaldokumenti näidati avalikkusele selle 90. sünnipäeval majas, kus see ka allkirjastati
See ei ole nii aga kõigis Euroopa riikides. Kirjanduse andmetel võib ka praegu mitmes riigis aegumine vabastada võlgniku kohustuse täitmisest ja ühtlasi lõpetada nõude, nt Prantsusmaal, Belgias, Itaalias, Hispaanias (von Bar, Zimmermann 2005, 789).
Üleantu tagasinõudmine
Aegumine vabastab võlgniku kohustuse täitmisest, kuid samas ei keela tal aegunud nõuet rahuldada. Kas võlgnik, kes on aegunud nõude nt tähelepanematusest rahuldanud, saab üleantu hiljem nõude aegumisele viidates tagasi nõuda, seda TsÜS ei reguleeri. Kirjanduses on aga märgitud, et oma kohustuse aegunud nõude alusel täitnud võlgnik ei saa üleantut aegumisele tuginedes välja nõuda. Aegumisest tulenevalt olevat võlgniku positsioon sarnane mittetäieliku kohustuse võlgniku positsiooniga võlaõigusseaduse (VÕS) § 4 mõttes (Varul et al. 2010, § 142 komm 3.3.3). Kas siin saab tugineda sarnasusele mittetäieliku kohustusega, see on aga küsitav. Saksa kirjanduses on nt märgitud, et aegumise ja hasartmängu puhul põhineb tagasinõudmine erinevatel alustel (Staudinger 2007, 204). Mittetäieliku kohustuse täitmist ei saa võlausaldaja nõuda algusest peale, täieliku kohustuse täitmise kohustus langeb ära aga alles pärast nõude aegumist. Üleantu tagastamist ei reguleeri ka mittetäieliku kohustuse paragrahv (VÕS § 4).
Eespool on märgitud, et Eesti õiguse aegumise sätteid on olulisel määral mõjutanud Saksa õigus. BGBs on aegumise mõju all käsitletud võlgniku (Brox, Walker 2008, 266; Wolf, Neuner 2012, 273; Schellhammer 2011, 1155):
õigust jätta aegunud nõudest tulenev kohustus täitmata (BGB § 214 lg 1);
õiguse puudumist aegunud nõude rahuldamiseks üleantu tagasinõudmiseks (BGB § 214 lg 2).
Nii käsitleti seda ka eespool mainitud BGB konsolideeritud diskussioonieelnõu § 221 selgituses. Selles on märgitud, et kuna aegunud nõue ei lõpe, ei tegutse kohustatud isik ilma õigusaluseta, kui ta nõude rahuldab. Sellepärast on ka loogiline, et üleantut ei saa tagasi nõuda ja seda isegi sel juhul, kui sooritus on tehtud aegumist teadmata. Aegumise vastuväide erineb selles mõttes teistest vastuväidetest, mis loovad kestva sooritusest keeldumise õiguse ja mille puhul saab BGB § 813 lõike 1 alusel üleantu tagasi nõuda (Abschlussbericht 1992, 101).
Ka mitme rahvusvahelise töörühma koostatud ettepanekutes on aegumise üldise mõju all välja toodud nii õigus keelduda pärast aegumistähtaja möödumist sooritusest kui ka õiguse puudumine üleantu tagasinõudmiseks. Siin võib nimetada Euroopa lepinguõiguse põhimõtete2 (ingl Principles of European Contract Law) aegumise regulatsiooni (PECL 2002, art 14:501, vt ka von Bar, Zimmermann 2005, 787–788, 790) ja sellel põhinevat Euroopa lepinguõiguse tugiraamistiku eelnõu (ingl Draft Common Frame of Reference) vastavaid sätteid (DCFR 2009, 274), aga ka natuke aegumise mõju täpsustavat rahvusvaheliste kaubanduslepingute printsiipide (ingl Principles of international commercial contracts 2010) aegumise regulatsiooni (PICC 2010, 363–366). Märkimata ei saa jätta ka Euroopa Komisjoni ettepanekut Euroopa ühise müügiõiguse kohta, mille aegumise regulatsioonis on ühte artiklisse kokku võetud nii õigus jätta aegunud nõue rahuldamata kui ka õiguse puudumine aegunud nõude rahuldamiseks üleantu tagasinõudmiseks (KOM 2011, 112).
Esitatut silmas pidades tasuks kaaluda TsÜSi täiendamist aegunud nõude alusel üleantu tagasinõudmise regulatsiooniga.
ALUSETUST RIKASTUMISEST
Aegumise sätete eeskujuks oli juba eespool mainitud 1992. aastast pärinev Saksa võlaõiguse ümbertöötamise komisjoni lõpparuanne (Abschlussbericht 1992), alusetu rikastumise sätete eeskujuks aga prof Königi poolt Saksa võlaõiguse reformi raames 1981. aastal tehtud ettepanekud (König 1981, 1522–1525). Vajadus erinevate aluste järele tulenes sellest, et Saksa võlaõiguse ümbertöötamise komisjoni töö ja sellest tulenevalt ka lõpparuanne ei hõlmanud alusetut rikastumist, vaid piirdus põhiliselt võlasuhete üldküsimuste, müügi- ja töövõtulepingu ning aegumise regulatsioonide kaasajastamisega (Abschlussbericht 1992, 15).
Ei mingit alusetut rikastumist: mõnikord on kahjunõude vältimiseks mõistlik asjad puust ja punaseks teha. Hoiatussilt San Francisco parkimismajast
Üleantu saab tagasi nõuda, kui puudub üleandmise õiguslik alus – seda võib nimetada alusetuks rikastumiseks.
Algselt oli Saksa võlaõiguse reformi kavadesse kaasatud ka rikastumisõigus (König 1981, 1515–1590). Kuigi prof Königi panust alusetu rikastumise keerulise ja ebaülevaatliku valdkonna avamisel hinnati positiivselt, jätsid nii võlaõiguskomisjon oma lõpparuandes kui ka seadusandja selle valdkonna reformiprogrammiga liitmata (Staudinger 2007, 8 9). Alusetu rikastumise regulatsioon jäi Saksa õiguses püsima reformieelsesse seisu. Eesti seadusekirjutajad aga pidasid otstarbekaks lähtuda just prof Königi ettepanekutest.
Kui isik on teiselt isikult midagi saanud olemasoleva või tulevase kohustuse täitmisena, võib üleandja üleantu saajalt tagasi nõuda, kui kohustust ei ole olemas, kohustust ei teki või kui kohustus langeb hiljem ära (VÕS § 1028 lg 1). Teisiti öeldes, üleantu saab tagasi nõuda sel juhul, kui puudub üleandmise õiguslik alus. Seda võib nimetada ka alusetu rikastumise reeglipäraseks juhtumiks.
VÕSi § 1028 kommentaarist (Varul et al. 2009, § 1028 komm 2) nähtub, et paragrahvi aluseks oli prof Königi eelnõu § 1.1 (König 1981, 1522). Kuid märkimata ei saa jätta seda, et VÕSi § 1028 lõikega 1 väga sarnane säte oli BGB alusetu rikastumise sätete all olemas juba prof Königi ettepaneku tegemise ajal ja on seal ka praegu (vt BGB § 812 lg 1). Selle äramärkimine oleks kommentaarile ainult kasuks tulnud, sest BGB kommenteeritud väljaanded on asjahuvilistele lihtsamalt kättesaadavad kui prof Königi ettepanekuid sisaldav raamat.
Reeglil on ka erandid, mille aluseks olevat samuti prof Königi eelnõu § 1.1 (Varul et al. 2009, § 1028 komm 2). Üleantut ei saa tagasi nõuda, kui (VÕS § 1028 lg 2):
üleandmisega täideti mittetäielik kohustus;
õigus nõuda kohustuse täitmist oli üleandmise hetkeks aegunud;
tühise tehingu täitmisena saadu tagasinõudmine oleks vastuolus tehingu tühisust ettenägeva sättega.
VÕSi § 1028 lõike 2 sõnastusest torkab silma, et mittetäielik kohustus ja nõude aegumine on esitatud eraldi punktidena. See annab tuge eespool (vt üleantu tagasinõudmine) esitatud kahtlusele, et aegumisest tulenev võlgniku positsioon ei ole piisavalt sarnane mittetäieliku kohustuse võlgniku positsiooniga.
Prof Königi eelnõu § 1.1 lõike 2 kohaselt on tagasinõue välistatud, kui võlg on aegunud (König 1981, 1522). Lisatud selgitusest ilmneb, et kõnealune lõige vastab BGB § 222 lõikele 2 (König 1981, 1542). Tuginemine aegumise sättele näitab selgesti, et tagasinõude välistamine põhineb aegumise regulatsioonil ja ei ole seotud alusetu rikastumisega. Teisiti öeldes, üleantu tagasinõudmine on välistatud seetõttu, et aegunud nõue oli jätkuvalt olemas. Nõude jätkuva olemasolu korral ei ole tegemist alusetu rikastumisega ja üleantu tagasinõudmise välistamist ei saa sellega põhjendada. Vastupidi, alusetult saadu tuleb tagasi anda.
Segadust põhjustav üleantu tagasinõudmise keelu säte tuleks täiendada selgitusega.
Võrreldes VÕSi, prof Königi ettepanekuid ja BGB sõnastusi, torkab silma, et:
Eesti õiguse kohaselt ei või võlgnik võlausaldajalt üleantut tagasi nõuda, kui õigus nõuda kohustuse täitmist oli üleandmise hetkeks aegunud (VÕS § 1028 lg 2);
prof Königi ettepaneku kohaselt on tagasinõue välistatud, kui võlg on aegunud (§ 1.1 lg 2 b);
kehtiva Saksa õiguse kohaselt ei saa aegunud nõude rahuldamiseks üleantut tagasi nõuda (BGB § 214 lg 2).
VÕSi § 1028 lõikes 2 sätestatu sunnib küsima:
kas selle lõike aluseks on prof Königi ettepanek või BGB § 214 lõike 2 ebatäpne tõlge?
miks ei või üleantut tagasi nõuda?
millised õiguslikud tagajärjed võivad kaasneda keelatud nõudmisega?
Kirjanduses on nähtavasti prof Königi sõnastusele tuginevalt märgitud, et VÕSi § 1028 lõikes 1 nimetatud alusetu rikastumise eelduste olemasolu korral on alusetu rikastumise nõude esitamine välistatud sama paragrahvi lõikes 2 loetletud erandlike eelduste täitmise korral (Varul et al. 2009, § 1028 komm 3.4 ja 3.4.2). Väljend nõude esitamine on välistatud ei keela otsesõnu võlgnikul tagasinõude esitamist (nt teadmatusest), kuid näitab selle perspektiivitust. Tundub, et kommentaari koostaja on valinud otsest keeldu mittesisaldava väljendi selleks, et vabaneda vajadusest selgitada, miks võlgnik seaduse kohaselt ei või saajalt saadut tagasi nõuda ja milliseid tagajärgi selle keelu rikkumine võib kaasa tuua. Õigusselguse huvides tuleks segadust põhjustav seadusesäte parandada või täiendada selgitusega tagasinõudmise lubamatuse kohta.
Seaduse tõlgendamisest
Kui seaduse sõnastus ei ole piisavalt selge, saab mõnikord seadusandja tahte avada tõlgendamise abil. Kas seaduses sisalduvat otsest keeldu saab tõlgendamise abil pehmendada, see on küsitav. Eesti kirjanduses on märgitud, et tõlgendamise esemeks on vähemalt selle algfaasis seaduse tekst ning õiguse rakendaja on seotud sõnade ja lausekonstruktsioonide tähendusega (Narits 2002, 146, 152–153; Varul et al. 2010, § 3 komm 3.1).
Nii on see ka Saksa õiguses (Wolf, Neuner 2012, 30). Tähelepanu on juhitud sellele, et mida selgem on sõnastus, seda vähem on ruumi tõlgendamisele (Schellhammer 2011, 11–12). Saksa Põhiseaduskohus (Bundesverfassungsgericht) on mitmel korral märkinud, et ükski kohus ei saa ka tõlgendamise teel seadusandja ühemõttelisest tahtest üle hüpata (BGH 1966, p 36). Kirjanduses on aga märgitud, et õigusnormi grammatikast ja sõnade tähendusest lähtudes on võimalik kindlaks teha ka seadusandja redaktsioonilisi möödalaskmisi ehk seda, mil seadusse on sattunud midagi muud kui seadusandja poolt soovitud sõnastus (Brox, Walker 2008, 32).
Tulles tagasi VÕSi § 1028 lõike 1 juurde, on pikema selgitamiseta selge, et lauseosa üleandja ei või saajalt saadut tagasi nõuda sisaldab tagasinõudmise keeldu. Järelikult siin ei ole grammatilise tõlgendamisega võimalik midagi avastada. Kõnealuse sätte grammatiline selgus ja suhteline „värskus” muudab küsitavaks ka teiste tõlgendamise meetodite (süstemaatiline, ajalooline, teleoloogiline) rakendamise. See lubabki väita, et antud juhul tundub olevat tegemist parandamist vajava redaktsioonilise ebatäpsusega.
Jääb veel lisada, et seaduse rakendamiseks peab rakendajale olema selge seaduse mõte (Varul et al. 2012, 42). See, mida seadusandja on soovinud – kas üleantu väljanõudmise keelamist või väljanõudmise rahuldamata jätmist – seadusest ei selgu. Selgitus seaduse kommentaaris (vt Varul et al. 2010, § 142 komm 3.1) on jäänud vaid arvamuse tasemele ja põhineb mitte niivõrd Eesti, kuivõrd Saksa õigusel.
Puudub selgus, kas kohus võib juhtida võlgniku tähelepanu võimalusele keelduda aegunud nõude rahuldamisest.
KOHTU OSA
Aegumise regulatsiooni on täiendatud protsessuaalse nüansiga: kohus või muu vaidlust lahendav organ võtab nõude aegumist arvesse ainult kohustatud isiku taotlusel (TsÜS § 143, vt ka Varul et al. 2010, § 143 komm 1). Selle sätte allikana on nimetatud TsÜSi 1994. aasta redaktsiooni § 114. BGBs sellist sätet ei olevat (Varul et al. 2010, § 143 komm 2). Nii see on, BGB kommentaarides on küll käsitletud aegumise arvestamist kohtumenetluses, kuid seejuures on tuginetud tsiviilkohtumenetluse seadustikule (ZPO 1950/2005, § 139, vt ka Staudinger 2009, 838–839, 841, 15; Münchener Kommentar 2012, 2214 2215; Abschlussbericht 1992, 101). Sellist sätet ei olevat ka teistes käsitletud õigustes (Varul et al. 2010, § 142 komm 2). Küll leidub sarnane säte aga nt Austria üldises tsiviilseadustikus (ABGB 1811, § 1501) ja Šveitsi obligatsiooniõiguses (OR 1911, art 142). Võimalik, et seadusekirjutajad on kõnealuse sätte just sealt leidnud. Selle sätte menetluslikku iseloomu silmas pidades on siiski küsitav, kas TsÜS on õige koht selle jaoks.
Kohtu osa käsitlemisel puudub selgus, kas kohus võib juhtida võlgniku tähelepanu võimalusele keelduda aegunud nõude rahuldamisest. Seaduses on küll sätestatud, et kohus võtab nõude aegumist arvesse ainult kohustatud isiku taotlusel (TsÜS § 143), kuid see säte ei reguleeri nõustamist. Seaduse kommentaaris tundub peale jäävat seisukoht, et kostja õpetamine kui protsessirikkumine olevat hagimenetluses siiski lubatav (Varul et al. 2010, § 143 komm 3.3.2.2.1.1).
Saksa õiguskirjanduse ja kohtupraktika kohaselt on tegemist vaidlusaluse küsimusega (Staudinger 2009, 841). Neil juhtudel, mil menetlusse on kaasatud advokaadid, ei peeta kohtupoolset nõustamist võrdset kohtlemist silmas pidades soovitavaks. Lubamatuks peetakse vihje andmist aegumisele sel juhul, kui võlgniku esitatu selleks mingit alust ei paku (Erman 2011, 653–654).
Ülalesitatu alusel võib väita, et Eesti seadusekirjutajatel tasuks õigusselguse huvides kaaluda kostja kohtunikupoolse nõustamise lubatavuse täpsemat piiritlemist, kuid seda ilmselt menetlusõiguses.
AVALIK-ÕIGUSLIKE NÕUETE AEGUMINE
Kirjanduses on märgitud, et TsÜS ei reguleeri avalikul õigusel põhinevaid nõudeid ja nende aegumist. Enamasti on nende nõuete esitamine seotud õigust lõpetavate tähtaegadega, mida reguleerivad teised õigusaktid (Varul et al. 2010, § 142 komm 3.2.3).
Saksa tsiviilõiguse alases kirjanduses on märgitud, et aegumise mõju avalikus õiguses on ebaselge. See tulenevat ühelt poolt üldise regulatsiooni puudumisest, teiselt poolt aga olemasolevate regulatsioonide ebaselgusest (Staudinger 2009, 853 854). Sellest tuleneb ka vajadus seaduseaukude täitmiseks BGB aegumise sätetega (Erman 2011, 574–575; Palandt 2015, 215; Staudinger 2009, 529). Saksa maksukorralduse seaduses (AO 1976/2002) on sätestatud, et maksuvõlasuhtest tulenev nõue lõpeb aegumisel ja aegunud nõude rahuldamisel tekib tagasimaksmisnõue (AO § 47 ja § 37 lg 2). Ära on märgitud, et aegumist tuleb ametiülesande korras kontrollida ja ka tagasimakse peab toimuma ametiülesande korras (Helmschrott et al. 2012, 154; Klein 2012, 1238).
Ka Eesti maksukorralduse seadus (MKS) sisaldab mitmeid aegumist reguleerivaid sätteid. Näiteks on sätestatud maksusumma määramise (MKS § 98) ja maksusumma sundtäitmise aegumistähtaeg (MKS § 132) ning maksusumma määramise aegumise peatumine (MKS § 99). Eraldi on sätestatud, et pärast aegumistähtaja möödumist ei või selles asjas maksuotsust teha ega muuta või kehtetuks tunnistada varem tehtud maksuotsust (MKS § 98 lg 4). Nimetatud sätet kohaldatakse ka intressinõude aegumisele (MKS § 118 lg 3).
Eespool selgus, et tsiviilõiguslikes suhetes vabastab aegumine võlgniku kohustuse täitmisest, kuid ei lõpeta võlasuhet. Sellest tulenevalt ei saa võlgnik pärast aegumistähtaja möödumist võlausaldajale üle kantud rahasummat tagasi nõuda (VÕS § 1028 lg 2). Maksuseadusest tulenevad rahalised nõuded ja kohustused aga lõpevad aegumisega (MKS § 31 lg 3 p 4). Sellest tuleneb, et kui maksuametnik väljastab maksuvõlgnikule aegunud maksunõude ja võlgnik selle ka rahuldab, võib võlgnik hiljem nõuda tasutu tagastamist (RKHKo 2006, p 12; 2008, p 8).
Kas aegunud kohustuse täitnud isik saab tagasi nõuda ainult ülekantud rahasumma või võib nõuda ka õigusvastaselt tekitatud kahju hüvitamist, seda ei ole aga reguleeritud. Kahju võib tekkida nt seeläbi, et aegunud nõude ekslikult rahuldanud isik ei saa sellest tulenevalt raha puudusel mõnda vajalikku tehingut teha või et maksuametilt raha tagasisaamisel on soovitud tehing tema jaoks kallinenud (nt soodusmüügi lõppemine). Kui seadusandja on tagasimakse all silmas pidanud ka kahju hüvitamist, tuleks õigusselguse huvides täpsustada, mille alusel seda nõuda saab. Ühe võimalusena tuleb arvesse viide tsiviilõiguse õigusvastase kahju tekitamise sätte (VÕS § 1045 lg 1 p 7) kohaldamisele.
Õigusselguse huvides tuleks aegumise mõju käsitlus mahutada ühte seadusse.
Õigusselguse huvides tuleks eelkõige muuta aegumise mõju käsitlus terviklikuks, mahutades selle ühte seadusse. Selleks tuleks
TsÜSi § 142 täiendada lõikega 11, mille kohaselt aegunud nõude rahuldamiseks üleantut ei saa tagasi nõuda;
VÕSi §st 1028 jätta välja lõike 2 punkt 2.
Alusetu rikastumise regulatsiooni puhastamiseks olemasolevast, kuid aegunud nõudest tuleks VÕSi § 1028 täiendada lõikega 3, mille kohaselt aegunud nõude rahuldamiseks üleantu tagasinõudmist reguleerib TsÜSi § 142 uus lõige 11.
Aegumise arvestamisel kohtu poolt tasuks seadusekirjutajatel õigusselguse huvides kaaluda kostja kohtunikupoolse nõustamise lubatavuse täpsemat piiritlemist ja seda ka sel juhul, kui kohtu osa reguleeriv säte (TsÜS § 143) viiakse üle menetlusõigusesse.
Maksunõude võimalikku aegumist silmas pidades tasuks välja selgitada, kas alusetult nõutud ja makstud raha tagasinõudmine hõlmab ka nõude rahuldamisega seotud õigusvastaselt tekitatud kahju hüvitamist või jääb see maksja „koolirahaks”. Õigusselguse huvides tuleks tulemus sõnastada soovitavalt MKSis.
ABGB (1811). Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch. – http://www.ris.bka.gv.at/GeltendeFassung.wxe?Abfrage=Bundesnormen&Gesetzesnummer=10001622 (kasutatud 14.10.2015).
ABSCHLUSSBERICHT (1992). Abschlussbericht der Kommission zur Überarbeitung des Schuldrechts. Köln: Bundesanzeiger.
AO (1976/2002). Abgabenordnung. – http://www.gesetze-im-internet.de/ao_1977/index.html (kasutatud 28.07.2015).
BGB (1896/2002). Bürgerliches Gesetzbuch. – http://www.gesetze-im-internet.de/bgb/index.html (kasutatud 29.06.2015).
BGH (1966). Bundesgerichtshof Urt. v. 30.06.1966, Az.: KZR 5/6530.06.1966. – https://www.jurion.de/Urteile/BGH/1966-06-30/KZR-5_65
BROX, H., WALKER, W. D. (2008). Allgemeiner Teil des BGB. Köln/München: Carl Heymanns Verlag.
DCFR (2009). Principles, deﬁnitions and model rules of European private law. Draft common frame of reference. Munich: Sellier European law publishers. – http://ec.europa.eu/justice/policies/civil/docs/dcfr_outline_edition_en.pdf
ERMAN (2011). Erman Bürgerliches Gesetzbuch. Köln: Verlag Dr. Otto Schmidt.
HELMSCHROTT, H., SCHAEBERLE, J., SCHEEL, T. (2012). Abgabenordnung. Stuttgart: Schäfer-Poeschel Verlag.
KLEIN, F. (2012). Abgabenordnung. München: Verlag C. H. Beck.
KOM (2011). Ettepanek: Euroopa parlamendi ja nõukogu määrus Euroopa ühise müügiõiguse kohta KOM (2011) 635 lõplik. Brüssel. – http://ec.europa.eu/transparency/regdoc/rep/1/2011/ET/1-2011-635-ET-F1-1.Pdf
KÖNIG, D. (1981). Ungerechtfertigte Bereicherung. – Gutachten und Vorschläge zur Über-arbeitung des Schuldrechts. Band II. Köln: Bundesanzeiger.
MKS – Maksukorralduse seadus. – RT I 2002, 26, 150; RT I, 30.06.2015, 2.
MOTIVE (1888). Motive zu dem Entwurfe eines bürgerlichen Gesetzbuches für das Deutsche Reich. Band I: Allgemeiner Theil. Amtliche Ausgabe. Berlin und Leipzig. – https://archive.org/details/motivezudementw01germgoog
MÜNCHENER KOMMENTAR (2012). Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch. Band 1: Allgemeiner Teil. München: Verlag C. H. Beck.
NARITS, R. (2002). Õiguse entsüklopeedia. Tallinn: Juura.
OR (1911). Obligationenrecht. – http://www.admin.ch/opc/de/classified-compilation/19110009/index.html (kasutatud 01.07.2015).
PALANDT (2015). Palandt Bürgerliches Gesetzbuch. München: Verlag C. H. Beck.
PECL (2002). The principles of European contract law. – http://www.jus.uio.no/lm/eu.contract.principles.parts.1.to.3.2002/
PICC (2010). Unidroit Principles of international commercial contracts. – http://www.unidroit.org/english/principles/contracts/principles2010/integralversionprinciples2010-e.pdf
PROVINCIALRECHT (1864). Provincialrecht der Ostseegouvernements, 3. Th. Liv-, Est- und Curlaendisches Privatrecht. St. Petersburg.
RKHKo (2006). Riigikohtu Halduskolleegiumi otsus 3-3-1-75-06.
RKHKo (2008). Riigikohtu Halduskolleegiumi otsus 3-3-1-91-08.
SCHELLHAMMER, K. (2011). Schuldrecht nach Anspruchsgrundlagen samt BGB Allgemeiner Teil. Heidelberg: Verlag C. F. Müller.
STAUDINGER (2007). J. von Staudingers Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch mit Einführungsgesetz und Nebengesetzen. Buch 2. Recht der Schuldverhältnisse §§ 812–822. Berlin: Sellier – de Gruyter.
STAUDINGER (2009). J. von Staudingers Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch mit Einführungsgesetz und Nebengesetzen. Buch 1. Allgemeiner Teil §§ 164–240. Berlin: Sellier – de Gruyter.
ZPO (1950/2005). Zivilprozessordnung. – http://www.gesetze-im-internet.de/zpo/index.html (kasutatud 31.08.2015).
TsÜS – Tsiviilseadustiku üldosa seadus. – RT I 2002, 35, 216; RT I, 12.03.2015, 5.
VARUL, P., KULL, I., KÕVE, V., KÄERDI, M. (2009). Võlaõigusseadus III. Kommenteeritud väljaanne. Tallinn: Juura.
VARUL, P., KULL, I., KÕVE, V., KÄERDI, M. (2010). Tsiviilseadustiku üldosa seadus. Kommenteeritud väljaanne. Tallinn: Juura.
VARUL, P., KULL, I., KÕVE, V., KÄERDI, M., SAARE, K. (2012). Tsiviilõiguse üldosa. Tallinn: Juura.
von BAR, CH., ZIMMERMANN, R. (2005). Grundregeln des Europäischen Vertragsrechts. Teil III. München: Sellier European Law Publishers.
VÕS – Võlaõigusseadus. – RT I 2001, 81, 487; RT I, 07.07.2015, 1.
WOLF, M., NEUNER, J. (2012). Allgemeiner Teil des Bürgerlichen Rechts (Begr. K. Larenz). München: Verlag C. H. Beck.
НОЛЬКЕН, A. (1891). Свод гражданских узаконений губерний Прибалтийских со включением изменений и дополнений по продолжению 1890 года. С.-Петербург: Г. Щмицдорф.
1 Bürgerliches Gesetzbuch. Selle seaduse nime tõlkimine eesti keelde on problemaatiline, sest sisult sobivale vastele tsiviilseadustik vastab veel paremini Saksa DV-s kehtinud ZGB (Zivilgesetzbuch). Sellepärast on käesolevas artiklis piirdutud BGB-ga.
2 Neile põhimõtetele tugines ka Saksa aegumisõiguse muutmine.


text:
Õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise taotluse lahendamisel tuleb lähtuda haldusmenetluse üldpõhimõttest, mille kohaselt haldusakt peab vastama selle andmise ajal kehtivale õigusele ja faktilisele olukorrale. Vara tagastamise taotluse lahendamise puhul tuleb ORAS § 12 lg 3 p 3 sätestatud asjaolu - vara füüsilise isiku heausksesse omandisse kuulumist - kontrollida valla- või linnavalitsuse korralduse andmise aja seisuga. ORAS § 13 lõikest 1 ei tulene, et oleks võimalik üks ja sama vara kõigepealt tagastada ja seejärel ka kompenseerida. Nimetatud sättest ilmneb, et vara kompenseerimine on võimalik vaid sellistel juhtudel, kui seda vara ei tagastata. Kui õigustatud subjektile ei ole võimalik vara tagastada, sest see tagastati õigusvastaselt juba teisele isikule, ja pole õiguslikku alust ka kompensatsiooni maksmiseks, tuleb õigustatud subjektile tekitatud kahju hüvitada rahas.
3-3-1-31-02 Riigikohus 30.05.2002
ORAS § 12 lg 3 p-s 3 sätestatakse heauskset omandamist välistavate tunnustena osavõtt vara omaniku kohtuvälisest represseerimisest ja osavõtt represseeritu vara õigusvastasest võõrandamisest. Kuna heauskset omandamist välistavaid tunnuseid sätestav lauseosa algab sõnaga "eelkõige", on seadusandja jätnud haldusorgani ja kohtu sisustada heauskse omandamise mõiste ORAS § 12 lg 3 p 3 tähenduses, andes orientiiriks kaks eelnimetatud asjaolu. Tõlgendades kohtuvälisest represseerimisest osavõttu ORAS § 12 lg 3 p 3 mõttes tuleb arvestada osalemise vormi. Kohtuvälises represseerimises osalemise tõttu saab uue omaniku heausksuse ORAS § 12 lg 3 p 3 tähenduses välistada vaid sellisel juhul, kui tema represseerimises osalemise vorm vastab mõnele Seaduse süümevande andmise korra kohta §-s 1 lg 5 sätestatud osavõtu vormile.
3-3-1-29-02 Riigikohus 21.05.2002
ORAS § 12 lg 3 p 3 sõnastusest ei tulene, et selle sätte alusel ei kuulu omandireformi objektiks olev õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamisele üksnes juhul, kui see oli füüsilise isiku heauskses omandis enne Omandireformi aluste seaduse jõustumist. Seadusandja on korduvalt erinevatel aegadel pärast Omandireformi aluste seaduse jõustumist andnud isikutele võimaluse esitada õigusvastaselt võõrandatud varade tagastamise avaldusi. Omandireformi objektiks oleva õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise taotluse lahendamisel tuleb lähtuda haldusmenetluse üldpõhimõttest, mille kohaselt haldusakt peab vastama selle andmise ajal kehtivale õigusele ja faktilisele olukorrale. Seepärast tuleb vara tagastamise taotluse lahendamisel vara füüsilise isiku heausksesse omandisse kuulumist kontrollida valla- või linnavalitsuse korralduse andmise aja seisuga.
3-3-1-55-01 Riigikohus 10.12.2001
Õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise korralduse õiguspärasuse hindamisel tuleb kontrollida, kas valla- või linnavalitsus on järginud Õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise korra punkti 52 alapunktis 2 sätestatud nõudeid omandireformi õigustatud subjekti ja ehitise omaniku vahel kokkuleppe sõlmimiseks tähtaja andmise osas. Samuti seda, kas korraldus vastab Õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise korra punktis 57 sätestatud nõuetele
Maa tagastamise saab valla- või linnavalitsus oma korraldusega otsustada siis, kui kohaliku omavalitsuse korraldusega on erastatava maa suurus ja piirid täpselt määratud, sest sellest sõltub, kui palju on võimalik maad tagastada ja kui palju tuleb tagastamise võimatuse tõttu kompenseerida. Sellisele seisukohale asuti ka Riigikohtu halduskolleegiumi määrustes haldusasjades nr 3-3-1-36-99 ja nr 3-3-1-45-99 (RT III 1999, 28, 259 ja RT III 1999, 30, 291).
3-3-1-40-01 Riigikohus 22.11.2001
Vara tagastamise korraldust ei saa ORAS § 12 lg 7 alusel tühistada, kui õigustatud subjekt ei saanud omalt poolt vajalikku teha valla- või linnavalitsuse viivituse või tegevusetuse tõttu. ORAS § 12 lg-s 7 sätestatud "kirjalikult teatatud tähtajana" tuleb käsitada sama lõike esimese lause alusel Vabariigi Valitsuse poolt Tagastamise korra p 40 lg-s 1 kehtestatud vara vastuvõtmise tähtaega, milleks on kolm kuud vara tagastamise korralduse kättesaamise päevast arvates. Vara üleandmist korraldades peab valla- või linnavalitsus tulenevalt Tagastamise korra p-st 36 muuhulgas teatama õigustatud subjektile üleandmise täpse tähtpäeva. Selle asemel võib üleandmise täpse tähtpäeva ka õigustatud subjektiga kokku leppida.
3-3-1-17-01 Riigikohus 13.11.2001
Riigikohtu halduskolleegium ei ole oma varasemates lahendites asunud seisukohale, nagu ei saaks Tõendamise lihtsustatud korra seadust üldse kohaldada juhtudel, kui vara tagastamist taotleb endise omaniku pärija. Tõendamine lihtsustatud korras ei ole võimalik, kui vara õigusvastase võõrandamise ajaks oli vara omanik surnud ja pärand ei olnud pärijale üle läinud.
3-3-1-70-00 Riigikohus 13.03.2001
Riigikohtu halduskolleegium oma varasemates lahendites ei ole asunud seisukohale, nagu ei saaks Tõendamise lihtsustatud korra seadust üldse kohaldada juhtudel, kui vara tagastamist taotleb endise omaniku pärija. Tõendamine lihtsustatud korras ei ole võimalik, kui vara õigusvastase võõrandamise ajaks oli vara omanik surnud ja pärand ei olnud pärijale üle läinud.
3-3-1-27-00 Riigikohus 06.06.2000
Maa tagastamise korralduses märgitakse Õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise korra punktis 57 sätestatud andmed. Maa tagastamise korralduse lahutamatuks lisaks on katastriüksuse plaani koopia.
Valla- või linnavalitsus peab maa tagastamise ja erastamise avalduste läbivaatamisel otsustama, kas maa tagastamise ja erastamise käigus tuleb muuta senist maakasutust ning kas on vajalik muuta kehtivat detailplaneeringut või maakorralduskava.

matches:
§ 12
§ 13
Riigikohus
§ 12
§ 12
§ 12
§ 12
Riigikohus
§ 12
Riigikohus
Riigikohus
§ 12
§ 12
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus


Maaeluministeerium saatis märkused meie arvamusele - Omanikud
Märtsis saatsime maaeluministeeriumile arvamuse maaelu ja põllumajandusturu korraldamise seaduse muutmise eelnõu suhtes. Nüüd saime vastuse märkustega.
Loe ka meie arvamust pikemalt siit.
Ulatuslikke omandipiiranguid sisaldav seadusprojekt on muutunud paremaks, kuid vajab meie hinnangul olulist edasitöötamist. Välistamata väärtusliku põllumaa kaitset, tuleb silmas pidada, et see puudutab väga suurt osa maatulundusmaast ning tuhandeid omanikke. Omand on põhiseaduse §32 kohaselt kaitstav põhiõigus ja meie ühiskonnakorralduse üks aluseid. Põhiseaduse ja Riigikohtu praktika kohaselt peab iga põhiõiguse piirang olema läbinud proportsionaalsuse testi, st omandikitsendused peavad olema vajalikud ja kohased.
Omandi põhiõigusliku võimaliku riive kohta on antud piisavad selgitused seletuskirja jaotises „Eelnõu kooskõla Eesti Vabariigi põhiseadusega“. Maaeluministeerium jääb oma senisele seisukohale, et kuivõrd kitsenduste eesmärgid ei ole vastuolus põhiseadusega, tuleb need lugeda legitiimseks.
Antud selgitus.
Eelnõu § 356 lõikega 3 nähakse ette, et kohaliku omavalitsuse üksus võib üldplaneeringuga ette näha, et väärtuslikule põllumajandusmaale võib ehitada uue elamu ja selle teenindamiseks vajaliku hoone või rajatise. See tähendab, et kui üldplaneeringus on lubatud väärtuslikule põllumajandusmaale nimetatud paragrahvis sätestatud tingimustele vastavalt elumaja ehitada, siis ei ole selleks mingeid takistusi. Kui aga elumaja ehitamine väärtuslikule põllumajandusmaale ei ole üldplaneeringuga lubatud, kuid siiski tekib selleks erahuvist lähtuv vajadus, saab seda eelnõu § 3511 lõikes 2 sätestatud põhimõttel samuti teha, kuid sel juhul detailplaneeringu, mille on kooskõlastanud Põllumajandusamet (alates 01.01.2021 seoses asutuste ümberkorraldamisega ameti nimetus Põllumajandus- ja Toiduamet), kaudu.
See tähendab, et omanikul on võimalus väärtuslikku põllumajandusmaad, kui tõepoolest muud võimalust ei ole, hõlmata kodu ehitamisega.
Kuigi eelnõu § 356 lõigete 3 ja 4 kohaselt on teatud piiranguid järgides võimalik kohaliku omavalitsuse üksusel lubada väärtuslikule põllumajandusmaale elamut ehitada või sellele olemasolevat elamut laiendada, siis seda on võimalik lubada ka nimetatud piiranguid järgimata – erinevaid huvisid kaaludes üldplaneeringuga, vajaduse korral detailplaneeringuga.
Samas ei ole eelnõuga ette nähtud väärtusliku põllumajandusmaa hõlmamise puhul ehitistega loamenetlust.
Eelnõu § 356 lõike 2 kohaselt võib üldplaneeringuga näha ette, et nimetatud sättes loetletud tingimustel võib väärtuslikule põllumajandusmaale ehitada maatulundusmaa sihtotstarbeliseks kasutamiseks või põllumajandusloomade pidamiseks hoone või rajatise.
Mesila pidamine on põllumajanduslik tegevus ning seega ei ole mingit põhjust väärtuslikule põllumajandusmaale mesila rajamist kitsendada. Iseküsimus on selles, kas mesila rajamine väärtuslikule põllumajandusmaale on mõistlik.
Mis käsitleb märkuses toodud tara rajamist, siis sama paragrahvi lõike 5 punktis 2 on seatud nõue, et üldplaneeringuga tuleb ette näha, et väärtuslikule põllumajandusmaale on lubatud rajada maaga püsivalt ühendamata rajatis põllumajandustoodete tootmise otstarbeks või hoonestatud või hoonestamata maa-ala piiritlemiseks.
Mis puudutab õunapuuaia rajamist väärtuslikule põllumajandusmaale, siis eelnõu § 358 lõikega 2 on lubatud ilma kitsendusteta, ehk üldplaneeringuga tuleb ette näha, et väärtuslikul põllumajandusmaal võivad kasvada puittaimed kõrgusega vähemalt 1,3 meetrit ja puuvõrade liitusega vähemalt 30%, kui nimetatud maa on poolloodusliku koosluse esinemisala, marja- või viljapuuaed või aiandialune maa.
Toidujulgeoleku tagamine ei saa olla ega ei olegi kellegi üksikisiku kohustus, vaid riigi, kohaliku omavalitsuse üksuse ja loomulikult maaomaniku ühiselt jagatav kohustus. Muud võimalust toidu tootmiseks, kui selle kasvatamine mullastikul, ei ole.
Maaeluministeerium ei eelda, et maatulundusmaa sihtotstarbega keskmisest kõrgema väärtusega põllumajandusmaa kohta, mida on vaja riigil, kohalikul omavalitsusel ja ühiskonnaliikmetel endil ühiselt toidujulgeoleku tagamiseks ning mille mullastik kui iga riigi kriitilise tähtsusega loodusvara vajab viivitamatut kaitset, peaks rakendatama mingeid mõistetamatuid hüvitamisnõudeid.
Väärtusliku põllumajandusmaa säilitamisele suunatud kitsendused ei nõua uute ja täiendavate tööde tegemist, vaid tavapärase põllumajandusliku tegevusega jätkamine tagabki väärtusliku põllumajandusmaa säilimise. Kui maaomanik ise ei soovi põllumajandusliku tegevusega tegelda, võib ta rentida maa põllumajandustootjale.
Kinnitamist väärib jätkuvalt see, et väärtusliku põllumajandusmaa näol on tegemist maatulundusmaa sihtotstarbega haritava maa või loodusliku rohumaa kõlvikuga, mille kasutamise eesmärk on põllumajandustoodete tootmine.
Väärtusliku põllumajandusmaa kaitsmisel ei saa arvestada üksnes konkreetse kohaliku omavalitsuse üksuse või tema elanikkonna huvidega ning väärtusliku põllumajandusmaa kaitsmise vajadus ei ole võrsunud kohalikust kogukonnast (puudub nn kohalik juur).Väärtusliku põllumajandusmaa kaitsmine puudutab riigi põllumajandusmaad tervikuna ja kõiki riigi elanikke, kuna eesmärgiks on tagada toidu varustuskindlus kogu riigis, mitte üksnes kohalikul tasandil. Väärtusliku põllumajandusmaa piisava ja ühetaolise kaitse tagamiseks kogu riigis tuleb kehtestada ühtsed alused, millest kohaliku omavalitsuse üksused üldplaneeringus kaitse- ja kasutustingimuste seadmisel lähtuks. Kui iga kohaliku omavalitsuse üksus lähtuks väärtusliku põllumajandusmaa kitsenduste määratlemisel ja rakendamisel üksnes oma huvidest ja eesmärkidest, ei tagaks see väärtusliku põllumajandusmaa piisavat ja ühetaolist kaitset kogu riigis. Ühetaolise kaitse saavutamiseks riik suunab käesoleva seadusega kohaliku omavalitsuse üksusi, kuid ei võta neilt ruumilise planeerimise õigust ja vabadust ära, sest kohaliku omavalitsuse üksustele jääb alles kaalutlusõigus väärtusliku põllumajandusmaaga seotud otsuste tegemisel.
Planeerimisseaduse § 75 lõike 1 punkti 14 kohaselt on üldplaneeringuga lahendatavaks ülesandeks muu hulgas väärtuslike põllumajandusmaade määramine ning nende kaitse- ja kasutustingimuste seadmine. Sama seaduse § 126 lõike 1 punkti 15 kohaselt on detailplaneeringuga lahendatavaks ülesandeks muu hulgas väärtuslike põllumajandusmaade määramine ning nende kaitse- ja kasutustingimuste seadmine, kui need ei ole üldplaneeringuga määratud.
Juba üldplaneeringut tehes peab kohaliku omavalitsuse üksus mõtlema selle peale, kas ja mis ulatuses lubada või piirata ehitustegevust. Üldplaneeringut tehes peab kohaliku omavalitsuse üksus määrama maakasutuse juhtotstarbe, mis on üldplaneeringuga määratav maa-ala kasutamise valdav otstarve, mis annab kogu määratud piirkonnale edaspidise maakasutuse põhisuunad. Eelnõu kohaselt määratakse väärtuslikule põllumajandusmaale põllumajandusmaa sihtotstarbelist kasutamist tagav maakasutuse juhtotstarve.
See, mida ei saa piisavalt detailselt kehtestada üldplaneeringuga, on võimalik teha detailplaneeringuga. Üldised piirangud väärtuslikule põllumajandusmaale ehitamisel, sealhulgas muud, kui eelnõus toodud piirangud, on aga võimalik juba üldplaneeringuga määrata – sealhulgas sätestada põhimõte, et ehitamine on lubatud, kui ehitamine muule maale on võimatu või ebaotstarbekas. Tuletame siinkohal meelde, et kui väärtuslikule põllumajandusmaale uue ehitise ehitamine või sellele olemasoleva ehitise laiendamine ei vasta üldplaneeringuga seatud kaitse- ja kasutustingimustele, kuid ehitise ehitamiseks või laiendamiseks esineb muu avalik huvi või erahuvi, võib kohaliku omavalitsuse üksus Põllumajandusametiga kooskõlastatult kehtestada detailplaneeringu, mille kohaselt võib väärtusliku põllumajandusmaa massiivile ehitada uue ehitise või sellele laiendada olemasolevat ehitist.
Eelnõu sisaldab kohustust fikseerida hajaasustuses ehitusõigus detailplaneeringuga ehk täiendav ehituskulu on omanikule suurendatud vahemikus 200-100 000 eurot (detailplaneeringu koostamise kulu tänases praktikas). Lisaks on oluline, et omanikul tekib kohustus vaidlustada kohtus üldplaneering, kui sellega on määratud maaüksus väärtusliku põllumaana ja ta sellega ei nõustu. Kui omanik ei vaidlusta üldplaneeringut, siis ta ei ole teinud enda poolt kõike hoidmaks ära talle tekkivat negatiivset häiringut ja seega ei saa taotleda kahju hüvitamist. Samas tähendab üldplaneeringu vaidlustamine, et kohus peab hakkama kaaluma, kas omavalitsus on rikkunud maatüki väärtuslikuks põllumaaks määramisel kaalutlusõigust või mitte. Igal juhul tekib olukord, kus kohtusüsteemi tuleb palju kaebusi üldplaneeringute osas.
Kordame veelkord, et kui väärtuslikule põllumajandusmaale uue ehitise ehitamine või sellele olemasoleva ehitise laiendamine ei vasta üldplaneeringuga seatud kaitse- ja kasutustingimustele, kuid ehitise ehitamiseks või laiendamiseks esineb muu avalik huvi või erahuvi, võib kohaliku omavalitsuse üksus Põllumajandusametiga kooskõlastatult kehtestada detailplaneeringu, mille kohaselt võib väärtusliku põllumajandusmaa massiivile ehitada uue ehitise või sellele olemasolevat ehitist laiendada.
Eeltoodust tulenevalt, kui üldplaneeringus on juba eelnõus sätestatud suunistega piisavalt arvestatud (nt ka külade puhul), siis ei pruugi alati tekkida vajadust detailplaneeringu kehtestamiseks.
Märgime, et arusaadavuse eesmärgil on korrigeeritud eelnõu § 3 punkti 6 (kooskõlastamisele esitatud eelnõu § 4 p 6), millega täiendatakse planeerimisseaduse § 142 lõiget 1 punktiga 11 järgmises sõnastuses:
„11) üldplaneeringuga määratud väärtusliku põllumajandusmaa maakasutuse juhtotstarbe muutmine, kui see ei ole kooskõlas üldplaneeringuga väärtuslikule põllumajandusmaale ehitamise kohta seatud kaitse- ja kasutustingimustega või muu avaliku huviga, mis kaalub üles väärtusliku põllumajandusmaa säilitamise avaliku huvi.
See tähendab, et detailplaneeringu koostamise kohustus, mis on sätestatud ka eelnõu § 3511 lõikega 2, puudutab neid väärtuslikke põllumajandusmaid, mille kohta ei ole üldplaneeringuga seatud eelnõukohaseid kaitse- ja kasutustingimusi, see tähendab, et ka lubatavusi.
1) kui üldplaneeringuga on määratud, et väärtuslikule põllumajandusmaale ei ole lubatud rajada päikesejaamu, kuid näiteks 15 aasta pärast tekib selleks kusagil siiski vältimatu vajadus, siis saab selle rajada § 3511 lõikes 2 sätestatud tingimustel ning sel juhul on tegemist planeerimisseaduse § 142 lõike 1 punkti 11 kohase üldplaneeringut muutva detailplaneeringuga.
2) kui üldplaneeringuga on määratud, et teatud tingimustel (näiteks üle kümne hektari suuruse väärtusliku põllumajandusmaa massiivi äärsele põllusopile või mitte üle 0,5 hektari suuruse maa hõlmamise korral vms) võib väärtuslikule põllumajandusmaale päikesejaama rajada või mõne muu avaliku huviga seotud väärtusega ehitise, tähendab see seda, et antud juhul ei tulene enam detailplaneeringu tegemise kohustust ning sellisel puhul ei pea rakendama ka planeerimisseaduse § 142 lõike 1 punktis 11 kohast nõuet.
See tähendab, et väärtusliku põllumajandusmaaga seotud kaitse- ja kasutustingimuste nõuded tuleb üldplaneeringus kui pikaajalist arengut käsitlevas dokumendis määrata võimalikult üheselt mõistetavalt. See tagab eelkõige väärtusliku põllumajandusmaa kaitse ning annab kohaliku omavalitsuse üksusele üheselt arusaadava tegevusjuhise väärtusliku põllumajandusmaaga seotud menetlustoiminguteks.


2 Toetuse liigid ja tegevused
§ 5 Tegevustoetus
§ 6 Ühekordne toetus
§ 10 Toetuse eraldamine ja aruandlus
RT IV, 29.05.2018, 14
Vastu võetud 09.05.2018 nr 29
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lõike 1 punkti 5 ja Võru vallavolikogu maaelukomisjoni 02.05.2018 protokolli nr 5 alusel.
Toetuse andmise eesmärk on arendada Võru vallas kodanikualgatuslikku tegevust ning soodustada seltsitegevust.
(4) Erandjuhud, mis ei ole korras reguleeritud, lahendab vallavalitsus.
2. peatükk Toetuse liigid ja tegevused
1) tegevustoetusena taotleja igapäevase tegevuse korraldamise toetamiseks;
3) projektitoetusena erinevatest fondidest ja programmidest rahastatavate projektide kaasfinantseerimiseks (sh omaosaluse kulude katteks).
§ 5. Tegevustoetus
Tegevustoetust antakse:
2) külaliikumise ja kogukonna traditsioonilisteks tegevusteks;
3) üldkulude katmiseks ja arendustegevusteks.
§ 6. Ühekordne toetus
(1) Ühekordset toetust antakse:
1) ühekordse ettevõtmise toetamiseks (sh sündmuse korraldamiseks). Toetuse määramisel arvestatakse ürituse seotust traditsioonidega ning jätkusuutlikust, suunatust erinevatele elanike rühmadele, uudsust ja võimalust üritusega tõsta valla mainet;
2) avaliku teenuse pakkumisega seonduvateks investeeringuteks;
3) projekti elluviimisega seonduvate vahendite soetamiseks (sh vajalike teenuste/toodete edasine kasutamine avalikes huvides);
4) piirkonda tutvustavate infomaterjalide ja trükiste koostamiseks ja avaldamiseks;
5) kogukonna liikmete koolitamiseks ja õppereiside korraldamiseks;
6) piirkonna mainekujunduseks.
(2) Vallaeelarvest ei toetata:
1) projektijuhtimisega seotud personalikulusid;
3) projekti elluviimise seisukohast põhjendamatuid muid kulusid.
Projektitoetust eraldatakse erinevatest fondidest ja programmidest rahastatavate projektide kaasfinantseerimiseks (st projekti omaosaluseks).
Toetuse taotlemiseks tuleb esitada Võru Vallavalitsusele (edaspidi vallavalitsus) vormikohane taotlus (lisa 1) järgmistel tähtaegadel:
1) tegevustoetuse ja ühekordse toetuse saamiseks järgmiseks eelarveaastaks jooksva kalendriaasta 1. oktoobriks;
2) projektitoetuse kaasfinantseeringu saamiseks erinevatest fondidest ja programmidest rahastatavatele projektidele jooksvalt.
(1) Tähtajaks esitatud taotlused vaatab § 8 lõikes 1 märgitud tähtaja möödumisest arvates 20 tööpäeva jooksul läbi kultuurispetsialist (edaspidi menetleja).
(2) Puuduste esinemisel teavitab menetleja toetuse taotlejat puudustest ning annab täiendava tähtaja kuni 10 päeva puuduste kõrvaldamiseks. Kui taotleja ei kõrvalda tähtajaks puudusi, tagastatakse talle esitatud taotlus ning menetlus toetuse saamiseks lõpetatakse.
(3) Menetlejal on õigus nõuda taotlejatelt täiendavat informatsiooni või lisadokumente.
§ 10. Toetuse eraldamine ja aruandlus
(1) Otsuse toetuse eraldamiseks või mitteeraldamiseks teeb maaelukomisjon, arvestades sealjuures:
2) projekti, objekti või tegevuse sisalduvust arengukavades ja olulisust Võru valla üldise arengu seisukohalt;
5) projekti elluviimiseks vajalike finantsressursside, sh taotleja omafinantseeringu olemasolu.
(2) Maaelukomisjon võib teha toetuse taotlejale ettepaneku taotluses sisalduvate tegevuste ja eelarve muutmiseks. Komisjonil on õigus rahastada taotlust osaliselt.
(3) Toetuse eraldamise lepingu sõlmib abivallavanem. Kuni 200 euro suuruse toetuse puhul toetuse kasutamise lepingut ei sõlmita.
(4) Toetuse maksmise ja kasutamise kontrolli toetuse sihipärase kasutamise üle teostab menetleja.
(6) Toetuse saaja on kohustatud esitama lepingus märgitud tähtajaks vormikohase aruande (lisa 2) toetuse kasutamise kohta.
(7) Tegevustoetuseks eraldatud raha kasutamise kohta esitab taotleja vastava perioodi tegevusaruande.
(8) Toetuse eest korraldatud ürituse teavituses tuleb viidata, et üritust rahastab Võru vallavalitsus ja üritus tuleb kanda kultuurikalendrisse.
Tunnistada kehtetuks Võru Vallavolikogu 14.01.2004 määrus nr 24 „Võru valla eelarvest haridus-, kultuuri- ja spordiürituste ning organisatsioonide tegevuse toetuseks vahendite eraldamise kord“, Sõmerpalu Vallavolikogu 30.01.2009 määrus nr 1 „Sõmerpalu valla eelarvest kultuuri-, hariduse-, spordi-, noorsootöö- ja külaliikumise tegevusele ja üritustele toetuste andmise kord“, Vastseliina Vallavolikogu 26.03.2014 nr 6 “Vastseliina valla eelarvest seltsidele, klubidele ja teistele ühingutele kultuuri-ja sporditoetuste taotlemise, määramise, maksmise ja aruandluse kord“, Vastseliina Vallavolikogu 25.02.2011 määrus nr 12 „Vastseliina valla eelarvest külaelu arendamise ja kohaliku omaalgatuse toetamise kord“, Orava Vallavolikogu 07.02.2007 määrus nr 16 „Orava valla eelarvest kultuuri-, spordi-, hariduse- ja noorsootöö edendamiseks ning külaliikumise ja seltsitegevuse toetamiseks raha taotlemise ja kasutamise aruande esitamise kord“.
Lisa 1. Taotluse vorm
Lisa 1. Taotluse eelarve vorm
Lisa 2. Aruande vorm
Lisa 2. Aruande eelarve vorm


Maardu linna kaugküttepiirkond – Riigi Teataja
Maardu linna kaugküttepiirkond
Maardu linna kaugküttepiirkond - sisukord
§ 3 Maardu linna kaugküttepiirkonna piirid
§ 4 Võrguga liitumise tingimused ja kord
§ 5 Võrgust eraldumise tingimused ja kord
§ 7 Arenduskohustus
§ 8 Soojuse piirhinna kooskõlastamine ja järelevalve
RT IV, 30.01.2018, 13
Juhindudes kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lg 1 p 37 ning kaugkütteseaduse § 5 lg 2 ja lg 6 alusel, millega antakse kohaliku omavalitsuse volikogule õigus määrata Maardu linna kaugküttepiirkonna piirid, kaugküttevõrguga liitumise ja sellest eraldumise tingimused ja kord, kaugkütte üldised kvaliteedinõuded ja võrguettevõtja arenduskohustus
Käesoleva määrusega määratakse Maardu linnas kaugküttepiirkonna piirid, kaugküttevõrguga (edaspidi võrk) liitumise ja võrgust eraldumise tingimused ja kord, kaugkütte üldised kvaliteedinõuded ning soojusettevõtja arenduskohustus.
Käesolevas määruses kasutatakse mõisteid kaugkütteseaduses ja teistes seadustes sätestatud tähenduses.
§ 3. Maardu linna kaugküttepiirkonna piirid
(1) Maardu kaugküttepiirkond hõlmab valdavalt tiheasustusega alasid, kus on juba olemas võrk või kus oleks seda mõistlik arendada.
(2) Maardu kaugküttepiirkonna piire on sõnaliselt kirjeldatud lisas 1 ja kujutatud skemaatiliselt Maardu linna kaardil lisas 2.
§ 4. Võrguga liitumise tingimused ja kord
(1) Võrguga on kohustatud liituma ja võrgu kaudu edastatavat soojust kasutama isik, kelle omandis või valduses on kaugküttepiirkonnas asuv, ehitatav või rekonstrueeritav hoone.
2) hoone soojuskoormus küttele ja ventilatsioonile alates olemasolevast või võrguettevõtja arendatavast võrgust kuni liitumispunktini (paigaldatava kaugkütte torustiku jooksva meetri kohta) on väiksem kui 1 kW;
4) hoone soojusvarustuseks kasutatakse ainult kütusevabadest taastuvatest energiaallikatest muundatud soojust vastavalt kaugkütteseadusele.
(6) Käesoleva paragrahvi lõikes 5 loetletud erisuste rakendamiseks annab loa Maardu Linnavalitsus, küsides enne võrgupiirkonna võrguettevõtja arvamust. Võrguettevõtja analüüsib saadud teavet ja esitab kirjalikult oma seisukoha.
§ 5. Võrgust eraldumise tingimused ja kord
3) hoone soojuskoormus küttele ja ventilatsioonile alates olemasolevast või võrguettevõtja arendatavast võrgust kuni liitumispunktini (paigaldatava kaugkütte torustiku jooksva meetri kohta) on jäänud väiksemaks kui 1 kW;
4) hoone soojusvarustuseks hakatakse kasutama ainult kütusevabadest taastuvatest energiaallikatest muundatud soojust.
(6) Kaugküttepiirkonnas tegutsev võrguettevõtja on kohustatud haiglale tagama:
§ 7. Arenduskohustus
§ 8. Soojuse piirhinna kooskõlastamine ja järelevalve
(2) Järelevalvet määruse täitmise üle teostab Maardu Linnavalitsus.
(2) Määrus avaldada ajalehes „Maardu Panoraam“ ja Maardu linna veebilehel.
Lisa Maardu kaugküttepiirkonna piirid (sõnaline kirjeldus)
Lisa Maardu kaugküttepiirkonna piirid (kaart)


Sadama ja sadamarajatise turvaõppuste läbiviimise kord – Riigi Teataja
Sadama ja sadamarajatise turvaõppuste läbiviimise kord - sisukord
§ 2 Turvaõppuste läbiviimine
§ 3 Turvaõppuste liigid
§ 4 Turvaõppuste aruandlus
RT I, 09.10.2015, 2
Sadama ja sadamarajatise turvaõppuste läbiviimise kord1
Vastu võetud 05.10.2015 nr 126
Määrus kehtestatakse sadamaseaduse § 17 lõike 6 alusel.
Käesolev määrus sätestab nõuded sadama ja sadamarajatise turvaõppuste läbiviimisele.
§ 2. Turvaõppuste läbiviimine
(1) Turvaõppustega kontrollitakse turvaplaanis kirjeldatud korralduste toimimist ja tõhusust.
(2) Sadama turvaõppused viiakse läbi vastavalt sadama turvaülema koostatud ajakavale ning sadamarajatise turvaõppused viiakse läbi vastavalt sadamarajatise turvaülema koostatud ajakavale. Ajakava koostamisel võetakse arvesse sadamaseaduse §-s 17 sätestatud nõudeid.
(3) Sadama ja sadamarajatise turvaõppuste ajakava koostatakse kalendriaasta kohta ning esitatakse Veeteede Ametile iga aasta 31. jaanuariks. Ajakavas tehtud muudatustest teavitatakse Veeteede Ametit piisava ajavaruga.
(4) Sadamarajatise turvaülem esitab sadamarajatise turvaõppuste ajakava sadama turvaülemale.
(5) Sadama ja sadamarajatise turvaõppused võivad olla ühitatud.
(6) Sadamaseaduse § 17 lõikes 5 nimetatud turvaõppuse korraldamise soovist teavitab õppuse läbiviija teisi osapooli piisava ajavaruga ning võtab õppuse planeerimisel arvesse laevade erivajadusi.
§ 3. Turvaõppuste liigid
Sadama ja sadamarajatise turvaõppused võivad olla läbi viidud:
1) täieulatuslikena või tegelikes oludes;
2) mudelsimulatsiooni või seminari vormis või
3) kombineerituna teiste isikute või asutuste õppustega.
§ 4. Turvaõppuste aruandlus
(1) Kõik sadamas ja sadamarajatises läbi viidavad turvaõppused peavad olema planeeritud ning dokumenteeritud selliselt, et oleks võimalik tuvastada:
1) õppuse toimumise aeg;
2) õppuse liik;
3) õppusest osavõtjad;
4) õppuse sisu.
(2) Pärast õppuse läbiviimist koostatakse hindamisaruanne, milles hinnatakse õppusele seatud eesmärkide täitmist ning kirjeldatakse õppusel esilekerkinud probleeme ja nende lahendamiseks ette võetud meetmeid.
1 Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2005/65/EÜ sadamate turvalisuse tugevdamise kohta (ELT L 310, 25.11.2005, lk 28–39), muudetud määrusega (EÜ) nr 219/2009 (ELT L 87, 31.3.2009, lk 109–154).