text:
3-3-1-72-15 Riigikohus 21.03.2016
Keskkonnatasudega seoses on seaduses sätestatud maksudeklaratsiooni esitamise kohustus (KeTS § 33^3). Seega kohaldub keskkonnatasu määramisele MKS § 98 lg-s 1 sätestatud kolmeaastane aegumistähtaeg. Kui isik tegutseb loa omamise nõuet eirates, määrab tasu Keskkonnaamet keskkonnatasu teatega ning loata tegutsejalt deklaratsiooni esitamist ei nõuta. Selle eriregulatsiooni kehtestamisel ei saanud seadusandja tahteks olla ilma loata tegutsevatele isikutele lühema keskkonnatasu määramise aegumistähtaja kohaldumine kui loa alusel tegutsevatele isikutele kohalduv tähtaeg. Nii deklaratsiooni esitamisega hilinenud isikutele, deklaratsioonis valeandmeid esitanud isikutele kui ka loa omamise kohustust rikkunud isikutele keskkonnatasu määramisele kohaldub seega ühtne kolme- või viieaastane aegumistähtaeg. (p 14)
Kuigi keskkonnatasu kuulub PS § 113 kohaldamisalasse, erineb see oluliselt maksudest. Maks on rahaline kohustus, millel puudub otsene vastutasu maksumaksja jaoks, keskkonnatasu on aga keskkonna kasutusõiguse hind. Keskkonnatasus kajastub keskkonnaõiguse põhimõttena tunnustatud "saastaja (või keskkonnakasutaja) maksab" põhimõte, mille kohaselt keskkonna kasutaja tegevusest põhjustatud negatiivse keskkonnamõjuga seonduvad kulud peavad jääma keskkonnakasutaja, mitte ühiskonna kanda. Keskkonnatasude puhul on tegu iselaadse rahalise kohustusega, mille reguleerimisel ja kohaldamisel tuleb arvestada ka keskkonnaõiguse põhimõtteid ja keskkonna säästmise eesmärki. Keskkonnatasu objekti kindlaksmääramise regulatsiooni kehtestamisel ei ole eksitud PS §-st 113 tuleneva seaduslikkuse nõude vastu. (p 18-19)
Keskkonnatasudega seoses on seaduses sätestatud maksudeklaratsiooni esitamise kohustus (KeTS § 33^3). Seega kohaldub keskkonnatasu määramisele MKS § 98 lg-s 1 sätestatud kolmeaastane aegumistähtaeg. Sama aegumistähtaeg kohaldub ka juhul, kui isik tegutseb ilma loata ja keskkonnatasu määrab Keskkonnaamet keskkonnatasu teatega. (p 14) Kuigi keskkonnatasu kuulub PS § 113 kohaldamisalasse, erineb see oluliselt maksudest. Maks on rahaline kohustus, millel puudub otsene vastutasu maksumaksja jaoks, keskkonnatasu on aga keskkonna kasutusõiguse hind. Keskkonnatasus kajastub keskkonnaõiguse põhimõttena tunnustatud "saastaja (või keskkonnakasutaja) maksab" põhimõte, mille kohaselt keskkonna kasutaja tegevusest põhjustatud negatiivse keskkonnamõjuga seonduvad kulud peavad jääma keskkonnakasutaja, mitte ühiskonna kanda. Keskkonnatasude puhul on tegu iselaadse rahalise kohustusega, mille reguleerimisel ja kohaldamisel tuleb arvestada ka keskkonnaõiguse põhimõtteid ja keskkonna säästmise eesmärki. Keskkonnatasu objekti kindlaksmääramise regulatsiooni kehtestamisel ei ole eksitud PS §-st 113 tuleneva seaduslikkuse nõude vastu. (p 18-19) Kõrgendatud määra kohaldamine saastetasu arvutamisel saab üksikjuhtumil olla põhjendatud ja proportsionaalne vaid siis, kui tasu arvutamise aluseks võetud saasteaine kogus on võimalikult õigesti ja täpselt välja selgitatud. Kõrgendatud tasumäära kohaldamisel on ka karistuslik iseloom, kuid selle põhieesmärgiks on siiski selle kompenseerimine, et saasteainete loata keskkonda viimisel on oht keskkonnale oluliselt suurem kui loa alusel toimuva ja reguleeritud keskkonnakasutuse puhul. Võimaliku keskkonnakahju suurus ei sõltu seejuures sellest, kas ainete keskkonda sattumine põhjustati tahtlikult või hoolsuskohustuse järgimata jätmise tõttu ettevaatamatusest (vt RKHK 17. märtsi 2005 otsus asjas nr 3-3-1-3-05, p-d 9 ja 13). (p 24-15) Kui kõrgendatud tasumäära kohaldati põhimõtteliselt loakõlbuliku tegevuse eest, millele hiljem ka luba anti, on kõrgendatud määra nõudmise eesmärgiks eelkõige isiku suunamine keskkonnaluba taotlema, mitte võimaliku keskkonnakahju kompenseerimine. Ebaproportsionaalselt suur keskkonnatasu võib rikkuda isiku omandipõhiõigust ja ettevõtlusvabadust. Keskkonnatasu lõppsumma proportsionaalsuse üle otsustamisel saab arvestada tegevuse ohtlikkust keskkonnale ja isiku süüd. (p 26)
3-3-1-9-12 Riigikohus 17.05.2012
Otsuse kohtuasjas nr 3-3-1-74-09 p-s 11 on selgitatud, et asjaolust, et ostja teadis või pidi teadma, et tegemist pole tegeliku müüjaga, võib aegumistähtaja kindlakstegemisel järeldada, et ostja käitus tahtlikult. Sama otsuse p-s 12 on leitud, et hoolsusnõuete eiramisest ei tulene järeldus, et maksude tasumisest hoiduti tahtlikult. Otsuses kohtuasjas nr 3-3-1-54-11 selgitati, et maksuhaldur peab pärast kolmeaastase aegumistähtaja möödumist maksusumma määramisel tegema kindlaks maksukohustuslase tahtluse maksusumma tasumata jätmisel. Maksuhaldur peab maksuotsuses põhjendama oma hinnangut, miks ta leiab, et maksusumma tasumata jätmine oli tahtlik. Halduskohus ei tuvasta säärastel juhtudel tahtlust vaid kontrollib, kas täitevvõim on tahtluse tuvastanud õiguspäraselt. Käesolevas asjas on maksuotsuses viidatud küll erinevatele MKS sätetele (sealhulgas MKS § 98 lg-le 1, mis käsitleb aegumist), kuid puudub käsitlus faktilistest asjaoludest. Maksuhaldur on andnud hinnangu, et kaubata ostuarvete maksuarvestuses kajastamise puhul on tegemist tahtliku teoga, kuid ei ole kahtluse alla seadnud vaidlusalustel arvetel näidatud metsamaterjali soetamist ja kasutamist ettevõtluses, mistõttu on vaidlustatud haldusakt oluliste puudustega.
Riigikohus selgitas haldusasjas nr 3-3-1-18-10 tehtud otsuse p-s 16, et ekslik on seisukoht, et maksukohustuse suurus sõltubki otseselt hoolsusnõuete täitmisest. Samuti rõhutati, et maksusuhetes on asjakohased ja olulised need hoolsuskohustused, mille täitmine annab teavet maksukohustuse väljaselgitamiseks oluliste asjaolude kohta. Selline hoolsuskohustus peab tulenema seadusest või heast äritavast. Arve väljastamise, saamise ja tasumise kuupäevad võivad olla erinevad. Samuti on mõistlik, et isikute andmeid kontrollitakse väljamakse tegemise kuupäeval ja mitte näiteks arve väljastamise kuupäeval. Ainult asjaolust, et arve on juhatuse liikme nimega, kelle kohta päev hiljem tehakse äriregistris kanne, ei saa tuletada isiku pahausksust, kui ei ole muid argumente, millest nähtuks, millist seadusest või heast äritavast tulenevat hoolsuskohustust on rikutud. Riigikohus on otsuses haldusasjas nr 3-3-1-18-10 selgitanud, et veoselehtedega seonduv väidetav hoolsuskohustus ei tulene seadusest. Seisukohti, mis puudutavad veoselehtedega seonduvat ostja hoolsuskohustust ja seda, kellele pani 1. jaanuaril 2007 kehtivuse kaotanud metsaseaduse § 33 lg 5 metsamaterjali veol kohustusi, ei muudeta. Nimetatud otsuse punktis 20 selgitas Riigikohus, et kogumis muude tõenditega võib metsamaterjali veoselehtedega seonduv tekitada maksuhalduris kahtluse, et ostja teadis või pidi teadma, et müüjana näidatud isik ei ole tegelik müüja. Asja uuesti menetledes ei ole tuginetud sellisele tõendite kogumile või koostoimele, millele Riigikohus otsuses viitas ega esitatud uusi tõendeid pärast Riigikohtu otsuse tegemist.
3-3-1-12-12 Riigikohus 14.05.2012
Eesti tulumaksusüsteemis on juriidilise isiku maksuobjekt loetletud ammendavalt. Juriidilistel isikutel ei tule tulumaksu tasuda mitte tuludelt - kasumilt, vaid n-ö jaotatud kasumilt. Sisuliselt on juriidiliste isikute maksustamisel tegemist kasumijaotusmaksuga. Nimetatud eripära tõttu tuleb maksuhalduril ja kohtutel tõkestada kasumi varjatud jaotamine. Seejuures tuleb tugineda TuMS §-dele 48-52, kus on ammendavalt loetletud maksuobjektiks olevad väljamaksed.
Kui ettevõtlusega mitteseotud kuludelt ei ole tulumaksu tasutud, määrab maksusumma maksuhaldur. TuMS § 51 lg 2 p 3 saab kohaldada kui tehingut tõendav algdokument ei vasta raamatupidamisseaduse nõuetele. Kui ostja on kauba eest maksnud ja kaup on olemas, siis tuleb tulumaks määrata hindamise teel. Kauba eest makstud tasu arvestamata jätmine suurendaks põhjendamatult ja olulisel määral tulumaksukohustust. Kui ei ole selge tegelik müüja ega ka kauba olemasolu, tuleb väljamakse täies ulatuses maksustada tulumaksuga. Tulumaksu ei määrata juhul kui algdokument ei vasta küll nõuetele, kuid tegemist on äriühingu töötaja tahtliku ründega äriühingu vara vastu. Kohtuasjas nr 3-3-1-60-11 tehtud otsuse p-s 31 on võetud seisukoha, kuidas pidi äriühing teada saama, et tegemist pole tegeliku müüjaga, ei muudeta. Kui äriühingu töötaja mõistetakse süüdi seadusest või tehingust tuleneva teise isiku vara käsutamise või teisele isikule kohustuse võtmise õiguse ebaseadusliku ärakasutamise või teise isiku varaliste huvide järgimise kohustuse rikkumise eest (KarS § 2172 lg 1), ei ole äriühingule tulumaksu määramine TuMS § 51 lg 2 p 3 alusel põhjendatud. Maksukohustuse tekkimise seisukohalt ei ole oluline, kas äriühing oli oma tegevust nõuetekohaselt korraldanud ning teostanud järelevalvet oma töötajate üle olukorras, kus äriühingu töötaja paneb toime äriühingu vara vastase kuriteo.
Maksuhalduril on võimalik kohaldada MKS § 99 lg 1 p-i 5 kui on kahtlus, et äriühingu vastu on toime pandud kuritegu. Seejuures on oluline, et paralleelmenetluse korral, kus ühe ja sama maksuõigusnormide rikkumisega seotud faktilised asjaolud tuvastatakse ja neile antakse õiguslik hinnang teineteisest sõltumatult nii haldus- kui ka kriminaalmenetluses, ei saa maksuhaldur maksusumma määramise kohustust jätta täitmata, kui maksustamise alused on olemas.
Juriidilise isiku vara ja kasumi vähenemist võivad põhjustada mitte üksnes vargus karistusseadustiku (KarS) § 199 mõttes, vaid kõik varavastased süüteod - nii omandivastased (sh vargus) kui ka varaliste huvide vastased süüteod (kelmus, väljapressimine, ebaseaduslik kasutamine ja usalduse kuritarvitamine). Oluline on eristada varavastastest süütegudest majandusalaseid süütegusid, kus kaitstav õigushüve on lõppkokkuvõttes maksutulude korrapärane laekumine. Oluline on seegi, et kelmuse ja maksualaste süütegude piiritlemisel tuleb maksupettus kvalifitseerida maksualase süüteona. Maksusüütegude ja kelmuse eristamisel on aga oluline, kas pettus on suunatud maksutulude laekumise või kolmanda isiku vara vastu (vt ka kohtuotsus asjas nr 3-1-1-94-06, p 11.4).
Kehtiva HKMS eelnõu 902 SE seletuskiri menetluskulude jaotuse osas selgitusi ei anna, kuid teeb viite Riigikogu menetluses olnud HKMS eelnõule 755 SE märkides, et võrdlev analüüs ja põhjendused Riigikogu menetluses muudetud sätete kohta on leitavad eelnõu 755 SE seletuskirjadest jm menetlusdokumentidest. Kuigi HKMS eelnõu 755 SE seletuskirja kohaselt on muudetud põhimõtet, mille kohaselt peavad menetluskulud olema kantud, ei nähtu HKMS tekstist väidetava muudatuse elluviimist. HKMS v.r § 93 lg 1 ja HKMS § 109 lg 1 on tekstilt kokkulangevad. HKMS § 109 lg-s 1 on reguleeritud täiendavalt kuludokumentide esitamise tähtaeg nii suulises kui kirjalikus menetluses. HKMS § 109 ega ükski muu HKMS säte ei toeta põhimõttelist muutust menetluskulude kantuse osas ega anna põhjust senise kohtupraktika muutmiseks. HKMS süstemaatiline tõlgendamine toetab senist seisukohta menetluskulude kantuse osas. HKMS § 101 lg-s 3 on märgitud, et igas kohtuastmes peab kohus arvestust asjas kantud menetluskulude, muu hulgas asja läbivaatamise kulude kohta (sama sätestas ka HKMS v.r § 83 lg 5). HKMS § 109 lg 2 teise lause järgi esitatakse asja järgmisena menetleva kohtu lahendis kogu seni kantud menetluskulude jaotus (sama sätestas ka HKMS v.r § 93 lg 2 teine lause). HKMS § 109 lg 5 kohaselt ei välista menetluskulude hüvitamist menetlusosalisele see, kui tema eest kandis need muu isik. Sellesisulist sätet HKMS v.r ei sisaldanud, kuid kohtupraktikas on sellist seisukohta teatud tingimustel aktsepteeritud (vt nt otsus asjas nr 3-3-1-28-03). Seega nii HKMS v.r kui ka kehtiva HKMS järgi menetluskulude väljamõistmiseks peavad menetluskulud olema reaalselt kantud, st vastav arve peab olema tasutud.
3-3-1-54-11 Riigikohus 20.10.2011
Kui maksuotsuses ei ole tahtlusele viitavaid asjaolusid üldse kajastatud, siis ei ole maksuhalduri hinnang tahtlusele kontrollitav ning ei saa ka välistada, et tahtlust ei olegi hinnatud. Sellisel juhul ei saa kohus veenduda, et olulise asjaolu tuvastamata jätmine ja haldusakti puudulik põhjendamine ei ole mõjutanud asja otsustamist. Riigikohtu praktikas on peetud akti tühistamise aluseks haldusakti nõuetekohaselt põhjendamata jätmist, kui akti sisuline õiguspärasus ei ole kohtu poolt kontrollitav (vt nt 17.10.2007 otsuse asjas nr 3-3-1-39-07 p-i 13; 15.2009 otsuse asjas nr 3-3-1-87-08 p-i 19).
Kulutuste seos ettevõtlusega sõltub kontekstist ning võib olla mitmeid põhjusi, miks kulu ei pruugi olla ettevõtlusega seotud, s.h ka maksukohustuslase tahtlik tegevus. Kui aga tõendamiskoormus on üle läinud maksukohustuslasele, kes ei suuda vajalikku seotust tõendada, saab kulutuse lugeda ettevõtlusega mitteseotuks. Samas võib maksukohustuslane olla hooletu ja eksida majandustehingute kajastamisel oma raamatupidamises. Seda võimalust ei tohi eirata.
Maksusumma määramisel pärast kolmeaastase aegumistähtaja möödumist, peab maksuhaldur kindlaks tegema maksukohustuslase tahtluse maksusumma tasumata jätmiseks. Maksukohustuslase tahtluse kohta järelduste tegemisel ei saa lähtuda sellest, mida maksukohustuslane maksumenetluse raames teeb oma raamatupidamise vajalikku seiskorda viimiseks, et seda maksuhaldurile esitada. Maksukohustuslane võis küll kuni maksumenetluseni korraldada oma raamatupidamist nõuetele mittevastavalt, kuid see ei võta temalt võimalust olemasolevatele andmetele tuginedes oma raamatupidamine nõuetega hiljem vastavusse viia. Tahtlust ei saa motiveerida oletuste pinnalt tehtud järeldustega. Ei saa eeldada, et ettevõtlusega faktiliselt mitteseotud väljamakselt maksude tasumata jätmine on teadlik tegevus ja sellega on maksukohustuslase tahtlus tuvastatud. Kulutuste seos ettevõtlusega sõltub kontekstist ning võib olla mitmeid põhjusi, miks kulu ei pruugi olla ettevõtlusega seotud, s.h ka maksukohustuslase tahtlik tegevus. Seega võib kulutus olla küll faktiliselt ettevõtlusega mitteseotud ja see ka maksuhalduri poolt tõendatud, kuid pelgalt sellest faktist ei saa teha järeldust, et sellistelt kulutustelt maksude tasumata jätmine on tahtlik tegevus.
Maksusumma määramisel pärast kolmeaastase aegumistähtaja möödumist, peab maksuhaldur kindlaks tegema maksukohustuslase tahtluse maksusumma tasumata jätmiseks. Sellistel juhtudel tahtluse tuvastamine ei ole halduskohtu ülesanne. Halduskohus saab üksnes kontrollida, kas täitevvõim on tahtluse tuvastanud õiguspäraselt. Kui maksuhaldur on maksuotsuses tahtlust põhjendanud, siis aitab see tagada, et vaidlusi haldusakti andmise aegumise üle on võimalik lahendada kohtumenetluses.
Teatud juhtudel on võimalik ettevõtlusega mitteseotud väljamaksena maksustada ka juriidilise isiku ühelt pangakontolt sama juriidilise isiku teisele pangakontole tehtud ülekannet või sularaha väljavõtmist pangakontolt. Alates 1. jaanuarist 2000 kehtiva tulumaksuseaduse kohaselt ei maksustata äriühingu jaotamata kasumit. Maksuvabastuse eelduseks on teenitud kasumi kasutamine ettevõtluses, mis peab olema tõendatud. Mis tahes rahaülekanne või sularaha väljamakse, mille tulemusena muutub äriühingu raha ettevõtluses kasutamise kontroll võimatuks, tuleb maksustada TuMS § 51 lg 2 p 3 kohaselt kui ettevõtlusega mitteseotud väljamakse. Topeltmaksustamise vältimiseks ja võrdse kohtlemise tagamiseks tuleb tulumaksuseadust tõlgendada nii, et enne 1. jaanuari 2000 teenitud kasumi arvel tehtud ettevõtlusega mitteseotud väljamakseid ei maksustata alates 1. jaanuarist 2000 kehtiva TuMS alusel ning seda sõltumata sellest, kas varasem kasum on maksustatud või on maks jäänud näiteks aegumistähtaja möödumise tõttu määramata.
MKS § 84 rakendamisel tuleb arvestada alates 2000. aastast toimiva tulumaksusüsteemi eripäraga, mille kohaselt maksustatakse äriühingu kasum alles selle jaotamisel või ettevõtlusest väljaviimisel. Seetõttu ei pruugi maksukohustus tekkida samal ajal nende tehingute või toimingutega, mida maksukohustuslane tegi maksudest kõrvalehoidumise eesmärgil. MKS § 84 võimaldab omistada välismaise äriühingu tulu ka Eesti residendist juriidilisele isikule kui tehingute asjaoludest nähtuvalt on tehingud tehtud mitte äriühingut vahetult juhtiva ja kontrolliva füüsilise isiku huvides, vaid Eesti äriühingu majandustegevusega seotud tehingute varjamiseks. 1.jaanuarist 2000. a kehtiv TuMS § 22 ei välista välismaise äriühingu tulude omistamist Eesti residendist juriidilisele isikule. Seda sätet saab kohaldada sellistele madala maksumääraga territooriumil asuvatele äriühingutele, millel on iseseisev majandustegevus, näiteks mis on loodud finantsvara haldamiseks eesmärgil vältida finantsvaralt saadud tulude maksustamist Eesti residendist füüsilise isiku tuluna.
Riigikohtu 20.06.2003 otsuses kohtuasjas nr 3-3-1-49-03 antud tõlgendus, et kui haldusakt tuleb anda teatud tähtaja jooksul, tuleb haldusakt ka teatavaks teha selle tähtaja kestel, on antud maksukorralduse seaduse varasema redaktsiooni kohta, kus puudus erisäte selle kohta, et piisab dokumendi üleandmisest postiteenuse osutajale. 16. märtsil 2007. a jõustunud maksukorralduse seaduse ja riigilõivuseaduse muutmise seadusega (RT I 2007, 23, 121) täiendati MKS § 98 lõiget 4 teise lausega järgmises sõnastuses: "Maksuotsus on tehtud aegumistähtaja jooksul, kui see on postiteenuse osutajale üle antud enne aegumistähtaja möödumist.“ Seadusandja tahe oli muuta regulatsiooni selliselt, et maksuotsus loetakse aegumistähtaja jooksul tehtuks ka siis, kui maksuotsuse kättetoimetamine adressaadile leiab aset pärast aegumistähtaja möödumist. Juriidilisele isikule dokumendi tähitult saatmisel tuleb dokument lugeda kättetoimetatuks selle üleandmise hetkest. Kui postiasutusel ei ole võimalik dokumenti üle anda, siis tähtkirja saabumise kohta teate jätmise hetkest (vt Riigikohtu 20.05.2003 määrust asjas nr 3-3-1-37-03 ja 03.03.2004 otsust asjas nr 3-3-1-10-04). Mõistlik on eeldada, et väljastusteate jätmise järel pöördub adressaat kohe postiastutuse poole, sest tähitult saatmine viitab selgelt postisaadetise olulisusele. Kui maksukohustuslase esindajad keelduvad kirja vastu võtmast või muul viisil takistavad dokumendi kättetoimetamist, siis selles olukorras ei mõjuta dokumendi tagastamine maksuhaldurile ja hilisem uus saatmine või üleandmine maksukohustuslasele aegumistähtaja kulgu.
3-3-1-74-09 Riigikohus 20.01.2010
Hoolsusnõuete eiramisest ei saa järeldada, et maksude tasumisest hoiduti tahtlikult. Hoolsusnõuete eiramisel võib olla oluline seoses käibemaksuarvestuse ja käibemaksukohustuse täitmisega, mitte aga tahtluse väljaselgitamisega. Ainuüksi nendest asjaoludest, mis puudutavad müüjat ja tema tegevust ning hoolsusnõuete järgimist ostja poolt, ei tulene ka nende kogumis järeldus, et ostja on maksude tasumisest hoidunud tahtlikult. Ka siis, kui tuvastatakse, et hoolsusnõudeid eirati tahtlikult, ei saaks sellestki asjaolust teha järeldust, et maksude tasumisest hoiduti tahtlikult. Hoolsusnõuete eiramine võib käibemaksu osas viia järelduseni, et oma hooletuse tõttu ei suuda maksukohustuslane kõrvaldada maksuhalduri põhjendatud kahtlust tegelike müüjate osas. Kuna käibemaksu puhul on müüja kindlakstegemine maksuõiguslikult oluline, siis tähendaks selline järeldus sisendkäibemaksu mahaarvamise õigusvastasust.
Riigikohtu praktikas on asutud seisukohale, et maksudest kõrvalehoidumine MKS § 84 mõttes saab olla vaid tahtlik tegevus (vt11.01.2007 otsus nr 3-3-1-62-06, p 13), et maksude tasumisest kõrvalehoidumise eesmärgi tuvastamisel ei saa alati lähtuda maksukohustuslase subjektiivsetest kaalutlustest, sest nende väljaselgitamine pole sageli võimalik. Määravaks võivad osutuda faktilised asjaolud, mis kinnitavad maksu tasumisest kõrvalehoidumist. Kui faktilistest asjaoludest tuleneb piisavalt selgelt maksudest kõrvalehoidumise eesmärk, oleks ebamõistlik sellise järelduse eiramine (06.11.2008 otsus nr 3-3-1-57-08, p 13; 04.11.2009 otsus nr 3-3-1-52-09, p 15; 17.06.2009 3-3-1-23-09, p-d 14 ja 15). Seda, et Asjas tahtlus võib tuleneda ettekirjutuse aluseks oleva õigusrikkumise iseloomust, maksuhalduri tuvastatud asjaoludest ja asjas kogutud tõenditest, on Riigikohus leidnud 06.11.2001 otsuse nr 3-3-1-54-01 p-s 2.
Otsustes kohtuasjades nr 3-3-1-34-06 (p-des 13 ja 14) ning 3-3-1-47-06 (p-des 9 ja 10) on asutud seisukohale, et kui hiljem selgub, et maksuarvestuses märgitud isik pole tegelik müüja, sõltub maksukohustus sellest, kas maksukohustuslane teadis või pidi teadma, et tegemist pole tegeliku müüjaga. Tingimus "pidi teadma" tähendab, et maksukohustuslasel oli teave asjaolude kohta, mis viitavad sellele, et tegemist pole tegeliku müüjaga. Asjaolust, et ostja teadis või pidi teadma, et tegemist pole tegeliku müüjaga, võib aegumistähtaja kindlakstegemisel järeldada, et ostja käitus tahtlikult. Hoolsusnõuete eiramisest ei tulene järeldus, et maksude tasumisest hoiduti tahtlikult. Hoolsusnõuete eiramine võib olla oluline seoses käibemaksuarvestuse ja käibemaksukohustuse täitmisega, mitte aga tahtluse väljaselgitamisega. Ainuüksi nendest asjaoludest, mis puudutavad müüjat ja tema tegevust ning hoolsusnõuete järgimist ostja poolt, ei tulene ka nende kogumis järeldus, et ostja on maksude tasumisest hoidunud tahtlikult. Ka siis, kui oleks tuvastatud, et hoolsusnõudeid eirati tahtlikult, ei saaks sellestki asjaolust teha järeldust, et maksude tasumisest hoiduti tahtlikult.
Seisukoht, et maksukohustuse suurus sõltubki hoolsusnõuete täitmisest, on ekslik. Selline seisukoht viiks lõppkokkuvõttes järelduseni, et hoolsusnõuete eiramise eest karistatakse maksude määramisega. Hoolsusnõuete täitmine on vajalik täiendavate tõendite kogumiseks olukorras, kus maksuhalduril tekib põhjendatud kahtlus tehingute toimumise või nende tingimuste osas. Sellise põhjendatud kahtluse eiramine poleks maksuõigussuhete tuvastamisel kooskõlas maksustamise ja maksumenetluse põhimõtetega. Hoolsusnõuete eiramine toob maksukohustuslasele kaasa riski, et tõendamiskoormuse üleminekul maksukohustuslasele ei suuda ta oma hooletuse tõttu tõendada, et tehingud väidetavatel tingimustel siiski toimusid. Sellist tõendamatust tuleb maksuhalduri põhjendatud kahtluse alusel mõista olukorrana, kus maksukohustuslane pole suutnud tõendada talle soodsat maksuõiguslikku asjaolu.
Hoolsusnõuete eiramisest ei saa järeldada, et maksude tasumisest hoiduti tahtlikult. Hoolsusnõuete eiramisel võib olla oluline seoses käibemaksuarvestuse ja käibemaksukohustuse täitmisega, mitte aga tahtluse väljaselgitamisega. Ainuüksi nendest asjaoludest, mis puudutavad müüjat ja tema tegevust ning hoolsusnõuete järgimist ostja poolt, ei tulene ka nende kogumis järeldus, et ostja on maksude tasumisest hoidunud tahtlikult. Ka siis, kui oleks tuvastatud, et hoolsusnõudeid eirati tahtlikult, ei saaks sellestki asjaolust teha järeldust, et maksude tasumisest hoiduti tahtlikult. Hoolsusnõuete täitmine on vajalik täiendavate tõendite kogumiseks olukorras, kus maksuhalduril tekib põhjendatud kahtlus tehingute toimumise või nende tingimuste osas. Sellise põhjendatud kahtluse eiramine poleks maksuõigussuhete tuvastamisel kooskõlas maksustamise ja maksumenetluse põhimõtetega. Hoolsusnõuete eiramine toob maksukohustuslasele kaasa riski, et tõendamiskoormuse üleminekul maksukohustuslasele ei suuda ta oma hooletuse tõttu tõendada, et tehingud väidetavatel tingimustel siiski toimusid. Sellist tõendamatust tuleb maksuhalduri põhjendatud kahtluse alusel mõista olukorrana, kus maksukohustuslane pole suutnud tõendada talle soodsat maksuõiguslikku asjaolu.
3-3-1-91-08 Riigikohus 05.03.2009
MKS § 31 lg 3 p 4
MKS § 33
Siduvalt saab maksukohustuse kindlaks määrata vaid MKS § 95 nõuetele vastava maksuotsusega. Maksudeklaratsiooni parandamisega ei ole maksukohustust lõplikult ja siduvalt kindlaks määratud. Maksudeklaratsiooni parandamine ei ole haldusakt. Maksumaksjal on õigus aegumistähtaja jooksul maksudeklaratsioone parandada korduvalt niikaua kuni selles deklaratsioonis deklareeritava maksukohustuste kohta ei ole tehtud maksuotsust. Pärast maksuotsuse tegemist saab maksuotsusega tuvastatud maksukohustust korrigeerida vaid maksuotsuse vaidlustamise teel (nt vaide või kaebuse esitamisega) või taotledes maksuotsuse muutmist või kehtetuks tunnistamist vastavalt MKS §-dele 101-104.
MKS § 31 lg 3 p-st 4 tuleneb, et maksuõiguses aegumistähtaja möödumisel kohustuse lõpeb. MKS § 98 lg 1 kohaselt on maksusumma määramise aegumistähtaeg kolm aastat. Maksusumma tahtliku tasumata või kinni pidamata jätmise korral on maksusumma määramise aegumistähtaeg kuus aastat. Kui maksumaksja täidab vabatahtlikult maksukohustuse või kõrvalkohustuse (näiteks tasub intressi), mis on aegumistähtaja möödumise tõttu lõppenud, siis tekib tal MKS § 33 kohaselt õigus nõuda tasutu tagastamist (vt nt Riigikohtu 15.11.2006 otsust haldusasjas nr 3-3-1-75-06). Tagastamist võib maksumaksja nõuda kahel viisil. Ta võib vaidlustada aegunud nõude määramiseks või sissenõudmiseks antud haldusakti või esitada MKS § 33 alusel tagastusnõude summale, mille maksumaksja on tasunud vabatahtlikult, ilma haldusaktita.
Intressinõue on aegunud sõltumata sellest, kas tulumaksu tasumise kohustus oli haldusaktiga siduvalt kindlaks määratud või mitte. Siduvalt saab maksukohustuse kindlaks määrata vaid MKS § 95 nõuetele vastava maksuotsusega. Maksudeklaratsiooni parandamisega ei ole maksukohustust lõplikult ja siduvalt kindlaks määratud. Maksudeklaratsiooni parandamine ei ole haldusakt.
Kui maksumaksja täidab vabatahtlikult maksukohustuse või kõrvalkohustuse (näiteks tasub intressi), mis on aegumistähtaja möödumise tõttu lõppenud, siis tekib tal MKS § 33 kohaselt õigus nõuda tasutu tagastamist (vt nt Riigikohtu 15.11.2006 otsust haldusasjas nr 3-3-1-75-06). Tagastamist võib maksumaksja nõuda kahel viisil. Ta võib vaidlustada aegunud nõude määramiseks või sissenõudmiseks antud haldusakti või esitada MKS § 33 alusel tagastusnõude summale, mille maksumaksja on tasunud vabatahtlikult, ilma haldusaktita. Kui maksuhaldur annab aegunud nõude osade kohta välja mitu haldusakti (nt määrab alguses ühe haldusaktiga maksu ja hiljem teise aktiga intressi), siis ühe haldusakti vaidlustamata jätmine ei võta maksumaksjalt õigust vaidlustada teist haldusakti. Maksumaksjal on õigus aegumistähtaja jooksul maksudeklaratsioone parandada korduvalt niikaua kuni selles deklaratsioonis deklareeritava maksukohustuste kohta ei ole tehtud maksuotsust. Pärast maksuotsuse tegemist saab maksuotsusega tuvastatud maksukohustust korrigeerida vaid maksuotsuse vaidlustamise teel (nt vaide või kaebuse esitamisega) või taotledes maksuotsuse muutmist või kehtetuks tunnistamist vastavalt MKS §-dele 101-104. Kui maksumaksja on seisukohal, et ta on parandanud maksudeklaratsiooni, mida ta ei oleks pidanud parandama ja on deklaratsiooni parandamise tulemusena tasunud maksu, mille määramine oli parandusdeklaratsiooni esitamise ajal MKS §-st 98 lähtuvalt aegunud, siis on maksumaksjal õigus kolme aasta jooksul alates maksu tasumisest esitada MKS § 33 alusel nõue enammakstud maksu tagastamiseks.
3-3-1-43-08 Riigikohus 25.09.2008
MKS § 99 lg 1 p 3
Käibemaksukohustuse tekkimise aeg tuleb tuvastada või määrata kuu täpsusega. Kui käibe toimumise aega ei ole võimalik tuvastada, siis tuleb see määrata, lähtudes näiteks kauba soetamise ajast. Käibe tekkimise aja tuvastamine või määramine on oluline seepärast, et maksustatava käibe tekkimise hetk toob endaga kaasa käibemaksusumma arvutamise, deklareerimise ja tasumise kohustused. Maksudeklaratsiooni esitamise kuupäev on aegumisetähtaja arvestamisel määrava tähtsusega, sest vastavalt MKS § 98 lg-le 1 algab aegumine maksudeklaratsiooni esitamise tähtpäevast, mida ei esitatud või milles esitatud andmete alusel maksusumma valesti arvutati. Maksusumma määramise metoodika, kus käive loetakse toimunuks kontrollitava aasta detsembris, ei pruugi alati olla ebaõige. Asjaolu, et käibemaksu deklareerimise periood on üks kalendrikuu, ei tähenda, et maksuhaldur peab alati tuvastama või määrama käibe tekkimise hetke kalendrikuu täpsusega, kui selleks puuduvad piisavad tõendid. Kuid selle meetodi kasutamine ei tohi mõjutada aegumisega seotud maksumaksjale soodsaid järeldusi.
MKS § 99 lg 2 teises lauses sätestatu kaitseb maksukohustuslast olukorras, kus talle ebasoodus aegumise peatumine põhjendamatult kestab. See norm sunnib maksuhaldurit tegema maksuotsuse hiljemalt samal aastal, kui toimus revisjoni lõppvestlus või tehti viimased revisjonitoimingud ja mööduks või on möödunud maksusumma määramise aegumistähtaeg, hoolimata seejuures aegumise peatumise üldpõhimõttest. Normi sõnastus - "lõpeb aegumine" - ei võimalda tõlgendust, mille kohaselt tuleks silmas pidada mitte aegumistähtaja lõppemist, vaid aegumise peatumise lõppemist. Seda seisukohta toetab ka sätte kohaldamise eelduseks olevat tingimust kehtestav lauseosa "kui samal aastal möödub või on möödunud käesoleva seaduse §-s 98 nimetatud tähtaeg". Olukorras, kus maksusumma määramise aegumine peatub revisjoni alustamise päevast kuni revisjoni tulemuste põhjal maksuotsuse kättetoimetamise päevani ning kus ükski seadus ei sätesta revisjoni läbiviimise pikimat lubatud tähtaega, koormab nii revisjoni ebamõistlik pikkus kui ka sellega seotud aegumise peatumine maksumaksjat ülemääraselt. Kui revisjon kestab ebamõistlikult kaua, siis jääb isikule põhjendamatult pikaks ajaks ka ebakindlus.
Kuigi MKS ei sätesta revisjoni läbiviimise pikimat lubatud tähtaega, tuleb lähtuda haldusmenetluse ja maksumenetluse põhimõtetest. HMS § 5 kohaselt tuleb haldusmenetlus läbi viia eesmärgipäraselt ja efektiivselt, samuti võimalikult lihtsalt ja kiirelt, vältides üleliigseid kulutusi ja ebameeldivusi isikutele (lg 2), kusjuures menetlustoimingud viiakse läbi viivituseta (lg 4). MKS § 10 lg 3 kohaselt viib maksuhaldur menetluse läbi võimalikult lihtsalt, kiirelt ja efektiivselt, vältides üleliigseid kulutusi ja ebamugavusi, järgides sealjuures haldusmenetluse üldpõhimõtteid ja tagades menetlusosaliste õiguste kaitse. Revisjoni ebamõistlikust pikkusest tuleneb ka aegumise peatumise põhjendamatu kestus.
3-3-1-3-08 Riigikohus 10.04.2008
MKS § 75 lg 3
Revisjoni peatamisel peab lõppema ka maksusumma määramise aegumise peatumine, st, et jätkub aegumistähtaja kulg. Revisjoni peatumise peab maksuhaldur vormistama korraldusega. Kui niisugust korraldust ei ole, on kohtul sellest hoolimata õigus tuvastada, et tegelikult oli revisjon peatunud, sest pikema aja jooksul ei tehtud revisjonitoiminguid. Maksukohustuslane on revisjoni peatumise kindlakstegemisest huvitatud juba seepärast, et peatumise ajal jätkub aegumistähtaja kulg.
Revisjoni läbiviimise pikimat lubatud tähtaega Maksukorralduse seadus ei sätesta, kuid sellest hoolimata tuleb lähtuda haldusmenetluse ja maksumenetluse põhimõtetest. HMS § 5 kohaselt tuleb haldusmenetlus läbi viia eesmärgipäraselt ja efektiivselt, samuti võimalikult lihtsalt ja kiirelt, vältides üleliigseid kulutusi ja ebameeldivusi isikutele (lg 2), kusjuures menetlustoimingud viiakse läbi viivituseta (lg 4). MKS § 10 lg 3 kohaselt viib maksuhaldur menetluse läbi võimalikult lihtsalt, kiirelt ja efektiivselt, vältides üleliigseid kulutusi ja ebamugavusi, järgides sealjuures haldusmenetluse üldpõhimõtteid ja tagades menetlusosaliste õiguste kaitse.
revisjoni peatamine
Revisjon toimub üldjuhul katkematult, kuid välistada ei saa asjaolude esinemist, mis tingivad revisjoni peatamist. Sellisel juhul peab lõppema ka maksusumma määramise aegumise peatumine, st, et jätkub aegumistähtaja kulg. Revisjoni peatumise peab maksuhaldur vormistama korraldusega. Kui niisugust korraldust ei ole, on kohtul sellest hoolimata õigus tuvastada, et tegelikult oli revisjon peatunud, sest pikema aja jooksul ei tehtud revisjonitoiminguid. Maksukohustuslane on revisjoni peatumise kindlakstegemisest huvitatud juba seepärast, et peatumise ajal jätkub aegumistähtaja kulg.
Maksukohustuse ja kõrvalkohustuse aegumine on sätestatud kaheastmeliselt selliselt, et maksu määramine on vastavalt MKS §-dele 98 ja 99 üldjuhul lubatud kolmeaastase tähtaja jooksul, maksu tahtliku tasumata jätmise korral kuue aasta jooksul. Maksuvõla sundtäitmise aegumistähtaeg on vastavalt MKS §-le 132 seitse aastat, sealjuures näeb MKS § 132 lg 4 ette aegumise katkemise juhud. MKS § 33 lõikes 1 on sätestatud vaid üks tähtaeg, mille jooksul peab õigustatud isik teavitama maksuhaldurit enammakstud maksusumma tagastusnõudest, esitades kas maksudeklaratsiooni või kirjaliku taotluse, millest nähtub nõude suurus, tekkimise aeg ja asjaolud. Seejärel peab maksuhaldur võtma seisukoha tagastusnõude õigsuse osas. Kinnitanud tagastusnõude õigsust teeb maksuhaldur selle kohta kande maksukohustuslaste registris peetavasse maksuarvestusse ning tagastusnõue on esitatud ja tuvastatud. Kuna MKS § 106 ega ka ükski muu Maksukorralduse seaduse või maksuseaduse säte ei näe ette tagastusnõude täitmise tähtaega on maksukohustuslasel õigus nõuda tagastusnõude täitmist tähtajatult.
Optsioon sai olla erisoodustuse esemeks praegu kehtiva TuMS § 48 kui ka varem kehtinud TuMS § 33 tähenduses. Erisoodustuse maksustamine võib toimuda kahel viisil olenevalt sellest, kas optsioon kui väärtpaber on rahaliselt hinnatav. Optsiooni rahalise hinnatavuse puhul tekib tööandjal maksukohustus optsiooni andmise hetkel ning erisoodustuse väärtus on optsiooni väärtus. Kui optsioon ei ole rahaliselt hinnatav, maksustatakse optsiooni täitmise tulemusena toimuvat aktsia müüki töötajale ning tulumaksuga maksustatakse töötajale võimaldatud soodushinna ja aktsia turuhinna vahe optsiooni täitmise ajal. Erisoodustust võib anda ka kolmanda isiku kaudu. Teise isiku arvel tegutsemine tähendab eelkõige seda, et isik, kelle arvel erisoodustust antakse, kannab tehingust tekkiva kulu või loobub potentsiaalsest kasust, mis oleks tekkinud, kui erisoodustuse andmise asemel oleks toimunud turutingimustel tehing (st optsioon oleks antud vastava tasu eest). Ka siis, kui asjas ei ole tuvastatud kokkulepe, mille alusel üks isik oleks otseselt kandnud kulusid või võtnud endale kohustusi seoses teise isiku tehingutega, võib sellegipoolest olla tegemist erisoodustusega. Selle kindlaksmääramisel tuleb lähtuda Maksukorralduse seaduse §-s 84 sätestatust. Kui see säte erisoodustuse andmise ajal ei kehtinud, on selles sättes kirjeldatud põhimõte maksuõiguse üldise põhimõttena ikkagi rakendatav. Maksukohustuse tekkimise aluseks olevate juriidiliste faktide tuvastamisel tuleb juhinduda tehingu tegelikust majanduslikust sisust (vt Riigikohtu 4.10.1999 määrust nr 3-3-1-31-99).
3-3-1-40-04 Riigikohus 03.11.2004
Amortisatsiooni ettevõtja tulust mahaarvamise erinevus ettevõtlusega seotud kulude mahaarvamise üldsättest seisneb vaid selles, et põhivara soetamiseks tehtud kulusid ei saa tulust maha arvata põhivara soetamise ajal täies ulatuses. Mahaarvamisi tuleb teha osade kaupa pikema perioodi jooksul vastavalt põhivara ettevõtluses kasutamise ajale. Kui maksumaksja ei ole ettevõtlusega tegelemise ajal teinud kulutusi põhivara soetamiseks, siis ei ole tal ka õigust arvutada maksuamortisatsiooni sellelt põhivaralt. Ei kehtiv ega ka varasem Tulumaksuseadus ei võimalda füüsilisest isikust ettevõtjal arvata ettevõtlustulust maha kulusid, mis on tehtud enne ettevõtluse alustamist.
Aegumistähtaega tuleb arvutada lähtuvalt selle maksudeklaratsiooni esitamise tähtpäevast, millal maksumaksja esmakordselt deklareeris valeandmeid. Vastasel korral võiks tekkida olukord, kus maksumaksja ei suudaks aastaid või aastakümneid hiljem tehtava maksuotsuse vaidlustamisel tõendada maksu määramise ebaõigsust, sest tal ei pruugi enam olla säilinud asjakohaseid tõendeid.
MKS § 21 lg 1 mõtte kohaselt ning tulenevalt uurimisprintsiibist ning efektiivse ja kiire haldusmenetluse põhimõtetest peab maksuhaldur tegema tuludeklaratsioonis kõik vajalikud ümberarvutused ja parandused, mida ta saab teha sel hetkel olemas olevate andmete põhjal. Kui tegemist on andmetega, mida kantakse eelmise aasta tuludeklaratsioonist üle järgmise aasta tuludeklaratsiooni, siis peab maksuhaldur kontrollima ka seda, et kontrollitava aasta ja eelneva aasta deklaratsioonide vastavad andmed oleksid kooskõlas.

matches:
Riigikohus
§ 33
§ 98
§ 113
§ 33
§ 98
§ 113
Riigikohus
§ 98
Riigikohus
Riigikohus
§ 33
Riigikohus
Riigikohus
§ 51
§ 2172
§ 51
§ 99
§ 199
§ 93
§ 109
§ 109
§ 109
§ 101
kohus
§ 83
§ 109
§ 93
§ 109
Riigikohus
kohus
§ 51
§ 84
§ 84
§ 22
§ 98
Riigikohus
§ 84
Riigikohus
Riigikohus
§ 31
§ 33
§ 95
§ 31
§ 98
§ 33
§ 33
§ 95
§ 33
§ 33
§ 33
Riigikohus
§ 99
§ 98
§ 99
§ 5
§ 10
Riigikohus
§ 75
§ 5
§ 10
§ 132
§ 33
§ 106
§ 48
§ 33
Riigikohus
§ 21


text:
esitatud 14. märtsil 2013(1)
Kohtuasi C‑509/11
Määrus (EÜ) nr 1371/2007 rongireisijate õiguste ja kohustuste kohta – Artikkel 17 – Piletihinna hüvitamise tingimused hilinemise, ühendusreisist mahajäämise ja reisi tühistamise korral – Hüvitise välistamine vääramatust jõust põhjustatud hilinemise korral – Artikkel 30 – Määruse nr 1371/2007 täitmise eest vastutava siseriikliku organi volitused – Kas määruse nr 1371/2007 artikkel 30 lubab siseriiklikul organil teha raudtee-ettevõtjatele ettekirjutusi määrusega nr 1371/2007 vastuolus olevate hüvitamistingimuste muutmiseks – Euroopa Liidu määruste õigusmõju – Kasuliku mõju põhimõte – Mõiste „kohus” ELTL artikli 267 tähenduses – EL õiguse üldpõhimõtted – Liikmesriigi haldusorganite kohustused ja volitused õiguskaitsevahendite kohaldamisel võrreldes liikmesriigi kohtutega
1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2007. aasta määruses (EÜ) nr 1371/2007 rongireisijate õiguste ja kohustuste kohta(2) (edaspidi „määrus nr 1371/2007”) on muu hulgas sätestatud ühtsed eeskirjad seoses raudtee-ettevõtjate vastutusega hilinemise, ühendusreisist mahajäämise ja reisi tühistamise korral. Käesolev kohtuasi puudutab konkreetselt ühe raudtee-ettevõtja nõuet, milles ta väidab, et ta on piletihinna hüvitamisest vabastatud, kui hilinemise, ühendusreisist mahajäämise või reisi tühistamise on põhjustanud vääramatu jõud.
2. Määruse nr 1371/2007 artiklis 17, mis on määruse keskne artikkel piletihinna hüvitamise kohta, ei ole vääramatule jõule viidatud. Verwaltungsgerichtshof (Austria halduskohus) küsib siiski, kas nende asjaolude piiramist, mille puhul reisijad saavad nõuda piletihinna hüvitamist, on võimalik järeldada teisiti. Verwaltungsgerichtshof märgib, et veoettevõtjatest sõltumatud asjaolud piiravad nende kohustust maksta hüvitist vastavalt i) reisijate ja pagasi rahvusvahelise raudteeveo lepingu ühtsete eeskirjade (edaspidi „CIV”) artikli 32 lõikele 2 ning ii) vastavalt analoogia põhjal kohaldada võidavate kolme muu, teistes transpordisektorites reisijate õigusi käsitleva määruse sätetele, nimelt määruse (EÜ) nr 261/2004 (3) artikli 5 lõikele 3, määruse (EL) nr 1177/2010 (4) artikli 20 lõikele 4 ja määruse (EL) nr 181/2011 (5) artikli 23 lõikele 2.
3. Kui vääramatu jõu põhjendus tagasi lükatakse, avab kõnesolev vaidlus tee hoopis keerukamale küsimusele, mis kuulub Euroopa Liidu (edaspidi „EL”) haldusõiguse alla laiemalt, nimelt liikmesriigi haldusasutuste pädevusele teha ettekirjutusi määruse tõhusa täitmise tagamiseks.
4. Määrust nr 1371/2007 kohaldama määratud siseriikliku organi volitused tulevad kaalumisele sellepärast, et vastavalt asjakohastele Austria õigusnormidele võib selline organ üksnes tühistada raudtee-ettevõtja hinnakirjas sisalduvad hüvitamistingimused, kui need ei ole määrusega nr 1371/2007 kooskõlas. Sellel organil ei ole volitusi enamaks, näiteks nõudmaks raudtee-ettevõtjalt lepingute muutmist nii, et piletihind hüvitatakse kooskõlas määrusega nr 1371/2007. Verwaltungsgerichtshof soovib siiski teada, kas niisugune pädevus võiks tuleneda määruse nr 1371/2007 artiklist 30, mis käsitleb täitmist. Seega tähendab see küsimus tingimata vajadust kaaluda Euroopa Kohtu praktikas kujunenud üldpõhimõtteid, mis käsitlevad kasulikku mõju, siseriiklikke õiguskaitsevahendeid ning nendega seotud liikmesriikide asutuste liike.
5. Lõpuks on vaja täiendavaid märkusi, mis puudutavad määrusest nr 1371/2007 tulenevat raudtee-ettevõtja kohustust ning eelotsust taotleva siseriikliku kohtu seisukohta seoses õiguste tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttega Euroopa Liidu õiguses.
6. Määruse nr 1371/2007 põhjendused 6, 13 ja 14 on sõnastatud järgmiselt:
„(6) Rongireisijate õiguste tugevdamine peaks tuginema olemasoleval sellekohasel rahvusvahelise õiguse süsteemil, mis sisaldub 9. mai 1980. aasta rahvusvahelise raudteevedude konventsiooni (COTIF) (nagu seda on muudetud rahvusvaheliste raudteevedude konventsiooni 3. juuni 1999. aasta muutmisprotokolliga) lisas A — reisijate ja pagasi rahvusvahelise raudteeveo lepingu ühtsed eeskirjad (CIV). Kuid soovitatav on laiendada käesoleva määruse reguleerimisala ja kaitsta mitte ainult rahvusvahelisi, vaid ka riigisiseseid reisijaid.
(13) Suuremad õigused hüvitisele ja abile hilinemise, ühendusreisist mahajäämise või teenuse tühistamise korral peaks muutma rongireisijateturu motiveeritumaks reisijate kasuks.
(14) On soovitav, et käesolev määrus looks reisijate jaoks raudtee-ettevõtja vastutusega seotud hüvitiste süsteemi hilinemise korral samadel alustel nagu COTIFiga sätestatud rahvusvaheline süsteem ja eriti selle CIV lisa reisijate õiguste kohta.”
7. Määruse nr 1371/2007 artikli 6 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„Kohustustest loobumise keeld ja piirangute kehtestamine
8. Määruse nr 1371/2007 artiklis 15 on sätestatud:
„Vastutus hilinemise, ühendusreisist mahajäämise ja reisi tühistamise eest
Kui käesoleva peatüki sätetest ei tulene teisiti, reguleeritakse raudtee-ettevõtjate vastutust hilinemise, ühendusreisist mahajäämise ja reisi tühistamise eest I lisa IV jaotise II peatükiga.”
9. Määruse nr 1371/2007 artiklis 17 on sätestatud:
„Piletihinna hüvitamine
1. Kaotamata õigust transpordile, võib reisija hilinemise korral taotleda raudtee-ettevõtjalt hüvitist nende hilinemiste eest piletil märgitud lähte- ja sihtkoha vahel, mille puhul piletit pole hüvitatud vastavalt artiklile 16. Hilinemiste eest makstavad miinimumhüvitised on järgmised:
2. Piletihinna hüvitis makstakse ühe kuu jooksul pärast hüvitisetaotluse esitamist. Hüvitist võib maksta tšekkide ja/või teiste teenustega, kui tingimused on paindlikud (eelkõige seoses kehtivusaja ja sihtkohaga). Reisija nõudmisel makstakse hüvitist rahas.
3. Piletihinna hüvitisest ei või maha arvata tehingukulusid, sealhulgas lõive, telefonikõnede maksumust või marke. Raudtee-ettevõtjad võivad määrata alammäärad, millest madalamaid hüvitussummasid ei maksta. Selline alammäär ei ületa 4 eurot.
10. Määruse nr 1371/2007 artiklis 30 on sätestatud:
„Täitmine
1. Iga liikmesriik määrab organi või organid, kes vastutavad käesoleva määruse täitmise eest. Vajaduse korral võtab iga organ vajalikud meetmed reisijate õiguste järgimise tagamiseks.
11. Määruse nr 1371/2007 artiklis 32 on sätestatud:
„Karistused
Liikmesriigid kehtestavad käesoleva määruse sätete rikkumise korral kohaldatavaid karistusi käsitlevad eeskirjad ja võtavad kõik vajalikud meetmed nende rakendamise tagamiseks. Ettenähtud karistused on tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad. Liikmesriigid edastavad need eeskirjad ja meetmed komisjonile 3. juuniks 2010, samuti edastavad liikmesriigid komisjonile viivitamatult kõik neid eeskirju ja meetmeid puudutavad hilisemad muudatused.”
12. Määruse nr 1371/2007 I lisa sisaldab väljavõtet reisijate ja pagasi rahvusvahelise raudteeveo lepingu ühtsetest eeskirjadest (CIV), mis on sätestatud 9. mai 1980. aasta rahvusvahelise raudteevedude konventsiooni (COTIF) (muudetud rahvusvaheliste raudteevedude konventsiooni 3. juuni 1999. aasta muutmisprotokolliga) liites A.
13. Määruse nr 1371/2007 I lisas sisalduvas CIV artiklis 32 on sätestatud:
„Vastutus rongi käigust ärajäämisel, hilinemisel ja reisija hilinemisel ümberistumisele
1. Vedaja vastutab reisijale tekitatud kahju eest, mis tuleneb sellest, et rongi käigust ärajäämise, hilinemise või reisija hilinemise tõttu ümberistumisele ei saa reisi samal päeval jätkata või et antud asjaoludel ei ole samal päeval jätkamine mõeldav. Reisijale hüvitatakse mõistlikud kulud, mis on seotud tema ööbimisega ja teda ootavate isikute informeerimisega.
2. Vedaja vabaneb vastutusest, kui rongi käigust ärajäämise, hilinemise või reisija ümberistumisele hilinemise tingis mõni järgmistest põhjustest:
14. Käesolevas kohtuasjas olulises osas on 1957. aasta Eisenbahngesetz’i (raudteeseadus, edaspidi „EisbG”) § 22a, § 78a lõiked 2 ja 3, § 78b lõige 2 ja § 167 lõige 1, mis on lisatud föderaalseadusega Bundesgesetz (Bundesgesetzblatt I, nr 25/2010), sõnastatud järgmiselt:
„Hüvitiste kord
§ 22a 1. Põhi- ja seotud kõrvalliinidel raudteeveoteenuste osutamise hinnakiri peab sisaldama ka hüvitiste korda, et kohaldada piletihinna hüvitamist käsitlevaid õigusnorme vastavalt Bundesgesetz zur Verordnung (EG) Nr. 1371/2007 über die Rechte und Pflichten der Fahrgäste im Eisenbahnverkehr’i (föderaalseadus, millega rakendatakse määrus nr 1371/2007, millega sätestatakse rongireisijate õigused ja kohustused) (BGBl I, nr 25/2010) §‑le 2 ja määruse (EÜ) nr 1371/2007 rongireisijate õiguste ja kohustuste kohta (ELT 2007, L 315, lk 14) artiklile 17.”
„Vaidluste lahendamise organ
§ 78a 1. […]
2. Ilma et see piiraks harilike kohtute ja asutuste või kohalike või piirkondlike asutuste pädevust, võivad huvirühmad ja kliendid esitada osaühingule Schienen‑Control GmbH § 22a kohaselt kaebusi seoses määruse (EÜ) nr 1371/2007 kohaldatavate sätete väidetava rikkumisega ning seoses hüvitiste korra sätetega, mis on väidetavalt ebaõiged või mis ei ole reisijatele mõistlikud.
3. Nii lõike 1 kui ka lõike 2 alusel esitatud kaebuste korral on Schienen‑Control GmbH kohustatud otsima asjaomaste poolte vahelist kompromissi. Kui seda ei õnnestu leida, on ta kohustatud teatama asjaomastele pooltele oma seisukoha ning võib anda mittesiduva ja vaidlustamatu soovituse küsimuse lahendamiseks. Schienen‑Control GmbH on kohustatud sõnastama lõigete 1 ja 2 kohase menetluse korra suuniste kujul ja avaldama selle oma internetisaidil. Asjaomased ettevõtjad on kohustatud selles küsimuses koostööd tegema ning Schienen‑Control GmbH taotlusel andma kogu teabe ja dokumentatsiooni, mida on vaja kaebusega seotud faktiliste asjaolude hindamiseks.
Hüvitiste korra tühisus
§ 78b 1. […]
2. Schienen-Control Kommission [raudteevõrgu kontrollikomisjon] peab omal algatusel:
2) osaliselt või täielikult tühistama määruse nr 1371/2007 alusel vastu võetud hüvitiste korra, kui raudtee-ettevõtja ei ole seda kindlaks määranud määruse nr 1371/2007 artiklis 17 sätestatud kriteeriume järgides.
§ 167 Ringkonna haldusorgan määrab väärteo eest rahatrahvi kuni 2180 eurot
1) isikule, kes ei avalda hüvitiste korda vastavalt § 22a lõikele 1;
15. Verwaltungsgerichtshof’i menetluses kaebuse esitaja ÖBB‑Personenverkehr AG on raudtee-ettevõtja määruse nr 1371/2007 artikli 3 lõike 1 tähenduses.
16. ÖBB‑Personenverkehr AG on oma raudteeveoteenuste osutamise hinnakirjade osas kindlaks määranud veolepingute tüüptingimused, mis sisaldavad piletihinna hüvitamise korda määruse nr 1371/2007 artiklis 17 ette nähtud juhtudeks (edaspidi „hüvitiste kord”).
17. Schienen‑Control Kommission tegi 6. detsembri 2010. aasta otsuses ettekirjutuse, et ÖBB‑Personenverkehr AG muudaks piletihinna hüvitiste korda. Konkreetsemalt kohustas ta aktsiaseltsi ÖBB‑Personenverkehr AG kustutama tingimuse, mille kohaselt ei hüvitata teenuse hilinemisest põhjustatud kulusid järgmistel juhtudel:
– raudtee majandamisega mitte seotud asjaolud, mida vedaja kõigi antud olukorras vajalike abinõude rakendamisele vaatamata ei suutnud vältida ning mille tagajärgi ta ei saanud ära hoida;
– liikluspiirangud streigi tõttu, kui reisijat on sellest nõuetekohaselt teavitatud;
18. ÖBB‑Personenverkehr AG kaebas Schienen‑Control Kommissioni otsuse Verwaltungsgerichtshof’i. Ta väitis sisuliselt, et Schienen‑Control Kommissionil ei ole EisbG § 78b lõikega 2 kehtestatud piirangute tõttu volitusi sundida teda tema lepingutingimusi muutma. Eelotsusetaotlusest ilmneb, et peale selle väitis ÖBB‑Personenverkehr AG, et hüvitise välistamine vääramatu jõu avaldumise korral on määrusega nr 1371/2007 lubatud ning õigust tugineda vääramatu jõu põhjendusele on tunnustatud kui Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõtet.
19. Verwaltungsgerichtshof asus seisukohale, et otsuse tegemiseks peab ta esmalt tuvastama, kui suure ulatusega pädevus on siseriiklikul organil, mis on vastavalt määruse nr 1371/2007 artiklile 30 määratud seda määrust täitma, ja teiseks selgitama, kas raudtee-ettevõtja võib vääramatu jõu avaldumise korral keelduda piletihinna hüvitamisest määruse (EÜ) nr 1371/2007 artikli 17 tähenduses.
20. Seda arvestades esitati Euroopa Kohtule ELTL artikli 267 alusel järgmised eelotsuse küsimused.
„1. Kas [määruse nr 1371/2007] artikli 30 lõike 1 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et viidatud määruse täitmise eest vastutav siseriiklik organ võib teha raudtee-ettevõtjale, kelle piletihinna hüvitamise kord ei vasta nimetatud määruse artiklis 17 sätestatud kriteeriumidele, asjaomase raudtee-ettevõtja hüvitiste korra konkreetse sisu kohta siduvaid ettekirjutusi ka juhul, kui siseriikliku õiguse kohaselt on tal üksnes võimalus selline hüvitamise kord tühistada?
2. Kas [määruse nr 1371/2007] artiklit 17 tuleb tõlgendada nii, et raudtee-ettevõtja võib vääramatu jõu avaldumise korral jätta piletihinna hüvitamise kohustuse täitmata, kui ta kohaldab analoogia alusel kas vastutuse välistamise tingimusi, mis on sätestatud määruses (EÜ) nr 261/2004, määruses (EL) nr 1177/2010 või määruses (EL) nr 181/2011, või tugineb ka piletihinna hüvitamise osas vastutusest vabanemise tingimustele, mis on ette nähtud reisijate ja pagasi rahvusvahelise raudteeveo lepingu ühtsete eeskirjade (CIV; määruse nr 1371/2007 I lisa) artikli 32 lõikes 2?”
21. Oma kirjalikud seisukohad on esitanud ÖBB‑Personenverkehr AG, Schienen-Control Kommission, Saksamaa, Austria ja Rootsi valitsus ning komisjon. Kohtuistungil, mis peeti 22. novembril 2012, olid esindatud ÖBB‑Personenverkehr AG, Schienen-Control Kommission, Saksamaa ja Itaalia valitsus ning komisjon.
22. Alustan vastamist teisest küsimusest, kuna vastus sellele mõjutab esimese küsimuse lahendamist ning teine küsimus pakub laiemat huvi EL veoõigusele ja tarbijakaitsele. Teine küsimus käsitleb vääramatut jõudu, kuivõrd selle puhul on vaja kaaluda, kas aktsiaseltsil ÖBB‑Personenverkehr AG on määruse nr 1371/2007 õige tõlgenduse kohaselt õigus selle alusel enda rongipiletite müügi tüüptingimustes vastutust piirata. Kui vastus teisele küsimusele on jaatav, muutub esimene küsimus hüpoteetiliseks, sest Schienen‑Control Kommissioni tegevus väidetavalt määruse nr 1371/2007 artiklist 30 tulenevate volituste teostamisel oleks siis igal juhul vastuolus määruse nr 1371/2007 artikli 17 niisuguse tõlgendusega, mille kohaselt raudtee-ettevõtjad vabanevad vääramatu jõu avaldumise korral piletihinna hüvitamise kohustusest.
A. Vastus teisele küsimusele
23. Kõigepealt, määruse nr 1371/2007 tekst ei piira artiklist 17 tulenevat raudtee-ettevõtjate vastutust piletihinna hüvitamise eest vääramatu jõu avaldumise korral. Ent nagu siseriiklik kohus teises küsimuses osutab, võib selline võimalus tuleneda kas määruse nr 261/2004 artikli 5 lõikes 3, määruse nr 1177/2010 artikli 20 lõikes 4 või määruse nr 181/2011 artikli 23 lõikes 2 sätestatud erandi aluste kohaldamisest analoogia põhjal või arvestades vastutusest vabanemist, mis on ette nähtud CIV artikli 32 lõikes 2, mis on inkorporeeritud määruse nr 1371/2007 lisasse ja seega määrusesse ning puudutab ka plaaniväliseid katkestusi raudteereisides. Nagu olen juba maininud, on väidetud, et vääramatu jõud kujutab endast EL õiguses tunnustatud üldpõhimõtet.
1. CIV artikli 32 lõike 2 kohta
24. CIV artikli 32 lõike 2 osas olen arvamusel, et vastupidiselt komisjoni, ÖBB‑Personenverkehr AG ja Saksamaa kirjalikele seisukohtadele ei seosta määrus nr 1371/2007 artiklist 17 tulenevat raudtee-ettevõtja vastutust piletihinna hüvitamise eest sama määruse lisas CIV artiklis 32 ette nähtud hüvitamise korraga.
25. Nagu Rootsi oma kirjalikes seisukohtades märkis, tuleneb CIV artikli 32 lõikest 2, et vedajast mitteolenevate asjaolude esinemine vabastab ta vastutusest sama artikli lõikes 1 viidatud – ja üksnes niisuguse – kahju hüvitamise eest. Sellesse kuuluvad „mõistlikud kulud, mis on seotud [reisija] ööbimisega ja teda ootavate isikute informeerimisega”, kui kahju tuleneb sellest, et rongi käigust ärajäämise, hilinemise või reisija hilinemise tõttu ümberistumisele ei saa reisi samal päeval jätkata või selle jätkamine ei ole mõeldav.
26. Seega kehtib CIV artikli 32 lõikes 2 sätestatud vääramatu jõu tingimus kui piirang kohustusest hüvitada rongireisijatele artikli 32 lõikes 1 viidatud kahju, mille hulka ei kuulu hilinenud või ärajäänud teenuse eest makstud pileti hind. Artikli 32 lõikes 1 on viidatud üksnes ööbimis- ja informeerimiskuludele.
27. Sellepärast nõustun käsitusviisiga, mida kasutas Rootsi oma kirjalikes seisukohtades, kus ta väitis, et piletihinna hüvitamise piirangud määruse nr 1371/2007 artiklis 17 kirjeldatud hilinemise korral on ammendavalt käsitletud sellessamas sättes. Artikli 17 lõige 1 piirab raudtee-ettevõtja vastutust, märkides, et „[h]ilinemise aja arvutamisel ei võeta arvesse hilinemist, mille kohta raudtee-ettevõtja saab tõestada, et see toimus väljaspool territooriume, kus kohaldatakse Euroopa Ühenduse asutamislepingut”. Artikli 17 lõikes 4 on sätestatud, et hüvitist ei maksta, kui reisijat „teavitati hilinemisest enne, kui ta ostis pileti, või kui saabumisaeg teise rongiga jätkamise või marsruudi muutmise tõttu hilineb vähem kui 60 minutit”.
28. Ma ei nõustu Saksamaa, ÖBB Personenverkehr AG ja komisjoni argumentidega selle kohta, et CIV ja täpsemalt selle artikli 32 lõige 2 on oluline määruse nr 1371/2007 põhjenduse 14 ja artikli 15 tõttu. Artiklis 15 „Vastutus hilinemise, ühendusreisist mahajäämise ja reisi tühistamise eest” on sätestatud, et „[k]ui käesoleva peatüki sätetest ei tulene teisiti, reguleeritakse raudtee-ettevõtjate vastutust hilinemise, ühendusreisist mahajäämise ja reisi tühistamise eest I lisa IV jaotise II peatükiga”, põhjenduses 14 aga on märgitud, et on „soovitav”, et määrusega nr 1371/2007 kehtestatav hüvitamissüsteem rajaneks samadel alustel nagu muu hulgas CIV. Ent sõnastus „[k]ui käesoleva peatüki sätetest ei tulene teisiti” allutab artikli 15 ja seetõttu ka CIV sätted artiklis 17 sätestatud sõnaselgele korrale. Liiati ei saa ma nõustuda põhjenduse 14 niisuguse tõlgendusega, milles CIV‑le tuginedes alandatakse määruses nr 1371/2007 – olgu selle artiklis 17 või muudes sätetes – pakutava kaitse taset.
29. Peale selle suunab CIV artikli 32 lõige 3 piletihinna hüvitamise küsimuse tagasi siseriiklikule õigusele, mida tuleb käesolevas asjas pidada viiteks määruse nr 1371/2007 artiklile 17. CIV artikli 32 lõikes 3 on ette nähtud, et „[s]iseriiklik õigus määrab kindlaks, kas ja millises ulatuses peab vedaja hüvitama teistsugused kahjud, kui on ette nähtud lõikes 1. Käesolev säte ei piira artikli 44 kohaldamist”.(6)
30. On selge, et sõnastus „teistsugused kahjud, kui on ette nähtud” CIV artikli 32 lõikes 1 tähendab ka piletihinna hüvitamist. Seda kinnitab kaudselt ka CIV seletuskiri.(7) Seal on CIV artikli 32 selgituste punktis 3 selgitatud, et (artikli 32 lõikes 1) leiduv lahendus ei ole kliendi seisukohast rahuldav, sest reisijateveo hilinemine kujutab endast tüüpilist veolepingu mittekohase täitmise juhtumit. Mainimist on leidnud seegi, et paljudes õigussüsteemides õigustab lepingu mittekohane täitmine hinna alandamist, s.o rongireisija veolepingu korral veotasu vähendamist. Teisisõnu jätab CIV piletihinna hüvitamise küsimuse siseriikliku õiguse lahendada, mis tähendab, et see on CIV artikli 32 lõikes 2 ette nähtud vääramatu jõu erandi kohaldamisalast välja arvatud.
2. Vääramatu jõud kui üldine õiguspõhimõte
31. Euroopa Kohtus väljakujunenud praktika kohaselt – kui õigusaktis puudub konkreetne määratlus, nagu see on käesoleva vaidlusjuhtumi puhul – „eeldab endast vääramatut jõudu kujutavate asjaolude tuvastamine seda, et välisel põhjusel, millele isikud tuginevad, on vääramatud ja vältimatud tagajärjed, mille tõttu asjaomase isiku kohustuste täitmine muutub tema jaoks objektiivselt võimatuks […] Mõistet „vääramatu jõud” tuleb käsitada kui ebanormaalseid ja ettenähtamatuid asjaolusid, mis ei olene asjaomasest ettevõtjast ja mille tagajärgi ei oleks saanud vältida ka täieliku nõuetekohase hoolsuse korral, nii et ametiasutuste tegevust võib vastavalt asjaoludele pidada vääramatuks jõuks”.(8)
32. Enne nimetatud üldpõhimõttele käesoleva juhtumi faktiliste asjaolude osas hinnangu andmist on aga oluline meenutada, millises kontekstis tuginetakse vääramatule jõule käesolevas kohtuasjas. Vääramatu jõud ei ole selles kohtuasjas oluline üheski „klassikalises” kontekstis, milles see on Euroopa Kohtu senises praktikas esile tulnud, näiteks argumendina Euroopa Kohtu põhikirja artikli 45 alusel kohaldatava tähtaja pikendamiseks menetluse algatamisel(9) või õiguspärase vabandusena lepingukohustuse täitmata jätmiseks(10) või vääramatu jõu avaldumist või samaväärseid olusid käsitlevate EL õigusaktide erisätete tõlgendamisel. Viimati nimetatud kontekstis on Euroopa Kohus järjepidevalt märkinud, et „kõnealusel mõistel ei pruugi EL–i õiguse eri kohaldamisaladel olla alati üks ja seesama sisu ning seega tuleb selle tähendus kindlaks määrata sõltuvalt õiguslikust raamistikust, milles seda kohaldatakse”.(11)
33. Näib, et käesolevas vaidluses tuginetakse Euroopa Liidu mõistele „vääramatu jõud” mõneti uudselt. Siseriiklik kohus soovib teada, kas EL õiguse üldpõhimõte vääramatu jõu kohta tähendab seda, et määrust nr 1371/2007 või vähemalt selle artiklit 17 tuleb tõlgendada nii, et aktsiaseltsil ÖBB‑Personenverkehr AG on õigus jätta piletihind vääramatu jõu avaldumise korral hüvitamata. See väide esitati, hoolimata sellest, et – nagu olen juba selgitanud – määruse nr 1371/2007 artiklis 17 ega selle määruse muudes sätetes, mis on artikli 17 tõlgendamisel asjakohased, ei ole vääramatut jõudu ega sellega samaväärseid olusid mainitud.
34. Arvestades määruse nr 1371/2007 kui tarbijakaitsemeetme eesmärke, on niisugune määruse nr 1371/2007 artikli 17 tõlgendamine minu arvates võimatu.
35. Näiteks määruse nr 1371/2007 põhjenduses 1 on muu hulgas märgitud, et on oluline tagada rongireisijate kasutajaõigused, põhjenduses 2 aga on viidatud sellele, et komisjoni teatises „Tarbijapoliitika strateegia aastateks 2002−2006” seati eesmärgiks kõrgetasemelise tarbijakaitse saavutamine transpordi alal. Põhjendus 3 osutab, et kuna rongireisija on veolepingu nõrgem osapool, tuleb reisija vastavaid õigusi kaitsta; põhjendus 6 kutsub muu hulgas tugevdama rongireisijate õigusi. Samal õiguspõhimõttel rajaneb ka määruse artikkel 6, mille kohaselt on määruses sätestatud kohustuste täitmine reisijate ees kohustuslik.
36. Kuna määruse nr 1371/2007 eesmärk on laiendada tarbijakaitset, tuleb selle sätteid ebaselguse korral tõlgendada nimetatud eesmärgist lähtudes. See tähendab, et raudtee-ettevõtjate vastutuse piiranguid tuleb kohaldada kitsalt ning nende kohaldamisala ei saa tõlgendamise teel laiendada tarbijate kahjuks.(12) Seesama kohustus muide ei luba ka tuletada analoogiat vääramatu jõu funktsiooniga CIV artikli 32 lõikes 2, mida olen käsitlenud eespool punktides 24−30.
37. Pealegi arvan, et selle, mida saab pidada vääramatuks jõuks ja selle mõjuks tarbijaõiguste kontekstis, peab kindlaks määrama eelkõige seadusandja. Nagu eespool märgitud, tuleb EL õiguses mõiste „vääramatu jõud” sisustamisel arvestada õiguslikku konteksti, milles seda kohaldatakse. Nii ei ole midagi ebaharilikku EL õigusaktide lahknevuses vääramatu jõu avaldumise tagajärgede osas, mis seega seletab ka määruse nr 1371/2007 artikli 17 alusel piletihinna hüvitamise eristamist reisijaga sõlmitud veolepingu mittekohase täitmisega põhjustatud kahju hüvitamisest sama määruse lisasse inkorporeeritud CIV sätete alusel. Teisisõnu, kui EL seadusandja eesmärk olnuks piirata määruse nr 1371/2007 artikli 17 kohaldatavust vääramatu jõu avaldumise korral, oleks seda määruse sõnastuses selgelt teada antud.
38. Vastupidiselt argumentidele, mida Saksamaa kohtuistungil esitas, ei näe ma vastuolu selles, kui reisijatel ei ole vääramatust jõust põhjustatud pika hilinemise korral õigust hüvitisele majutuskulude eest, kuid neile jääb ka lühema hilinemise korral õigus saada piletiraha tagasi. Seadusandja võis pidada kohaseks kaitsta raudtee-ettevõtjaid vastutuse eest, mis tuleneks ettenähtamatutest hüvitusnõuetest vääramatu jõu avaldumise korral, kuid ühtlasi takistada neid endale jätmast kogu tasu teenuste eest, mida nad ei ole suutnud kohaselt osutada. See on poliitika, mitte õigusloogika küsimus.
3. Määrustes nr 261/2004, 1177/2010 ja 181/2011 sätestatud vääramatu jõu tingimuste kohaldamine analoogia põhjal
39. Samuti ei saa ma nõustuda komisjoni ja ÖBB‑Personenverkehr AG argumentidega selle kohta, et raudtee-ettevõtjad võivad vääramatu jõu avaldumise korral välistada oma kohustuse hüvitada piletihind, lähtudes analoogiast välistamisalustega määruse (EÜ) nr 261/2004 artikli 5 lõikes 3, määruse (EL) nr 1177/2010 artikli 20 lõikes 4 ja määruse (EL) nr 181/2011 artikli 23 lõikes 2, mis käsitlevad vastavalt lennu-, laeva- ja bussireise.
40. Möönan, et nagu eespool punktis 31 mainitud, tähendab Euroopa Liidu mõiste „vääramatu jõud” „ebanormaalseid ja ettenähtamatuid asjaolusid”. Rongireisijate veolepingute kontekstis aga on kõige tavalisematel vääramatu jõu mõju põhjustel, nimelt rasketel ilmaoludel, raudtee infrastruktuuri kahjustustel ja tööturulahkhelidel tegelikult statistiliselt ettearvatav esinemissagedus ka siis, kui nende konkreetseid esinemiskordi ei saa kindlalt prognoosida. See tähendab, et nende esinemise võimalus on raudtee-ettevõtjatele alati ette teada.(13) Seega tähendab see ka seda, et neid saab piletihindade arvutamisel arvesse võtta.
41. Peale selle on Euroopa Kohus varem käesoleval aastal märkinud, et EL seadusandja sai kehtestada õigusnorme, milles ette nähtav tarbijakaitse tase varieerus vastavalt transpordisektorile. Kohtuotsuses McDonagh, kus edukalt vaidlustati lennuettevõtja keeldumine määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punktis b nõutud abi osutamisest seoses lennureisi tühistamisega Islandi vulkaani Eyjafjallajökull purske järel, lükkas Euroopa Kohus tagasi argumendid selle kohta, et lennuettevõtjate kohustus osutada abi rikub võrdse kohtlemise põhimõtet, sest niisugust kohustust ei kohaldata teistele transpordiliikidele, nimelt rongireisidele vastavalt määrusele nr 1371/2007, reisidele merel ja siseveeteedel vastavalt määrusele nr 1177/2010 ega bussireisidele vastavalt määrusele nr 181/2011.(14) Erinevat kohtlemist põhjendades märkis Euroopa Kohus, et „erinevate transpordiliikide sektoris tegutsevate ettevõtjate olukord ei ole võrreldav, kuna eelkõige toimimisviisi, kättesaadavuse tingimusi ja teenindusvõrkude jaotust arvesse võttes ei ole erinevad transpordivahendid kasutustingimuste osas üksteise vastu vahetatavad”.(15)
42. Seda arvestades võib õiglane riski jaotamine(16) välistada lepingutingimuse, mis kohustaks reisijat täielikult maksma raudteeveoteenuse eest, mida vääramatu jõu avaldumise tõttu ei osutatud nõuetekohaselt.
43. Nendel põhjustel teen ettepaneku vastata teisele küsimusele selliselt, et määruse nr 1371/2007 artiklit 17 tuleb tõlgendada nii, et raudtee-ettevõtja ei tohi välistada oma kohustust hüvitada piletihind vääramatu jõu avaldumise korral.
B. Vastus esimesele küsimusele
44. Esimeses küsimuses soovib Verwaltungsgerichtshof teada, kas määruse nr 1371/2007 artikli 30 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle määruse täitmise eest vastutav siseriiklik organ võib teha raudtee-ettevõtjale, kelle piletihinna hüvitamise kord ei vasta nimetatud määruse artiklis 17 sätestatud kriteeriumidele, asjaomase raudtee-ettevõtja hüvitiste korra konkreetse sisu kohta siduvaid ettekirjutusi ka juhul, kui siseriikliku õiguse kohaselt on tal üksnes võimalus selline hüvitamise kord tühistada.
45. Meenutan, et määruse nr 1371/2007 artikli 30 lõike 1 kohaselt peab iga selle määruse täitmise eest vastutav siseriiklik organ tagama reisijate õiguste järgimise.
46. On välja kujunenud, et kuigi EL määrused on vahetult kohaldatavad ja üldiselt on neil siseriiklikes õigussüsteemides vahetu õigusmõju, on Euroopa Kohus piiranud nende mõju juhtudel, kui liikmesriigi ametiasutustele on jäetud kaalutlusruum kohaldamismeetmete vastuvõtmiseks.
47. 28. oktoobri 2010. aasta otsuses kohtuasjas C‑367/09: SGS Belgium jt(17) märgiti, et nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta(18) artiklid 5 ja 7 ei saa olla ainsaks aluseks halduskaristuste määramiseks liikmesriigi õiguse alusel, sest nendes on sätestatud „liidu finantshuvide kaitseks vaid kontrolli ja sanktsioone käsitlevad üldnormid”.(19) Samuti meenutas Euroopa Kohus EL õiguse üldpõhimõtet, mis nüüd kajastub Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 49, märkides: „[…] vastavalt kuritegude ja karistuste määratletuse ehk seaduslikkuse põhimõttele, et ühtki halduskaristust ei tohi määrata, kui seda ei ole liidu õigusaktis sätestatud enne eeskirjade eiramist,”(20) ja lisades: „[…] karistuse, isegi kui see ei ole kriminaalkaristus, saab määrata ainult juhul, kui selleks on olemas selge ja üheselt mõistetav õiguslik alus”.(21) See viitab, et Euroopa Kohus ei tohiks kiirustada järeldusega, et määruse nr 1371/2007 artikkel 30 annab Schienen‑Control Kommissionile piisava õigusliku aluse siseriiklikus kohtus vaidlustatud ettekirjutuse tegemiseks, ehkki sellist volitust ei ole siseriiklikus õiguses ette nähtud.
48. Vastab tõele, et nn Costanzo doktriini alusel on Euroopa Kohus järjepidevalt märkinud, et kui siseriiklikke õigusnorme ei ole võimalik tõlgendada ja kohaldada vastavalt EL õigusest tulenevatele nõuetele, „peavad siseriiklikud kohtud ja haldusorganid […] kohaldama liidu õigust tervikuna ja kaitsma õigusi, mida see isikutele annab, jättes vajaduse korral kohaldamata iga sellega vastuolus oleva siseriikliku õigusnormi”.(22)
49. Kohtutoimikust ilmneb, et kõnealune küsimus on jõudnud Verwaltungsgerichtshof’i haldusmenetlusest, kus Schienen‑Control Kommission on püüdnud muuta ÖBB‑Personenverkehr AG hüvitiste tingimusi. Nagu kohtuistungil kohtu poolt esitatud küsimuste peale selgitati, on Schienen‑Control Kommissionil kaht liiki funktsioone.
50. Esiteks, niisugustes olukordades nagu oli käsitlusel kohtuotsuses Westbahn(23), tegutses ta kahe poolega kohtueelsetes menetlustes halduskohtulaadse organina. Nagu Euroopa Kohus nimetatud kohtuasjas kinnitas, on Schienen‑Control Kommissionil olemas sõltumatuse ja koosseisu tunnused, mida on vaja, et selles suhtes vastata Euroopa Kohtu praktikas kujunenud kriteeriumidele.
51. Käesolevas menetluses aga tegutseb Schienen‑Control Kommission haldusorganina, kellele on antud pädeva siseriikliku organi ülesanded seoses määruse nr 1371/2007 täitmisega.
52. Täpsemalt, EisbG § 78a kohaselt tegutseb Austria raudteetegevuse järelevalve organ Schienen-Control GmbH osaühingu vormis vahendajana reisijate ja raudteefirma vahel seoses määruse nr 1371/2007 kohaldamisega.
53. EisbG § 78a lõike 2 kohaselt esitatakse reisijate kaebused, millele on viidatud määruse nr 1371/2007 artikli 30 lõikes 2, osaühingule Schienen-Control GmbH. Kaebusi võivad esitada ka ühingud ja teatavad avalik-õiguslikud asutused. Schienen-Control GmbH võib talle esitatud küsimuses anda mittesiduvaid soovitusi. Schienen-Control GmbH pädevus ei piira harilike kohtute jt asutuste pädevust. See tähendab, et reisija võib esitada raudtee-ettevõtja vastu hagi ja taotleda hüvitist nende hüvitamistingimuste osas, mida ta peab EL õigusega vastuolus olevaks.
54. EisbG § 78b lõikes 1 on ette nähtud, et kui vahendamise tulemusel ei õnnestu kompromissi leida, teavitab Schienen‑Control GmbH Schienen-Control Kommissioni.
55. Vastavalt EisbG § 78b lõikele 2 võib Schienen-Control Kommission omal algatusel osaliselt või täielikult tühistada raudtee-ettevõtja poolt määruse nr 1371/2007 artikli 17 kohaselt sõlmitud lepingu hüvitiste korra.
56. Raudtee-ettevõtja võib selle otsuse Verwaltungsgerichtshof’i edasi kaevata. Nendel asjaoludel saab Schienen-Control Kommission kohtumenetluses vastustajaks. Nii ei saa Schienen-Control Kommissioni sellises kontekstis pidada kohtuks, sest ta on aktsiaseltsiga ÖBB‑Personenverkehr AG peetavas vaidluses vastaspool.(24)
57. Sellest tulenevalt – olenemata sellest, millises ulatuses on haldusasutused Costanzo doktriinist tulenevalt kohustatud „kohaldama liidu õigust tervikuna ja kaitsma õigusi, mida see isikutele annab, jättes vajaduse korral kohaldamata iga sellega vastuolus oleva siseriikliku õigusnormi”(25) – ei saa see laieneda selleni, et selliseid asutusi kohustatakse järgima Euroopa Kohtu praktikat tõhusa kohtuliku kaitse võimaldamise kohta, et tagada EL õiguste rakendamine.
58. Käesolevas asjas oleks Schienen‑Control Kommission liiati kohustatud mitte liikmesriigi õigusnorme „kohaldamata jätma”, vaid tegelikult teostama pädevust, mida ei ole Austria õigusega antud. Teisisõnu ei asendaks ettekirjutus, mida Schienen‑Control Kommission soovib vastu võtta, EisbG §‑s 78b viidatud tühistamist, vaid täiendaks seda raudtee-ettevõtjale seatava lisakohustusega.
59. Arvestades eespool viidatud põhimõtteid ja määruse nr 1371/2007 artikli 30 lõike 1 sõnastust, ei ole minu arvates võimalik tõlgendada seda sätet nii, et see volitab Schienen‑Control Kommissioni tegema ÖBB‑Personenverkehr AG sugustele raudtee-ettevõtjatele konkreetseid ettekirjutusi hüvitiste korra muutmiseks. Selline volitus eeldaks organile konkreetse halduspädevuse andmist, paljuski sarnaselt reegliga, mille kohaselt halduskaristused peavad rajanema selgel ja konkreetsel õiguslikul alusel. Tõepoolest on määruse nr 1371/2007 artikkel 30 avatumgi kui määruse nr 2988/95 artiklid 5 ja 7, mida Euroopa Kohus kaalus kohtuasjas SGS Belgium jt ja mis on tema sõnul ebapiisav alus halduskaristuse määramiseks, nagu olen juba märkinud.
60. Sellepärast teen ettepaneku vastata esimesele küsimusele selliselt, et määruse nr 1371/2007 artikli 30 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle määruse täitmise eest vastutavaks määratud siseriiklik organ ei tohi teha raudtee-ettevõtjale, kelle piletihinna hüvitamise kord ei vasta nimetatud määruse artiklis 17 sätestatud kriteeriumidele, asjaomase raudtee-ettevõtja hüvitiste korra konkreetse sisu kohta siduvaid ettekirjutusi, kui siseriikliku õiguse kohaselt on tal üksnes võimalus selline hüvitamise kord tühistada.
C. Lisamärkused
61. Olen siiski arvamusel, et vastust esimesele küsimusele tuleb täiendada, et anda kaalul olevatele õiguspõhimõtetele täielik hinnang. Enne, kui seda saab teha, on vaja põhjalikumalt analüüsida ÖBB‑Personenverkehr AG kohustusi, mis tulenevad määrusest nr 1371/2007, ja Verwaltungsgerichtshof’i funktsiooni.
62. Kokkuvõttes seisneb käesolevas asjas tegelik probleem selles, et siseriiklikud seadused näivad olevat määruse nr 1371/2007 artikli 17 tõhusa täitmise tagamisel „hambutud”. Eelotsusetaotlusest ja Schienen-Control Kommissioni seisukohtadest nähtub, et kui ta tühistab ÖBB-Personenverkehr AG hüvitiste korra, võtab viimati nimetatu uuesti vastu samalaadsete tingimustega korra. Tagajärg on reguleerija ja raudtee-ettevõtja vaheline „pingpongimäng”.
63. Ehkki see olukord tekitab kahtlust, et määruse nr 1371/2007 nõuetekohane täitmine ei ole Austrias tagatud Austria seadusega Schienen-Control Kommissionile antud volituste nõrkuse, sealhulgas asjakohaste sanktsioonide puudumise tõttu, on selle heastamise võimalused käesolevas menetluses piiratud. Arvestades, et tegu ei ole rikkumismenetlusega, mille komisjon on palunud algatada Austria vastu, ning ilmsete tõendusprobleemide tõttu ei saa ma seda küsimust rohkem käsitleda. Ent siiski on Euroopa Liidu õiguses ÖBB‑Personenverkehr AG ja Verwaltungsgerichtshof’i jaoks siduvaid põhimõtteid, mis väärivad kaalumist. Need on asjakohased ka määruse nr 1371/2007 artikli 17 täitmisel.
1. ÖBB‑Personenverkehr AG kohustused
64. Esiteks on ÖBB‑Personenverkehr AG vastavalt EL õigusnormidele, mis käsitlevad määruste õigusmõju liikmesriigi õiguses, kohustatud täitma määruse nr 1371/2007 artikliga 17 kehtestatud kohustusi, kuna erinevalt sama määruse artiklist 30 ei jäta artikkel 17 liikmeriikidele kaalutlusruumi ning seega ei luba siseriiklikke rakendusakte.(26) Teiste sõnadega ei olene määruse nr 1371/2007 artiklist 17 tulenevate ÖBB‑Personenverkehr AG juriidiliste kohustuste olemasolu rongireisijate ees kuidagi karistuste või õiguskaitsevahendite olemasolust siseriiklikul tasandil.
65. Välja kujunenud on seegi, et vahetult kohaldatavad määruste sätted, nagu määruse nr 1371/2007 artikkel 17, on erasektori õigussubjektide vaheliste nõuete puhul horisontaalselt rakendatavad.(27)
66. See tähendab, et määruse nr 1371/2007 artikkel 17 on aktsiaseltsile ÖBB‑Personenverkehr AG õiguslikult siduv ja reisijatel on õigus sellele tugineda piletihinna hüvitamiseks tema vastu algatatud tsiviilkohtuasjades. Juhin tähelepanu, et EisbG § 78a lõike 2 kohaselt ei mõjuta erikord, millesse on kaasatud Schienen-Control GmbH ja lõpuks Schienen-Control Kommission, harilike kohtute pädevust.
67. Arvestan seda, et tsiviilkohtuasi ei pruugi pakkuda praktilist alternatiivi tarbijatele, kes soovivad vääramatu jõu mõjul katkenud reisi pileti hinna hüvitamist. Muu hulgas on põhjus väikestes summades ja tsiviilkohtumenetluse suhteliselt suurtes kuludes. Sellest hoolimata olen arvamusel, et määruse nr 1371/2007 täitmiseks kasutada võidavate tsiviilmenetluste korra kohandamine on Austria seadusandja pädevuses. Nii ei saa väita, et Austria õigus ei võimalda kohtusse pöördumist EL õigusnormidest tulenevate õiguste kaitseks, mis tekivad reisijatele määruse nr 1371/2007 artiklist 17.(28)
2. Verwaltungsgerichtshof’i positsioon
68. Euroopa Kohus on järjepidevalt väljendanud seisukohta, et teatavat küsimust reguleerivate EL õigusnormide puududes tuleb iga liikmesriigi siseriiklikus õiguskorras määrata pädevad kohtud ja kehtestada üksikasjalikud menetlusnormid nende kohtuasjade läbivaatamiseks, mille eesmärk on tagada isikutele EL õigusest tulenevate õiguste kaitse.(29) Kahtlemata on Verwaltungsgerichtshof EL õiguse kohaselt „kohus” ning kõik sellega kaasnevad liikmesriikide kohtute kohustused on talle siduvad. Seega on ta ELL artikli 4 lõike 3 (enne EÜ artikkel 10) kohaselt kohustatud „võt[ma] kõik vajalikud üld- või erimeetmed, et tagada” aluslepingust tulenevate kohustuste, sealhulgas määrustest tulenevate subjektiivsete õiguste täitmine. Samuti on välja kujunenud, et Verwaltungsgerichtshof’i-suguse kohtu ülesannete hulka kuulub „[i]sikute ühenduse õigusest tulenevate õiguste kaitse ning ühenduse õiguse täieulatuslik rakendamine”.(30)
69. Komisjon märgib oma kirjalikes seisukohtades, et kui jõustamise eest vastutava siseriikliku asutuse ja raudtee-ettevõtja vaheline „pingpongimäng”, nagu on kirjeldatud eespool punktis 62, ohustab määruse nr 1371/2007 hüvitamispõhimõtete kohaldamist, on Austria kohtu otsustada, kas asjakohased EisbG sätted tuleb jätta kohaldamata.
70. Arvestan, et Euroopa Kohus ei ole saanud Verwaltungsgerichtshof’ilt küsimusi, mis puudutaksid tema enda kohustusi õigusjärelmite osas. See tähendab näiteks seda, et Euroopa Kohtul ei ole palutud lahendada niisugust probleemi nagu kohtuasjades Comet ja Rewe, kus siseriiklik menetlusnorm takistas vahetult kohaldatava EL õigusakti täitmist.(31) Samuti ei ole Euroopa Kohtul palutud kaaluda niisugust küsimust nagu see, millele viidati kohtuasjas Unibet ja mis puudutas muu hulgas siseriiklike kohtute võimalikku kohustust luua uus, siseriiklikus õiguses ette nähtud õigusjärelmeid täiendav vahend vahetult kohaldatava EL õigusakti täitmiseks.(32) Põhikohtuasjas esitatud eelotsuse küsimus piirdub hoopis sellega, millised volitused on Schienen‑Control Kommissionil, mis minu järelduse kohaselt on oma täidetava funktsiooni poolest käesolevas asjas haldusorgan. Kuid kuna vaidlus jääb lahendada Verwaltungsgerichtshof’ile kui halduskohtule, näib küsimus seoses õiguskaitsevahenditega, mille kohaldamist EL õigus temalt nõuab, paratamatult asjasse puutuvat.
71. Nagu olen juba maininud, olen arvamusel, et kui puudub Cometi–Rewe kohtupraktikaga vastuolus olev Austria menetlusnorm või probleem seoses esialgse õiguskaitse kasutatavusega(33) käesolevas menetluses, ei kohusta EL õigus Verwaltungsgerichtshof’i pakkuma muid kohtuliku kaitse vahendeid lisaks neile, mida ta on volitatud kohaldama Austria õigusnormide kohaselt.(34) Euroopa Kohtu praktika, mis puudutab õiguste tõhusat kohtulikku kaitset, ega ka põhiõiguste harta artikliga 47 Verwaltungsgerichtshof’ile pandud kohustused(35) ei nõua temalt enamat. Sellel on kaks põhjust.
72. Esiteks ei ole põhikohtuasja poolte hulgas ühtki rongireisijat. Määruse nr 1371/2007 artikliga 17 antud õiguste täitmist taotleb hoopis haldusorgan Schienen-Control Kommission äriühingult ÖBB‑Personenverkehr AG. Viimati nimetatu on see, kes taotleb kohtulikku kaitset haldusotsuse eest, mis tema arvates väljub volituste piirest ja on sisult ebaõige.
73. Määruse nr 1371/2007 artikli 30 lõige 2 annab küll reisijatele õiguse esitada kaebusi lõike 1 alusel määratud asjaomasele organile ning Austrias on see ellu viidud Schienen-Control GmbH funktsiooni kaudu, kuid määrus ei lähe sellest kaugemale, välja arvatud artikliga 32 liikmesriikidele seatud kohustuses kohaldada tõhusaid, proportsionaalseid ja hoiatavaid karistusi.(36)
74. Minu arvates tähendab see, et määruse nr 1371/2007 täitmise tagamine haldusmenetluses kaitseb reisijate õigusi üksnes kaudselt, tekitades kahtluse, kas Euroopa Kohtu praktika, mis käsitleb subjektiivseid õigusi ja selle tagajärgi õiguste tõhusale kohtulikule kaitsele, on kohaldatav menetluses, milles ühel pool on haldusorgan, nagu Schienen-Control Kommission, ja teisel pool tema järelevalve alla kuuluv üksus, nagu ÖBB‑Personverkehr AG.
75. Teiseks ja igal juhul ei nõua tõhusaid õiguskaitsevahendeid käsitlev Euroopa Kohtu praktika, et halduskohtud tegutseksid vastuolus põhimõttega reformatio in pejus või teeksid ettekirjutusi, milleks neid ei ole siseriiklikus õiguses volitatud,(37) välja arvatud EL õigusnormide täitmise esialgse õiguskaitse osas kuni lõpliku kohtuotsuseni.(38) Viitaksin siin Euroopa Kohtu järeldustele kohtuotsuse Unibet punktides 40 ja 41. Need olid järgmised:
„Kuigi EÜ asutamisleping on aluseks teatud liiki hagidele, mida eraisikud saavad vajadusel otse ühenduse kohtule esitada, ei olnud selle eesmärk kehtestada liikmesriigi kohtutes ühenduse õiguse tagamiseks muid õiguskaitsevahendeid kui need, mis on sätestatud siseriiklikus õiguses (7. juuli 1981. aasta otsus kohtuasjas 158/80: Rewe, EKL 1981, lk 1805, punkt 44)
Teisiti oleks see üksnes juhul, kui vastava liikmesriigi õiguskorra ülesehitusest nähtub, et ei ole ühtegi õiguskaitsevahendit, mis võimaldaks kas või täiendava taotluse põhjal tagada isikute ühenduse õigusest tulenevad õigused (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus 33/76: Rewe, punkt 5; Comet, punkt 16, ja Factortame jt, punktid 19−23).”
76. Minu arvates näib Austria õiguses leiduvat nii otseseid kui ka kaudseid õiguskaitsevahendeid, mis võimaldavad rongireisijatel vaidlustada määruse nr 1371/2007 järgimise Austrias.(39) Samuti ei ole käesolevas asjas tekkinud küsimust, nagu oleksid rongireisijad või ka Schienen-Control Kommission jäetud ilma kohtusse pöördumise õigusest, millel on Euroopa Kohtu praktikas õiguste tõhusa kohtuliku kaitse kohta kujundatud põhimõtetes keskne koht.
77. Peale selle on välja kujunenud, et kui liikmesriik on jätnud oma kaalutlusõiguses „määrata pädevad kohtud ja sätestada isikutele ühenduse õigusest tuleneva kaitseõiguse suhtes üksikasjalikud menetlusnormid”(40) ruumi argumendile nõuete täitmata jätmise kohta selles osas, mis puudutab tõhususe põhimõtet, paneb EL õigus siseriiklikele kohtutele pelgalt kohustuse „tõlgendada siseriiklikke pädevusnorme nii palju kui võimalik selliselt, et nende kohaldamine aitaks saavutada eesmärki tagada isikutele ühenduse õigusest tulenevate õiguste tõhus kohtulik kaitse”(41) (kohtujuristi kursiiv).
78. Tuleb lisada, et kohtute pädevust teha ettekirjutusi lisaks esialgsele õiguskaitsele, mis on suunatud haldusasutustele, ei saa pidada EL õiguses kehtiva õiguste tõhusa kohtuliku kaitse üldpõhimõtte osaks veel ühel olulisel põhjusel. EL kohtuvõimule ei ole kunagi antud sellist pädevust teiste EL institutsioonide suhtes.(42) Seetõttu on raske väita, et liikmesriikide kohtutelt tuleks nõuda enamat kui EL kohtuvõimult.(43)
79. Nendel põhjustel teen ettepaneku vastata Verwaltungsgerichtshof’i esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1371/2007 rongireisijate õiguste ja kohustuste kohta artikli 30 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle määruse täitmise eest vastutav siseriiklik organ ei tohi teha raudtee-ettevõtjale, kelle piletihinna hüvitamise kord ei vasta nimetatud määruse artiklis 17 sätestatud kriteeriumidele, asjaomase raudtee-ettevõtja hüvitiste korra konkreetse sisu kohta siduvaid ettekirjutusi, kui siseriikliku õiguse kohaselt on tal üksnes võimalus selline hüvitamise kord tühistada. Raudtee-ettevõtjatele seadusest tulenev kohustus järgida nimetatud määruse artiklit 17, nagu seda tõlgendavad pädevad siseriiklikud kohtud ja Euroopa Kohus, ei olene siseriikliku organi volitustest ega sanktsioonidest, mida ta võib määrata.
Määruse nr 1371/2007 artiklit 17 tuleb tõlgendada nii, et raudtee-ettevõtja ei tohi välistada oma kohustust hüvitada piletihind vääramatu jõu avaldumise juhtudel.
2 – ELT 2007, L 315, lk 14.
3 –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määrus (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91 (EMP‑s kohaldatav tekst) (ELT 2004, L 46, lk 1; ELT eriväljaanne 07/08, lk 10). (Kummalisel kombel sisaldab see määrus enda sätete järel komisjoni avaldust, mida on mainitud ka määruse pealkirjas.)
4 –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. novembri 2010. aasta määrus (EL) nr 1177/2010, mis käsitleb meritsi ja siseveeteedel reisijate õigusi ning millega muudetakse määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ELT 2010, L 334, lk 1).
5 –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta määrus (EL) nr 181/2011, mis käsitleb bussisõitjate õigusi ning millega muudetakse määrust (EÜ) nr 2006/2004 (EMP‑s kohaldatav tekst) (ELT 2011, L 55, lk 1).
6 –	Lisa artikkel 44 käsitleb hüvitist ja sõiduki väljastamise hilinemist.
7 – Keskbüroo aruanne rahvusvahelise raudteevedude konventsiooni (COTIF) 9. mai 1980. aasta redaktsiooni kohta ja viiendal peaassambleel 1. jaanuaril 2011 vastu võetud tekstide seletuskirjad.
8 –	7. detsembri 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑12/92: Huygen (EKL 1993, lk I‑6381, punkt 31).
9 –	Nt 15. detsembri 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑195/91 P: Bayer vs. komisjon (EKL 1994, lk I‑5619).
10 –	Vt nt 10. aprilli 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑167/99: parlament vs. SERS (EKL 2003, lk I‑3269).
11 –	Nt 14. juuni 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑533/10: CIVAD (punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika).
12 – Vt nt analoogia põhjal 19. novembri 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑402/07 ja C‑432/07: Sturgeon (EKL 2009, lk I‑10923, punktid 43−45); 22. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑549/07: Wallentin-Hermann (EKL 2008, lk I‑11061, punkt 20); 31. jaanuari 2013. aasta otsus kohtuasjas C‑12/11: McDonagh (punktid 31−32); 4. oktoobri 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑22/11: Finnair (punkt 38).
13 –	Vt analoogia põhjal 4. märtsi 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑297/08: komisjon vs. Itaalia (EKL 2010, lk I‑1749, punkt 86) ja „hoolsust rakendava ametivõimu” reaktsioon väljavaatele asjaolude tekkimiseks, mis väidetavalt kujutasid endast vääramatu jõu avaldumist, ning otsus kohtuasjas parlament vs. SERS, punkt 118, mis käsitleb töid teostavate ettevõtjate poolt toime pandavate teatava arvu lepingurikkumiste ettearvatavust peatöövõtja jaoks enne tööde algust.
14 –	Punkt 54.
15 –	Punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika.
16 –	Vt kohtujurist Bot’ ettepaneku kohtuasjas McDonagh’ punktid 40−45, seoses vääramatu jõu mõju puudutava riski jaotamisega vedaja ja reisija vahel. Nagu kohtuotsus kinnitas, hinnati vedaja hoolsuskohustust teisiti kui kohustust kahju hüvitada.
17 –	EKL 2010, lk I‑10761.
18 –	EÜT 1995, L 312, lk 1; ELT eriväljaanne 01/01, lk 340; parandus EÜT 1998, L 36, lk 16.
19 –	Punkt 36. Rakendusmeetmeid nõudvate määruste õigusmõju kohta vt sama kohtuotsus, punktid 32 ja 33 ning seal viidatud kohtupraktika.
20 –	Punkt 39.
21 –	Punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika. Nagu kohtujurist Kokott oma ettepaneku punktis 36 märkis, kujutab see eeldus endast „õiguskindluse üldpõhimõtet, mis on ühenduse õiguse aluspõhimõte ja nõuab, et õigusnorm peab olema selge ja täpne, selleks et õigussubjektid saaksid selgelt teada oma õigusi ja kohustusi ning võtta arvesse nende tagajärgi”.
22 –	Vt nt 22. detsembri 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑444/09 ja C‑456/09: Gavieiro (EKL 2010, lk I‑14031, punkt 73 ja seal viidatud kohtupraktika). Samamoodi vt hiljutisem, 24. mai 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑97/11: Amia SpA (punkt 38). Costanzo doktriini on kritiseeritud selle pärast, et see ei arvesta liikmesriigi õigusest tuleneva võimude lahususega, kuivõrd see näib nõudvat, et haldusasutused ületaksid neile siseriiklikus õiguses, sealhulgas esmastes seadusandlikes aktides, antud volitusi. Vt nt de Witte, B. „Direct Effect, Primacy, and the Nature of the EU Legal Order”, teoses Craig, P. ja de Búrca G., The Evolution of EU Law, Oxford, 2011, 323, lk 333. Üksikasjalikku uurimust vt teoses Verhoeven, M. The Costanzo Obligation: the obligations of national administrative authorities in the case of incompatibility between national law and European law, Intersentian, 2011.
23 –	22. novembri 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑136/11: Westbahn Management.
24 –	Tuletaksin siin analoogia Euroopa Kohtu 7. detsembri 2010. aasta otsusega kohtuasjas C‑439/08: Vebic (EKL 2010, lk I‑12471), kus otsustati, et vastavalt nõudele, mille kohaselt tuleb ELTL artikleid 101 ja 102 tõhusalt kohaldada, peab siseriiklikul konkurentsiasutusel olema õigus osaleda kohtus vastustajana või menetlusse astujana niisuguse kaebuse menetluses, mis on esitatud selle asutuse tehtud otsuse peale. Schienen-Control Kommissionil on selgelt sama õigus. Kui ta aga ise oleks kohus või õigusemõistmise volitustega organ, ei saaks ta mingil juhul sellist õigust teostada.
25 –	Kohtuotsus Gavieiro, punkt 73.
26 –	Kohtuotsus SGS Belgium jt.
27 –	17. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑253/00: Muñoz ja Superior Fruiticola (EKL 2002, lk I‑7289).
28 –	Selles mõttes vrd 22. detsembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑279/09: DEB (EKL 2010, lk I‑13849). Vt samuti alternatiivseid lahendusvõimalusi, mida kliendid saavad piiriülestes vaidlustes kasutada vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. mai 2008. aasta direktiivile 2008/52/EÜ vahendusmenetluse teatavate aspektide kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT 2008, L 136, lk 3).
29 –	15. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑268/06: Impact (EKL 2008, lk I‑2483, lk 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
30 –	Kohtuotsus Impact, punkt 42.
31 –	16. detsembri 1976. aasta otsused kohtuasjades 45/76: Comet (EKL 1976, lk 2043) ja 33/76: Rewe (EKL 1976, lk 1989).
32 –	13. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑432/05: Unibet (EKL 2007, lk I‑2271).
33 –	25. juuli 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑213/89: Factortame (EKL 1990, lk I‑2433).
34 –	Arutelu kohta seoses erinevusega siseriikliku menetlusautonoomia ja siseriikliku õiguskaitsevahendite autonoomia (remedial autonomy) vahel, millest on sugenenud järjest keerukam suhe Rewe kohtupraktikas ette nähtud tõhususe põhimõtte ja sellistes kohtuasjades nagu Unibet ja Impact kaalutud õiguste tõhusa kohtuliku kaitse aluspõhimõtte vahel, vt Prechal, S. ja Widdershoven, R. „Redefining the Relationship between „Rewe‑effectiveness” and Effective Judicial Protection” 4 Review of European Adminstrative Law, 2011, 31, eriti lk 33.
35 –	Harta artikliga 47 kaitstud õigus tõhusale õiguskaitsevahendile leidis hiljuti Euroopa Kohtus kaalumist kohtuasjas C‑69/10: Diouf (EKL 2011, lk I‑7151).
36 –	Viimati nimetatu osas saab ringkonna haldusasutus, mitte Schienen-Control Kommission, määrata EisbG § 167 kohaselt isikule, kes ei avalda hüvitiste korda vastavalt EisbG § 22a lõikele 1, kuni 2180 euro suuruse trahvi.
37 –	Üksikasjalikku uurimust halduskohtute õiguskaitsevahendeid puudutavate volituste kohta võrreldes võimude lahususe säilitamisega vt General Report of the International Association of Supreme Administrative Jurisdictions, VIIIth Congress, Madrid, 2004.
38 –	Kohtuotsus Factortame.
39 –	Kohtuotsus Unibet, punkt 55.
40 –	Kohtuotsus Impact, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika.
41 –	Kohtuotsus Impact, punkt 54. Vrd kohtuotsus Gavieiro, punktid 95 ja 96. Vt samuti 8. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas C–240/09: Lesoochranárske zoskupenie (EKL 2011, lk I‑1255, punkt 51).
42 –	Lissaboni lepinguga säilitati tavapärane piirang õiguskaitsevahendite suhtes, mida Euroopa Kohus ja Üldkohus on volitatud kohaldama ja milleks on nimelt ajutised ja õigusakti kohaldamise peatamise meetmed (ELTL artiklid 278 ja 279), volitus tunnistada EL meetmeid tühiseks (ELTL artiklid 264 ja 266) ning volitus mõista välja kahjude hüvitamine (ELTL artikkel 268 ja artikli 340 teine ja kolmas lõik). Seega on vastuvõetamatu kaebuse esitaja mis tahes taotlus anda konkreetne määrus, mis suunaks asjaomast EL institutsiooni võtma konkreetseid meetmeid väidetava õigusrikkumise heastamiseks. Vt nt 15. septembri 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ja T‑388/94: ENS jt vs. komisjon (EKL 1998, lk II‑3141, punkt 53).
43 –	Osutaksin analoogia põhjal paralleelsusele riigi vastutusega eeskirjade osas, mis on omistatavad liikmesriikidele ja EL institutsioonidele, 4. juuli 2000. aasta otsuses kohtuasjas C‑352/98 P: Bergaderm ja Goupil vs. komisjon (EKL 2000, lk I‑5291).

matches:
§ 22
§ 78
§ 78
§ 167
§ 22
§ 78
§ 22
§ 78
§ 167
§ 22
§ 78
kohus
Kohus
kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
§ 78
§ 78
§ 78
§ 78
Kohus
§ 78
Kohus
Kohus
kohus
§ 167
§ 22
Kohus