Infoühiskonna teenuse seadus – Riigi Teataja
Infoühiskonna teenuse seadus (lühend - InfoTS)
Infoühiskonna teenuse seadus - sisukord
§ 3 Tegevuskoha riigi õiguse kohaldamine
§ 31 Teavitamine
§ 4 Teenuse osutaja kohta edastatav teave
§ 5 Kommertsteadaanne
§ 7 Üldkasutatavate andmesidevahendite vahendusel sõlmitud leping
§ 8 Vastutuse piirang üksnes teabe edastamise ja üldkasutatavale andmesidevõrgule juurdepääsu pakkumise korral
§ 9 Vastutuse piirang andmete vahemällu salvestamise korral
§ 10 Vastutuse piirang andmete talletamise teenuse osutamise korral
§ 11 Jälgimiskohustuse puudumine
§ 15 Nõuetele mittevastava teabe edastamine
§ 17 Tehnilise normi ja standardi seaduse muutmine
RT I, 12.07.2014, 48


Konsulaarametniku koolituse ja eksami korraldamise ning konsulaarametniku kutse ja erikutse andmise korra ning kutse- ja erikutsekvalifikatsiooni tunnistuse vorm – Riigi Teataja
Konsulaarametniku koolituse ja eksami korraldamise ning konsulaarametniku kutse ja erikutse andmise korra ning kutse- ja erikutsekvalifikatsiooni tunnistuse vorm
Konsulaarametniku koolituse ja eksami korraldamise ning konsulaarametniku kutse ja erikutse andmise korra ning kutse- ja erikutsekvalifikatsiooni tunnistuse vorm - sisukord
1 KONSULAARAMETNIKU KOOLITUS
§ 1 Konsulaarametniku koolituse korraldamine
§ 2 Koolituse ülesehitus
§ 3 Koolituse teoreetilise osa läbiviijad
§ 4 Praktika läbiviimine
2 KONSULAARAMETNIKU KUTSE- JA ERIKUTSEEKSAM
§ 5 Konsulaarametniku kutse- ja erikutseeksam
§ 6 Korduseksami sooritamise võimalus ja eksamitulemuste vaidlustamine
§ 7 Konsulaarametniku kutse- ja erikutseeksami komisjon
§ 8 Komisjoni otsustusvõime ja hääletamine
§ 9 Komisjoni protokoll
§ 10 Komisjoni otsus
3 KONSULAARAMETNIKU KUTSE JA ERIKUTSE
§ 11 Konsulaarametniku kutse ja erikutse andmise kord
§ 12 Konsulaarametniku kutse- ja erikutsekvalifikatsiooni tunnistus
§ 13 Konsulaarametniku kutse- ja erikutsekvalifikatsiooni tunnistuse vorm
§ 14 Konsulaarametniku kutse- ja erikutsekvalifikatsiooni tunnistusele kantavad andmed
4 KONSULAARAMETNIKU TEADMISTE TÄIENDAV KONTROLLIMINE JA TÄIENDUSKOOLITUS
§ 15 Konsulaarametniku teadmiste täiendav kontrollimine
§ 16 Konsulaarametniku täienduskoolitus
Vastu võetud 17.06.2009 nr 11
RTL 2009, 49, 723
03.02.2010 RTL 2010, 6, 111 13.02.2010
Määrus kehtestatakse « Konsulaarseaduse » § 11 lõike 2 alusel.
1. peatükk KONSULAARAMETNIKU KOOLITUS
§ 1. Konsulaarametniku koolituse korraldamine
(1) Konsulaarametniku koolitus (edaspidi koolitus) toimub üldjuhul Välisministeeriumis üks kord aastas Välisministeeriumi kantsleri (edaspidi kantsler) kinnitatud õppekava alusel.
(2) Koolituse korralduse eest vastutavad Välisministeeriumi personaliosakonna koolitusbüroo ja Välisministeeriumi konsulaarosakond (edaspidi konsulaarosakond).
(3) Koolituse toimumisest teavitatakse Välisministeeriumi teenistujaid elektronposti teel ette vähemalt kaks nädalat.
§ 2. Koolituse ülesehitus
(1) Koolitus koosneb teoreetilisest osast ja üldjuhul kahenädalasest praktikast Eesti Vabariigi välisesinduses (edaspidi välisesindus).
(2) Koolituse teoreetiline osa koosneb loengutest ja seminaridest.
(3) Välisesinduses toimuval praktikal täidab koolitusel osaleja konsulaarülesandeid konsulaarametniku juhendamisel.
§ 3. Koolituse teoreetilise osa läbiviijad
(1) Koolituse viivad läbi konsulaarosakonna teenistujad vastavalt oma tegevusvaldkonnale.
(2) Koolitusele kaasatakse võimaluse korral Politsei- ja Piirivalveameti, Notarite Koja ning teiste pädevate asutuste spetsialiste.
[RTL 2010, 6, 111 - jõust. 13.02.2010]
§ 4. Praktika läbiviimine
(1) Praktika viiakse üldjuhul läbi välisesinduses, kus vajatakse lisa- või asenduskonsulit. Erandina võib praktika läbi viia ka välisesinduses, kus lisakonsulit ei vajata. Praktika sooritatakse üldjuhul ühes välisesinduses ja ühe lähetuse kestel.
(2) Praktika ajal teeb praktikant konsulaartoiminguid oma nimel ja konsulaarametniku juhendamisel. Praktikandi juhendajaks on välisesinduses töötav konsulaarametnik. Kui välisesinduses on mitu konsulaarametnikku, määrab juhendaja välisesinduse konsulaartalituse direktor või välisesinduse juht.
(3) Praktika lõpus koostab praktikant praktikaaruande ja juhendaja annab praktikale kirjaliku hinnangu.
2. peatükk KONSULAARAMETNIKU KUTSE- JA ERIKUTSEEKSAM
§ 5. Konsulaarametniku kutse- ja erikutseeksam
(1) Konsulaarametniku kutse- ja erikutseeksam (edaspidi eksam) toimub üks kord aastas pärast koolitust. Üldjuhul sooritatakse kutseeksam suulises ja erikutseeksam kirjalikus vormis.
(2) Eksami toimumisest teatatakse elektronposti teel.
(3) Kutseeksami sooritamise korral väljastatakse diplomaadile või karjääridiplomaadi kandidaadile konsulaarametniku kutse.
(4) Erikutseeksami sooritamise korral väljastatakse diplomaadile või karjääridiplomaadi kandidaadile konsulaarametniku erikutse.
§ 6. Korduseksami sooritamise võimalus ja eksamitulemuste vaidlustamine
(1) Kui eksamit ei sooritata, võib teha kuni kaks korduseksamit. Eksami mittesooritamise korral antakse uus eksami sooritamise tähtaeg, mis võib olla kuni 6 kuud.
(2) Kui ka kahte korduseksamit ei sooritata, tuleb eksamile pääsemiseks konsulaarkoolitus või selle erikutse osa uuesti läbida.
(3) Eksami tulemuse võib vaidlustada ühe kuu jooksul alates tulemuse teadasaamisest. Otsuse teeb sõltumatu eksperdikomisjon, kelle moodustab kantsler kaasates diplomaatide usaldusisiku.
§ 7. Konsulaarametniku kutse- ja erikutseeksami komisjon
(1) Eksami korraldab ja võtab vastu Välisministeeriumi konsulaarametniku kutse- ja erikutseeksami komisjon (edaspidi komisjon), kuhu kuuluvad järgmised Välisministeeriumi teenistujad ametikoha järgi:
1) konsulaarosakonna peadirektor, komisjoni esimees;
2) juriidiliste ja konsulaarküsimuste asekantsler;
3) personaliosakonna peadirektor;
4) konsulaarosakonna 1. büroo direktor;
5) konsulaarosakonna 2. büroo direktor;
6) konsulaarosakonna 3. büroo direktor;
7) konsulaarosakonna 4. büroo direktor.
(2) Erikutseeksami komisjoni koosseisu kuulub peale käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud komisjoni liikmete ka notar.
(3) Komisjoni kuuluvate ametnike asendajad asendavad neid ka komisjoni töös.
§ 8. Komisjoni otsustusvõime ja hääletamine
(1) Komisjon on otsustusvõimeline, kui kohal on vähemalt viis liiget. Erikutseeksami komisjon on otsustusvõimeline, kui kohal on viis liiget, sealhulgas notar.
(2) Komisjoni otsused tehakse lihthäälteenamusega. Häälte võrdsuse korral on määravaks komisjoni esimehe hääl.
(3) Kui komisjoni liikmel on komisjoni seisukohaga võrreldes eriarvamus, lisatakse see kirjalikult.
§ 9. Komisjoni protokoll
(1) Kohalolevate komisjoni liikmete arvamused eksami sooritamise kohta protokollitakse.
(2) Protokolli koostab komisjoni esimehe nimetatud komisjoni liige (edaspidi protokollija).
(3) Protokollile lisatakse käesoleva määruse § 4 lõikes 3 nimetatud praktikaaruanne ja juhendaja kirjalik hinnang praktikale. Kui eksam on kirjalik, lisatakse eksamitöö protokollile.
(4) Protokollile kirjutavad alla eksamil kohalolevad või kirjalikku eksamit hindavad komisjoni liikmed.
§ 10. Komisjoni otsus
(1) Kutseeksami ja erikutseksami tulemused kinnitatakse komisjoni protokollide alusel komisjoni otsusena.
(2) Komisjoni otsusele kirjutavad alla komisjoni esimees ja käesoleva määruse § 9 lõikes 2 nimetatud protokollija.
3. peatükk KONSULAARAMETNIKU KUTSE JA ERIKUTSE
§ 11. Konsulaarametniku kutse ja erikutse andmise kord
(1) Komisjoni otsuse alusel teeb komisjoni esimees kantslerile esildise eksami sooritanud diplomaadile või karjääridiplomaadi kandidaadile konsulaarametniku kutse või erikutse andmise kohta.
(2) Konsulaarametniku kutse või erikutse andmine vormistatakse kantsleri käskkirjaga.
§ 12. Konsulaarametniku kutse- ja erikutsekvalifikatsiooni tunnistus
(1) Käesoleva määruse § 11 lõikes 2 nimetatud kantsleri käskkirja alusel vormistab konsulaarosakond konsulaarametniku kutse- või erikutsekvalifikatsiooni tunnistuse.
(2) Konsulaarametniku kutse- ja erikutsekvalifikatsiooni tunnistus antakse tähtajata. Tunnistus kaotab kehtivuse, kui diplomaat või karjääridiplomaadi kandidaat lahkub välisteenistusest.
§ 13. Konsulaarametniku kutse- ja erikutsekvalifikatsiooni tunnistuse vorm
(1) Käesoleva määrusega kehtestatakse konsulaarametniku kutsekvalifikatsiooni tunnistuse vorm (lisa 1). Tunnistuse plangi põhivärv on helehall.
(2) Käesoleva määrusega kehtestatakse konsulaarametniku erikutsekvalifikatsiooni tunnistuse vorm (lisa 2). Tunnistuse plangi põhivärv on helebeež.
(3) Tunnistuse trükkimise ja väljastamise kulud katab Välisministeerium.
§ 14. Konsulaarametniku kutse- ja erikutsekvalifikatsiooni tunnistusele kantavad andmed
(1) Kutse- ja erikutsekvalifikatsiooni tunnistuse päises on:
2) kiri «Eesti Vabariigi Välisministeerium».
(2) Kutsekvalifikatsiooni tunnistusele kantakse:
1) tunnistuse liik ja number;
2) tunnistuse saaja nimi;
3) tekst «on omandanud konsulaarametniku kutse ja tema erialane väljaõpe vastab konsulaarseadusega kehtestatud nõuetele. Tunnistus on välja antud /kuupäev/.»
(3) Erikutsekvalifikatsiooni tunnistusele kantakse:
1) tunnistuse liik ja tunnistuse number;
3) tekst «on omandanud konsulaarametniku erikutse ja tema erialane väljaõpe vastab konsulaarseadusega kehtestatud nõuetele. Tunnistus on välja antud /kuupäev/.»
(4) Konsulaarametniku kutsekvalifikatsiooni tunnistusele kirjutavad alla kantsler ja komisjoni liikmed.
(5) Konsulaarametniku erikutsekvalifikatsiooni tunnistusele kirjutavad alla kantsler ja komisjoni liikmed, sealhulgas notar.
4. peatükk KONSULAARAMETNIKU TEADMISTE TÄIENDAV KONTROLLIMINE JA TÄIENDUSKOOLITUS
§ 15. Konsulaarametniku teadmiste täiendav kontrollimine
(1) Kui konsulaarametniku ametikohale kandideerib diplomaat, kes ei ole viimase kolme aasta jooksul konsulaarametnikuna töötanud, on komisjonil õigus kontrollida tema teadmisi käesoleva määruse § 1 lõikes 1 nimetatud õppekava alusel ning komisjoni esimees esitab komisjoni arvamuse Välisministeeriumi atesteerimiskomisjonile.
(2) Komisjoni esimehe arvamus võib sisaldada soovitust läbida uuesti konsulaarametniku koolitus vähemalt 50% ulatuses, ilma eksami sooritamise kohustuseta.
§ 16. Konsulaarametniku täienduskoolitus
(1) Kui konsulaarametniku ametikohale kandideerib diplomaat, kes ei ole varem konsulaarametnikuna töötanud ja kes on läbinud konsulaarametniku koolituse varem kui kaks aastat enne planeeritavat konsulaarametnikuna tööle asumist, on tal kohustus läbida uuesti konsulaarametniku koolitus vähemalt 50% ulatuses, ilma eksami sooritamise kohustuseta.
(2) Komisjonil on õigus kontrollida tema teadmisi käesoleva määruse § 1 lõikes 1 nimetatud õppekava alusel. Komisjoni esimees esitab komisjoni arvamuse Välisministeeriumi atesteerimiskomisjonile.
§ 17. Praktika läbimine 2009. aastal
Karjääridiplomaadi kandidaadile või diplomaadile, kes osaleb 2008. aasta sügisel alustatud konsulaarkoolitusel, ei kehti käesoleva määruse § 2 lõikes 1 ettenähtud kohustus läbida kahenädalane praktika enne konsulaarametniku kutse- või erikutseeksami sooritamist. Nimetatud isikud on kohustatud praktika läbima 2009. aasta jooksul, kuid võivad seda teha ka pärast konsulaarametniku kutse- või erikutseeksami sooritamist.
Välisministri 17.06.2009. a määruse nr 11
«Konsulaarametniku koolituse ja eksami korraldamise ning konsulaarametniku kutse ja erikutse andmise korra ning kutse- ja erikutsekvalifikatsiooni tunnistuse vorm»


text:
Töötajale töötasu maksmine tekitab praktikas jätkuvalt küsim - Eversheds Sutherland
Praktikas esineb erinevaid töötasu kokkulepped. Sageli soovitakse lisaks põhipalgale premeerida töötajat lisatasudega hea töö tegemise eest. Samuti on teatud juhtudel võimalik pakkuda töötajale paindlikkust oma aja kasutamisel ning rakendada tükitööarvestust töötasu maksmisel. Igal juhul tuleb selliste kokkulepete sisseseadmisel mõelda pikemas perspektiivis, kas kokkulepped ja nende rakendamispraktika on ka töötajatele selge ja kehtivate õigusaktidega kooskõlas, sest praktikas tõusetuvad töötaja tasustamisega seonduvatest kokkulepetest nii mõnedki probleemkohad.
Töölepingu seaduse § 5 lg 1 p 5 sätestab, et töötasu on töö eest makstav tasu, milles on pooled kokku leppinud, sealhulgas majandustulemustelt ja tehingutelt makstav tasu, töötasu arvutamise viis, maksmise kord ning sissenõutavaks muutumise aeg (palgapäev), samuti tööandja makstavad ja kinnipeetavad maksud ja maksed. Nagu tuleneb ka eelnimetatud sättest, on selge, et töö eest saadav tasu peab olema alati tööandja ja töötaja poolt kokku lepitud. Lisaks välistab töötaja kahjuks töölepingu seadusest kõrvalekaldumise keeld määratleda töötasu muud moodi kui vaid poolte kokkuleppel.
Tasuga seotud kokkulepete juures ei ole samas oluline see, kas töötajale makstav töötasu ja näiteks lisatasu on sätestatud töölepingus või on see töösuhte poolte vahel mujal kokku lepitud. Nii näiteks on Riigikohus leidnud lahendis 3-2-1-118-10, et tööandja kehtestatud töötasu maksmise juhend, mis kehtestas mh tulemuspalga eesmärgi, üldpõhimõtted, saamise tingimused ja alused ning väljamaksmise ja selle piirangud, on tööandja palgakorralduse osaks, millest tuleb töötajale tasude maksmisel lähtuda. Eeltoodust lähtudes ei ole töölepingu seadusega kooskõlas ka näiteks tööandja poolt ühepoolsete ettevõttesiseste käskkirjade tegemine selleks, et muuta töötaja töötasusid, sh preemiaid, boonuseid.
Huvitav on ka olukord, kus tööandja asub maksma lisatasu selliselt, et töötajat sellest eelnevalt ei teavitagi või lepitakse selles poolte vahel kokku suuliselt, misjärel makstakse töötaja pangakontole töölepingus märgitust suuremat töötasu. Riigikohus on selgitanud lahendis 3-2-1-17-09, et kui töötaja palgamäära muudatust ei ole töölepingus kirjalikult vormistatud ning palgamäär nähtub üksnes töötajale makstud palga teatisest, tuleb eeldada, et pooled on palgatingimuste muutmises kokku leppinud. Kui tööandja väidab, et palgateatisel märgitud palgamäär ei väljenda poolte kokkulepet palga suurendamise kohta, vaid töötajale maksti ühekordselt suuremat palka nt tulemuslikuma töö eest, peab ta tõendama, et palga ühekordne suurendamine ei olnud töölepingu muutmine. Asjaolu, et palgateatis ei kajasta töötajale makstud põhipalga suurust, peab samuti tõendama tööandja. Küsimus töötasu suurusest võib tõusetuda eelkõige juhul, kui töötaja peaks pöörduma töövaidluskomisjoni, mis hüvitise väljamõistmisel lähtub töötaja töötasust. Kui tööandjal pole aga võimalik selgitada, et töötajale makstud tasude puhul pole tegemist töötasuga, peetakse kõiki töötajale makstud tasusid töötasudeks ning selle võrra võib ka tööandjalt väljamõistetud hüvitise summa olla suurem.
Lisaks sellele, et vaidluste vältimiseks tuleks teha töötajatega muuhulgas tasude osas kirjalikud kokkulepped, on oluline ka selliste kokkulepete sõnastus ja poolte arusaamine neist. Hiljutises maakohtu lahendis 2-18-7772 on toodud välja töölepingu lisa, mille kohaselt oli tööandja sisse seadnud „Katseaja ergutusprogrammi", mis sätestas järgnevat: "Katseaja esimesel kuul on fikseeritud ergutustasu 400 eurot. Pärast seda makstakse 400 eurot ergutustasu siis, kui [...] Alalise töötaja ergutusprogramm asendab varasema katseaja ergutusprogrammi. Alalise töötaja ergutustasu põhineb uute ärisuhete loomise tulemuslikkusel. Iga uue kliendi pealt on töötajal õigus saada esimesel aastal 5% käibest."
Nimetatud kaasuses oli vaidluse all eelkõige küsimus, kas sellise kokkuleppe alusel on töötajal õigus saada töölepingu lõppemisel ergutustasu, arvestades asjaolu, kas käive oli tekkinud selleks ajaks kui töötaja tööleping lõppes. Kohus lähtus käibe tekkimise selgitamisel käibemaksuseaduse (KMS) § 11 lg 1 p 1, mille kohaselt käive on tekkinud või teenus on saadud päeval, mil esimesena tehti üks alljärgnevaist toiminguist: kauba ostjale lähetamine või kättesaadavaks tegemine või teenuse osutamine ning jätkas arutelu, et kui tegemist on kaubaga, peab selgitama, kas see kaup on ostjale lähetatud või kättesaadavaks tehtud. Peaks aga hüve olema vaadeldav teenusena, johtub käibe tekkimine sellest, kas teenuse saab lugeda KMS § 11 lg 1 p 1 mõttes osutatuks. Kuna käesolevas asjas oli ostutellimus koos kaupade kirjelduse, maksumuse ning tarnekohaga esitatud varasema kuupäevaga kui töötaja viimane tööpäev, leidis kohus, et käibe saab lugeda tekkinuks töösuhte kehtivuse ajal, sest kaup on ostjale lähetatud või kättesaadavaks tehtud. Sellise tõlgendamise vältimiseks kohtu poolt oleks tööandja võinud töötajaga kohe kokkuleppe sõlmimisel kokku leppida, mida loetakse käibeks nimetatud kokkuleppe tähenduses.
Lisaks lisatasudega seonduvatele regulatsioonidele on praktikas probleeme tükitöö tasustamisega erandjuhtudel ehk eelkõige näiteks ületunnitöö ja riigipühadel töötamise puhul. Töölepingu seadus näeb ette, et selles osas on seaduses sätestatust töötaja kahjuks kõrvalekalduvad kokkulepped tühised, kuid järgnev mõnda aega tagasi tehtud Riigikohtu lahend viitab siiski tükitöö erilisele olemusele.
Nii on Riigikohus märkinud lahendis nr 3-2-1-6-08 järgmist: "[...] on võimalik tükipalgasüsteemi puhul kokku leppida selliselt, et töötaja kohustub töötama kokku lepitud tööajal, kuid saab tasu tehtud töö koguse (mitte töötatud aja) järgi. Viimasel juhul, kui töötaja nõustub töötama üle seaduses sätestatud tööaja normi või esialgu kokku lepitust kauem või töötama puhkepäevadel, riigipühadel ja õhtusel või öisel ajal, ei ole see käsitatav olukorrana, kus rakenduvad töölepingu seaduse, töö- ja puhkeaja seaduse ja palgaseaduse sätted, mis reguleerivad ületunnitööd või töötamist puhkepäevadel, riigipühadel ja õhtusel ning öisel ajal. Kõnealust liiki kokkulepe töö tasustamiseks üksnes tehtud töö koguse alusel ei ole iseenesest käsitatav töölepingu tingimusena, mis on töötaja jaoks halvem seaduses sätestatust [...]" Kuigi sellise lahendi puhul jääb küsimuseks, et mis on töölepingu seaduses sätestatud miinimumnõuete kohaldamisala, arvestades mh töölepingu seadusest sätestatud keeldu kalduda kõrvale nt töö- ja puhkeaja normidest, kui neid ühe üsna levinud töötasuarvestuse liigi puhul lihtsalt ei kohaldata, on tööandjatel võimalik sellisest Riigikohtu tõlgendusest lähtuda seni, kuni uuem praktika seda seisukohta ei muuda.
Kuigi paljuski on Riigikohtu praktika püsinud muutumatuna pikki aastaid, on siiski ka käesoleval hetkel praktikas palju töö tasustamisest tõusetunud vaidluseid, mis võiksid olla olemata, kui nii tööandja kui ka töötaja juba enne töösuhte algust teeksid endale piisavalt selgeks kokkulepete tegeliku sisu.
enne töötasukokkulepete tegemist töötajatega konsulteeri endale sobiva õigusnõustajaga, et vältida hilisemaid vaidluseid;
lisatasude, preemiate, boonuste puhul sätestada töölepingus või selle lisas detailne regulatsioon, mis arvestab mh kehtivat praktikat;
töötasukokkulepete tegemisel arutada töötajatega kokkulepete tegeliku sisu üle;
tuleb arvestada, et töötasu muutmine ühepoolselt ei ole võimalik, sest tegemist peab olema poolte kokkuleppega;
selguse huvides on mõistlik märkida töötajatele ülekannete tegemisel selgitus, mille eest ülekanne tehtud on. See aitab vaidluse korral tõendada tööandja ja töötaja vahel olevaid võimalikke kokkuleppeid.
Koroonaviirus - Aitame oma klientidel kiirelt reageerida: Valituse eriolukorra abipakett
Koroonaviirus (COVID-19) Valitsuse eriolukorra abipakett: Töötukassa töötasu hüvitis
Koroonaviirus Valitsuse eriolukorra abipakett: KredExi meetmed

matches:
§ 5
Riigikohus
Riigikohus
Kohus
§ 11
§ 11
Riigikohus


text:
Riigikohus: juba toime pandud rikkumise eest ärikeeluga karistada ei saa - Raamatupidaja
Riigikohus: juba toime pandud rikkumise eest ärikeeluga karistada ei saa
Riigikohus leidis, et maakohus on seadust vääralt kohaldanud karistades õigeaegselt pankrotiavaldust mitte esitanud juhatuse liiget ärikeeluga.
22.02.2010 andis Riigikohus kohtuasjas nr 3-2-1-124-09 olulised suunised ärikeelu kohaldamise eelduste, ulatuse ja menetluse osas pankrotiasjades.
Küsimustele vastavad ja Riigikohtu otsust selgitavad selles kohtuasjas juhatuse liiget, kelle suhtes ärikeeldu kohaldati, esindanud vandeadvokaadid Martin Tamme ja Vaido Põldoja Advokaadibüroost Varul Vilgerts Smaliukas.
Milles antud juhul vaidlus seisnes?
Vandeadvokaat Vaido Põldoja: Maakohus kohaldas äriühingu juhatuse liikme suhtes ärikeeldu, osundades asjaolule, et juhatuse liige ei osutanud õigeaegselt pankrotiavaldust ning pankrotihalduri kahtlusele, et juhatuse liige võib olla omastanud äriühingu rahalisi vahendeid. Riigikohus tühistas maakohtu otsuse, kuna kohus oli seadust vääralt kohaldanud.
Mis on pankrotiasjades ärikeelu rakendamise eesmärgiks?
Vandeadvokaat Martin Tamme: Riigikohus leidis, et ärikeeldu ei saa rakendada karistusena juba toimepandud rikkumiste eest, vaid tegemist on ennetava sunnivahendiga välistamaks võimalikke uusi rikkumisi ja kolmandate isikute kahjustamist. Ärikeelu eesmärgist lähtuvalt peab kohus ärikeelu kohaldamisel põhjendama, millised asjaolud annavad alust kartuseks, et isik võib edaspidiseid rikkumisi toime panna ning kuidas ärikeeld seda vältida aitab.
Millal saab ärikeeldu kohaldada?
Vandeadvokaat Vaido Põldoja: Kuivõrd ärikeeld võib tähendada intensiivset sekkumist isiku ettevõtlusvabadusse, töökoha valimise vabadusse ja omandiõigusesse, peavad põhjused ärikeelu määramiseks oleme kaalukad. Ärikeelu kohaldamine on Riigikohtu hinnangul õigustatud üksnes isiku suhtes, kes on pannud pankrotistunud juriidilist isikut juhtides suure tõenäosusega toime kuriteo, kuid keda ei ole selle eest veel süüdi tunnistatud (põhjendatud kuriteokahtlus) ning kelle puhul on tõsine oht, et ta võib ärikeelu kohaldamata jätmisel toime panna uusi sarnaseid kuritegusid. Ärikeelu kohaldamiseks ei piisa väärteokahtlusest või üksnes võimalikust kahju tekitamisest.
Oluline on siinkohal rõhutada, et Riigikohus muutis osaliselt oma varasemaid seisukohti ning selgitas millised Riigikohtu poolt varem ärikeelu kohaldamise asjades toodud põhimõtted jäävad kehtima ka edaspidi. Tegemist on põhimõttelise teedrajava kaasusega edaspidises ärikeelu praktikas.
Milliseid piiranguid ärikeeld võib kaasa tuua?
Vandeadvokaat Martin Tamme: Olulise põhimõttena on rõhutatud, et ärikeelu ulatus tuleb täpselt määratleda ning see peab olema vastavuses ärikeelu rakendamise eesmärgiga igal konkreetsel juhul. See tähendab ärikeelu rakendamist eelkõige konkreetses tegevusvaldkonnas ja vormides (nt keeld tegutseda ehitusettevõtte juhina, kuid jättes õiguse ise füüsilise isikuna ehitustööde teostamise teenust osutada). Ärikeelust peab ilmnema, kas ärikeeld keelab tulu saamisele suunatud tehingute tegemise (püsiva majandustegevuse või üldse igasuguse majandustegevuse), st kas isik ei tohi enam sõlmida ühtki töövõtu- või käsunduslepingut kellelegi mingi teenuse osutamiseks või vara osta, müüa või vahendada.
Ärikeelu kohaldamine iseenesest ei lõpeta juhatuse liikme õiguseid, ega mõjuta tema tehtud tehingute kehtivust. Eelkõige peab ärikeelu saanud isik ise astuma mõistlikke samme tagamaks ärikeelu täitmine – juhatuse liikme kohalt tagasiastumine juhtorganitesse valimiseks nõusoleku mitteandmine, keelatud tegevusalal mittetegutsemine. Ärikeelu rikkumine on karistatav kuriteona. Juhul, kui äriühingu juhtorgani liige on saanud ärikeelu, peavad ka äriühingud ise astuma samme tema tagasikutsumiseks, et tagada juhtorganite õiguspärane koosseis.
Seega konkreetsed piirangud peavad selguma konkreetsest kohtumäärusest, isik peab kohtumäärusest aru saama, millised tulu teenimisele suunatud tegevused on jätkuvalt lubatud ja millised keelatud.
Siinkohal on oluline silmas pidada, et ärikeelu rakendamise menetluse peab kohus tagama isiku reaalse ärakuulamise, muuhulgas selgitamaks nii ärikeelu kohaldamise alusena kaalumisel olevaid asjaolusid kui oma nägemust enda edasisest tegevusalast ja vormist, mis aitab määratleda ärikeelu rakendamise ulatust. Ärakuulamine on oluliseks võimaluseks mõjutada ärikeelu ulatust nii et isikul on ka ärikeelu määramisel võimalik mõistlikult töötada ja tulu teenida., s.h vajadusel ka ettevõtlusega tegeleda.
URL: http://www.raamatupidaja.ee/uudised/2010/03/05/riigikohus-juba-toime-pandud-rikkumise-eest-arikeeluga-karistada-ei-saa

matches: Riigikohus Riigikohus Riigikohus kohus Riigikohus kohus Riigikohus kohus


Välisriigi maksukohustuslasele käibemaksu tagastamise kord ja käibemaksu tagastamiseks esitatava taotluse vorm ning humanitaarabi korras kaupa eksportivale isikule käibemaksu tagastamise kord – Riigi Teataja
Vastu võetud 07.04.2004 nr 68
RTL 2004, 44, 751
06.07.2005 nr 52 (RTL 2005, 80, 1135) 22.07.2005 (rakendatakse 1.07.2005)
Määrus kehtestatakse «Käibemaksuseaduse» § 35 lõigete 10 ja 12 alusel.
Välisriigi maksukohustuslasele, sealhulgas elektrooniliselt
osutatava teenuse käibemaksuga maksustamise erikorda rakendavale ühendusevälisele maksukohustuslasele käibemaksu tagastamise kord
§1. Välisriigi maksukohustuslasele käibemaksu tagastamise tingimused
(1) Välisriigi maksukohustlasele tagatakse tema ettevõtluses kasutatava kauba, välja arvatud kinnisasi, importimisel soetamisel või teenuse saamisel Eestis tasutud käibemaks, kui:
4) Eesti maksukohustuslasel on õigus samadel tingimustel kauba importimisel, soetamisel või teenuse saamisel tasutud sisendkäibemaks oma arvestatud käibemaksust maha arvestada.
(2) Kui isik on ühendusevälise riigi maksukohustuslane, tagastatakse tasutud käibemaks kui lisaks lõike 1 punktides 1, 2 ja 4 sätestatud tingimustele on täidetud järgmised tingimused:
[RTL 2005, 126, 1996 - jõust. 1.01.2006]
(1) Välisriigi maksukohustuslane esitab käibemaksu tagastamiseks käesoleva määruse lisa vormi kohase taotluse eelmisel kalendriaastal Eestis kaupade importimisel või soetamisel või teenuste saamisel tasutud käibemaksu tagastamiseks importimise või ostude sooritamise aastale järgneva kalendriaasta esimese poolaasta jooksul Maksu- ja Tolliameti Põhja maksu- ja tollikeskusele (edaspidi maksuhaldur).
(2) Teise liikmesriigi maksukohustuslane võib esitada maksuhaldurile käesoleva määruse lisa vormi kohase taotluse Eestis kaupade importimisel või soetamisel või teenuste saamisel tasutud käibemaksu tagastamiseks importimise või ostude sooritamise aastal, kui tagastatava käibemaksu summa on vähemalt 3000 krooni ning taotlus esitatakse perioodi kohta, mis on pikem kui kolm kuud, kuid lühem kui kalendriaasta.
§3. Taotlusele esitatavad nõuded
§4. Taotlusele lisatavad dokumendid
1) «Käibemaksuseaduse» §-s 37 sätestatud nõuetele vastavad loetavad arved ja imporditud kauba eest käibemaksu tasumist tõendavad dokumendid;
2) välisriigi maksuhalduri poolt väljastatud tõend selle kohta, et välisriigi maksukohustuslane on kohustatud oma asukohariigis ettevõtjana maksma käibemaksu.
§5. Käibemaksu tagastamise aeg
Maksuhaldur kontrollib taotluse ja sellele lisatud dokumentide vastavust käesoleva määruse §-s 1 nimetatud käibemaksu tagastamise tingimustele ning vastavuse korral tagastab tagasimaksmisele kuuluva summa kuue kuu jooksul taotluse ja määruse §-s 4 nimetatud dokumentide saamise päevast arvates. Kui käibemaks tagastatakse välisriigis asuvas krediidiasutuses olevale pangakontole, kannab tagastamisega seotud kulud käibemaksutagastuse saaja.
§6. Dokumentide märgistamine ja tagastamine
Maksuhaldur märgistab kõik talle esitatud arved ning imporditud kauba eest käibemaksu tasumist tõendavad dokumendid ja tagastab need välisriigi maksukohustuslasele koos taotlusest tehtud koopiaga ühe kuu jooksul arvates taotluse saamise päevast.
Humanitaarabi korras kaupa eksportivale isikule käibemaksu tagastamise kord
§7. Humanitaarabi korras eksporditud kauba soetamisel tasutud käibemaksu tagastamise tingimused
Isikule, kes ekspordib kauba humanitaarabi korras rahvusvahelisele organisatsioonile, välisriigi valitsusele, välisriigi kohalikule omavalitsusele või välisriigi valitsusvälisele organisatsioonile, tagastatakse kauba soetamisel või importimisel tasutud käibemaks.
§8. Taotluse esitamine
Humanitaarabi korras kauba eksportija esitab vabas vormis oma allkirjaga kinnitatud taotluse kauba soetamisel või importimisel tasutud käibemaksu tagastamiseks soetusest või importimisest arvates kuue kuu jooksul maksuhaldurile. Taotluses märgitakse, kellele ja kuhu käibemaks tagastatakse.
§9. Taotlusele lisatavad dokumendid
1) «Käibemaksuseaduse» § 5 lõike 5 alusel kehtestatud kauba eksporti tõendavad dokumendid;
§10. Käibemaksu tagastamise aeg
Maksuhaldur kontrollib taotluse ja sellele lisatud dokumentide vastavust käesoleva määruse §-s 7 nimetatud käibemaksu tagastamise tingimustele ning vastavuse korral tagastab tagasimaksmisele kuuluva summa kolme kuu jooksul taotluse ja määruse §-s 9 nimetatud dokumentide saamise päevast arvates.
§11. Dokumentide märgistamine ja tagastamine
Maksuhaldur märgistab kõik talle esitatud arved ja imporditud kauba eest käibemaksu tasumist tõendavad dokumendid ning kauba eksporti tõendavad dokumendid ja tagastab need humanitaarabi korras kauba eksportijale koos taotlusest tehtud koopiaga ühe kuu jooksul arvates taotluse saamise päevast.
Lisa (vorm)


Sotsiaalkaitseministri 27. detsembri 2017. a määruse nr 72 „Sotsiaalteenuste ja -toetuste andmeregistri põhimäärus” muutmine – Riigi Teataja
Sotsiaalkaitseministri 27. detsembri 2017. a määruse nr 72 „Sotsiaalteenuste ja -toetuste andmeregistri põhimäärus” muutmine
RT I, 17.04.2018, 1
Vastu võetud 11.04.2018 nr 14
§ 1. Sotsiaalkaitseministri 27. detsembri 2017. a määruse nr 72 „Sotsiaalteenuste ja -toetuste andmeregistri põhimäärus” muutmine
Sotsiaalkaitseministri 27. detsembri 2017. a määruses nr 72 „Sotsiaalteenuste ja -toetuste andmeregistri põhimäärus” tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 8 täiendatakse lõigetega 11–13 järgmises sõnastuses:
„(11) Registrisse kantakse sotsiaalhoolekande seaduse § 151 lõikes 4 sätestatud andmetöötluse tulemusel tekkinud andmed:
(13) Registrisse ei kanta sotsiaalhoolekande seaduse § 151 lõike 4 alusel töödeldud isikute andmeid, kes ei vasta sama paragrahvi lõike 2 kõikidele tingimustele.”;
2) paragrahvi 12 täiendatakse lõikega 3 järgmises sõnastuses:
„(3) Sotsiaalhoolekande seaduse §-s 151 sätestatud eesmärgi täitmiseks esitab kohaliku omavalitsuse üksus Tervise ja Heaolu Infosüsteemide Keskusele taotluse 20. aprilliks 2018. a. Taotlus sisaldab sotsiaalhoolekande seaduse § 151 lõikes 6 sätestatud eesmärgil tegutsema asumise kinnitust ja nende kasutajate nimekirja, kes asuvad sotsiaalhoolekande seaduse §-s 151 sätestatud ülesannet täitma. Kasutajate nimekirja võib kohaliku omavalitsuse üksus muuta enne järgmise taotluse esitamise tähtaega.”;
3) paragrahvi 12 täiendatakse lõigetega 3 ja 4 järgmises sõnastuses:
„(3) Sotsiaalhoolekande seaduse §-s 151 sätestatud eesmärgi täitmiseks esitab kohaliku omavalitsuse üksus Tervise ja Heaolu Infosüsteemide Keskusele taotluse. Taotlus sisaldab sotsiaalhoolekande seaduse § 151 lõikes 6 sätestatud eesmärgil tegutsema asumise kinnitust ja nende kasutajate nimekirja, kes asuvad sotsiaalhoolekande seaduse §-s 151 sätestatud ülesannet täitma. Kasutajate nimekirja võib kohaliku omavalitsuse üksus muuta enne järgmise taotluse esitamise tähtaega.
(4) Lõikes 3 nimetatud taotlus esitatakse enne iga andmepäringu teostamist 1. märtsiks või 1. oktoobriks. Andmepäring käivitatakse vastavalt 15. märtsil või 15. oktoobril.”;
4) paragrahvi 13 punkti 9 täiendatakse pärast tekstiosa „riiklikust kinnipeetavate, karistusjärgselt kinnipeetavate, arestialuste ja vahistatute registrist” tekstiosaga „(vangiregister)”;
5) paragrahvi 13 täiendatakse punktidega 13–15 järgmises sõnastuses:
„13) töötamise registrist on õigus saada töötamise andmeid;
15) kaitseväekohustuslaste registrist on õigus saada asendus- või kaitseväeteenistuses viibimise andmeid.”;
6) paragrahvi 14 täiendatakse lõigetega 5 ja 6 järgmises sõnastuses:
„(5) Paragrahvi 8 lõikes 11 nimetatud andmed tekivad registrisse sotsiaalhoolekande seaduse § 151 lõikes 4 sätestatud andmetöötluse tulemusel.
(6) Paragrahvi 5 lõike 2 punktis 2 nimetatud volitatud töötleja kannab registrisse § 8 lõikes 12 nimetatud andmed.”;
„(1) Registrisse kantud menetluste andmeid säilitatakse isikustatult viis aastat pärast menetluse lõpukuupäeva.
(8) Registri logiandmeid säilitatakse sama kaua kui selle menetluse andmeid, millega logiandmed on seotud.”;
8) määruse lisa asendatakse käesoleva määruse lisaga.
(1) Määrust rakendatakse 15. aprillist 2018. a.
(2) Määruse § 1 punkt 3 jõustub 1. juulil 2018. a.


text:
3-4-1-5-02 Riigikohtu üldkogu 28. oktoobri 2002. a kohtuotsus Tallinna Halduskohtu taotluses kontrollida ORAS § 7 lg 3 vastavust Põhiseadusele – Riigi Teataja
3-4-1-5-02 Riigikohtu üldkogu 28. oktoobri 2002. a kohtuotsus Tallinna Halduskohtu taotluses kontrollida ORAS § 7 lg 3 vastavust Põhiseadusele
Vastu võetud 28.10.2002
Parandatud Riigikohtu üldkogu 12. aprilli 2006. a määrusega 3-4-1-5-02 (RT III 2006, 17, 151)
Kohtuasja number 3-4-1-5-02
Otsuse kuupäev 28. oktoober 2002. a
Kohtukoosseis Eesistuja Uno Lõhmus, liikmed Tõnu Anton, Jüri Ilvest, Henn Jõks, Ott Järvesaar, Eerik Kergandberg, Hannes Kiris, Lea Kivi, Ants Kull, Villu Kõve, Lea Laarmaa, Jaak Luik, Jaano Odar, Jüri Põld, Hele-Kai Remmel, Harri Salmann ja Peeter Vaher
Kohtuasi Tallinna Halduskohtu taotlus kontrollida ORAS § 7 lg 3 vastavust Põhiseadusele
Asja läbivaatamise kuupäev 11. september 2002. a
Istungil osalenud isikud Riigikogu esindaja, kantselei juriidilise osakonna juhataja Marek Sepp, õiguskantsleri esindaja asetäitja-nõunik Aare Reenumägi, justiitsministri esindaja, ministeeriumi nõunik Kai Kullerkupp
Tunnistada ORAS § 7 lg 3 vastuolus olevaks põhiseaduse § 13 lg-ga 2 ja §-ga 14 nende koostoimes.
1. 1992. a jaanuaris esitas D. Kalle Tallinna Linnavarade Ametile õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise avalduse. Õigusevastaselt võõrandatud vara, maja ja krunt Tallinnas Voolu tänavas, kuulus enne võõrandamist avaldaja vanavanaisale Artur Paulile.
2. Õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise ja kompenseerimise (ÕVVTK) Tallinna linnakomisjon otsustas 25. juunil 1996 lugeda ehitised ja krunt omandireformi objektiks, sest maa oli natsionaliseeritud Riigivolikogu 1940. a deklaratsiooniga ja ehitised 1941. aastal. D. Kalle tunnistati omandireformi õigustatud subjektiks 1/8 osale varast.
3. Sama komisjon tegi 17. märtsil 1997 uue otsuse, millega tunnistati D. Kalle õigust 1/4 osale varast.
4. 8. oktoobril 2001 tegi ÕVVTK Tallinna linnakomisjon sama vara kohta kolmanda otsuse. Komisjon otsustas lugeda Tallinnas Voolu t 5 kinnistul asunud ehitised ja krundi omandireformi objektiks, sest maa oli natsionaliseeritud Riigivolikogu 23. juuli 1940. a deklaratsiooniga ja ehitised 17. veebruaril 1941. Vara omanikeks võõrandamise ajal olid Artur Paul ja Beatrice Haberman kumbki 1/4 osas ning Aleksander Silberhand 1/2 osas. D. Kalle taotlus tunnistada ta omandireformi õigustatud subjektiks jäeti aga rahuldamata, sest ORAS § 7 lg 3 kohaselt lahendatakse Saksa riigiga sõlmitud lepingute alusel Eestist lahkunud isikute omandis olnud ja Eesti Vabariigis asunud õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise või kompenseerimise taotlused riikidevahelise kokkuleppega.
Komisjon luges tõendatuks, et Artur Paul lahkus Eestist 1941. aasta jaanuaris-veebruaris NSV Liidu ja Saksamaa vahel 10. jaanuaril 1941 sõlmitud kokkuleppe alusel. Ta suri Dresdenis 1944. a detsembris.
5. Eesti NSV Teataja 1941. aasta numbris 14 avaldatud Tallinna linna Nõmme osas natsionaliseerimisele kuuluvate majade nimestikus, mis on kinnitatud ENSV Rahvakomissaride Nõukogu poolt 7. jaanuaril 1941, on järjekorranumbri 2819 all nimetatud Voolu t 5 maja, mille omanikeks on märgitud Arthur Paul, Aleksander Silberhand ja Beatrica Habermann. Maja natsionaliseerimise akt on koostatud 17. veebruaril 1941.
6. 18. detsembril 2001 esitas D. Kalle Tallinna Halduskohtule kaebuse, milles vaidlustas ÕVVTK Tallinna linnakomisjoni otsuse osas, millega jäeti tema taotlus omandireformi õigustatud subjektiks tunnistamiseks rahuldamata. Ta taotles ka omandireformi aluste seaduse (ORAS) § 7 lg 3 kohaldamata jätmist selle vastuolu tõttu põhiseadusega. Kaebuse esitaja rõhutas vajadust pöörata tähelepanu PS §-dest 10, 11, 12 ja 13 tulenevatele õiguskindluse, õiguste ja vabaduste piiramise, õiguspärase ootuse, võrdse kohtlemise ja usalduse kaitse põhimõtetele.
7. Tallinna Halduskohus rahuldas 18. veebruari 2002. a otsusega D. Kalle kaebuse: tühistas ÕVVTK Tallinna linnakomisjoni 8. oktoobri 2001. a otsuse osas, millega kaebuse esitaja jäeti tunnistamata omandireformi õigustatud subjektiks, tunnistas ORAS § 7 lg 3 põhiseadusega vastuolus olevaks ja jättis selle sätte kohaldamata. 19. veebruaril 2002 Riigikohtule esitatud taotluses märgib kohus, et ORAS § 7 lg 3 riivab PS § 12 lõikes 1 sätestatud üldist võrdsusõigust ja on vastuolus PS §-dega 10 ja 14.
8. Põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium arutas Tallinna Halduskohtu taotlust avalikul istungil 24. aprillil 2002. 5. juunil 2002 otsustas kolleegium anda taotluse läbivaatamiseks Riigikohtu üldkogule.
9. Kohus kirjutab otsuses, et ORAS § 7 lg 3 riivab PS § 12 lõiget 1, mille kohaselt on kõik seaduse ees võrdsed. Kohus leiab, et ORAS § 7 lõikes 3 nimetatud omandireformi subjekte koheldakse ebavõrdselt, võrreldes teiste isikutega, kellel on õigus taotleda õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamist või kompenseerimist. Nende vara tagastamise või kompenseerimise avalduste lahendamine on edasi lükkunud määramata aega, mistõttu valitseb nende osas õiguslik ebakindlus ja selgusetus. Ebavõrdne kohtlemine on põhiseadusevastane, sest rikutud on nii PS §-st 10 tulenevat demokraatliku õigusriigi põhimõtet kui ka §-st 14 tulenevat seaduseandja kohustust tagada isikute õigused ja vabadused.
Kohus märgib, et ORAS § 7 lg 3 eraldiseisvana ei ole põhiseadusevastane. See säte on põhiseadusega vastuolus olevaks muutunud seadusandja tegevusest lähtuvalt. ORAS § 7 lg 3 muudab põhiseadusevastaseks asjaolu, et riikidevahelist kokkulepet ei ole rohkem kui kümne aasta jooksul suudetud sõlmida. Säte on kaotanud regulatiivsuse ega taga kaebuse esitajale õigust, et tema vara tagastamise taotlus mõistliku aja jooksul või üldse lahendatakse. Välisministeerium teatas kohtule, et nendel oleva teabe kohaselt ei ole Saksa Liitvabariik väljendanud omapoolset tahet vastavasisulise lepingu sõlmimiseks.
Demokraatlikus õigusriigis on lubamatu, et pikka aega valitseb õiguslikus regulatsioonis lünk ja üks osa subjektidest on jäetud ilma õigusest haldusmenetlusele mõistliku aja jooksul. Kui seadusandja nägi, et riikidevahelise kokkuleppe sõlmimise tõenäosus on väike või olematu, oleks ta PS § 14 kohaselt käitudes pidanud kehtestama uue regulatsiooni.
Kuigi kohus möönab, et sätte kehtetuks tunnistamisega tekib regulatsiooni praegusega võrreldes veelgi suurem lünk, on see kohtu arvates ületatav, kui Riigikohus annab seadusandjale piisava aja uue regulatsiooni kehtestamiseks.
Halduskohus märgib samuti, et ORAS § 7 lg 3 põhiseadusevastasuse tuvastamisega ei ole kohus andnud hinnangut, kas ümberasujate vara tuleb tagastada või kompenseerida või mitte. Arvestada tuleb sedagi, et regulatsiooni puudulikkus takistab ümberasujate endistes majades elavatel üürnikel oma kortereid erastada.
10. Riigikogu nimel teatas majanduskomisjon Riigikohtule, et praegu ei ole Riigikogu menetluses ühtegi ORAS muutmisega seonduvat eelnõu. Omandireform on küll jõudmas lõppjärku, kuid pole veel kaugeltki lõppenud. Põhiseaduse § 14 alusel on õiguste ja vabaduste tagamine ka täidesaatva võimu kohustus. Riigikogu esindaja selgitas kohtuistungil, et kuna Riigikogu ei ole vastu võtnud seadust, mis muudaks ORAS § 7 lg 3 või tunnistaks selle kehtetuks, siis võib järeldada, et Riigikogu seisukoht väljendubki selle vaidlusaluse sätte olemasolus ja tähendab seda, et säte pole vastuolus põhiseadusega. Ta möönis, et vaidlusalune säte ei sisalda selget lahendust ega lahenduse võimalikke piire.
11. Õiguskantsleri arvamuse kohaselt on ORAS § 7 lg 3 vastuolus PS § 32 lg-ga 4, § 13 lg-ga 2 ja §-ga 14, kuid seaduseandjale tuleks anda piisavalt aega puuduva regulatsiooni kehtestamiseks.
Õiguskantsler märgib, et kaebuse esitaja nõuab oma vanavanaisale kuulunud õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamist. Ilma vaidlustatud sätteta oleks kaebuse esitajal õigus pärida oma vanavanaisalt õigusvastaselt võõrandatud vara omandireformi õigustatud subjektina. Tegemist on seega PS § 32 lg-s 4 sätestatud pärimisõiguse kaitseala riivega.
Riikidevahelise lepingu puudumine riivab nõude esitaja õigust haldusmenetlusele mõistliku aja jooksul. ORAS § 7 lg 3 põhiseadusevastasus tuleneb seadusandliku ja täidesaatva võimu kestvast tegevusetusest. Seetõttu on vaidlustatud säte vastuolus PS §-ga 14.
Õiguskantsler lisab, et PS § 13 lg-st 2 tuleneb definiitsuse e määratletuse põhimõte. See põhimõte on õiguskindluse põhimõtte üks osa, viimane aga omakorda õigusriigi printsiibi alaprintsiip. Definiitsuse põhimõtet on rikutud, kui seadus jätab ebamõistlikult pika aja jooksul määratlemata taotluse lahendamise õiguslikud alused ja korra.
12. Justiitsminister arvab, et vaidlustatud säte on põhiseadusega kooskõlas. ORAS § 7 lg-d 1 ja 3 on üld- ja erinormi vahekorras. Lõige 3 on erinorm, mistõttu saab Saksa riigiga sõlmitud lepingute alusel Eestist lahkunud isikute omandis olnud ja Eesti Vabariigis asunud õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise või kompenseerimise eelduseks olla riikidevaheline kokkulepe. Neid isikuid ei saa vaadelda kui omandireformi õigustatud subjekte, sest nende subjektsus saaks tuleneda üksnes sõlmitavast riikidevahelisest kokkuleppest.
Justiitsminister märgib, et ORAS § 7 lg 3 ei saa riivata PS § 12 lg-st 1 tulenevat põhimõtet. ORAS ei anna Saksa riigiga sõlmitud lepingute alusel Eestist lahkunud isikutele õigust taotleda õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamist või kompenseerimist. Põhjendatud on nende isikute erinev kohtlemine, võrreldes teiste õigustatud subjektidega. Saksamaale ümberasunud isikud olid omandiõiguse teostamisel erinevas olukorras kui omandireformi õigustatud subjektid. Enamik neist on saanud ka piisava hüvitise.
Justiitsminister nõustub halduskohtu väitega, et ORAS § 7 lg 3 eraldiseisvana ei ole põhiseadusevastane, kuid ei soostu sellega, et vaidlustatud sätte muudab põhiseadusega vastuolus olevaks asjaolu, et riikidevahelist kokkulepet ei ole senini sõlmitud. Kokkuleppe sõlmimine või mittesõlmimine ei saa iseenesest mõjutada seaduse sätte vastavust põhiseadusele.
Justiitsminister lisab, et Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve menetluses ei saa üldse otsustada, kas riikidevahelise kokkuleppe mittesõlmimine on põhiseadusega vastuolus või mitte, sest põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse seaduse § 15 ei võimalda Riigikohtul otsustada toimingu põhiseadusele vastavuse või mittevastavuse küsimust.
Vaidlustatud seadus
13. Omandireformi aluste seaduse vaidlustatud säte, mis jõustus 2. märtsil 1997 (RT I 1997, 13, 210), on sõnastatud järgmiselt:
«Paragrahv 7. Õigusvastaselt võõrandatud vara endised omanikud omandireformi õigustatud subjektidena
(3) Saksa riigiga sõlmitud lepingute alusel Eestist lahkunud isikute omandis olnud ja Eesti Vabariigis õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise või kompenseerimise taotlused lahendatakse riikidevahelise kokkuleppega.»
14. Kuni 2. märtsini 1997 reguleeris küsimust Eesti Vabariigi Ülemnõukogu 20. juuni 1991. a otsuse «Omandireformi aluste seaduse» rakendamise kohta punkt 5:
«Omandireformi õigustatud subjektidele, kes lahkusid Eestist Saksa riigiga sõlmitud lepingute alusel, õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise ja kompenseerimise küsimused lahendatakse riikidevaheliste lepingutega määratud korras.»
15. Tallinna Halduskohus jättis D. Kalle ÕVVTK Tallinna linnakomisjoni 8. oktoobri 2001. a otsuse tühistamiseks esitatud kaebuse lahendamisel kohaldamata ORAS § 7 lg 3. Põhiseaduse § 15 lg-st 1 ja 1993. a põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse seaduse § 5 lg-st 1 tulenevalt tunnistab kohus õigusakti põhiseadusevastaseks ja jätab kohaldamata, kui ta jõuab kohtuasja lahendamisel järeldusele, et kohaldamisele kuuluv seadus või muu õigusakt on põhiseadusega vastuolus. Põhiseadusliku järelevalve kohus kontrollib seega konkreetse normikontrolli raames vaid kohaldamisele kuuluva ehk asjassepuutuva seaduse põhiseaduspärasust. Vaidlustatud säte peab olema kohtuasja lahendamiseks otsustava tähtsusega (vt Riigikohtu üldkogu 22. detsembri 2000. a otsus – RT III 2001, 1, 1, p 10 ). Seadus on otsustava tähtsusega siis, kui kohus peaks asja lahendades seaduse põhiseadusele mittevastavuse korral otsustama teisiti kui seaduse põhiseadusele vastavuse korral.
Selline tõdemus ei anna vastust küsimusele, kas põhiseadusliku järelevalve kohus peab kohaldamisele kuuluva ehk asjassepuutuva seaduse üle otsustamisel võtma aluseks taotluse esitanud kohtu seisukoha või on ta õigustatud ise kontrollima, kas vaidlustatud seadus on selle kohtuasja lahendamiseks asjassepuutuv. Üldkogu jagab arvamust, et põhiseadusliku järelevalve kohus on õigustatud kontrollima, kas vaidlusalune säte on asjassepuutuv e kohaldatav. Sellise pädevuse tunnustamine annab õiguse ja vajaduse kontrollida, kas kohus kohaldas vaidluse lahendamiseks sätet, mis on asja lahendamiseks otsustava tähtsusega. Põhiseaduslikkuse järelevalve menetluses ei saa aga anda hinnangut, kas põhiseaduslikkuse järelevalve menetluse algatanud kohus on vaidluse õigesti lahendanud.
Kas ORAS § 7 lg 3 on käesoleva vaidluse lahendamiseks asjassepuutuv, on seega esimene küsimus, millele üldkogu peab vastuse andma.
16. ÕVVTK Tallinna linnakomisjon luges tõendatuks, et Doris Kalle vanavanaisa Artur Paul lahkus Eestist 1941. aasta jaanuaris-veebruaris NSV Liidu ja Saksamaa vahel 10. jaanuaril 1941 sõlmitud kokkuleppe alusel. Artur Paulile kuulunud vara, osa majast ja krundist Tallinnas Voolu tänavas, natsionaliseeriti veel enne tema ümberasumist Saksamaale. Maa natsionaliseeriti Riigivolikogu 23. juuli 1940. a deklaratsiooniga ja Voolu t 5 maja kanti ENSV Rahvakomissaride Nõukogu poolt natsionaliseerimisele kuuluvate majade nimekirja 7. jaanuaril 1941. Nende faktide alusel otsustas ÕVVTK Tallinna linnakomisjon jätta D. Kalle omandireformi õigustatud subjektiks tunnistamata, sest ORAS § 7 lg 3 järgi lahendatakse Saksa riigiga sõlmitud lepingute alusel Eestist lahkunud isikute omandis olnud ja Eesti Vabariigis asunud õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise või kompenseerimise taotlused riikidevahelise kokkuleppega.
Halduskohus leidis, et seadusandja soovis sätestada eriregulatsiooni nii 1939. a kui ka 1941. a ümberasujate jaoks. Ümberasujaid ei tunnistata omandireformi õigustatud subjektideks. Nende Eestis asunud, kuid õigusvastaselt võõrandatud, vara tagastamine ja kompenseerimine lahendatakse riikidevahelise kokkuleppega. Selles osas pidas halduskohus vaidlustatud õigusakti õiguspäraseks ja ORAS § 7 lg 3 põhiseaduspäraseks.
ÕVVTK Tallinna linnakomisjoni ja halduskohtu otsustest järeldub, et mõlemate arvates kuuluvad ORAS § 7 lg-ga 3 määratletud isikute ringi ka need isikud, kelle vara võõrandati enne NSV Liidu ja Saksamaa vahel 10. jaanuaril 1941 sõlmitud kokkulepet, kuid kes lahkusid Eestist selle lepingu alusel.
17. Vaidlustatud sätte asjassepuutuvuse üle otsustamisel tuleb seega kõigepealt selgusele jõuda, milliseid lepinguid seadusandja silmas pidas. Seejärel selgitada, kas seadusandja soovis jätta tagastamata või kompenseerimata nende isikute õigusvastaselt võõrandatud vara, kes lahkusid Saksa riigiga sõlmitud lepingute alusel, või pidi tagastamise ja kompenseerimise tingimused reguleerima rahvusvaheline leping. Samuti vajab selgitamist, kas säte annab piisavalt selge käitumisjuhise õigusvastaselt võõrandatud vara omanikele ja nende pärijatele ning isikutele, kes kasutavad õigusvastaselt võõrandatud vara.
18. ORAS § 7 lg 3 sõnastuse järgi saab teha vaid ühe järelduse: üheks lepingupooleks pidi olema Saksa Riik. Teadaolevalt on Saksa Riik enne II maailmasõda sõlminud Eestist Saksamaale ümberasumiseks lepinguid 1939. aastal ja 1941. aastal. Seetõttu peab kohus vajalikuks uurida normi kujunemislugu.
19. Saksa Riik ja Eesti Vabariik sõlmisid 15. oktoobril 1939 «Protokolli Eestis asuva saksa rahvusgrupi Saksa Riiki ümberasumise kohta» (RT Eesti Vabariigi lepingud välisriikidega 1939, 17, 29 ) ja «Eestis asuva saksa rahvusgrupi Saksa Riiki ümberasumise kohta 15. oktoobril 1939 sõlmitud protokolli lisaprotokolli» (RT Eesti Vabariigi lepingud välisriikidega 1940, 2, 4). Eestisse mahajääva vara kohta on esimese protokolli artikkel III lõikes 1 kirjas, et «Saksa Valitsuse poolt asutatakse Saksa Konsulaadi juures Tallinnas «Saksa Usaldusvalitsus», mis kujutab endast Saksa Riigi erilist korraldusasutist ning kellel on seaduspärase volituse põhjal ülesandeks selle artikli kohaselt deklareeritud ja mahajäävat ning ülekandmiseks määratud ümberasujate kogu varandust võtta valitsemisele, võimalikult viivituseta likvideerida ja lõplikult korraldada ning ühtlasi hoolitseda ümberasustatute mahajäävate võlgade ja kohustuste katmise eest vastavalt punkt 2 ettenähtud erikorraldusele». Varaliste väärtuste Saksamaale ülekandmise tingimuste kohta sõlmitud lisaprotokollile kirjutasid lepingupooled alla 6. aprillil 1940. Saksa Usaldusvalitsuse õigusliku seisundi määras seadus (RT 1940, 18, 129).
20. 1941. aasta 10. jaanuari lepingud on sõlmitud NSV Liidu ja Saksa Riigi vahel. Nendeks lepinguteks olid «Kokkulepe Saksa kodanike ja saksa rahvusest isikute Läti ja Eesti Nõukogude Sotsialistlike Vabariikide territooriumilt Saksamaale ümberasumise kohta» koos lisaprotokolli ja lõpp-protokolliga ja «Leping Saksa Riigi ja Nõukogude Sotsialistlike Vabariikide Liidu vahel mõlemapoolsete varanõuete reguleerimise kohta Leedu, Läti ja Eesti osas». Viimase lepinguga lepiti kokku, et NSV Liit maksab Saksa Riigile täielikuks ja lõplikuks hüvituseks Leedu, Läti ja Eesti aladel asuvate Saksa varade eest 200 miljonit riigimarka ja Saksa Riik NSV Liidule täielikuks ja lõplikuks hüvituseks Saksamaa territooriumil asuvate Leedu, Läti ja Eesti varade eest 50 miljonit riigimarka. Muu vara hulgas loeti Saksa varaks riigi- ja rahvussakslaste, kes on Saksamaale ümber asunud või on ümber asumas, vara ja varanõuded, välja arvatud liikuv vara ja muu omand, mida need isikud võtavad kaasa kooskõlas ümberasumislepingute tingimustega.
21. 1991. aasta 13. juunil võttis Eesti Vabariigi Ülemnõukogu vastu omandireformi aluste seaduse. Omandireformi eesmärgina on seaduses nimetatud omandisuhete ümberkorraldamist omandi puutumatuse ja vaba ettevõtluse tagamiseks, omandiõiguse rikkumisega tehtud ülekohtu heastamist ning eelduste loomist turumajandusele üleminekuks (§ 2 lg 1). Üldjuhul on vara tagastamist või kompenseerimist õigustatud nõudma kõik füüsilised isikud, kelle vara natsionaliseeriti ajavahemikus 16. juunist 1940 1. juunini 1981 ja kes elasid seaduse jõustumise ajal alaliselt Eesti Vabariigi territooriumil või kui neil oli 1940. a 16. juunil Eesti Vabariigi kodakondsus. Vara omaniku surma korral võivad vara tagastamist või kompenseerimist taotleda omanike pärijad. Sama aasta 20. juunil võttis Ülemnõukogu vastu seaduse rakendamise otsuse, mille punktis 5 sätestati: «Omandireformi õigustatud subjektidele, kes lahkusid Eestist Saksa riigiga sõlmitud lepingute alusel, õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise ja kompenseerimise küsimused lahendatakse riikidevaheliste lepingutega määratud korras.»
22. Riigikohtul ei õnnestunud Ülemnõukogu stenogrammidest leida selgitusi Eesti Vabariigi Ülemnõukogu 1991. aasta «Omandireformi aluste seaduse» rakendamise otsuse p 5 kohta. Riigikogus 1997. aastal ORAS muudatusettepanekute menetlemise käigus otsustati otsuse punktis 5 sisalduv norm veidi muudetud sõnastuses võtta ORAS-sse. Selle sätte sisulist arutelu Riigikogus ei toimunud. Justiitsminister kinnitas Riigikogus, et tegemist pole uue normiga ja lepingute alusel Eestist lahkunud isikud omandireformi üldreeglite alla ei lähe.
23. 1998. aasta 20. mail moodustas Vabariigi Valitsus asjatundjate komisjoni «Saksa riigiga sõlmitud lepingute alusel Eestist lahkunud isikute omandis olnud ja Eesti Vabariigis asunud õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamisel või kompenseerimisel tekkinud probleemidele hinnangu andmiseks ja vajadusel õigusaktide muutmiseks ettepanekute tegemiseks». Komisjon esitas oma aruande 27. oktoobril 1998. Aruandes ei öelda sõnaselgelt, et Saksa riigiga sõlmitud lepingute all tuleb mõista nii 1939. kui 1941. aasta lepinguid, kuigi mõlema aasta lepingutest on juttu. Märgitakse, et Ülemnõukogu 1991. aasta otsuse p 5 kohaselt ei saanud õigusvastaselt võõrandatud vara tagastada, kui isik oli ümberasujana Saksamaale lahkunud. Komisjoni aruandele lisatud ekspertide arvamuses kinnitatakse, et ORAS § 7 lg 3 rakendamisel tuleb silmas pidada ka 1941. aastal sõlmitud kokkuleppeid. Komisjoni aruande järgi ei saa ORAS § 7 lg 3 senisel kujul kehtima jääda. Sätte muutmine või tühistamine nõuab komisjoni hinnangul poliitilist otsust.
24. 1999. aasta jaanuaris esitas Vabariigi Valitsus Riigikogule eelnõu ORAS § 7 lõige 3 muutmiseks. Valitsus tegi ettepaneku sõnastada lõige järgmiselt: «Saksa riigiga sõlmitud lepingute alusel Eestist lahkunud isikud ei ole omandireformi õigustatud subjektid neile kuulunud ning neilt enne Eestist lahkumist õigusvastaselt võõrandatud vara suhtes». Seletuskirjas selgitatakse, et «mahajäänud vara eest sai osa ümberasunuid Saksa riigilt hüvitust, osa seda aga ei saanud. Saksa Liitvabariik pole selle vara kompenseerimiseks endale mingeid kohustusi võtnud, seda pole teinud ka Vene Föderatsioon. Eesti Vabariigi omandireformi seadus ei näe ette ümberasunutele kuulunud ning õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamist ega kompenseerimist ning jätab selle küsimuse lahendamise riikidevahelise kokkuleppe reguleerida. Sellise kokkuleppe sõlmimine Saksa Liitvabariigi või Vene Föderatsiooniga ei ole tõenäoline. Ülaltoodut arvestades nähakse eelnõus ette loobuda omandireformi aluste seaduse § 7 lõikes 3 riikidevahelisele kokkuleppele viitamisest ning jääda senisele seisukohale, mille kohaselt nimetatud vara ei saa omandireformi aluste seaduse põhjal selle kunagistele omanikele või nende õigusjärglastele tagastada ega kompenseerida.»
Seaduse eelnõu esimesel lugemisel Riigikogus 27. jaanuaril 1999 märkis justiitsminister oma ettekandes eelnõu selgitamiseks järgmist: «See reegel on kehtinud alates omandireformi aluste seaduse vastuvõtmisest. Tõsi küll, alguses oli see kirjas rakendusotsuses, aga oma sisult on see reegel kogu aeg olnud ühesugune. Mida see tähendas 1991. aastal? Otsustati, et isikutele, kes on lahkunud Saksa riigiga sõlmitud lepingute alusel, ei kompenseerita ega tagastata vara omandireformi aluste seaduse alusel. 1991. aastal oli küsimus selles, et võib-olla Saksamaaga õnnestub sõlmida mingisugune leping ja Saksamaa kui sõjakahjude tekitaja on nõus vara kompenseerima, siis saaks selle lepingu alusel see küsimus lahendatud. See tähendab, praegu tuleb kinnitada, et kõigil neil, kes on lahkunud 1939. aastal ja 1941. aastal sõlmitud lepingute alusel, ei ole õigust saada vara tagasi ega kompensatsiooni. […] Praegu on probleem eelkõige üürnikes. Ümberasujad, kes on lahkunud nende lepingute alusel, ei ole õigustatud subjektid ja neile maju tagasi ei anta, kuid kortereid ei tohi ka erastada, sest seadusandja on jätnud võimaluse, et äkki sõlmitakse kokkulepe ja selle kokkuleppe alusel maja tagastatakse.» Küsimusele, mis segab otsustamast, et 1941. aastal NSV Liidu ja Saksamaa vahel sõlmitud lepingu alusel lahkunud inimeste vara kuulub tagastamisele, vastas justiitsminister, et Riigikogu ja Valitsus on lähtunud põhimõttest, et omandireformi õigustatud subjektide ringi ei laiendata (Riigikogu stenogrammid 1999, I, lk 287). Seaduseelnõu langes Riigikogu menetlusest välja seoses Riigikogu koosseisu volituste lõppemisega 1999. aasta märtsis.
25. Riigikohtu halduskolleegium märkis 22. märtsi 1999. a määruses kohtuasjas nr 3-3-1-6-99 järgmist: «Omandireformi aluste seaduse rakendamise otsuse p 5 ja ORAS § 7 lg 3 sõnastusest tuleneb, et nendes sätetes peetakse silmas Saksa riigiga sõlmitud lepinguid, mille alusel lahkuti Eestist. Nende sätete sõnastusest tuleneb, et lepingu teiseks pooleks ei pea olema Eesti riik. Seega on Saksa riigiga sõlmitud lepingute alusel Eestist lahkunud isikuteks need isikud, kes asusid Eestist Saksamaale ümber Saksa Riigi ja Eesti Vabariigi vahel 15. oktoobril 1939. a sõlmitud «Protokolli Eestis asuva saksa rahvusgrupi Saksa Riiki ümberasustamise kohta» ja «Eestis asuva saksa rahvusgrupi Saksa Riiki ümberasustamise kohta 15. oktoobril 1939 sõlmitud protokolli lisaprotokolli» alusel, samuti NSV Liidu ja Saksa Riigi vahel 10. jaanuaril 1941. a sõlmitud kokkulepete alusel.» Halduskolleegium andis selgituse, et juhul kui ÕVVTK komisjon tuvastab, et õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise või kompenseerimise avalduse on esitanud Saksa riigiga sõlmitud lepingute alusel Eestist lahkunud isik või tema pärija, siis peab kohalik komisjon oma otsusega sellise taotluse ORAS § 7 lg 3 alusel rahuldamata jätma (RT III 1999, 10, 102, vt ka RK halduskolleegiumi 19. novembri 2001 otsust kohtuasjas nr 3-3-1-41-01 – RT III 2001, 31, 328).
26. Mais 1999 esitas pärast Riigikogu valimisi moodustatud valitsus eelnõu ORAS § 7 lg 3 kehtetuks tunnistamiseks ja seaduse «Vara võõrandamise õigusvastasuse tõendamise lihtsustatud korra kehtestamise kohta» § 1 lõppu järgmise lause lisamiseks: «Reaalse repressiooniohu tõttu mahajäetud varaks loetakse ka vara, mille Saksa riigiga sõlmitud lepingute alusel Eestist 1941. aastal lahkunud isikud Saksamaale ümberasumisel üle andsid või muul viisil maha jätsid.» Seletuskirja järgi taotletakse seadusemuudatusega õigusliku aluse loomist õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamiseks ja kompenseerimiseks neile isikutele, kes Saksa riigiga sõlmitud lepingute kohaselt Eestist 1941. aastal Saksamaale ümber asusid. Justiitsminister, kes seaduseelnõu esitas, märkis oma kõnes eelnõu esimesel lugemisel Riigikogus 24. novembril 1999: «Omandireformi aluste seaduse vastuvõtmisel otsustati, et omandireformi subjektide ringi ei kuulu Saksamaale ümberasunud isikud […] On vaieldud selle üle, kas eraldi otsuses sätestatuna oli üks seadusandja mõte ja kas see mõte (kui me loeme seaduse praeguse teksti § 7 lõiget 3) on muutunud. Tuleks asuda seisukohale, et sellist mõttemuutust seadusandja tahtes ei ole olnud.» (Riigikogu stenogrammid 1999, VII, lk 1183). Seda eelnõu menetleti Riigikogus kuni 13. veebruarini 2002, mil Vabariigi Valitsus eelnõu tagasi võttis.
27. Riigikohtu järelepärimisele riikidevahelise kokkuleppe sõlmimise tõenäosuse kohta teatas justiitsminister peaministri korraldusel 28. märtsil 2002, et 1) Saksa Liitvabariik ei ole avaldanud initsiatiivi ORAS § 7 lõikes 3 tähendatud kokkuleppe sõlmimiseks ja on suhtunud tõrjuvalt ka Eesti Vabariigi soovi nimetatud küsimus tõstatada ning 2) Vabariigi Valitsusel ei ole kavas esitada seaduseelnõu nimetatud sätte muutmiseks või tühistamiseks.
28. Eeltoodu põhjal soostub üldkogu, et halduskohtu ORAS § 7 lg 3 tõlgendus, mille kohaselt selle sätte regulatsioon hõlmab ka 1941. aastal NSV Liidu ja Saksa Riigi vahel sõlmitud lepinguid isikute ümberasumiseks Saksamaale, põhineb Vabariigi Valitsuse poolt esitatud seaduseelnõudel ja neile lisatud seletuskirjadel, Riigikogu aruteludel ja kohtupraktikal. Seaduse sellise tõlgenduse korral on vaidlustatud säte asjassepuutuv.
29. Tallinna Halduskohtu veendumuse järgi riivab ORAS § 7 lg 3 põhiseaduse § 12 lõikes 1 sätestatud üldist võrdsusõigust. Kohus leidis, et ORAS § 7 lg-s 3 nimetatud isikuid koheldakse ebavõrdselt, võrreldes teiste isikutega, kellel on õigus taotleda õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamist või kompenseerimist. Ebavõrdne kohtlemine seisneb halduskohtu otsuse kohaselt selles, et nende vara tagastamise või kompenseerimise avalduste lahendamine on edasi lükatud määramata aega, mistõttu nende osas valitseb õiguslik ebakindlus ja selgusetus. Põhiseaduse §-s 10 nimetatud demokraatliku õigusriigi printsiibiga on kokkusobimatu, et «nii pikka aega valitseb õiguslikus regulatsioonis sisuliselt lünk ja üks osa subjektidest on jäetud ilma õigusest haldusmenetlusele mõistliku aja jooksul». Halduskohtu arvates oleks seadusandja põhiseaduse § 14 kohase käitumise korral pidanud sätestama uue regulatsiooni, kui ta nägi, et riikidevahelise kokkuleppe sõlmimise tõenäosus on väike või olematu. Ümberasujate vara tagastamise probleem on jäänud reguleerimata.
Halduskohtu arutlusest järeldub, et kohtu arvates ei väljendu 1941. aasta lepingute alusel Saksamaale ümberasujate ebavõrdne kohtlemine selles, et neile ei tagastata õigusvastaselt võõrandatud vara samadel tingimustel kui neile, kelle vara võõrandati samuti õigusvastaselt, kuid kes ei lahkunud Eestist, või kes küll lahkusid, kuid mitte lepingu alusel.
30. Üldkogu leiab, et kõigepealt tuleb analüüsida vaidlustatud sätte vastavust põhiseaduse §-dele 13 ja 14. Viimases neist on sätestatud üldine põhiõigus korraldusele ja menetlusele. ORAS § 7 lg 3, mis seab ümberasujate vara tagastamise sõltuvusse riikidevahelise lepingu sõlmimisest, eeldab riigi, eelkõige valitsuse, tegevust, et taoline leping sõlmitaks. Kui see osutub aga võimatuks teise võimaliku lepingupoole tahte puudumise tõttu, siis on eelduspärane regulatsiooni muutmine, mis looks selguse nii ümberasujatele ja nende pärijatele kui ka õigusvastaselt võõrandatud vara praegustele kasutajatele, kelle õigus vara erastada sõltub sellest, kas ümberasujatel on õigus vara tagasi saada. Seaduse muutmine sõltub nii Vabariigi Valitsusest kui Riigikogust. Põhiseaduse §-s 14 nimetatud põhiõiguse riive seisneb üldkogu arvates selles, et seadust pole senini suudetud kohandada uuele olukorrale, sest enam kui kümne aasta jooksul pole sõlmitud riikidevahelist kokkulepet ja puudub väljavaade kokkuleppe sõlmimiseks tulevikus.
31. Põhiseaduse § 13 lg 2 järgi kaitseb seadus igaüht riigivõimu omavoli eest. Sellest sättest tuleneb ka õigusselguse põhimõte. Õigusnormid peavad olema piisavalt selged ja arusaadavad, et üksikisikul oleks võimalik avaliku võimu organi käitumist teatava tõenäosusega ette näha ja oma käitumist reguleerida. Kodanik «peab saama – kui tarvis, siis asjakohase nõustamise abiga – asjaolusid arvestades mõistlikul määral ette näha tagajärgi, mida teatud tegevus võib kaasa tuua. Need tagajärjed ei pea olema absoluutse kindlusega ettenähtavad: kogemus näitab, et see on saavutamatu» (vt EIÕK 27. oktoobri 1978. a otsus kohtuasjas Sunday Times vs. Ühendkuningriik).
Seega tuleb üldkogu hinnangul leida vastus küsimusele, kas ORAS § 7 lg 3 on piisavalt selge ja arusaadav kõigile neile, keda see puudutab.
32. Ehkki Vabariigi Valitsus kinnitas 1999. aastal justiitsministri suu läbi Riigikogule, et 1991. aastal otsustati mitte tagastada ega kompenseerida 1941. aasta lepingu alusel Saksamaale ümberasunutele õigusvastaselt võõrandatud vara (vt eespool p 24), ei võimalda seaduse sõnastus taolist tõlgendust. Üldkogu märgib, et Riigikohtu halduskolleegium selgitas oma otsuses 22. märtsist 1999 (vt eespool p 25), et ORAS § 7 lg 3 laieneb ka 1941. aasta lepingutele ja ÕVVTK kohalik komisjon peab ümberasuja ja tema pärija taotluse jätma rahuldamata, kuid ei andnud tõlgendust, et neil isikutel pole õigust vara tagastamisele või kompenseerimisele. ORAS § 7 lg 3 sõnastus annab võimaluse tõlgenduseks, et ümberasunutele ja nende pärijatele ei tagastata vara ORAS-ga sätestatud tingimustel ja korras, kuid annab neile endiselt lootust vara tagastamiseks või kompenseerimiseks.
33. Vabariigi Valitsus on esitanud Riigikogule vaidlusaluse probleemi kohta eelnõusid, mis pakkusid vastandlikke lahendusi ( vt eespool p-d 24 ja 26). Parlamendidebattidel on nende eelnõude arutelude käigus ikka ja jälle üles tõstetud küsimus vaidlustatud sätte laienemisest 1941. aasta lepingutele, mis osutab ühtse arvamuse puudumisele ORAS § 7 lg 3 toime ulatuse kohta ka rahvaesindajate hulgas. Need eelnõud jäid lõpuni menetlemata ja seetõttu vaid süvendasid määramatust. Täna kinnitab Vabariigi Valitsus, et ei kavatse esitada uut eelnõu ORAS § 7 lg 3 muutmiseks või tühistamiseks.
34. ORAS § 7 lg-s 3 märgitakse, et nii vara tagastamise kui kompenseerimise taotlused lahendatakse riikidevahelise kokkuleppega. Vara tagastamine on võimalik üksnes siis, kui seda pole erastatud. Võimaluse jätmine vara tagastamiseks riikidevahelise kokkuleppega jätab selgusetuks, kas ORAS § 18 lg-s 1 sätestatud vara võõrandamise keeld laieneb ümberasujatelt õigusvastaselt võõrandatud varale ja kas seda vara võib erastada. Kui ORAS § 18 lubaks võõrandada või koormata asjaõigusega ümberasunute vara, mille suhtes tagastamise või kompenseerimise taotlus on jäetud rahuldamata, siis hoopiski selgusetu on, kas on võimalik võõrandada või asjaõigusega koormata seda vara, mis on ümberasunutelt ebaseaduslikult võõrandatud, kuid mille tagastamiseks või kompenseerimiseks pole isik ORAS § 7 lg-s 3 sätestatut arvestades avaldust esitanud. Justiitsminister õigustas 1999. aasta jaanuaris eelnõu esitamist ORAS § 7 lg 3 muutmiseks selguse loomisega üürnikele. Ministri sõnade kohaselt ei tohi ümberasujatele kuulunud kortereid erastada, sest «seadusandja on jätnud võimaluse, et äkki sõlmitakse kokkulepe ja selle kokkuleppe alusel maja tagastatakse» ( Riigikogu stenogrammid 1999, I, lk 287). Selline olukord takistab vara kasutajatel selgusele jõuda kodu loomise ja perekonnaelu korraldamise tegevusplaanides.
35. Ülaltoodud põhjustel jõudis üldkogu järeldusele, et vaidlusalune säte ei vasta õigusselguse põhimõttele ja rikub isikute põhiõigust korraldusele ja menetlusele ning on seetõttu vastuolus põhiseaduse § 13 lg-s 2 ja §-s 14 sätestatuga nende koostoimes. Õigusselgusetusega on tegemist ka siis, kui ühtedele inimestele antakse lootus vara tagastamiseks või kompenseerimiseks ja teistele säilitatakse ebamäärane väljavaade võimaluse kohta erastada kasutatavat vara. Selline olukord eeldab Vabariigi Valitsuse ja Riigikogu tõhusat sekkumist, et oleks tagatud õigus üldisele korraldusele ja menetlusele.
Järelduse tõttu, et ORAS § 7 lg 3 ei ole kooskõlas põhiseaduse § 13 lg-ga 2 ja §-ga 14, ei saa üldkogu kontrollida sätte vastavust põhiseaduse § 12 lg-le 1.
36. Üldkogu märgib, et kuigi 1941. aasta leping sõlmiti kahe tollase suurriigi vahel, kellest üks oli Eesti annekteerinud, ei ole see asjaolu ORAS § 7 lg 3 põhiseadusele vastavuse hindamisel otsustava tähtsusega. Seadusandja ei andnud ORAS § 7 lg 3 sätte kehtestamisega hinnangut lepingu kehtivusele, vaid lähtus erineva kohtlemise sätestamisel ajaloolisest faktist, et selle lepingu alusel lahkus osa isikuid omal soovil Eestist Saksamaale. Rahvusvahelise õiguse järgi ei vastuta Eesti Vabariik tema territooriumil, mida ei kontrollinud seaduslik valitsus, toimepandud õigusvastaste tegude eest. Seetõttu ei saa vara tagastamist või kompenseerimist sätestava seaduse põhiseaduspärasuse kontrollimisel arvestada PS §-s 32 sätestatuga. Otsus heastada omandiõiguse rikkumisega tehtud ülekohus ja luua eeldused turumajandusele üleminekuks tulenes demokraatliku õigusriigi põhimõttest ja sai võimalikuks seetõttu, et suur osa ebaseaduslikult võõrandatud varast asus Eesti taasiseseisvumise ajal riigi valduses.
37. Üldkogu arvates ei saa tunnistada ORAS § 7 lõiget 3 kehtetuks. Kehtetuks tunnistamise tagajärjeks on, et osadele 1941. aastal ümberasunutest tuleks nendelt õigusvastaselt võõrandatud vara tagastada või kompenseerida ORAS-ga sätestatud korras. See oleks aga poliitiline otsus, mida kohus ei ole pädev vastu võtma. Küsimuse, kas ja millistel tingimustel neile isikutele vara tagastatakse või kompenseeritakse, saab otsustada vaid seadusandja seadusega ette nähtud protseduurireegleid järgides. Üldkogu jõudis veendumusele, et vaidlusalune säte on põhiseadusega vastuolus seetõttu, et seadusandja jättis täitmata oma kohustuse sõnastada piisavalt arusaadavalt ümberasujate ning neile kuulunud vara kasutajate õigused. Põhiseaduse §-s 14 sätestatud üldine korraldus- ja menetlusõigus kohustab täidesaatvat ja seadusandlikku võimu saavutama poliitiline kokkulepe ja andma nii ümberasujatele, kelle vara õigusvastaselt võõrandati, ja nende pärijatele kui ka vara kasutavatele üürnikele selge sõnum vara tagastamise või tagastamata jätmise kohta. Kohustuse täitmata jätmist ei saa kehtetuks tunnistada.
Üldkogu tunnistab ORAS § 7 lg 3 vastuolus olevaks põhiseaduse § 13 lõikega 2 ja §-ga 14 nende koostoimes ja kohustab seadusandjat viima sätte kooskõlla õigusselguse põhimõttega.
Üldkogu möönab, et ORAS § 7 lg 3 põhiseadusevastasuse konstateering tähendab ebamäärase olukorra jätkumist. Seadusandja peab selle ületamiseks andma asjakohase õigusliku regulatsiooni. Kuni seadust ei viida kooskõlla õigusselguse põhimõttega, ei saa otsustada ümberasunutele kuulunud vara tagastamist või kompenseerimist ega erastada seda vara.
Riigikohtu esimees Uno LÕHMUS
Otsusele on lisatud kohtunike J. Ilvesti, H. Jõksi, L. Kivi ja V. Kõve eriarvamus.
Kohtunike Jüri Ilvesti, Henn Jõksi, Lea Kivi ja Villu Kõve eriarvamus põhiseaduslikkuse järelevalve asjas nr 3-4-1-5-02
Jagame üldkogu otsuse p-des 15–36 märgitut.
Leiame aga, et tuvastanud ORAS § 7 lg 3 põhiseadusvastasuse, oleks nimetatud säte tulnud tunnistada kehtetuks 1. juulini 2002. a kehtinud põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse seaduse § 19 lg-s 1 sätestatud volitusnormi alusel.
Kehtetuks tunnistamise tagajärjena oleks 1941. a ümberasunutele tulnud nendelt õigusvastaselt võõrandatud vara tagastada või kompenseerida ORAS-s sätestatud alustel ja korras. Seega oleks vaidlusaluse normi kehtetuks tunnistamine toonud kaasa tagajärje, millega kaasnevad varalised kohustused riigile. See on valdkond, mis nõuab eelkõige poliitilist otsust. Poliitilise otsuse, kas nimetatud isikutele vara tagastada või kompenseerida või mitte, peaks saama vastu võtta seadusandja, järgides seadusega ette nähtud protseduurireegleid. Sellise otsuse vastuvõtmiseks peab seadusandjal olema mõistlik aeg. Arvestades lähenevate Riigikogu valimiste ja sellest tuleneva seadusandliku organi töö komplitseeritusega, oleks mõistlik aeg selle küsimuse lahendamiseks üks aasta. Eeltoodud erandlikel asjaoludel oleks tulnud kohtuotsuse jõustumine üheks aastaks edasi lükata. Selline kohtuotsus oleks olnud kooskõlas Riigikohtu kui põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu volituste ja pädevusega.
Kohtuotsuse jõustumise edasilükkamisega oleks välditud üleskutset omandireformi osalisele seiskamisele ja määramatust ORAS § 7 lg 3 osas. Nimetatud norm oleks kehtinud ja olnud kohaldatav kuni kohtuotsuse jõustumiseni.
Riigikohtunikud Jüri ILVEST

matches:
§ 7
§ 7
§ 7
§ 7
§ 13
§ 7
§ 7
§ 7
§ 7
§ 12
Kohus
§ 7
§ 12
Kohus
§ 7
Kohus
§ 7
§ 7
§ 14
kohus
Riigikohus
§ 7
kohus
§ 14
§ 7
§ 7
§ 32
§ 13
§ 32
§ 7
§ 13
§ 7
§ 7
§ 12
§ 7
§ 15
§ 7
§ 15
§ 5
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
§ 7
§ 7
§ 7
§ 7
§ 7
kohus
§ 7
§ 7
§ 7
§ 7
§ 7
§ 7
§ 7
§ 1
§ 7
§ 7
§ 7
§ 7
§ 12
Kohus
§ 7
§ 14
§ 7
§ 13
§ 7
§ 7
§ 7
§ 7
§ 7
§ 7
§ 18
§ 18
§ 7
§ 7
§ 13
§ 7
§ 13
§ 12
§ 7
§ 7
§ 7
kohus
§ 7
§ 13
§ 7
§ 7
§ 19
§ 7


3-2-1-59-12 Riigikohus 12.06.2012
PankrS § 46
PankrS § 93
PankrS § 148 lg 1 p 2
Kui hoonestusõiguse tasu on tagatud reaalkoormatisena kinnisasja omaniku kasuks, võib kinnisasja omanik pankrotivõlausaldajana esitada pankrotimenetluses oma hoonestusõiguse tasu nõude tunnustamiseks pandiga tagatud nõudena. Sellisel juhul on nõue ise võrdsustatud pandiga tagatud nõudega. Pankroti väljakuulutamist tekkinud hoonestusõiguse tasu võlgnevus ei ole pankrotimenetluses massikohustus. Kui hoonestusõiguse tasu on tagatud reaalkoormatisena kinnisasja omaniku kasuks, võib kinnisasja omanik pankrotivõlausaldajana esitada pankrotimenetluses oma hoonestusõiguse tasu nõude tunnustamiseks pandiga tagatud nõudena. Sellisel juhul on nõue ise võrdsustatud pandiga tagatud nõudega.
Pankrotiseadus ei võimalda lugeda enne pankroti väljakuulutamist tekkinud kohustusi massikohustuseks. Enne pankroti väljakuulutamist tekkinud hoonestusõiguse tasu võlgnevus ei ole pankrotimenetluses massikohustus. Pankrotihalduri poolt kestvussuhtest tuleneva perioodilise makse tasumise kohustuse täitmine võlgniku pankrotimenetluse ajal ei anna alust käsitada enne pankroti väljakuulutamist sama kestvussuhte alusel tekkinud varasemate perioodiliste maksete võlgnevust massikohustusena, st tegemist ei ole PankrS § 148 lg 1 p-s 2 nimetatud olukorraga.
3-2-1-92-10 Riigikohus 02.12.2010
PankrS § 153 lg 2
Käibemaksuseaduses ei ole ette nähtud, et pankrotis oleval maksukohustuslasel ei teki kinnisasja müümisel käibemaksu tasumise kohustust. Pankrotimenetluses müüdud kinnisasjalt käibemaksu tasumise kohustus on massikohustus PankrS § 148 lg 1 p 1 tähenduses, kuna see on tekkinud halduri tehtud tehingust tema ülesannete täitmisel. Pandieseme müügist tekkivat käibemaksukohustust tuleb käsitleda erinevalt teistest massikohustustest PankrS § 153 lg 2 mõttes. PankrS § 153 lg-s 2 kasutatud väljendit "pandieseme müügist saadud raha ulatuses" tuleb mõista selliselt, et see tähendab n-ö netohinda, st hinda võimaliku käibemaksuta. Võlausaldaja, kelle nõue on tagatud pandiga, peab arvestama, et müügist laekuvat müügihinna käibemaksu osa ei arvestata jaotise määramisel.
Kui võlgnik ei nõustu kohtutäituri tegevusega täitemenetluse alustamisel, on tal TMS § 217 lg 1 kohaselt õigus esitada kaebus kohtutäituri tegevuse peale. Sellise kaebuse eesmärgiks on vaidlustada kohtutäituri tegevust ja otsuseid täitedokumendi täitmisel või täitetoimingu tegemisest keeldumisel, s.o täitemenetluse korraldamisel. Kui kohtutäiturile esitatakse täitmiseks täitedokument pankrotivõlgniku vastu ja täitedokumendist ei nähtu, et tegemist on massikohustusega PankrS § 148 lg 1 mõttes, ei ole kohtutäituril formaliseerituse printsiibist lähtudes alust täitemenetlust alustada. Kui kohtutäitur on võlausaldaja avalduse alusel siiski pankrotivõlgniku vastu täitemenetluse alustanud, saabki pankrotivõlgnik kohtutäituri tegevuse peale esitada kaebuse TMS § 217 alusel ja selles menetluses lahendatakse ka küsimus, kas tegemist on massikohustusega, s.o kas kohtutäitur võib teha täitedokumendi täitmiseks täitemenetluse toiminguid.
Kohtutäitur teeb TMS § 23 lg 1 esimese lause alusel täitemenetluse toiminguid täitmisavalduse ja täitedokumendi alusel. Täitemenetluse alustamisel peab kohtutäitur mh otsustama, kas täitedokument on täidetav täitemenetluse seadustikus ettenähtud korras. Kui kohtutäiturile esitatakse täitmiseks täitedokument pankrotivõlgniku vastu ja täitedokumendist ei nähtu, et tegemist on massikohustusega PankrS § 148 lg 1 mõttes, ei ole kohtutäituril formaliseerituse printsiibist lähtudes alust täitemenetlust alustada. Kui kohtutäitur on võlausaldaja avalduse alusel siiski pankrotivõlgniku vastu täitemenetluse alustanud, saabki pankrotivõlgnik kohtutäituri tegevuse peale esitada kaebuse TMS § 217 alusel ja selles menetluses lahendatakse ka küsimus, kas tegemist on massikohustusega, s.o kas kohtutäitur võib teha täitedokumendi täitmiseks täitemenetluse toiminguid. Täitemenetluse alustamine kohustuse täitmiseks, mis ei ole massikohustuseks PankrS § 148 lg 1 järgi, on vastuolus pankrotiseaduse mõttega. PankrS § 2 järgi rahuldatakse võlausaldajate nõuded pankrotimenetluse kaudu pankrotiseaduses ettenähtud korras.
Kui kohtutäiturile esitatakse täitmiseks täitedokument pankrotivõlgniku vastu ja täitedokumendist ei nähtu, et tegemist on massikohustusega PankrS § 148 lg 1 mõttes, ei ole kohtutäituril formaliseerituse printsiibist lähtudes alust täitemenetlust alustada. Kui kohtutäitur on võlausaldaja avalduse alusel siiski pankrotivõlgniku vastu täitemenetluse alustanud, saabki pankrotivõlgnik kohtutäituri tegevuse peale esitada kaebuse TMS § 217 alusel ja selles menetluses lahendatakse ka küsimus, kas tegemist on massikohustusega, s.o kas kohtutäitur võib teha täitedokumendi täitmiseks täitemenetluse toiminguid. PankrS § 148 lg 1 p 1 alusel on massikohustuseks nt kohustused, mis on tekkinud varasemate kohtumenetluste jätkamisest halduri poolt. Sama isiku kohta teise pankrotimenetluse kõrvaldamisest tekkinud kohustused ei ole halduri muudest toimingutest tekkinud kohustusteks PankrS § 148 lg 1 p 1 tähenduses. Täitemenetluse alustamine kohustuse täitmiseks, mis ei ole massikohustuseks PankrS § 148 lg 1 järgi, on vastuolus pankrotiseaduse mõttega.


Tervisekaitsenõuded kooli päevakavale ja õppekorraldusele – Riigi Teataja
Tervisekaitsenõuded kooli päevakavale ja õppekorraldusele - sisukord
§ 2 Tervisekaitsenõuete rakendusala
§ 4 Tervisekaitsenõuete tagamine
2 KOOLI PÄEVAKAVA JA ÕPPEKORRALDUS
§ 6 Üldnõuded
§ 7 Koolitee pikkus ja ranitsa (koolikoti) raskus
§ 8 Kooli päevakava
§ 9 Temperatuuri mõju õppetegevuse korraldamisele
§ 10 Tunniplaani koostamine ja kontrolltööde planeerimine
§ 11 Kodused õpiülesanded
§ 12 Pikapäevarühma päevakava
[RTL 2007, 8, 132 - jõust. 29.01.2007]
Vastu võetud 27.03.2001 nr 36
RTL 2001, 43, 602
jõustumine 01.08.2001
23.12.2002 RTL 2003, 3, 35 09.01.2003
17.01.2007 RTL 2007, 8, 132 29.01.2007
11.12.2009 RTL 2009, 96, 1437 01.01.2010
19.08.2010 RT I 2010, 59, 404 01.09.2010
Määrus kehtestatakse «Rahvatervise seaduse» § 8 lõike 2 punkti 3 ja «Põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse» § 25 lõike 7 alusel.
[RT I 2010, 59, 404 - jõust. 01.09.2010]
Määruse eesmärk on õpilase vaimse ja füüsilise tervise säilitamine ning õppe- ja kasvatustegevusest tulenevate ebasoodsate mõjude vähendamine.
§ 2. Tervisekaitsenõuete rakendusala
(1) Määrust kohaldatakse statsionaarse õppega üldhariduskoolile.
(2) Määrus sätestab tervisekaitsenõuded kooli päevakavale ja õppekorraldusele.
1) kooli päevakava – õppepäeva vältel koolikohustuse täitmiseks koolis õpiülesannetega seotud tegevuste ja pikapäevarühmas korraldatavate tegevuste toimumisjärjestust ning nende ajalist kestust kajastav loetelu;
2) kooliväsimus – õpilasel esinev vaimne, füüsiline või sotsiaalne väsimus, mis on tekkinud ülemäärase vaimse tegevuse, füüsilise koormuse, sundasendi, lihaspinge või koolikeskkonna muu ebasoodsa teguri tagajärjel;
3) õpivalmidus – õpilase hoiakuline ja tunnetuslik valmisolek õppimiseks, mis oleneb õpilase tervise seisundist, erivajadustest ja kooliväsimusest;
4) kontrolltöö – õppeveerandi või kursuse õpitulemuste omandamist kontrolliv kirjalik töö.
§ 4. Tervisekaitsenõuete tagamine
Kooli pidaja ja kooli direktor (juhataja) tagavad tervisekaitsenõuete täitmise koolis.
[RTL 2003, 3, 35 - jõust. 09.01.2003]
§ 5. [Kehtetu – RTL 2007, 8, 132 - jõust. 29.01.2007]
2. peatükk KOOLI PÄEVAKAVA JA ÕPPEKORRALDUS
§ 6. Üldnõuded
(1) Kooli päevakava koostamisel tuleb arvestada õpilase vanusest ja füsioloogilistest iseärasustest tulenevat tervise seisundit, töövõimet ning õpivalmidust, õppeainete raskust ning õppeülesannete täitmiseks sobivaid õppeviise ja -meetodeid.
(2) Kooliväsimuse vältimiseks koostatakse õpikoormuse vaheldumist kajastav tunniplaan ning jaotatakse õpitegevus ühtlaselt õppeaasta õppepäevade vältel.
(3) Õppepäeva tunniplaanis peavad humanitaarained vahelduma reaal- ja oskusainetega arvestusega, et üldjuhul on õpilase õpi- ja töövõime suurem päeva esimeses pooles ning teisipäeval ja kolmapäeval.
§ 7. Koolitee pikkus ja ranitsa (koolikoti) raskus
(1) Koolikohustusliku õpilase jalgsikäimise koolitee ei tohi olla pikem kui 3 km.
(2) [Kehtetu – RTL 2007, 8, 132 - jõust. 29.01.2007]
(3) Ranitsa (koolikoti) lubatud raskus (koos sisuga) on:
1) 1.–3. klassi õpilastel kuni 3,0 kg;
2) 4.–6. klassi õpilastel kuni 3,5 kg;
3) 7.–9. klassi õpilastel kuni 4,5 kg.
§ 8. Kooli päevakava
(1) Õppetunnid algavad koolis kell 8.00 või hiljem.
(2) Õppetund vaheldub vahetunniga, mille kestus peab vastama põhikooli- ja gümnaasiumi seaduse § 24 lõikes 5 sätestatule.
(3) [Kehtetu – RT I 2010, 59, 404 - jõust. 01.09.2010]
(4) Kui koolis ei jätku ühes vahetuses piisaval arvul õpilaskohti, võib kooli õppetegevust korraldada kahes vahetuses. Teise vahetuse tunnid lõpevad hiljemalt kell 19.00.
§ 9. Temperatuuri mõju õppetegevuse korraldamisele
(1) Õppetunnid jäetakse ära õpperuumis, kus õhutemperatuur on vähem kui 19 ºC ja võimla õhutemperatuur on vähem kui 18 ºC.
(2) Õppetegevuse korraldamisel arvestatakse välisõhu temperatuuri ja tuule kiiruse koosmõjust sõltuvat tuule-külma indeksit ning organismile tegelikult toimivat välisõhu temperatuuri.
(3) Õppetunnid võib ära jätta, kui sõit kooli ja tagasi ei ole korraldatud ja tegelikult toimiv välisõhu temperatuur on:
1) miinus 20 ºC ja madalam 1.–6. klassis;
2) miinus 25 ºC ja madalam 7.–9. klassis.
(4) Madalast välisõhu temperatuurist hoolimata kooli tulnud õpilastele korraldatakse kojusaatmise võimaluseni erinevaid tegevusi.
(5) Kehalise kasvatuse tunde võib läbi viia õues:
1) 1.–6. klassi õpilastele tegelikult toimival välisõhu temperatuuril kuni miinus 10 ºC;
2) 7.–12. klassi õpilastele tegelikult toimival välisõhu temperatuuril kuni miinus 15 ºC;
3) mõõduka tuule korral tuulekiirusel kuni 8 m/s.
(6) Tegelikult toimivat välisõhu temperatuuri hinnatakse Eesti meteoroloogia ja hüdroloogiainstituudi veebilehel http://www.emhi.ee avaldatud igapäevaste ilmavaatluste andmete ja Terviseameti veebilehel avaldatud tuule-külma indeksi tabeli alusel.
[RTL 2009, 96, 1437 - jõust. 01.01.2010]
§ 10. Tunniplaani koostamine ja kontrolltööde planeerimine
(1) Tunniplaan on päevakava osa ja koostatakse lähtuvalt riiklikes õppekavades sätestatud õpilase nädalakoormusest, riikliku õppekava alusel koostatud kooli õppekavast, õppeainete raskusest ning eeldatavatest õpitulemustest.
(2) Õppepäeva pikim vaheaeg on söögivahetund.
(3) Õppepäevas võib läbi viia ühe kontrolltöö. Kontrolltöö toimumise ajast teatatakse õpilastele vähemalt viis õppepäeva enne kontrolltöö toimumist.
(4) Õppenädalas võib läbi viia kuni kolm kontrolltööd.
(5) [Kehtetu – RTL 2007, 8, 132 - jõust. 29.01.2007]
(6) Kontrolltöid ei planeerita esmaspäevale ja reedele, samuti õppepäeva esimesele ning viimasele õppetunnile, välja arvatud juhul, kui õppeaine on tunniplaanis esmaspäeval ja reedel või ainult ühel neist päevadest või esimese või viimase tunnina.
(7) [Kehtetu – RTL 2007, 8, 132 - jõust. 29.01.2007]
§ 11. Kodused õpiülesanded
(1) 1. klassis koduseid õpiülesandeid ei anta.
(3) Pühadejärgseks päevaks ja õppeveerandi esimeseks päevaks koduseid õpiülesandeid ei anta.
§ 12. Pikapäevarühma päevakava
(1) Pikapäevarühma päevakavas kavandatakse vahetult pärast õppetundide lõppu vähemalt üks tund õpilase eale vastavat kehaliselt aktiivset tegevust, mida sisustatakse olenevalt ilmastikutingimustest, kas õues või ruumis.
(2) Pikapäevarühmas osalevad õpilased peavad saama koolis täiendava eine- või lõunasöögi.
(3) Pikapäevarühmas osalevate õpilaste eine- või lõunasöögi aeg kavandatakse päevakavas nii, et söögikordade vahe oleks 3 kuni 4 tundi.
Määrus jõustub 1. augustil 2001. a.