text:
Koolieelse lasteasutuse kohatasu ja toiduraha maksmise kord – Riigi Teataja
Koolieelse lasteasutuse kohatasu ja toiduraha maksmise kord
Koolieelse lasteasutuse kohatasu ja toiduraha maksmise kord - sisukord
§ 3 Kohatasu ja soodustuse määr
§ 4 Toiduraha ja soodustuse määr
§ 5 Soodustuse andmine
§ 6 Kohatasu ja toiduraha maksmine
§ 7 Kohatasu ja toiduraha hüvitamine
RT IV, 07.11.2019, 22
Vastu võetud 29.10.2019 nr 15
Määrusega kehtestatakse Kohila valla koolieelses munitsipaallasteasutuses (edaspidi lasteaed) käiva lapse vanema või eestkostja (edaspidi vanem) poolt tasutava kohatasu määr ning kohatasu ja toiduraha tasumise kord.
Kohatasu on lasteaia majandamiskulude, personali tööjõukulu ning õppevahendite kulude osaline katmine vanema poolt.
§ 3. Kohatasu ja soodustuse määr
(1) Kohatasu lasteaias käiva lapse eest ühes kuus moodustab 10% Vabariigi Valitsuse kehtestatud töötasu alammäärast (edaspidi töötasu alammäärast).
(2) Kui peres kasvab kaks last ja mõlemad käivad Kohila valla lasteaias, siis sama pere teisele lapsele moodustab kohatasu ühes kuus 8% töötasu alammäärast.
(3) Kui peres kasvab kolm või enam lapsetoetust saavat last, siis igale lapsele moodustab kohatasu ühes kuus 8% töötasu alammäärast.
(4) Puudega lapse eest vanem kohatasu ei maksa.
(5) Täiskoha puudumisel moodustab kohatasu osaajalise kohaga lasteaias käiva lapse eest ühes kuus 7% töötasu alammäärast. Osaajalise kohakasutuse korral viib vanem lapse koju hiljemalt pärast lõunasööki.
§ 4. Toiduraha ja soodustuse määr
(1) Toitlustamise eest tasub vanem vastavalt lapse toidupäevade arvule.
(2) Puudega lapse eest vanem toiduraha ei maksa.
§ 5. Soodustuse andmine
(1) Kohatasu ja toiduraha soodustust on õigus taotleda juhul, kui laste ja vähemalt ühe vanema elukoht Rahvastikuregistri andmetel on Kohila vallas.
(2) Kohatasu soodustuse saamiseks esitab vanem vallavalitsusele taotluse.
(3) Kohatasu soodustus määratakse peale soodustuse saamise õiguse tuvastamist taotluse esitamise kuust ning see kehtib ühe õppeaasta või kuni soodustuse saamise aluseks olevate asjaolude muutumiseni.
(4) Toiduraha soodustuse saamiseks teavitab vanem lapse puudest lasteaia direktorit kirjalikku taasesitamist võimaldaval viisil.
(5) Vanem on kohustatud esimesel võimalusel teavitama vallavalitsust soodustuse andmise aluseks olevate asjaolude muutumisest.
§ 6. Kohatasu ja toiduraha maksmine
(1) Kohatasu ja toiduraha tasumise aluseks on arve. Arve loetakse kätte antuks järgmisel päeval arve väljastamisest vanema e-posti aadressile.
(2) Kohatasu ja toiduraha makstakse iga jooksva kuu 25. kuupäevaks.
(3) Kohatasu ei maksta kuu eest juhul, kui lasteaiarühm on suvepuhkuseks suletud.
(4) Lapse puudumine lasteaiast ei vabasta kohatasu maksmisest.
§ 7. Kohatasu ja toiduraha hüvitamine
(1) Majanduslikes raskustes olevatel peredel on õigus esitada 01. oktoobriks ja 01. veebruariks avaldus kohatasu ja toiduraha osaliseks hüvitamiseks. Kohatasu ja toiduraha hüvitamine otsustatakse vastavalt Kohila valla sotsiaaltoetuste määramise ja maksmise korrale.
(2) Ajutiste majanduslike raskuste puhul on vanemal õigus esitada vallavalitsusele avaldus ühekordse toetuse saamiseks.
(1) Tunnistada kehtetuks Kohila Vallavolikogu 28. jaanuari 2014 määrus nr 1 “Koolieelse lasteasutuse kohatasu ja toiduraha kehtestamise ja maksmise kord“.
(2) Tunnistada kehtetuks Kohila Vallavolikogu 30. jaanuari 2018 määruse nr 1 „Sotsiaaltoetuste määramise ja maksmise kord“ § 5 lõige 4.
(3) Määrust rakendatakse alates 01. septembrist 2019.a.

matches:
§ 3
§ 4
§ 5
§ 6
§ 7
§ 3
§ 4
§ 5
§ 6
§ 7
§ 5


RTL 2006, 91, 1684
Vastu võetud 14.12.2006 nr 77
Metsa korraldamise juhend sätestab metsa kaardistamise tingimused, metsa inventeerimise metoodika, metsamajandamiskavas metsa majandamise viiside ja võtete kavandamise nõuded ja metsa raiemahu arvestamise metoodika.
METSA KAARDISTAMISELE ESITATAVAD TINGIMUSED
§ 2. Kaardistamise nõuded
(4) Metsa kaardistamise tehniliseks aluseks on aerofotod. Aerofotosid kasutatakse eraldiste piiritlemiseks, põhikaardi situatsiooni täpsustamiseks, põhikaardil puuduvate situatsioonielementide asukoha määramiseks, topograafilise situatsiooni tunnetamiseks ning välitöödel orienteerumiseks.
(5) Metsakaart koostatakse digitaalse vektorkaardina ning see peab sisaldama vähemalt kaardistatava maaüksuse piiri, metsaeraldisi ja kvartaleid (nende olemasolu korral).
(6) Metsaeraldiste piirid kaardistatakse 10 meetri täpsusega.
(7) Metsaeraldiste pindala arvutatakse eraldise piiripunktide koordinaatide alusel ja väljendatakse hektarites kümnendkohaga, kusjuures selle pindala sisse ei kuulu eraldist läbivate vähemalt 4 m laiuste kraavide, teede, sihtide jm joonobjektide alla jääv maa.
Kokkuveoteede (algveoteede) alla jääv maa, olenemata teede laiusest, arvestatakse eraldise pindala sisse.
(8) Metsakaardi alusena kasutatakse Eesti põhikaarti. Metsakaardi väljatrükil peab olema kajastatud järgmine teave: omavalitsusüksuse nimetus, kinnistu nimetus, katastritunnus(ed), kvartalite piirid ja numbrid (nende olemasolu korral), eraldiste piirid ja numbrid, metsakategooriad, kaardi mõõtkava, kaardistamisel kasutatud leppemärkide (v.a põhikaardi leppemärkide) legend, kaardistamise aasta, kaardistamise eest vastutava isiku nimi ning kooskõlastatult tööde tellijaga muu informatsioon. Kui ühe metsakorraldusobjekti metsakaart on mitmel lehel, märgitakse metsakaardile lehtede arv ja kaardilehe number.
(9) Metsakaardi alusel koostatakse puistuplaan ja kavandatud metsamajandustööde plaan (kui töid on kavandatud). Metsade kaardistamisel kasutatavad täiendavad leppemärgid on esitatud lisas 1.
(10) Kui kavandatud lageraielankide piirid ei lange kokku eraldiste piiridega, tuleb metsamajandustööde plaanile kanda ka lageraielankide piirid.
§ 3. Metsaeraldis
(1) Metsa kaardistamise ja kirjeldamise üksus on eraldis. Eraldis on pindalalt terviklik metsaosa, mis on päritolu, koosseisu, vanuse, rinnaspindala, kõrguse, tagavara ja metsakasvukohatüübi poolest kogu ulatuses piisavalt ühetaoline. Eraldised piiritletakse metsa ülepinnalise takseerimise käigus. Sarnaseid metsaosi võib käsitleda sama eraldisena, kui need on teineteisest eraldatud sihi, kraavi, tee, liini, trassi või muu kuni 25 m laiuse joonelemendiga.
(2) Eraldise pindala alampiir on 0,1 ha ja eraldise keskmise laiuse alampiir on 20 m.
METSA INVENTEERIMISE METOODIKA
§ 4. Metsa inventeerimine ülepinnalise takseerimise käigus
(1) Metsa inventeerimine ülepinnalise takseerimise käigus seisneb metsa eraldise piiritlemises, puistu takseertunnuste määramises eraldisel ning takseertunnuste ja muude käesolevas juhendis nõutud andmete põhjal eraldise takseerkirjelduse koostamises.
(3) Keskkonnaministeeriumi valitsetavas riigimetsas jagatakse mets enne eraldiste piiritlemist sihtide, kraavide, teede, jõgede, ojade või teiste joonelementidega eraldatud kvartaliteks. Muude metsade kvartaliteks jagamine pole vajalik, kui metsaosa suurus võimaldab eraldiste numbrite järjestusest loogiliselt aru saada.
§ 5. Metsaeraldise moodustamine
(1) Eraldise moodustamine on kohustuslik, kui metsaosa metsakategooria või arenguklass on ümbritsevast metsast erinev või metsaosa vajab erinevat metsa majandamise viisi.
(2) Eraldise moodustamine sama arenguklassi piires kuni latiealiste puistute arenguklassini (kaasa arvatud) on kohustuslik, kui selle eraldise pindala on vähemalt 0,5 ha ja takseertunnused erinevad naabereraldiste takseertunnustest vähemalt ühe takseertunnuse osas järgmises ulatuses:
1) peapuuliik on erinev;
2) peapuuliigi päritolu on erinev.
(3) Eraldise moodustamine sama arenguklassi piires alates keskealisest puistust on kohustuslik, kui selle puistu pindala on vähemalt 0,5 ha ja takseertunnused erinevad naabereraldiste takseertunnustest vähemalt ühe takseertunnuse osas järgmises ulatuses:
2) peapuuliigi keskmine vanus erineb vähemalt 20 aastat;
3) peapuuliigi päritolu on erinev;
4) mõne puuliigi koosseisukordaja esimese rinde koosseisus erineb vähemalt 20% võrra;
5) esimese rinde täius erineb vähemalt 20% võrra;
6) peapuuliigi keskmine kõrgus erineb rohkem kui 10% ja mitte vähem kui 2 m võrra;
7) metsakasvukohatüüp erineb rohkem kui ordinatsiooniskeemi naaberkasvukohatüüpide ulatuses, arvestamata kuni 20 m laiusi üleminekuribasid.
(4) Eraldised nummerdatakse kvartali või kinnistu piires järjekorras, kusjuures numeratsioon algab kvartali või kinnistu loodenurgast ja lõpeb kagunurgas. Kui kinnistu koosneb mitmest maatükist, nummerdatakse eraldised maatükkide kaupa järjestikku. Tööde tellijaga kooskõlastatult võib säilitada varasema eraldiste numeratsiooni, lisades vajaduse korral täiendavaid numbreid.
§ 6. Metsaeraldise kirjeldamine
(1) Tootliku metsamaa eraldise kirjeldamisel on kohustuslikeks takseertunnusteks kvartali number (olemasolu korral), eraldise number, eraldise pindala, peapuuliik, arenguklass, tuleohuklass, metsakategooria, hoiu- või kaitsemetsaks määramise põhjus, metsakasvukohatüüp, kuivenduse tunnus, boniteediklass ja kõrgusindeks (H100). Alates noorendike arenguklassist arvutatakse puistu hektaritagavara, alates latimetsadest ka tagavara juurdekasv hektaril.
(2) Vähetootliku metsamaa kirjeldamisel on kohustuslikeks takseertunnusteks kvartali number (olemasolu korral), eraldise number, eraldise pindala, peapuuliik, metsakategooria, hoiu- või kaitsemetsaks määramise põhjus, metsakasvukohatüüp, kuivenduse tunnus, liitus ja tuleohuklass. Puuliikide kaupa märgitakse takseerkirjelduses koosseisukordaja ja keskmine kõrgus.
(3) Vähetootlik on metsamaa, millel puistu kasvunäitajad on madalamad Va boniteediklassist.
(4) Kasvava metsa takseertunnused rinnetes kirjeldatakse puistuelementide viisi.
§ 7. Metsaeraldist iseloomustavate takseertunnuste määramine või arvutamine
(2) Tuleohuklass määratakse vastavalt lisas 4 esitatud tabelile.
(3) Metsakategooria määratakse metsa kasutamise eesmärgi põhjal.
(4) Hoiu- või kaitsemetsaks määramise põhjust käsitletakse metsakategooriasse määramise alusena. Metsakategooriate klassifikaatorid ja hoiu- või kaitsemetsaks määramise põhjused on esitatud lisas 5.
(5) Metsakasvukohatüüp määratakse mullaliigi ja taimkatte alusel. Mullaliigi määramiseks kasutatakse sondi või varem koostatud mullakaarti. Puistangualadel määratakse kasvukohatüüp puiste koostise järgi. Metsatüüp määratakse metsakasvukohatüübi ja enamuspuuliigi alusel. Metsatüübi nimetus koosneb kasvukohatüübi ja puistu nimest. Metsakasvukohatüüpide nimistu ja kasutatavad lühendid on esitatud lisas 6.
(6) Kuivendatud aladele määratakse kuivenduse tunnus.
(7) Boniteediklass määratakse vastavalt enamuspuuliigile käesoleva juhendi lisas 7 esitatud boniteerimistabelite järgi. Tabeleid ei rakendata kuni 15-aastastele puistutele. Nendele, samuti lagedatele ja selguseta aladele määratakse boniteediklass kasvukohatüübi järgi, lähtudes lisas 7 esitatud abitabelist.
(8) Kõrgusindeks (H100) meetrites arvutatakse enamuspuuliigile. Kõrgusindeksi arvutamise mudel on esitatud käesoleva juhendi lisas 10.
(9) Puistu tagavara esitatakse rinnete viisi tihumeetrites hektari kohta. Arvutatakse esimese, teise ja üksikpuude rinde tagavara.
(10) Eraldisel hinnatakse silmamõõduliselt surnud puude ja lamapuidu tagavara tihumeetrites hektari kohta ja kirjeldatakse olulisi kahjustusi.
(11) Eraldisel fikseeritakse viimasel 5 aastal tehtud metsamajandustööd, märkides töö liigi ja töö tegemise aasta (kui see on tuvastatav).
(12) Kõrge loodusväärtuse tunnused määratakse kaitse- ja tulundusmetsas. Kõrge loodusväärtuse tunnused ja klassifikaatorid on esitatud lisas 8.
(13) Liitus määratakse vähetootlikul metsamaal võrastikuga kaetud pindala suhtena eraldise pindalasse.
§ 8. Rinded
(1) Rinnete olemasolu määratakse puistu ehituse järgi. Rinnetena eristatakse:
1) esimene rinne on puistu põhirinne, millel on suurim kõrgus ja tagavara ning mille täius latiealistes ja vanemates puistutes on vähemalt 30%. Noorendiku korral peavad olema täidetud metsa uuenenuks lugemise tingimused. Selguseta alal tekkinud uuendust kirjeldatakse esimese rindena;
2) teine rinne on rinne, mille keskmine kõrgus on vahemikus 25–75% esimese rinde keskmisest kõrgusest, kusjuures II rinde keskmine kõrgus on vähemalt 4 m ja täius vähemalt 10%. Noorendikes teist rinnet ei kirjeldata;
3) järelkasvu rinne on rinne, millest võib loota tulevikupuude kasvu. Järelkasvu rinde keskmine kõrgus on kuni 4 m, üle 4 m kõrgune rinne võib olla järelkasv, kui selle keskmine kõrgus on alla 25% esimese rinde kõrgusest. Järelkasvu rinnet kirjeldatakse alates latiealisest metsast ja selle tagavara ei arvutata;
4) üksikpuude rinne on rinne, mis koosneb madala (alla 30%) täiusega põhirindest kõrgematest ja vanematest puudest. Üksikpuudena kirjeldatakse puid, mis oma vanuse või dimensioonide poolest vastavad vähemalt latiealise puistu kriteeriumitele.
(2) Mitmevanuselistes puistutes, millel on üks vertikaalselt liitunud võrastik ja kus pole võimalik rinnete eraldamine, kirjeldatakse esimene rinne põlvkondade viisi. Põlvkonnad eristatakse, kui nende vanuse erinevus on vähemalt 20 aastat. Põlvkonnana ei kirjeldata noorendiku dimensioonidele vastavaid puid.
(3) Vajaduse korral võib kirjeldada põõsarinnet, mille hulka loetakse ka alusmets. Põõsarinde kirjeldamisel märgitakse liigid, kõrgus ja liitus.
§ 9. Rinnete viisi arvutatavad ja määratavad takseertunnused
(1) Rinde kõrguseks loetakse rinde enamuspuuliigi keskmist kõrgust.
(2) Tagavara arvutatakse esimesele, teisele ja üksikpuude rindele. Rinde hektaritagavara arvutatakse puistuelementide hektaritagavarade summana. Esimese ja teise rinde puistuelemendi hektaritagavara arvutatakse puistuelemendi kõrguse ning osatäiuse või rinnaspindala või puude arvu alusel. Üksikpuude rinde hektaritagavara arvutatakse üksikpuu mahu ja puude arvu alusel. Tagavara arvutamiseks kasutatavad standardtabelid ja matemaatilised mudelid on esitatud käesoleva juhendi lisas 11.
(3) Puistu esimese rinde tagavara juurdekasv arvutatakse puistuelementide tagavara juurdekasvude summana. Tagavara juurdekasvu arvutamiseks kasutatavad matemaatilised mudelid ja tingimused on esitatud käesoleva juhendi lisas 12. Juurdekasv esitatakse tihumeetrites hektari kohta aastas.
(4) Puistu esimese ja teise rinde täius arvutatakse alates latimetsade arenguklassist rinnaspindalade summa suhtena rinde koosseisu ja koostispuuliikide kõrguse järgi kaalutud normaalrinnaspindalasse. Juhul kui puistu looduslikud tingimused ei võimalda rinnaspindala määramiseks relaskoopi kasutada, määratakse täius hinnanguliselt. Normaalrinnaspindalade summana kasutakse käesoleva juhendi lisas 13 esitatud standardtabelite rinnaspindala või selle alusel koostatud mudelit.
§ 10. Puuliigid ja peapuuliik
(1) Puistuelement on tekkeviisilt ja vanuselt ühesugune puuliigi põlvkond.
(4) Enamuspuuliik on esimese rinde suurima tagavaraga puuliik. Üldjuhul on enamuspuuliik ka peapuuliik.
(5) Kui latiealises puistus on enamuspuuliigiks puuliik, mis ei ole selle kasvukoha eelistatud puuliik või kui enamuspuuliik ei sobi peapuuliigiks oma seisundi tõttu, määratakse peapuuliigiks selleks sobivam puuliik, kui selle tagavara on vähemalt 40% puistu tagavarast. Kasvukohatüüpides eelistatud puuliigid on loetletud lisas 15.
(6) Selguseta aladel ja noorendikes määratakse peapuuliigiks antud kasvukohale sobivaim puuliik, eeldusel, et tema võimalik osakaal puistu keskikka jõudmisel on vähemalt 50% selle esimese rinde tagavarast. Kui sobivaima puuliigi arvukus on eelneva tingimuse täitmiseks liiga väike, määratakse peapuuliigiks mõni muu piisava arvukusega sellele kasvukohale sobiv puuliik. Lagedatel aladel määratakse peapuuliigiks puuliik, millele on suunatud eraldise edasine majandamine.
(8) Kui okaspuuenamusega puistutes on kaks või enam võrdse osakaaluga okaspuuliiki, tuleb enamuspuuliigina eelistada nendele kasvukohatingimustele sobivaimat või väärtuslikumat puuliiki. Kui lehtpuuenamusega puistutes on kaks või enam võrdse osakaaluga lehtpuuliiki, tuleb enamuspuuliigina eelistada nendele kasvukohatingimustele sobivaimat või väärtuslikumat puuliiki.
§ 11. Puistuelementide viisi määratavad takseertunnused
(1) Iga puistuelemendi kohta märgitakse lisaks puuliigile koosseisukordaja, päritolu, keskmine vanus, keskmine kõrgus, keskmine rinnasdiameeter ja olemasolu korral kahjustused.
(3) Päritolu järgi eristatakse loodusliku tekkega ja kultiveeritud puistuelemente. Loodusliku tekkega puistuelemendid võib liigitada tekkeviisi alusel seemne- ja võrsetekkelisteks. Kultiveeritud puuliigid võib liigitada kultiveerimise viisi alusel külvi- ja istutuskultuurideks. Kui loodusliku tekkega puistuelemendi tekkeviis ei ole määratav, kirjeldatakse see seemnetekkelisena, kui kultiveeritud puistuelemendi kultiveerimisviis ei ole määratav, kirjeldatakse see külvikultuurina.
(4) Puistuelemendi keskmine vanus määratakse aastaringide või männaste loendamisega, eelmise inventeerimise vanuseandmete või metsakorraldaja eksperdihinnangu alusel. Kultiveeritud puuliikide vanus määratakse kultiveerimise aasta järgi.
(7) Kahjustuse iseloomustamiseks märgitakse kahjustatud puistuelement, kahjustuse põhjus, kahjustatud puude osakaal protsentides ja kahjustuse aste. Kahjurite loetelu ja kahjustuse astme määramise alused on esitatud lisas 16.
§ 12. Puistuelementide takseertunnuste määramise täpsusele esitatavad nõuded
(1) Ülepinnalise takseerimise korral ei tohi puistuelementidel, mille tagavara moodustab vähemalt 20% rinde tagavarast, takseertunnuste määramise viga olla suurem kui:
1) koosseisukordaja määramisel enamuspuuliigil 10%, teistel puuliikidel 15%;
2) kuni 20 m kõrguse määramisel 2 m, üle 20 m kõrguse määramisel 10%;
3) kuni 20 cm rinnasdiameetri määramisel 2 cm, üle 20 cm rinnasdiameetri määramisel 10%;
4) vanuse määramisel kuni 40-aastastes puistutes 5 aastat, 41- kuni 100-aastastes puistutes 10 aastat ja üle 100-aastastes puistutes 15% vanusest;
5) rinnaspindala määramisel kuni 15m2/ha – 3m2/ha, üle selle 20%.
(2) Looduses määratavad takseertunnused peavad olema sellise täpsusega, mis võimaldaks kasvava metsa tagavara määrata keskealistes ja vanemates puistutes nii, et 2/3 juhtudel oleks tagavara määramise viga alla 15% ja ülejäänud juhtudel alla 25%, latiealistes puistutes 2/3 juhtudel 25% ja ülejäänud juhtudel 35%.
(3) Kõrguse, rinnasdiameetri, vanuse, rinnaspindala ja tagavara määramise süstemaatiline viga ei tohi olla suurem kui 10%.
§ 13. Metsa inventeerimisandmete vormistamine metsamajandamiskavaks
(1) Metsamajandamiskava tiitellehel peab olema kirjas maakonna-, valla-, ja kinnistu nimi(ed), katastritunnus(ed), omaniku nimi(ed), kinnistu üld- ja metsamaa pindala, kasvava metsa tagavara, tagavara juurdekasv, kasvava metsa raiemaht, metsakorraldaja(te) nimi, välitööde kuupäevad, kava koostamise kuupäev, märge metsamajandamiskava kehtivusaja kohta ja metsakorraldusettevõtte nimi.
(2) Metsa kirjeldamiseks koostatakse:
1) eraldiste viisi takseerkirjeldused, milles on märgitud kõik käesoleva määruse §-des 6–11 kirjeldatud takseertunnused;
2) metsa iseloomustavad koondtabelid, mis kirjeldavad olulisemate takseertunnuste keskmisi väärtusi ning metsamaa jagunemist peapuuliikide, kasvukohatüüpide, boniteediklasside, vanuse- ja arenguklasside viisi.
(3) Metsamajandamiskava sisaldab käesoleva juhendi § 2 lõike 8 nõuetele vastavat metsamaa plaani ja lõigete 9–10 nõuetele vastavat puistuplaani ja kavandatud metsamajandustööde plaani.
(4) Uuendusraiete nimekiri koostatakse raieliikide ja enamuspuuliikide kaupa. Nimekirjas märgitakse eraldise number, raieviis, raie järjekord või raieaasta, raie pindala ja raiutav tagavara puuliikide kaupa.
(5) Hooldusraiete nimekirjas märgitakse eraldise number, raieliik, raie järjekord, raie pindala ja tagavara ning maksimaalselt lubatav harvendusraie pindala suurus.
(6) Metsa uuendamisvõtete nimekirjas märgitakse eraldise number, kasvukohatüüp, uuendamise või hooldamise viis ning metsakultiveerimise korral ka uuendatav puuliik ja külvi- või istutuskohtade arv.
(7) Metsamajandamiskava võib lisaks eelkirjeldatule sisaldada ka täiendavat teavet, kui see aitab paremini esile tuua kava sisu ja soodustab metsa kui ökosüsteemi kaitset ja säästvat majandamist.
(8) Metsamajandamiskavas sisalduva teabe õigsuse eest vastutab metsamajandamiskava koostanud metsakorraldustööde tegevusluba omav isik.
METSA KASUTAMISE VIISIDE JA VÕTETE KAVANDAMINE
§ 14. Metsa kasutamise viiside ja võtete kavandamise alused
(1) Metsa kasutamise viiside ja võtete kavandamisel lähtutakse eraldise seisundist ja selle vastavusest metsa majandamise eesmärgile.
(2) Metsa kasutamise viiside ja võtete kavandamisel on metsa korraldaja kohustatud järgima õigusaktidest ja planeeringutest tulenevaid metsa majandamise kitsendusi.
(3) Vastavalt metsa majandamise eesmärgile kavandatakse metsa uuendamise ja kasvatamise võtted, metsa kasutamise viisid, metsakaitse soovitused ja elustiku mitmekesisuse säilitamise abinõud.
(1) Metsa uuendamiseks kavandatakse järgmisi töid:
2) uue metsapõlvkonna rajamine;
3) metsauuenduse hooldamine.
(1) Lageraie raiesihitus kavandatakse üldjuhul vastu valitsevaid tuuli idast läände või põhjast lõunasse.
(2) Üldjuhul kavandatakse lageraielangid vahetu liitumisega.
(3) Turberaied kavandatakse lähtuvalt metsa majandamise eeskirja või kaitsemetsa majandamist reguleeriva õigusakti nõuetest.
(4) Uuendusraie kavandamisel märgitakse raie liik, puistuelementide kaupa väljaraiutav tagavara tihumeetrites ja väljaraieprotsent.
3) laasimine;
4) veerežiimi reguleerimine.
(2) Valgustusraiet kavandatakse lagedatel aladel, selguseta aladel ja noorendikes.
(4) Harvendusraiet ei kavandata väljaraiega alla 5% puistu tagavarast.
(5) Harvendusraiel märgitakse puistuelementide kaupa väljaraie protsent ja raiutav tagavara. Maksimaalne kavandatav väljaraie puistu esimesest rindest koos kokkuveoteedelt raiutud puiduga on 40% rinde raie-eelsest tagavarast.
(6) Metsamajandamiskava 10-aastaseks kehtivusperioodiks kavandatakse eraldise kohta maksimaalselt kaks harvendusraiet.
(7) Valikraie kavandatakse ainult hoiu- või kaitseala ja kaitsealuse liigi kaitsekorralduskava alusel. Valikraiel märgitakse puistuelementide kaupa väljaraiutava tagavara protsent.
(8) Vastavalt otstarbekusele määratakse kas kiire, esimene või teine raiejärjekord või raieaasta.
(9) Metsa majandamise võtete kavandamisel kasutatavad klassifikaatorid on esitatud käesoleva juhendi lisas 17.
METSA RAIEMAHU ARVUTAMISE METOODIKA
(2) Kasvava metsa raiemahuks loetakse uuendus-, harvendus-, sanitaar- ja valikraieraiele määratud kasvava metsa mahtu tihumeetrites.
(1) Alates 1000 ha suurusest metsakorraldusobjektist on aastase uuendusraie pindala määramise alus arvestuslank.
(2) Arvestuslangi leidmiseks arvutatakse käesoleva juhendi lisas 18 esitatud valemite järgi enamuspuuliikide (peapuuliikide) kaupa kõvalehtpuupuistute, männikute, kuusikute, kaasikute, haavikute ja sanglepikute küpsuslank, I vanuslank, II vanuslank, ühtlase kasutuse lank ning integraallank. Langid arvutatakse eraldi tulundus- ja kaitsemetsa kohta.
(3) Arvestuslank määratakse eksperdihinnangu alusel enamuspuuliikide viisi, kusjuures summaarne arvestuslank ei tohi ületada suurimat arvutatud lanki. Peapuuliigiti ei tohi uuendusraie aastane pindala olla suurem selle puuliigi maksimaalsest arvutatud langist, välja arvatud juhul, kui määratud arvestuslank on 2,0 ha või alla selle.
(4) Metsamajandamiskava kehtivuse perioodil ei tohi ühegi enamuspuuliigi uuendusraie pindala olla suurem maksimaalse arvutatud langi ja perioodi pikkuse korrutisest.
(5) Metsamajandamiskavas on arvestuslangi kasutamisel soovitav märkida uuendusraiete pindalad raieaastate ja enamuspuuliikide kaupa, lähtudes mõlemal juhul ühtlase kasutuse põhimõttest.
Märkus. Lisad on avaldatud elektroonilises Riigi Teatajas. (Alus: «Riigi Teataja seaduse» § 4 lõige 2 ja riigisekretäri 15.12.2006. a resolutsioon nr 17-1/06-08441.)
Metsa korraldamise juhendi LISAD


Kohtute seaduse § 125¹ lg 2 põhiseaduslikkuse kontroll – Riigi Teataja
Kohtute seaduse § 125¹ lg 2 põhiseaduslikkuse kontroll
Vastu võetud 04.02.2014
Eesistuja Priit Pikamäe, liikmed Tõnu Anton, Jüri Ilvest, Peeter Jerofejev, Henn Jõks, Ott Järvesaar, Eerik Kergandberg, Hannes Kiris, Lea Kivi, Indrek Koolmeister, Ants Kull, Villu Kõve, Lea Laarmaa, Jaak Luik, Ivo Pilving, Jüri Põld, Harri Salmann ja Tambet Tampuu
Kohtute seaduse § 1251 lg 2 põhiseaduslikkuse kontroll
Tallinna Ringkonnakohtu 5. juuni 2013. a määrus tsiviilasjas nr 2-11-18297
Tunnistada kohtute seaduse § 1251 lõige 2 ja tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 174 lõige 8 osas, mille kohaselt võib tsiviilkohtumenetluses menetluskulud kindlaks määrata kohtujurist, põhiseadusega vastuolus olevaks ja kehtetuks.
1. Harju Maakohus jättis 8. augusti 2012. a määrusega tsiviilasjas nr 2-11-18297 OÜ VANALINNA REISID (hageja) hagi Aleksandr Tetenkini (kostja) vastu läbi vaatamata ja menetluskulud hageja kanda. Määrus jõustus 29. augustil 2012.
2. Kostja esitas 28. septembril 2012 menetluskulude rahalise suuruse kindlaksmääramise avalduse, millele hageja esitas vastuväited.
3. Maakohus rahuldas 3. aprilli 2013. a määrusega kostja menetluskulude kindlaksmääramise avalduse osaliselt. Lahendi tegi kohtujurist.
4. Maakohtu 3. aprilli 2013. a määruse peale esitas hageja määruskaebuse, milles palus maakohtu määruse tühistada ja saata asi maakohtule uueks läbivaatamiseks. Määruskaebuse esitaja ei nõustunud maakohtu määrusega, kuna seda ei teinud kohtunik ning väljamõistetud menetluskulud on ebamõistlikult suured.
5. Maakohus võttis määruskaebuse menetlusse, jättis selle rahuldamata ja edastas läbivaatamiseks Tallinna Ringkonnakohtule.
6. Tallinna Ringkonnakohus jättis 5. juuni 2013. a määrusega kohtute seaduse § 1251 lg 2 kohaldamata ja tunnistas selle põhiseadusega vastuolus olevaks. Ühtlasi tühistas ringkonnakohus Harju Maakohtu 3. aprilli 2013. a määruse ja saatis asja uueks arutamiseks Harju Maakohtule. Ringkonnakohus asus seisukohale, et menetluskulude kindlaksmääramise asja lahendas ning sisulise lõpplahendi tegi ametnik, mitte kohtunik. Kohtute seaduse (KS) § 1251 lg 2 on asjassepuutuv säte, sest ilma selleta ei saa kohtujurist menetluskulude kindlaksmääramise asja lahendada. Kohtute seadus on vastuolus põhiseaduse (PS) §-ga 146, kuna õigust saab mõista üksnes kohtunik. PS §-dest 78, 146, 147 ja 153 tuleneb, et õigust saab mõista vaid selline kohus, mis koosneb eluks ajaks ametisse nimetatud kohtunikest, kelle nimetab ametisse Vabariigi President, kelle ametist vabastamise alused ja korra sätestab seadus, keda saab ametist tagandada üksnes kohtuotsusega, keda saab kriminaalvastutusele võtta üksnes Riigikohtu ettepanekul ja Vabariigi Presidendi nõusolekul ning kelle suhtes on seadusega kehtestatud erilised sõltumatuse tagatised ja õiguslik seisnud. Kohtujurist nimetatud tingimustele ei vasta. Põhiseadus tagab igaühele, et tema tahtest sõltumatuid, siduvaid, isiku vara või elusaatust puudutavaid otsustusi tohib teha ainult kohtunik. Menetluskulude kindlaksmääramist tuleb käsitada õigusemõistmisena, sest lahend tehakse isiku suhtes, tema tahtest sõltumatult ja see on talle siduv. Õigusemõistmise üleandmist kohtunikelt ametnikele ei õigusta riigieelarve vahendite kokkuhoidmise vajadus, seaduses sätestatud kohtujuristide palga miinimummäär, määruskaebuse esitamise võimalus ega asjaolu, et kunagi on Eestis või teistes riikides mingeid ülesandeid ametnikele üle antud.
7. Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium andis asja lahendamiseks üldkogule.
8. KS § 1251 lg 2 ei ole vastuolus PS §-ga 146. Samale seisukohale asus ka õiguskomisjon. Õigusemõistmine põhiseaduse tähenduses kujutab endast seadusega kohtu ainupädevusse antud asjade sisulist lahendamist ning kohtulahendite seaduslikkuse ja põhjendatuse kontrollimist kõrgemas kohtuastmes. Kuigi kohtunik on õigusemõistja, ei välista see, et õigusemõistmisega seotud või sellega sarnast ülesannet täidab ka isik, kellele seadus sellise pädevuse ette näeb. Vaidlusalune säte üksnes võrdsustab kohtujuristi pädevuse kohtunikuabi või muu kohtuametniku pädevusega. Menetluskulude kindlaksmääramine on tehniline protseduur. Selle määruse peale saab esitada määruskaebuse.
9. KS § 1251 lg 2 ei ole vastuolus PS §-dega 146 ja 147. Samas, kui kehtivas õiguses puuduvad kohtujuristi taandamise alused ja kord, on kohtujuristile menetluskulude kindlaksmääramise määruse tegemise pädevuse andmine vastuolus PS §-de 13, 14 ja 15 koostoimest tuleneva isiku põhiõigusega tõhusale õiguskaitsele.
10. KS § 1251 lg 2 on asjassepuutuv üksnes osas, milles see annab kohtujuristile pädevuse teha menetluskulude kindlaksmääramise määruse (arvestades ka tsiviilkohtumenetluse seadustiku (TsMS) § 174 lg-ga 8).
11. KS § 1251 lg 2 on formaalselt põhiseaduspärane.
12. Kontrollida tuleb, kas KS § 1251 lg 2 on kooskõlas PS §-de 13, 14 ja 15 koostoimest tuleneva isiku põhiõigusega tõhusale õiguskaitsele.
13. PS § 146 ei saa tõlgendada selliselt, et see välistaks täielikult õigusemõistmise funktsiooni kandmise väljaspool põhiseaduse nõuetele vastavat kohtusüsteemi. Vastasel juhul oleks välistatud vaidluste lahendamine kohtusüsteemivälistes institutsioonides (nt riigihangete vaidlustuskomisjon) ning väärtegude kohtuväline menetlemine.
14. Kohtujuristile menetluskulude kindlaksmääramise määruse tegemise pädevuse andmise põhiseaduspärasuse hindamisel tuleks kõigepealt lahendada küsimus, kas tegemist on üldse õigusemõistmisega materiaalses mõttes. Võimalik ei ole esitada õigusemõistmise sellist definitsiooni, mis võimaldaks kahtluseta paigutada kõik sisuliselt ja/või funktsionaalselt õigusemõistmisele sarnanevad tegevused ühele või teisele poole õigusemõistmise joont. Menetluskulude kindlaksmääramine on tsiviilasi ja see on tihedalt seotud põhivaidluse lahendamisega. Kulude kindlaksmääramine on osa tsiviilasja õiglasest lahendusest. Menetluskulude kindlaksmääramine on üldiselt formaliseeritud menetlus ja see toetub faktidele. Üldjuhul ei toimu selles menetluses klassikalises mõttes võistlevat vaidluse lahendamist. Seetõttu võiks menetluskulude kindlaksmääramise menetluse vähemalt vaidluse tekkimiseni paigutada väljapoole õigusemõistmist (materiaalses mõttes). Kohtujurist peab langetama ka kaalutlusotsuseid, sh lahendama keerulisi õigusküsimusi ning sealjuures ei ole kohtujuristil võimalust asja kohtunikule üle anda. Menetluses poolte vahel tekkinud vaidlus tuleb lahendada kohtujuristil. Kohtujurist teostab kaalutlusõigust, kas nõuda menetluskulude täpsustamist (ning anda selleks tähtaja) või kohustada esitama menetluskulusid tõendavaid dokumente. Ta peab kontrollima lepingulise esindaja kulude põhjendatust ja vajalikkust, kui menetluskulude kindlaksmääramise avaldus on selgelt põhjendamatu või kui lepingulise esindaja kulude kohta esitatakse vastuväide, ning hindama asja keerukust või esindaja vahetamise vajadust, kui taotletakse mitmele lepingulisele esindajale tehtud kulutuste hüvitamist. Seetõttu on tegemist keeruliste õigusküsimuste lahendamisega. Eelmainitud küsimuste kohta seisukoha võtmine ei vaja otseselt siseveendumuse kujundamist, kummal poolel on õigus, vaid hinnata tuleb menetluskulude vastavust kohtulahendile ja tõendatust ning kohtuasja keerukust.
15. Kohtunike töökoormuse vähendamine teenib kohtusse pöördujate huve, kuna võib tõhustada õigusemõistmise kvaliteeti ning tagada menetluse toimumise mõistliku aja jooksul. Kohtukulude kindlaksmääramise menetluse osas on tulemus hoopis vastupidine. Õigusemõistmise üldise kvaliteedi tõstmiseks ja mõistliku aja põhimõtte paremaks tagamiseks on võimalik täita olemasolevad kohtunikukohad või vajadusel luua uusi. Siinkohal tuleb arvestada ka isikul tekkivat ootust, et kui tema asi on juba kohtusse jõudnud, siis teeb kohtunik kõik otsused, mis on käsitatavad teda puudutava küsimuse lahendusena.
16. Selge ei ole see, kas kohtujurist saab käivitada konkreetse normikontrolli menetluse.
17. Kohtujuristile menetluskulude kindlaksmääramise pädevuse andmine ei ole vastuolu PS §-dega 146 ja 147, kuna menetluskulude kindlaksmääramise määrus on määruskaebe korras vaidlustatav, kui kaebuse hind ületab 200 eurot. Kui kohtujurist ise määruskaebust täielikult ei rahulda, siis vaatab maakohtunik määruskaebuse läbi. Eelviidatud lähenemine kätkeb mitmeid ohte, kuna võib viia selleni, et kohtujuristidele antakse üle kõik kohtunike täidetavad ülesanded. Seetõttu võib järeldus kohtujuristi teiste pädevuste põhiseaduspärasuse osas olla erinev.
18. Kohtujuristid ei läbi spetsiifilist ettevalmistusteenistust ega soorita eksamit, sh ei kontrollita kohtujuristi kandidaadiks taotlejate usaldusväärsust. Neile ei laiene KS §-s 49 toodud kohtuniku ametikitsendused, keeld nimetada ametisse KS § 47 lg-s 2 nimetatud isikut ega isikut, kes on kohtuniku ametist vabastatud KS § 99 lg 1 p 3 alusel. Nende ametisse nimetamisel ei osale kollegiaalne organ, nad ei anna kohtunikuabiga samasugust ametivannet ning neile kohaldatakse kuuekuulist katseaega. Neile ei laiene KS §-dega 122 ja 123 kohtunikuabidele antud sotsiaalsed tagatised: lisatasud ja koondamishüvitis (kuue kuu ametipalk). Seadus ei sisalda regulatsiooni nendele kohtuasjade jagamise kohta. Neile ei laiene ka tsiviilkohtumenetluse seadustikus kohtunikuabi pädevusele seatud piirangud ning taandamist puudutav regulatsioon ega karistusseadustikus ettenähtud vastutus. Ainsate positiivsete erinevustena kohtunikuabi institutsiooniga võrreldes tuleb personaalse sõltumatuse tagamise osas välja tuua, et seadus ei anna kohtujuristi palga määramist täidesaatva võimu pädevusse ning kohtujuristi ei nimeta ametisse täidesaatva võimu esindaja, vaid kohtu esimees. See tähendab ühtlasi, et ka distsiplinaarvõim ei kuulu täidesaatva võimu esindajale. Samas puudub õiguskantsleril pädevus algatada distsiplinaarmenetlus kohtujuristi vastu. Samuti tekib küsimus, kas kohtujurist peaks vastutama kohtulahendi tegemisel riigivastutuse seaduse alusel.
19. Kui puuduvad kohtujuristi taandamise alused ja kord, siis on kohtujuristile menetluskulude kindlaksmääramise määruse tegemise pädevuse andmine vastuolus PS §-de 13, 14 ja 15 koostoimest tuleneva isiku põhiõigusega tõhusale õiguskaitsele (ka kõiki teisi eespool väljatoodud puudusi kõrvale jättes).
20. Vaidlusalune säte on kooskõlas PS §-ga 146.
21. Vaidlusalune säte on asjassepuutuv, sest ilma selleta ei oleks kohtujuristil pädevust menetluskulusid kindlaks määrata.
22. Vaidlusalune säte on formaalselt põhiseaduspärane.
23. Õigusemõistmine on kohtunike ülesanne ja teistele kohtus töötavatele ametnikele ei tohiks iseseisvaks täitmiseks anda üle ülesandeid, mida sisuliselt peaksid täitma kohtunikud.
24. Kohtunikuabi pädevus teha menetluskulude kindlaksmääramise määrus sisaldus juba 1. jaanuaril 2006 jõustunud TsMS-is ning seda ei ole kohtupraktikas kuni praeguseni põhiseadusvastaseks tunnistatud. Seega saab eeldada, et juba alates 2006. aastast kehtiv TsMS § 174 lg 8 on põhiseaduspärane. Kui TsMS § 174 lg 8 kohaselt võib menetluskulude kindlaksmääramise määruse teha kohtunikuabi, kes KS-i kohaselt ei ole kohtunik, ei esine põhjuseid, miks seda ei võiks teha kohtujurist.
25. Menetluskulude kindlaksmääramise määruse tegemine on pigem sellist laadi toiming, mis ei peaks kuuluma kohtunikuprivileegi alla, ning on olemuselt mittekohtunikust isikule delegeeritav ülesanne. Kui põhimenetluses on kulude jaotuse otsustanud kohtunik, siis menetlusökonoomia huvides on otstarbekam delegeerida täpsem menetluskulude kindlaksmääramine kohtunikku abistavatele kohtuteenistujatele. Menetluskulude kindlaksmääramine ei peaks kuuluma kohtunikuprivileegi alla, kuna juba saabunud õigusrahu selle tegemisel ei kahjustata. Menetluskulude põhimõtteline jagunemine otsustatakse põhimenetluse lahendis ning edasi määratakse menetluskulud üksnes kindlaks. Pärast sisulise vaidluse lahendamist toimuv menetluskulude kindlaksmääramine on eraldiseisev toiming, mille sisuks on üksnes menetlusele kulutatud ressursside kompenseerimine.
26. Kohtueelsete õigusemõistmise volitustega organite loomist õigustab eesmärk vältida ja vähendada kohtute koormust ja kiirendada vaidluste lahendamist (vt Euroopa Nõukogu Ministrite Komitee soovitus CM/Rec(2010)12). Kuna õigusemõistmisega sarnast funktsiooni täidavad ka teised kohtusüsteemivälised organid ja sellekohase regulatsiooni põhiseaduslikku õigustatust on seni nähtud selles, et otsused on vaidlustatavad kohtus, siis ka juhul, kui käsitada õigusemõistmist väga laialt, on kohtujuristi tehtud määruste põhiseaduspärasus tagatud vaidlustamise korra abil.
27. Kui asuda seisukohale, et menetluskulude kindlaksmääramine on õigusemõistmiselaadne menetlus, siis kohtujuristile menetluskulude kindlaksmääramise andmist õigustab nii menetlusökonoomia kui ka riigieelarveliste vahendite kokkuhoidmine.
28. Kohtujuristil on eristaatus avalikus teenistuses, kuna ta on sõltumatu, ta allub kohtu esimehele, ta abistab konkreetset kohtunikku kohtujuhi antud ülesannete kohaselt, ta lahendab menetlusküsimuse iseseisvalt kohtuniku juhendamise ja kontrolli all, ta peab vastama KS § 47 lg 1 p-des 1–3 sätestatud nõuetele, seaduses on sätestatud tema palga alam- ja ülemmäär. Puudub alus arvata, et kohtujuristi vastu alustatakse seadusvastast distsiplinaarmenetlust. Samuti oleks see sellisel juhul kohtus vaidlustatav. Lisatasu maksmine on seaduses selgelt piiritletud. Ette on valmistatud eelnõu, millega täiendatakse TsMS-i kohtujuristi taandamise sätetega.
OÜ Vanalinna Reisid
29. Vaidlusalune säte on põhiseadusega vastuolus, kuna kohtujurist ei ole erapooletu ega sõltumatu ning tal ei ole kohtunike garantiisid.
30. Kohtute seaduse (RT I 2002, 64, 390; RT I, 29.12.2012, 2) § 1251 lõige 2:
31. „(2) Kohtujurist on pädev tegema ka neid toiminguid ja lahendeid, mida kohtumenetluse seaduse kohaselt on pädev tegema kohtunikuabi või muu kohtuametnik.“
32. Tsiviilkohtumenetluse seadustiku (RT I 2005, 26, 197; RT I, 09.10.2013, 1) § 174 lõige 8:
33. „(8) Menetluskulude kindlaksmääramise määruse võib teha ka kohtunikuabi.“
34. Kohtuasja lahendamisel käsitleb üldkogu kõigepealt vaidlusaluse normi asjassepuutuvust (I) ja kontrollib seejärel, kas asjassepuutuvad sätted on põhiseadusega kooskõlas (II).
35. Riigikohus kontrollib põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluses sellise sätte põhiseaduspärasust, mis on konkreetse kohtuasja lahendamisel asjassepuutuv (põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse seaduse (PSJKS) § 14 lg 2). Asjassepuutuv on säte, mis on kohtuasja lahendamisel otsustava tähtsusega, s.t mille põhiseadusvastasuse ja kehtetuse korral peaks kohus otsustama teisiti kui sätte põhiseaduspärasuse korral (Riigikohtu üldkogu 22. detsembri 2000. a otsus asjas nr 3-4-1-10-00, p 10; 28. oktoobri 2002. a otsus asjas nr 3-4-1-5-02, p 15).
36. Harju Maakohus jättis tsiviilasjas nr 2-11-18297 hagi läbi vaatamata ning menetluskulud hageja kanda. Seejärel esitas kostja maakohtule menetluskulude rahalise suuruse kindlaksmääramise avalduse, mille maakohus rahuldas määrusega osaliselt. Maakohtus tegi määruse kohtujurist.
37. Ringkonnakohus jättis määruse resolutsioonis kohaldamata ja tunnistas põhiseadusega vastuolus olevaks KS § 1251 lg 2.
38. KS § 1251 lg 2 sätestab, et kohtujurist on pädev tegema ka neid lahendeid, mida kohtumenetluse seaduse kohaselt on pädev tegema kohtunikuabi või muu kohtuametnik. TsMS § 174 lg 8 kohaselt on kohtunikuabil õigus teha menetluskulude kindlaksmääramise määrus.
39. Eeltoodust järeldub, et kohtujuristi õigus määrata tsiviilasjas nr 2-11-18297 kindlaks menetluskulud tulenes KS § 1251 lg-st 2 ja TsMS § 174 lg-st 8. Nende sätete põhiseadusvastasuse ja kehtetuse korral puuduks kohtujuristil õigus menetluskulusid kindlaks määrata. Kui lugeda asjassepuutuvaks sätteks üksnes KS § 1251 lg 2 ilma TsMS § 174 lg-ta 8, laieneks põhiseaduspärasuse kontroll ka muudele juhtumitele, millal määruse teeb kohtujurist, kuid mille üle ei vaielda. Kuna praegune põhiseaduslikkuse järelevalve asi sai alguse kohtujuristi poolt menetluskulude kindlaksmääramisest, on asjas otsustava tähtsusega üksnes KS § 1251 lg 2 ja TsMS § 174 lg 8 osas, milles need sätted annavad kohtujuristile pädevuse teha menetluskulude kindlakstegemise määrus.
40. Tsiviilkohtumenetluses toimub menetluskulude jaotamine ja kindlaksmääramine üldjuhul kaheastmeliselt (TsMS §-d 162–179). Põhiasja lahendamisel (hagimenetluses või hagita menetluses) otsustab menetluskulude jaotuse menetlusosaliste vahel kohtunik. Pärast menetluskulude jaotuse kohta tehtud kohtulahendi jõustumist võib menetlusosaline nõuda asja lahendanud esimese astme kohtult menetluskulude rahalist kindlaksmääramist (TsMS § 174 lg 1). Menetluskuluna hüvitatava summa kindlakstegemiseks esitatakse kohtule avaldus, millele lisatakse menetluskulude nimekiri (peab nähtuma kulude üksikasjalik koosseis) ning kinnitus, et kõik kulud on kantud kohtumenetluse tõttu (TsMS § 174 lg 3). Maakohtus võib kohtuniku asemel menetluskulude kindlakstegemise määruse teha ka kohtujurist (KS § 1251 lg 2 ja TsMS § 174 lg 8).
41. Kostja taotles hagejalt 2400 euro suuruse esindajakulu väljamõistmist. Maakohus rahuldas selle taotluse 1600 euro ulatuses, kusjuures menetluskulude kindlaksmääramise määruse tegi kohtujurist. Menetluskulude jaotamise ja rahalise kindlaksmääramisega sekkutakse menetlusosaliste omandipõhiõigusesse (PS § 32), kuna sellega pannakse ühele menetlusosalisele varaline kohustus teise menetlusosalise kasuks või tehakse seda osaliselt või jäetakse see tegemata. Kuna kohus jättis hagi läbi vaatamata, siis kostjale tekkinud kulusid saab pidada kahjuks, mis hüvitatakse tsiviilkohtumenetluse seadustikus sätestatud korras (vt ka käesoleva otsuse punkti 43.1).
42. Üldkogu hinnangul seisneb õiguslik probleem selles, kas PS § 146 esimese lause ja PS § 147 kohaselt on lubatav, et maakohtus teeb kehtiva tsiviilkohtumenetluse seadustiku alusel menetluskulude kindlakstegemise määruse kohtujurist. Osutatud probleemi lahendamiseks tuleb esmalt vastata küsimusele, kas kehtiva tsiviilkohtumenetluse seadustiku alusel menetluskulude kindlaksmääramine maakohtus on käsitatav õigusemõistmisena PS § 146 esimese lause mõttes (otsuse punkt 43). Seejärel on vaja selgitada, kas maakohtus määras menetluskulud kindlaks kohtunik PS §-de 147, 150 ja 153 tähenduses (otsuse punkt 44).
43. Üldkogu on seisukohal, et kehtiva tsiviilkohtumenetluse seadustiku alusel menetluskulude kindlaksmääramine maakohtus on käsitatav õigusemõistmisena PS § 146 esimese lause mõttes järgmistel põhjustel.
43.1. Kuigi maakohtus tsiviilkohtumenetluse seadustiku alusel menetluskulude kindlaksmääramine ei ole põhiasja lahendamine, sest see on juba jõustunud lahendiga lahendatud, evib menetluskulude kindlaksmääramine samuti neid tunnusjooni, mis vastavad ühes kohtuastmes asjas lõpplahendi tegemisele. Olemuslikult on tegemist kahju hüvitamise nõude lahendamisega eriregulatsioonis (kohtumenetluse sätetes) sätestatud korras. Viimati mainitut kinnitab Riigikohtu tsiviilkolleegiumi praktika, mille kohaselt on menetluskulude kindlaksmääramise menetlus analoogne kahju hüvitamise menetlusega, kuna menetluskulude kindlaksmääramise menetluses toimub sisuliselt kohtumenetlusega kaasnenud kahju (õigusabikulu) väljamõistmine tsiviilkohtumenetluse seadustikus sätestatud korras (Riigikohtu tsiviilkolleegiumi 14. oktoobri 2013. a määrus asjas nr 3-2-1-107-13, p 15; 19. juuni 2013. a määrus asjas nr 3-2-1-58-13, p 13; 9. novembri 2009. a määrus asjas nr 3-2-1-112-09, p 18).
43.2. Euroopa Inimõiguste Kohus on märkinud, et põhiasjast eraldiseisvat kohtukulude menetlust tuleb käsitada põhiasja jätkumisena ning seetõttu on see inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni art 6 lg 1 mõttes isiku tsiviilõiguste- ja kohustuste üle otsustamine (Euroopa Inimõiguste Kohtu 5. septembri 2013. a otsus asjas nr 9815/10: Cepek vs. Tšehhi, p 43).
43.3. Tsiviilkohtumenetluses mõistetakse lepingulise esindaja kulud välja üksnes põhjendatud ja vajalikus ulatuses (TsMS § 175 lg 1). TsMS § 175 lg 1 järgi tuleb kohtul hinnata nii esindamisele kulunud aja kui ka ühe tööühiku hinna (s.o tunnitasu) põhjendatust ja vajalikkust (Riigikohtu tsiviilkolleegiumi 13. novembri 2013. a määrus asjas nr 3-2-1-115-13, p 25). Vajalik on hinnata ka lahendatud tsiviilasja keerukust ja menetlusele kulunud aega. Mitmele lepingulisele esindajale tehtud kulutused hüvitatakse, kui need on tingitud asja keerukusest või esindaja vahetamise vajadusest (TsMS § 175 lg 3). Riigikohtu tsiviilkolleegium on TsMS § 175 lg 3 kohta märkinud, et kohtul lasub kohustus analüüsida ja põhjendada menetluskulude kindlaksmääramise menetluses tehtavas lahendis seda, kas ja miks oli konkreetne tsiviilasi niivõrd keerukas, et tingis mitme esindaja kasutamise vajaduse (Riigikohtu tsiviilkolleegiumi 9. novembri 2009. a määrus asjas nr 3-2-1-112-09, p 17). Seega ei saa menetluskulude kindlaksmääramist pidada üksnes tehniliseks ja arvutuslikuks toiminguks, vaid kohtul tuleb esitatud avaldust sisuliselt hinnata ja võtta seisukoht menetluskulude põhjendatuse ja vajalikkuse kohta.
43.4. Lepingulise esindaja kulud hüvitatakse kaalutlusõiguse alusel tehtava otsustusega, mille kohtulik kontroll edasikaebemenetluses on piiratud. Riigikohtu tsiviilkolleegiumi järjepideva praktika kohaselt on lepingulise esindaja kulude suuruse kindlaksmääramise otsus kohtu kaalutlusotsus, millesse kõrgema astme kohus saab sekkuda vaid juhul, kui kohus on ületanud kaalutluspiire (Riigikohtu tsiviilkolleegiumi 18. mai 2010. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-43-10, p 19; 26. oktoobri 2011. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-88-11, p 11; 15. veebruari 2012. a määrus asjas nr 3-2-1-161-11, p 8). Kui kohtul on kaalutlusruum kohtukulude jaotamise otsustamisel, ei ole välistatud, et menetlusosalise esitatud argumendid võivad viia kohtu kas täiesti või osaliselt teistsugusele lahendusele (vt Euroopa Inimõiguste Kohtu 5. septembri 2013. a otsus asjas nr 9815/10: Cepek vs. Tšehhi, p 58).
43.5. Üldkogu hinnangul ei vähenda TsMS § 175 lg 4 alusel vastu võetud Vabariigi Valitsuse 4. septembri 2008. a määrus nr 137 (Vabariigi Valitsuse määrus nr 137), millega on kehtestatud lepingulise esindaja kulude teistelt menetlusosalistelt sissenõudmise piirmäärad, kohtu ulatuslikku kaalutlusruumi lepingulise esindaja kulude kindlaksmääramisel. Vabariigi Valitsuse määruse nr 137 § 1 lg 1 kohaselt on piirmäärad varalise nõudega tsiviilasjades kehtestatud lähtuvalt tsiviilasja hinnast. Piirmäärad ulatuvad § 1 lg 1 järgi 0 eurost kuni 23 000 euroni (kuni 160 000 euro suuruse tsiviilasja hinna korral). Kui tsiviilasja hind on üle 160 000 euro, suureneb sama paragrahvi lõike 2 kohaselt kulude väljamõistmise piirmäär 160 euro võrra iga 3200 euro kohta. Kui tegemist on mittevaralise nõudega tsiviilasjaga, on määruse paragrahvi 2 järgi kehtestatud ainult üks piirmäär 0 eurost kuni 12 800 euroni. Vabariigi Valitsuse määruses nr 137 on menetluskulude väljamõistmiseks sõltuvalt hagihinna suurusest kehtestatud suured vahemikud, mis raskendavad kohtutel kaalutlusotsuse tegemist menetluskulude vajalikkuse ja põhjendatuse kohta ega võimalda menetlusosalistel täiel määral hinnata tsiviilkohtumenetluse kulukust (Riigikohtu tsiviilkolleegiumi 14. oktoobri 2013. a määrus asjas nr 3-2-1-107-13, p 15).
43.6. Hagita menetlustes ei ole Riigikohtu tsiviilkolleegiumi praktika (vt 19. juuni 2013. a määrus asjas nr 3-2-1-58-13, p 14) kohaselt võimalik lepingulise esindaja kulude kindlaksmääramisel Vabariigi Valitsuse määrust nr 137 kohaldada, vaid esindajakulude väljamõistmine tuleb otsustada üksnes TsMS § 175 lg-s 1 sätestatud lepingulise esindaja kulude põhjendatuse ja vajalikkuse kriteeriumi alusel.
43.7. Maakohtus kohtujuristi tehtud lahend on pärast jõustumist täitedokument täitemenetluse seadustiku § 2 lg 1 p 1 mõttes. Sisuliselt on tegemist ühes kohtuastmes ehk maakohtus menetluskulude lõplikult kindlaksmääramisega. Kui maakohtu lahend jõustub, tekitatakse, muudetakse ja lõpetatakse sellega menetlusosaliste varalisi õigusi ja kohustusi.
43.8. Kui menetluskulud määrab kindlaks kohtujurist ja kui määruskaebuse hind ei ületa 200 eurot, ei või menetluskulude kindlaksmääramist taotlenud ja menetluskulusid kandma kohustatud isik esitada menetluskulude kindlaksmääramise määruse või selle täiendamise määruse peale määruskaebust (TsMS § 178 lg 2).
43.9. Eelnevast tulenevalt on üldkogu seisukohal, et maakohtus menetluskulude kindlaksmääramine on PS § 146 esimese lause mõttes õigusemõistmine, kuna:
1) maakohtus tsiviilkohtumenetluse seadustiku alusel menetluskulude kindlaksmääramist ei saa käsitada õigusemõistmist ettevalmistava või korraldava tegevusena ega tehnilise ja arvutusliku toiminguna. Olemuslikult on tegemist kahju hüvitamise nõude lahendamisega, milleks on tsiviilkohtumenetluse seadustikus ette nähtud erikord;
2) maakohtul tuleb menetluskulude kindlaksmääramisel hinnata ka seda, kas lepingulise esindaja kulud on põhjendatud ja vajalikud (sh tsiviilasja keerukust ja menetlusele kulunud aega). Kohtule on jäetud lepingulise esindaja kulude kindlaksmääramisel ulatuslik kaalutlusruum;
3) tegemist on kahe eraisiku vahelise vaidluse lahendamisega sõltumatus ja erapooletus institutsioonis ehk kohtus. Ühes kohtuastmes langetatakse vaidlusaluses küsimuses sisuline ja täitedokumendi tähenduses lõplik otsustus, millega tekitatakse, muudetakse ja lõpetatakse menetlusosaliste õigusi ja kohustusi;
4) kohtujuristi tehtud määruse peale ei saa esitada määruskaebust, kui määruskaebuse hind ei ületa 200 eurot.
44. Õigusriigi põhimõtet konkretiseerib PS § 3 lg 1 esimene lause, mille kohaselt riigivõimu teostatakse üksnes põhiseaduse ja sellega kooskõlas olevate seaduste alusel. Sellest tulenev põhiseaduse ülimuslikkus nõuab, et kogu avaliku võimu tegevus (sh õigusemõistmine) peab olema põhiseadusega kooskõlas. Seadusandjal on keelatud minna vastuollu ka põhiseaduses sätestatud pädevusnormidega.
44.1. Kohus põhiseadusliku institutsioonina on üks riigivõimu teostajatest seadusandliku ja täidesaatva riigivõimu kõrval (PS § 4). Kohus institutsioonina on astendatud 1) maa- ja halduskohtuteks, 2) ringkonnakohtuteks ja 3) Riigikohtuks, kes vaatavad asju läbi vastavalt esimese astme kohtutena, apellatsioonikohtutena ja kassatsioonikohtuna (PS §-d 148 ja 149, KS § 9 lg-d 1 ja 2, § 18 lg-d 1 ja 2, § 22 lg-d 1 ja 2, § 25 lg 1). Kohtu funktsioon on õigust mõista (PS § 146). Riigikohus on pidanud PS § 146 pädevusnormiks, mis reguleerib seda, milline institutsioon on pädev õigust mõistma (Riigikohtu üldkogu 20. novembri 2012. a otsus asjas nr 3-4-1-4-12, p 55; 8. juuni 2009. a otsus asjas nr 3-4-1-7-08, p 33).
44.2. Üldkogu on seisukohal, et PS § 146 esimene lause ja PS § 147 reguleerivad ka seda, kes on õigustatud kohtus PS § 146 esimese lause tähenduses õigust mõistma.
44.3. Kohus kui institutsioon tegutseb tema ülesande täitjate, eelkõige kohtunike ja kohtuteenistujate (KS § 8 lg 1) kaudu.
44.4. Põhiseaduse §-d 147, 150 ja 153 sätestavad põhiseaduse mõttes eriliigilise ametniku, kelleks on kohtunik, ning tema peamiseks ülesandeks on mõista õigust ja seeläbi teostada kohtuna riigivõimu. Üksnes kohtunikele PS §-de 147, 150 ja 153 tähenduses on kindlustatud põhiseaduslikud tagatised, nagu ameti eluaegsus, ametist tagandamine üksnes kohtuotsuse alusel, nõue, et kohtunike ametist vabastamise alused ja kord ning sõltumatuse tagatised ja õiguslik seisund sätestatakse seadusega (PS § 147), sh erikord ametisse nimetamiseks (PS § 150) ja kriminaalvastutusele võtmiseks (PS § 153). Samuti sätestab põhiseadus kohtunikele täiendavad kitsendused, näiteks ei tohi kohtunik olla üheski muus valitavas ega nimetatavas ametis (PS § 147 lg 3). Teistele kohtusüsteemis töötavatele ametnikele põhiseadus selliseid tagatisi ega piiranguid ette ei näe. Põhiseaduslikke tagatisi ja piiranguid ei ole seadusandjal võimalik põhiseadusest alamalseisva õigusaktiga muuta.
44.5. Eelduslikult vastab isik, kes on kohtunik PS § 147, 150 ja 153 mõttes, PS §-st 15 tulenevatele sõltumatuse ja erapooletuse nõuetele. Põhiseaduses sätestatud kohtunike tagatised ja piirangud on seotud nii kohtu kui ka kohtuniku sõltumatuse ja erapooletusega. Kohtute sõltumatus hõlmab eelkõige kohtuvõimu kui institutsiooni sõltumatust teistest võimuharudest. Kohtuniku sõltumatuse garantiidega saab lugeda hõlmatuks selle, et ta töötab üksnes põhiseaduse ja seaduste alusel, kooskõlas oma sisetunde ja arusaamadega, mis tagab ka nõutava erapooletuse menetlusosaliste suhtes.
44.6. Eelnevast tulenevalt on üldkogu seisukohal, et kohtus saab õigust mõista PS § 146 esimese lause tähenduses üksnes kohtunik PS §-de 147, 150 ja 153 mõttes, kuna kohtunik on ametisse nimetatud ja just tema suhtes kohalduvad PS §-des 147 ja 153 sätestatud tagatised ja piirangud ning eelduslikult vastab ta PS §-st 15 tulenevatele sõltumatuse ja erapooletuse nõuetele.
45. Üldkogu märgib, et kohtujurist ei ole kohtunik PS §-de 147, 150 ega 153 tähenduses, sest põhiseaduse mõttes ei nimetata teda ametisse eluaegsena, ei ole vaja tema ametist tagandamiseks kohtuotsust, ei laiene temale keeld olla üheski muus valitavas ega nimetatavas ametis, ei ole teda ametisse nimetanud Vabariigi President Riigikohtu ettepanekul ning ei laiene talle tagatis, mille kohaselt saaks teda kriminaalvastutusele võtta ainult Riigikohtu ettepanekul ja Vabariigi Presidendi nõusolekul.
46. Kuigi TsMS § 178 lg-s 2 sätestatud tingimustel saab kohtujuristi tehtud menetluskulude kindlaksmääramise määruse peale esitada määruskaebuse, tuleb menetluskulude kindlaksmääramist maakohtus tsiviilkohtumenetluse seadustiku alusel ikkagi käsitada õigusemõistmisena PS § 146 esimese lause mõttes. Samuti ei muuda määruskaebuse esitamise võimalus kohtujuristi kohtunikuks PS §-de 147, 150 ja 153 mõttes ega menetluskulude kindlaksmääramist tehniliseks ja arvutuslikuks toiminguks.
47. Eelnevast lähtudes on üldkogu seisukohal, et vaidlusalune säte on osas, milles see annab kohtujuristile pädevuse teha maakohtus tsiviilkohtumenetluse seadustiku alusel menetluskulude kindlakstegemise määruse, PS § 146 esimese lausega vastuolus ja tuleb tunnistada kehtetuks.
48. Üldkogu peab täiendavalt vajalikuks märkida järgmist. Juhul kui menetluskulude kindlaksmääramine seisneks üksnes riigilõivu suuruse või ka lepingulise esindaja kulude kindlaksmääramises, kus täpsed määrad on vajaliku detailsusastmeni sätestatud selliselt, et tegemist oleks tehnilise ja arvutusliku toiminguga, ei pruugi menetluskulude kindlaksmääramine olla käsitatav ülesandena, mida võib täita vaid kohtunik. Õigusemõistmine, sh olemuslikult kahju hüvitamise nõude sisuline lahendamine piirduks sellisel juhul tsiviilasjas kohtuniku poolt menetlusosaliste vahel menetluskulude jaotamisega.
49. Üldkogu peab vajalikuks rõhutada, et praeguses asjas tegeletakse üksnes selle küsimusega, kas kohtujurist on pädev tsiviilkohtumenetluses menetluskulude kindlaksmääramise ülesannet kooskõlas PS §-ga 146 täitma. Üldkogu ei anna selle otsusega üldist ja kõikehõlmavat hinnangut, millised konkreetsed ülesanded kohtusüsteemis on käsitatavad õigusemõistmisena PS § 146 mõttes ning kas ja millistel tingimustel saab neid kohtus anda ametnike pädevusse, kes ei ole kohtunikud. Samuti ei anna üldkogu käesolevas asjas hinnangut küsimusele, kas ja millistel tingimustel on õigusemõistmise ülesannet võimalik anda ka institutsioonile, mis ei ole kohus.
Priit Pikamäe, Tõnu Anton, Jüri Ilvest, Peeter Jerofejev, Henn Jõks, Ott Järvesaar, Eerik Kergandberg, Hannes Kiris, Lea Kivi, Indrek Koolmeister, Ants Kull, Villu Kõve, Lea Laarmaa, Jaak Luik, Ivo Pilving, Jüri Põld, Harri Salmann, Tambet Tampuu
Riigikohtunik Jüri Põllu eriarvamus Riigikohtu üldkogu otsusele asjas nr 3-4-1-29-13, millega on ühinenud riigikohtunikud Eerik Kergandberg ja Jaak Luik
Mõistan põhiseaduse § 146 esimest lauset teisiti kui üldkogu enamus. Jagan põhiseaduse kommenteeritud väljaandes esitatud seisukohta: "Lause "Õigust mõistab ainult kohus" tähendab seda, et lõppastmes otsustab vaidlusküsimuse kohus."
Olen seisukohal, et põhiseaduse § 146 esimesest lausest tuleneb, et kui õigusemõistmise funktsioon on antud kohtuametnikule, kes pole kohtunik, või mõnele isikule või organile, mis ei kuulu Eesti kohtusüsteemi, peab üldjuhul olema tagatud õigus vaidlustada nende otsuseid Eesti kohtus.
Arvan, et põhiseaduse § 146 esimese lause mõtestamisel tuleb arvestada järgmiste juriidiliste reaalsustega. Nimelt on karistuse mõistmine väärtegude eest paljudel juhtudel seadusega antud kohtuvälise menetleja kätte. Paljude vaidluste lahendamiseks on kehtestatud kohustuslik kohtueelne vaidemenetlus, mida läbimata pole võimalik kohtusse pöörduda. Pooltel on võimalik kokku leppida, et vaidlus lahendatakse vahekohtus, mille otsuste kohtuliku vaidlustamise võimalused on väga piiratud, või välisriigi kohtus, mille otsuseid Eesti kohtus üldse ei saa vaidlustada. Neid reaalsusi arvestades lähtuksin põhiseaduse § 146 esimese lause tõlgendamisel ka Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklist 6.
Arvan, et põhiseaduse § 146 esimese lause nõue on täidetud, kui kohtunikuks mitteoleva kohtuametniku otsustuse õiguspärasus on kohtumenetluse seadusega ettenähtud korras esitatud määruskaebusega allutatud kohtuniku kontrollile. Üldjuhul see kohtujuristi poolt kindlaksmääratud menetluskulude puhul nii ka on, sest tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 178 lg-s 2 sätestatud tingimustel saab menetluskulude kindlaksmääramise määruse või selle täiendamise määruse peale esitada määruskaebuse. Põhiseaduspärasuse seisukohalt võib problemaatiline olla, et seadustiku see säte ei võimalda esitada määruskaebust, kui kaebuse hind on 200 eurot või sellest väiksem. Sellest, kuidas lahendatakse seadustiku § 178 lg-s 2 sätestatud kaebuse hinnaga seostatud määruskaebeõigusele seatud piirangu põhiseaduspärasus ei sõltu aga hinnang kohtute seaduse § 1251 lg 2 põhiseaduspärasusele.
Eeltoodu tõttu olen erinevalt üldkogu enamusest seisukohal, et kohtute seaduse § 1251 lg 2 pole vastuolus põhiseaduse § 146 esimese lausega.
Jüri Põld, Eerik Kergandberg, Jaak Luik


Linnavolikogu tööst osavõtu eest makstava tasu suurus ja selle maksmise kord – Riigi Teataja
KOV määruste valdkondlik liigitus: Linna ja valla valitsemine → Volikogu töökorraldus
Linnavolikogu tööst osavõtu eest makstava tasu suurus ja selle maksmise kord
Linnavolikogu tööst osavõtu eest makstava tasu suurus ja selle maksmise kord - sisukord
RT IV, 30.06.2015, 3
Vastu võetud 18.06.2015 nr 24
Määrus kehtestatakse Kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 17 lg 3, § 22 lg 1 p 22 ning Narva Linna Põhimääruse punktide 4.3.4.10 ja 4.4.4 alusel.
§ 1. Linnavolikogu liikmele (välja arvatud linnavolikogu esimees või aseesimees) makstakse tasu linnavolikogu tööst osavõtu eest. Kuutasu suuruseks on 80% Vabariigi Valitsuse poolt jooksvaks aastaks kehtestatud kuutasu alammäärast täistööajaga töötamise korral.
§ 2. Linnavolikogu alatise komisjoni esimehele makstakse Narva Linna Põhimääruses ning linnavolikogu töökorras sätestatud komisjoni esimehe ülesannete täitmise eest igakuiselt täiendavat tasu 20% Vabariigi Valitsuse poolt jooksvaks aastaks kehtestatud kuutasu alammäärast täistööajaga töötamise korral. Juhul, kui linnavolikogu esimees või aseesimees on ühtlasi komisjoni esimees, ei maksta talle tasu komisjoni esimehe kohustuste täitmise eest.
§ 3. Linnavolikogu alatise komisjoni aseesimehele makstakse Narva Linna Põhimääruses ning linnavolikogu töökorras sätestatud komisjoni aseesimehe ülesannete täitmise eest igakuiselt täiendavat tasu 10% Vabariigi Valitsuse poolt jooksvaks aastaks kehtestatud kuutasu alammäärast täistööajaga töötamise korral. Juhul, kui linnavolikogu esimees või aseesimees on ühtlasi komisjoni aseesimees, ei maksta talle tasu komisjoni aseesimehe kohustuste täitmise eest.
§ 4. Paragrahvides 2 ja 3 nimetatud täiendavaid tasusid alatiste komisjonide esimehe või aseesimehe ülesannete täitmise eest makstakse isikupõhiselt. Iga linnavolikogu liige võib saada ainult ühte täiendavat tasu komisjoni esimehe või aseesimehe kohustuste täitmise eest.
§ 5. Linnavolikogu liikmele ning komisjoni esimehele ja aseesimehele makstakse paragrahvides 1, 2 ja 3 nimetatud tasu välja üks kord kuus jooksva kuu viieteistkümnendal kuupäeval ülekandega vastava isiku pangaarvele.
§ 6. Käesoleva korra alusel alustatakse tasu maksmist isiku ühekordse avalduse alusel. Nimetatud nõuet ei rakendata isikute suhtes, kes on korra jõustumise hetkel Linnavolikogu liikmed.
§ 7. Tasult peetakse kinni üksikisiku tulumaks ning arvestatakse sotsiaalmaks seadusega sätestatud korras.
§ 8. Tunnistada kehtetuks Narva Linnavolikogu 28.11.2013 määrus nr 28 “Linnavolikogu tööst osavõtu eest makstava tasu suurus ja selle maksmise kord”.
§ 9. Määrus jõustub 2016. aasta 1 jaanuaril.


Riigikogu ToimetisedEelmised numbridNr 1Õigusloome normitehnika olemus, vajalikkus, probleemid
Mis on normitehnika?
Normitehnika kõige üldisem definitsioon võiks olla järgmine: normitehnika on õigustloovate aktide eelnõude ettevalmistamisel kasutatavate, teoreetiliselt põhjendatud võtete ja meetodite kogum. Sellest definitsioonist tuleneb, et normitehnika esemeks on õigusloome ehk õigustloovate aktide eelnõude väljatöötamine. Seega on normitehnika vahetult ja lahutamatult seotud õigusloomeprotsessiga. Kogu selle protsessi lõppeesmärgiks on tagada väljatöötatud ja vastuvõetud õigustloova akti kehtivus ja toime. Kahtlemata on see ka normitehnika lõppeesmärgiks. Peaks pikematagi selge olema, et kui väljatöötatud ja ettevalmistatud õigustloovat akti vormilistel või sisulistel põhjustel vastu ei võeta, või kui ta võetaksegi vastu, kuid oluliste sisu- või vorminõuete eiramise tõttu kehtima ei hakka (teda ei kuulutata välja või ta tunnistatakse kehtetuks), on kogu eelnev töö tühja jooksnud. Ent kogu eelnev töö võib tühja joosta ka seepärast, et vastuvõetud ja kehtima hakanud õigustloov akt ei toimi, seda ei saa tegelikus elus rakendada sellepärast, et selles kirjapandud õigusliku regulatsiooni mehhanism ei sobi, õigustloovas aktis sisalduvaid õiguslikke ettekirjutusi ei ole võimalik täita või kirjapandud õigusi ei ole võimalik kasutada. Normitehnika peabki tagama selle, et seda kõike ei juhtuks.
Normitehnika õiguslik reguleerimine ja selle vajalikkus
Normitehnika laiemal käsitlemisel selgub, et normitehnikas on kindlasti selliseid valdkondi, mis tuleb paratamatult õiguslikult reguleerida, ilma milleta tõepoolest hakkama ei saa. Ent samas on normitehnikas ka selliseid valdkondi, mida polegi võimalik õiguslikult reguleerida. Nende vahele aga mahub ka selliseid valdkondi, mis võivad olla õiguslikult reguleeritud, kuid ei pruugi seda olla.
Nagu eespool märgitud, võime normitehnika peamise ja lõppeesmärgi formuleerida selliselt, et normitehnika peab tagama võimalused õigustloova akti nõuetekohaseks vastuvõtmiseks ja vastuvõetud õigustloova akti kehtivuse ning toime.
Õigustloova akti kehtivus oleneb kokkuvõttes neljast tingimusest:
pädevus,
menetlus e. protseduur,
akti vorm
akti avaldamine.
Pädevus. Pädevusnõue väljendub selles, et õigustloov akt peab olema vastu võetud pädeva organi poolt tema pädevuse piires. Pädevusnõude rikkumine toob endaga kaasa õigusakti kehtetuse.
Pädevus võib olla nii sisuline kui vormiline. Sisuline pädevus tähendab vastava institutsiooni õigust mingit valdkonda õiguslikult reguleerida. Vormiline pädevus aga vastava institutsiooni õigust anda kindla nimetusega akte.
Õigustloovaid akte väljaandvad institutsioonid ja nende pädevus on hetkel piisavalt õiguslikult reguleeritud põhiseadusega, seadustega ja ka seadustest alamalseisvate aktidega. Põhiseadus sätestab selgelt Riigikogu kui seadusandja pädevuse (§ 65), Vabariigi Presidendi pädevuse (§ 78), Vabariigi Valitsuse pädevuse (§ 87), ministrite pädevuse (§ 94) ja kohalike omavalitsuste pädevuse (§ 154). Põhiseadust täiendavad ja konkretiseerivad pädevuse osas mitmed seadused (Riigikogu kodukorra seadus, Vabariigi Valitsuse seadus, kohaliku omavalitsuse korralduse seadus jt). Neile lisanduvad veel valitsusasutuste põhimäärused, kohaliku omavalitsuse tasandil valla- ja linna põhimäärused, samuti muud aktid. Kokkuvõttes: pädevus peab olema ja ongi piisavalt ning täielikult õiguslikult reguleeritud põhiseaduse ja seadustega, normitehnika eeskirjaga või muu alamalseisva aktiga siin midagi reguleerida ei saa. Kõne alla võib tulla üksnes eelnimetatud õigusaktide muutmine või täiendamine.
Kõigele vaatamata kohtame õigusloomes aga ikkagi veel õigustloovaid akte, milles on rikutud pädevuse nõuet. Isegi Riigikogu on seadusega andnud volitusi Vabariigi Valitsusele reguleerida oma määrusega selliseid valdkondi, mida põhiseaduse kohaselt saab reguleerida üksnes seadusega (nt tollitariifi seadus).
Protseduur ehk menetlus. Protseduur ehk menetlus tähendab seda, et õigustloovad aktid võetakse vastu kindlate, üksteisele järgnevate toimingute kaudu. Menetlusnõuete rikkumine toob endaga kaasa õigustloova akti kehtetuse. Protseduur algab õigustloova akti algatamisega, järgneb eelnõu menetlemine, protseduur lõpeb eelnõu vastuvõtmisega.
Ka õigustloovate aktide algatamise, menetlemise ja vastuvõtmise kord on piisava selgusega reguleeritud nii põhiseaduse kui seadustega. Põhiseaduse § 103 sätestab seaduste algatamise õiguse. Paragrahv 194 aga sätestab seaduste vastuvõtmise üldised põhimõtted: seaduste vastuvõtmise korra sätestab Riigikogu kodukorra seadus. Samas aga § 104 loetleb need seadused, mida saab Riigikogus vastu võtta üksnes Riigikogu koosseisu häälteenamusega. Põhiseaduse § 105 sätestab Riigikogu õiguse panna seaduseelnõu rahvahääletusele. Rahvahääletusel tehakse rahva otsus rahvahääletusest osavõtnute häälteenamusega. Rahvahääletuse läbiviimise korra ja tingimused sätestab rahvahääletuse seadus.
Seaduste vastuvõtmise täpsema korra sätestab Riigikogu kodukorra seadus. Sellega tagatakse demokraatliku parlamentarismi ühe põhireegli täitmine. Kõigil Riigikogu liikmetel ja fraktsioonidel on täielik õigus vabalt osa võtta iga arutusel oleva eelnõu arutamisest, esitada küsimusi ettekandjatele, esineda sõnavõtuga, esitada muudatus-ettepanekuid jne. Üldise põhimõtte järgi võetakse seadused Riigikogus vastu vähemalt teisel lugemisel. Üksnes põhiseaduse muutmise seadust ja eelarveaasta riigieelarve seadust saab vastu võtta alles kolmandal lugemisel. Reeglina võetakse seadused vastu Riigikogu liikmete poolthäälte enamusega, välja arvatud põhiseaduse §-s 104 loetletud seadused (nn põhiseaduslikud seadused) ja põhiseaduse muutmise seadus.
Põhiseadus (§ 109) annab ka Vabariigi Presidendile õiguse erandjuhtudel anda seaduse jõuga seadlusi. Ent põhiseadus piirab seda erandlikku õigust väga selgelt, loetledes seadused, mida president oma seadlusega ei saa kehtestada, muuta ega tühistada Need on nn põhiseaduslikud seadused, riiklikke makse kehtestavad seadused ja riigieelarve.
Vabariigi Valitsuse määruste vastuvõtmise üldise korra sätestab põhiseaduse § 96, täpsema korra aga Vabariigi Valitsuse seadus ja Vabariigi Valitsuse reglement.
Kohaliku omavalitsuse õigustloovate aktide vastuvõtmise korra sätestab kohaliku omavalitsuse korralduse seadus ja selle alusel vastuvõetud valla- või linna põhimäärus ja muud kohaliku omavalitsuse aktid.
Vorm. Iga õigustloov akt peab olema vastu võetud kindlas vormis. Seadusega kehtestatud vorminõuete rikkumine toob endaga kaasa õigustloova akti vaieldamatu kehtetuse. Näiteks oleks igal juhul kehtetu Vabariigi Valitsuse või kohaliku omavalitsuse volikogu poolt vastu võetud seadus.
Vorminõuded hõlmavad õigustloova akti nimetust ja eeskätt pädevate isikute allkirju, samuti muid olulisi rekvisiite.
Põhiseaduse § 65 kohaselt võtab Riigikogu vastu seadusi ja otsuseid.
Põhiseaduse § 87 kohaselt annab Vabariigi Valitsus seaduste alusel ja täitmiseks määrusi ja korraldusi. Minister annab seaduste alusel ja täitmiseks määrusi ja käskkirju.
Kohaliku omavalitsuse korralduse seadus sätestab ka kohaliku omavalitsuse antavate aktide nimetused: volikogu määrused ja otsused, valla- või linnavalitsuse määrused ja korraldused.
Õigustloovate aktide kõige olulisemateks rekvisiitideks on pädevate isikute allkirjad aktil, akti vastuvõtmise kuupäev, seaduste puhul aga väljakuulutamine. Seaduste täpsemad rekvisiidid sätestab Riigikogu kodukorra seadus. Seaduste väljakuulutamise korra ja tähtaja aga sätestab põhiseaduse § 107.
Riigikogus vastuvõetud aktile peab alla kirjutama Riigikogu täiskogu istungi juhataja, kus akt vastu võeti (Riigikogu esimees või aseesimees).
Põhiseaduse § 109 sätestab, et Vabariigi Presidendi seadlusel peavad olema lisaks presidendi allkirjale ka Riigikogu esimehe ja peaministri allkirjad.
Põhiseaduse § 96 sätestab ühemõtteliselt, et Vabariigi Valitsuse määrused kehtivad, kui nad kannavad peaministri, asjaomase ministri ja riigisekretäri allkirja. Vabariigi Valitsuse ja ministri määruste rekvisiidid sätestab Vabariigi Valitsuse seadus. Vabariigi Valitsuse määrus kannab ka numbrit.
Kohaliku omavalitsuse aktide rekvisiidid sätestab kohaliku omavalitsuse korralduse seadus.
Järelikult on ka vormi küsimused õiguslikult piisavalt reguleeritud. Tegelikkuses on siiski kerkinud küsimus vastuvõetud õigusakti kehtivusest juhul, kui ta on küll ettenähtud korras ja pädevuse piires vastu võetud, kuid sellel puudub pädeva ametiisiku allkiri. Küsimus kerkis ühes kohalikus omavalitsuses, kus volikogu võttis vastu määruse, millele volikogu esimees keeldus alla kirjutamast põhjendusega, et ta ei olnud volikogu otsustusega nõus. Paraku on see küsimus kohaliku omavalitsuse korralduse seadusega lahendamata. Samuti ei lahenda Riigikogu kodukorra seadus Riigikogus vastuvõetud seaduste kehtivust, kui näiteks Riigikogu istungi juhataja keeldub vastuvõetud seadusele allkirja andmast (tõsi, alates 1992. aastast, mil Riigikogu põhiseaduse alusel tegutseb, pole seda kordagi juhtunud). Samuti ei lahenda Vabariigi Valitsuse seadus Valitsuse määruse kehtivust juhul, kui sellele keeldub allkirja andmast peaminister. Vabariigi Valitsuse seaduse § 19 sätestab küll, et valitsus teeb oma otsuseid peaministri või asjaomase ministri ettepanekul valitsuse istungil osalevate valitsusliikmete häälteenamusega ja et määrusele kirjutab alla peaminister, asjaomane minister ja riigisekretär, kuid ei enamat. Vabariigi Valitsuse seadus lahendab juhud, mil vastuvõetud määrusele keeldub allkirja andmast asjaomane minister (§ 28 lg 3) ja riigisekretär (§ 81 lg 4). Küsimus on lahendatud nii, et minister ja riigisekretär peavad oma allkirja andma, kuid neil on õigus lisada oma eriarvamus. § 81 lg 4 lisab veel, et riigisekretäri eriarvamus määrusele või korraldusele saadetakse viivitamata õiguskantslerile. Milline võiks olla lahendus? Küllap võiks see olla analoogne ministri ja riigisekretäri keeldumisega. allkirja andmast. See tähendab, et kui nad ei nõustu vastuvõetud kollegiaalse otsustusega, võivad nad lisada oma eriarvamuse, mis saadetakse õiguskantslerile. Allkirja nad aga peavad andma. Nii on ju lahendatud ka kollegiaalsele kohtuotsusele allkirjutamine. Vaevalt oleks õige anda Riigikogu esimehele, peaministrile või volikogu esimehele vetoõigus.
Avaldamine. Põhiseaduse § 103 sätestab: täitmiseks kohustuslikud on üksnes avaldatud seadused. Seadused avaldatakse ettenähtud korras. Siit johtub kindel põhimõte – kehtida saab üksnes avaldatud seadus.
Sedasama põhimõtet rakendatakse ka teiste õigustloovate aktide suhtes. Õigustloovate aktide avaldamise kord on sätestatud täpsemalt Riigi Teataja seaduses. Üksnes Riigi Teatajas avaldatud õigusaktide tekstid loetakse ametlikeks tekstideks. Seega kokkuvõttes: õigustloovate aktide kehtivusnõuded on piisavalt ja ammendavalt reguleeritud nii põhiseadusega, seadustega kui ka seaduste alusel antud muude õigusaktidega. Normitehnika eeskirjal ei ole siin enam midagi reguleerida.
Õigusakti toime
Õigusakti toime all mõistetakse õigusakti rakendamist, kohaldamist, temas sisalduvate ettekirjutuste ja õigustuste realiseerimist. Siit võibki teha selge järelduse: õigusakt võib küll kehtida, kuid ta ei pruugi alati toimida. Mittetoimiv õigusakt on vaid vormiliselt kehtiv, sisuliselt on ta aga tühine, kasutu.
Õigusakti toime eelduseks on mitmed olulised tingimused. Tähtsamatena neist võiks nimetada järgmisi:
vastuolude puudumine,
õiguslike ettekirjutuste sobivus ehk tabavus,
õiguslike ettekirjutuste arusaadavus ja üheseltmõistetavus,
rakendusmehhanism.
Vastuolude puudumine. Igasugune vastuolu õigustloovas aktis endas või akti vastuolu teiste õigusaktidega muudab kas õigusakti kehtivuse vaieldavaks või pärsib olulisel määral õigusakti toimet. Vastuolud õigustloovas aktis võivad olla mitmesugused.
ESITEKS võib õigustloov akt tervikuna või selle osa olla vastuolus kõrgema õigusjõuga õigusaktiga: seadus põhiseadusega, rahvusvahelise õiguse üldtunnustatud põhimõtetega ja Eestis ratifitseeritud välislepinguga; määrus põhiseaduse või seadusega. Põhiseaduse § 3 kohaselt peavad kõik seadused olema kooskõlas põhiseadusega. Põhiseaduse § 152 kohaselt tunnistab Riigikohus kehtetuks mistahes seaduse või muu õigusakti, kui see on vastuolus põhiseaduse sätte ja mõttega. Siit oluline järeldus: põhiseadusega vastuolus olev õigusakt ei ole kehtetu mitte automaatselt, vaid ta võidakse Riigikohtus kehtetuks tunnistada põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse korras. Kuni kehtetuks tunnistamiseni see akt kehtib. Sellest ka vaieldav kehtetus.
TEISEKS, õigustloova akti üksikud sätted võivad olla omavahel vastuolus (näiteks üks säte midagi lubab, teine aga samas keelab). Selline vastuolu piirab olulisel määral selle õigusakti toimet – omavahel vastuolus olevaid sätteid ei saa kohaldada või neid kohaldatakse erinevalt. Selle tagajärjel võib aga olla piiratud kogu õigusakti toime.
KOLMANDAKS, õigustloova akti üksikud sätted on vastuolus sama valdkonda reguleeriva varem jõustunud õigusaktiga või õigusaktide vastavate sätetega. Ka see vastuolu pärsib oluliselt mõlema või mitme õigusakti toimet seepärast, et õigusakti rakendaja (kohaldaja) võib-olla ei tea, millist õigusakti sellisel juhul kohaldada tuleb. Kuigi õiguses kehtib enamikule juristidele hästituntud põhimõte, et kollisiooni korral hilisema ja varasema seaduse vahel kohaldatakse hilisemat, ei pruugi kõik seaduse kohaldajad seda teada ja see seabki nad raskustesse.
Normitehnika ülesandeks on aidata tagada, et õigustloovasse akti sellised vastuolud ei satuks. Need vastuolud kaovad siis, kui samas eelnõus või ka eraldi eelnõus nähakse ette vastavate varasemate õigusaktide muutmine või kehtetuks tunnistamine. Kui eeltäheldatud vastuolusid õigustloovatesse aktidesse ikkagi satub, võib tõepoolest tekkida vajadus kuidagi seda õiguslike vahenditega takistada. Ent paraku saab seda teha vaid väga üldiste sätetega, nagu näiteks, et õigustloov akt tervikuna ja iga selle üksik säte peab olema ranges kooskõlas põhiseaduse sätte ja mõttega. Ei ole ju võimalik ette näha, milline konkreetne vastuolu konkreetsesse õigustloovasse akti satub. Üldise sisuga säte peab vaid eelnõu ettevalmistajate ja vastuvõtjate tähelepanu pöörama vajadusele hoolikalt uurida põhiseadust, rahvusvahelise õiguse üldtunnustatud norme ja Eestis ratifitseeritud välislepinguid. On näiteks võimalik eeskirjas sätestada, et eelnõu mõne sätte vastuollu sattumisel varasema õigusakti sätetega esitatakse eelnõus endas või eraldi paralleelses eelnõus nende sätete muutmine või kehtetuks tunnistamine.
Õigusliku ettekirjutuse sobivus ehk tabavus. See põhimõte tuleneb tõdemusest, et erinevaid ühiskonnaelu suhteid on võimalik reguleerida erinevate õiguslike vahenditega. See tähendab aga seda, et mitte kõik õigusliku reguleerimise vahendid ei sobi kõikide ühiskonnaelu suhete reguleerimiseks. Kui õigustloovas aktis valitakse konkreetse valdkonna suhete reguleerimiseks sellised õiguslikud vahendid, mis selliste suhete reguleerimiseks ei sobi, ei hakka selline õigusakt selle jõustumisele vaatamata toimima, teda ei ole võimalik rakendada.
Kuid sobivust tuleks tingimata käsitada ka laiemalt. Nimelt iga õigustloov akt tervikuna peab sobima meie kehtivasse õigussüsteemi, eriti aga selle õigusharu süsteemi, millesse ta kuulub.
Õigustloova akti toime tagamiseks peavad selles sisalduvad õiguslikud ettekirjutused olema täidetavad, ettekirjutuste täitmine kontrollitav, sätestatavad õigused aga kasutatavad, realiseeritavad. Selles väljendubki teisiti öeldes nõue, et õigustloovas aktis sisalduvad sätted peavad olema regulatiivse toimega. Õigustloovas aktis ei tohiks olla kohta sellistel loosunglikel normidel, milles kutsutakse üles midagi arendama, parendama, tõstma, looma tingimusi jne. Üheks näiteks selle kohta on omal ajal Riigikogus vastu võetud säästva arengu seadus. Juba selle seaduseelnõu menetlemise ajal juhiti tähelepanu sellele, et selles puuduvad regulatiivse sisuga õigusnormid. Ometigi võeti see seadusena vastu. Ja alles mõne aja möödudes taibati, et seadus tõepoolest ei toimi, et seda ei olegi võimalik rakendada.
Selleks et saavutada õiguslike ettekirjutuste tabavus ja sobivus, on oluline mitmesuguse majandusliku, sotsiaalse ja muu info kogumine enne eelnõu väljatöötamist. Selline info peab võimaldama kujundada nn tüüpilisi suhteid, milliseid tulebki õiguslikult reguleerida. Teisalt on vaja ka analüüsida seni kehtivat ja toimivat õiguslikku regulatsiooni: millised õigusaktid seda valdkonda seni reguleerivad, kuidas on nendes sisalduvad sätted toiminud, kuidas neid on rakendatud, milliseid otseseid või kaudseid tõrkeid on nende õigusaktide kehtivuse ja rakendamise ajal ilmnenud. Alles sellise põhjaliku analüüsi põhjal on võimalik kirja panna sellised sätted, mis oleksid regulatiivse toimega ja sobiksid hästi just selle valdkonna suhete reguleerimiseks. Ka seda valdkonda on võimalik õiguslikult reguleerida üksnes väga üldiste nõuetega. Mingisugust kindlat, konkreetset ja ühest retsepti, mis kehtiks kõikidele õigustloovatele aktidele, ei ole võimalik anda.
Õigusliku ettekirjutuse tabavuse ja sobivuse nõude eiramine ei too endaga kaasa õigusakti kehtetust. See lihtsalt pärsib või mõnel juhul ka paralüseerib õigusakti toimet.
Õiguslike ettekirjutuste selgus ja üheseltmõistetavus. See asjaolu on õigusakti toimeks väga oluline. Oluline on, et iga säte, iga õiguslik ettekirjutus õigustloovas aktis jõuaks arusaadavana igaüheni, keda see vähegi puudutab. Igaüks, keda seadus käsib midagi teha või millestki hoiduda või kellele seadus annab mingi õiguse, peab selgelt aru saama, mida ta peab tegema, mida ta teha ei tohi, millest ta peab hoiduma või milleks tal on õigus ning kuidas ta saab seda õigust realiseerida. Ainult siis toimib seadus. Vastasel korral seadus ei toimi.
Õiguslik ettekirjutus ei pea olema mitte üksnes selgelt väljendatud, vaid ka ühtmoodi arusaadav. Ettekirjutus peab olema sõnastatud nii, et seda saab mõista vaid ühtmoodi. Ta ei või võimaldada erinevat tõlgendust. Kui õigusakti säte võimaldab erinevaid tõlgendusi, pärsib see otsekohe õigusakti toimet. See väljendub selles, et eri kohtades ja eri subjektide poolt hakatakse õigustloova akti mõningaid sätteid erinevalt tõlgendama ja kohaldama. Seda aga olla ei tohi.
Õigusliku ettekirjutuse selgusele ja üheselt arusaadavusele aitavad väga oluliselt kaasa eesti kirjakeele reeglite järgimine ja ka seaduskeele tundmine, selle omapära arvestamine. Selgusele ja üheselt arusaadavusele aitab samuti suuresti kaasa terminikasutuse nõuete järgimine.
Kokkuvõttes eeldab ettekirjutuste selguse ja üheseltmõistetavuse saavutamine eeskätt oskust kasutada eesti keelt, tema võimalusi. Kuid mitte ainult. Õiguslike ettekirjutuste sõnastamine eeldab ka seaduskeele tundmist, selle keele iseloomulike joonte ja seaduskeele nõuete tundmist.
Nii ei olegi selles osas midagi õiguslikult reguleerida. Ei ole ju võimalik ette kirjutada, milliseid sõnu, lauseliike, termineid jms tuleb ühes või teises õigusaktis kasutada. Õigusliku ettekirjutuse selgus ja üheseltmõistetavus oleneb olulisel määral keelekasutusoskusest, seaduskeele eripära tundmisest. Eks see kujuneb tegeliku töö käigus, kasutades eeskujuna varem vastuvõetud õigusakte.
Süsteemsus. Süsteemsuse eesmärgiks on muuta õigustloovates aktides sisalduvad sätted kergesti leitavaks. See asjaolu aga omakorda mõjutab oluliselt õigustloova akti toimet, sest konkreetsel juhul kohaldamisele kuuluva sätte leidmine ja seega ka kohaldamine on kergem. Õigusnormide paiknemine õigustloovates aktides süsteemitult, juhuslikult laialipillatuna raskendab väga oluliselt õigustloova akti kohaldamist. Igaüks võib ette kujutada raskusi näiteks võlaõigusseadusest konkreetse sätte leidmisel, kui võlaõigus-seaduse ca 2000 paragrahvi on ilma igasuguse süsteemita segamini paisatud.
Süsteemsus hõlmab ka õigusakti sobivat ülesehitust, st millistest struktuuriosadest õigusakt koosneb. Just sobiv ülesehitus aitab luua õigusaktis kindla süsteemi.
Õigusnormide süsteem võib olla praktikas välja kujunenud ja muutunud üldiselt kasutatavaks. Kui nii, siis ei pruugigi olla vajadust õigusnormide süsteemsuse põhimõtteid õigusnormidena kirja panna. Et aga õigustloovate aktide subjektide ring on väga lai, täpsemalt personifitseerimata, ei pruugi süsteemsuse põhimõtted muutuda kiiresti üldiselt tunnustatud tavaks. Sel juhul on vaja see sätestada õigusnormidena. Nii ongi seda tehtud. Süsteemsuse põhimõtted olid kirja pandud juba 1928. aastal tollase valitsuse poolt vastuvõetud otsuses “Seaduste kokkuseadmise juhtnöörid”. Süsteemsuse põhimõtted on leidnud selget kajastamist Riigikogu juhatuse poolt 1993. aastal kinnitatud normitehnilistes eeskirjades. Nii on see ka mitmetes teistes riikides. Nagu teada, algatas Vabariigi Valitsus 1997. aastal Riigikogus õigusloome seaduse eelnõu, ent Riigikogu langetas selle kohta otsuse, et seadusega ei ole vaja selliseid küsimusi reguleerida. Seega jääb üle reguleerida neid tõepoolest eeskirja tasemel.
Rakendusmehhanism. Ükski õigustloov akt, ei seadus ega määrus, ei toimi iseenesest, n-ö perpetuum mobile põhimõttel. Peaaegu iga akti toimeks ja tegelikkuses rakendamiseks on vaja teatud rakendusmehhanismi.
Esmatähtis on, et iga subjekt, keda millekski kohustatakse, täidaks talle õigusliku ettekirjutusega pandud kohustused. See eeldab lõppkokkuvõttes üldist seaduskuulekust. Üldise seaduskuulekuse eelduseks on iga isiku austus ja lugupidamine seaduse vastu. See aga saab tekkida üksnes siis, kui seadus on isikule meelepärane, vastab tema üldistele soovidele. Kuna aga mitte alati ei ole see nii, on õiguskuulekuse tekkeks vaja ka riiklikku sundi, mida tuleb rakendada nende suhtes, kes kas tahtlikult või lohakusest ei täida neile õigusaktiga pandud kohustusi. Riiklik sund võib olla mitmesugune. See võib olla tsiviilõiguslik sund (näiteks kohustus hüvitada enda poolt teisele tekitatud kahju või kohustus käituda teatud ettekirjutatud viisil või hoiduda teatud viisi käitumisest). See aga võib olla ka haldussund (paraku meil praegu seadus seda otse ei reguleeri). Praktikas tuntakse haldussunni vormina pädeva ametiasutuse antavat, täitmiseks kohustuslikku ettekirjutust. Üheks sunni vormiks on karistus, mida kohaldatakse distsiplinaar-, haldus- või kohtuliku karistusena. Olenevalt olukorrast ja reguleeritavast valdkonnast tuleb kõik see seaduses täpselt ette näha. Seejuures tuleb ette näha mitte üksi karistused võimalike rikkumiste eest, vaid ka karistuste kohaldamise mehhanism (kes võib karistusi kohaldada, milline on karistuse kohaldamise protseduur jne.).
Õiguslike ettekirjutuste täitmist on vaja alati kontrollida. Ilma efektiivse kontrollita ei hakkagi õigustloov akt toimima. Seepärast ongi õigustloovas aktis sageli vaja ette näha, kes hakkab õigusakti täitmist kontrollima, milline on tema pädevus. Aga ei ole sugugi vaja asutada iga õigusakti kontrollimiseks eri riigiasutust. Kontrollmehhanismi saab rakendada edukalt ilma kontrollivat riigiaparaati paisutamata.
Üsna sageli eeldab seaduse toime ja rakendamine vastavate rakendusaktide olemasolu. Nagu teada, et ole meie seadused veel niivõrd üksikasjalikud, detailsed, et neid oleks ilma vastavate rakendusaktideta võimalik ka rakendada. Üldiselt tunnustatud põhimõtte järgi ei peagi seadusandja end koormama liigselt detailiseeritud seaduste vastuvõtmisega, ta volitab selleks täidesaatvat riigivõimu. Seepärast tulebki sageli võtta seadusse volitusnorme, milles antakse valitsusele või muule institutsioonile õigus anda määrus mingi vajaliku korra kehtestamiseks, mõne riiklikult tähtsa dokumendi vormi kehtestamiseks jne. Volitusnorm peab olema selline, et igaüks saaks aru, keda ja mille kohta seadusandja on volitanud määrust andma, mis sellises määruses peab olema sätestatud. Hoolitseda tuleb ka selle eest, et seaduses sisalduva volitusnormi alusel vastav määrus ka antakse. On ju küll varasemal ajal olnud juhtumeid, kus seaduses sisalduva volitusnormi alusel ei suudetud õigeks ajaks rakendusakti anda ja seaduse toime takerdus. Et seda ei juhtuks, peabki seaduses sisalduv volitusnorm olema maksimaalselt konkreetne.
Normitehnika eeskirjad
Eespool käsitletust selgus, et kõrvuti seadustega esineb vajadus täpsustada normitehnika võtteid ja meetodeid ka seaduse alusel ja täitmiseks antavate eeskirjadega. Seda seepärast, et Riigikogu on vastu võtnud põhimõttelise otsuse mitte vastu võtta õigusloome seadust (Riigikogu otsus õigusloome seaduse eelnõu menetlusest väljaarvamise kohta). Ka teistes riikides reeglina normitehnikat seadusega üksikasjalikult ei reguleerita.
Enne Eesti inkorporeerimist NSV Liitu kehtis Eestis Vabariigi Valitsuse 26. novembri 1928. a otsusega kinnitatud akt pealkirjaga “Seaduste kokkuseadmise juhtnöörid” See määraski kindlaks, et seadused jagunevad paragrahvideks, paragrahvid võidakse koondada peatükkideks, peatükid osadeks. Peatükid aga omakorda võisid jaguneda jagudeks, jaod jaotisteks jne. See akt määras kindlaks ka seaduste kehtetuks tunnistamise viisid ja korra.
Taasiseseisvunud Eestis on seni normitehnikat detailsemalt reguleerinud Riigikogu juhatuse poolt 1993. aastal kinnitatud normitehnilised eeskirjad. Riigikogu juhatus kinnitas need eeskirjad Riigikogu kodukorra seaduses sisalduva volitusnormi alusel. Need eeskirjad sätestavad Riigikogule esitatavate õigusaktide eelnõudele esitatavad sisu- ja vorminõuded. Nad annavad juhiseid õigusaktide sõnastamiseks, viitavate ja volitusnormide esitamiseks. Eeskirjad määravad kindlaks ka seaduste ülesehituse põhimõtted.
Nüüd on lisandunud nimetatud eeskirjadele veel ka Vabariigi Valitsuse 28. septembri 1999. a määrus nr 279 “Õigustloovate aktide eelnõude normitehniline eeskiri”. Selles sätestatakse seaduse eelnõule esitatavad põhinõuded, seaduse muutmise või kehtetuks tunnistamise põhinõuded ja nõuded seaduseelnõule lisatavale seletuskirjale. Eeskiri sätestab nõuded ka Vabariigi Valitsuse ja ministri määrustele.
Seega on kujunenud olukord, kus paralleelselt kehtivad nii 1993. a Riigikogu juhatuse kehtestatud normitehnilised eeskirjad kui ka Vabariigi Valitsuse määrus, mis suures osas sätestab normitehnika nõuded ka seaduseelnõudele. Kuigi nendes olulisi erinevusi ei ole, on mõned erinevused siiski. Näiteks näeb Vabariigi Valitsuse määrus ette nn normitehnilise märkuse, mida aga Riigikogu juhatuse kehtestatud eeskirjad ette ei näe. On ka muid väiksemaid erinevusi.
Kui võrrelda nende kahe eeskirja legitiimsust, tuleb kohe märkida, et Riigikogu juhatuse kehtestatud eeskirjad tulenevad otse Riigikogu kodukorra seaduse §-s 531 sisalduvast otsesest volitusnormist Riigikogu juhatusele. Kuigi Vabariigi Valitsuse seaduse § 27 lg 3 annab Valitsusele volituse anda määrusi valitsusasutuste töö korraldamiseks, võib siiski Vabariigi Valitsuse määrust käsitada kui volitusnormi ületanud akti. Seaduseelnõude ettevalmistamine ei toimu üksnes valitsusasutustes, see toimub ka Riigikogus. Seaduste algatamise õigus ei ole ju mitte üksnes Vabariigi Valitsusel, vaid ka Riigikogu liikmetel, komisjonidel ja fraktsioonidel, kes seda õigust on küllalt aktiivselt kasutanud. Vabariigi Valitsus aga ei ole pädev tegema ettekirjutusi teistele peale valitsusasutuste, kuidas valmistada ette seaduseelnõusid. Pikematagi on selge, et Riigikogule esitatavate seaduseelnõude väljatöötamine erinevate eeskirjade järgi tekitaks seadusloomes suurt segadust.
Kujunenud olukorras on Riigikogu valiku ees, kas jätkata seda teed, mille kehtestas Riigikogu kodukorra seaduse § 531, või loobuda sellest ja tunnistada Vabariigi Valitsuse määrust. Põhiseadus ei keela Riigikogu andmast Vabariigi Valitsusele volitust õigustloovate aktide eelnõude normitehnika eeskirja kehtestamiseks. Kui Riigikogu otsustab minna seda teed, tuleks teha muudatus Riigikogu kodukorra seaduse §-s 531. Kui aga otsustatakse jääda senise korra juurde, tuleks 1993. aastal Riigikogu juhatuse kinnitatud normitehnilisi eeskirju mõneti muuta.
Probleeme õigusloomes normitehnika seisukohalt
Taasiseseisvumisest alates on Eesti õigusloomes läbi käinud tormilise tee. Eriti tormiline oli õigusloome aastatel 1992 kuni 1997. Neil aastail tuli välja töötada ja vastu võtta väga palju olulisi seadusi. Riigikogu VII ja VIII koosseisud võtsid alates 1992. a oktoobrist kuni 1999. a märtsini vastu kokku 1074 seadust, lisaks hulgaliselt muid akte. Kuigi nüüdseks on see tormiline periood lõppenud, ei tähenda see sugugi õigusloome lakkamist. Meil puudub ju tänaseni mitu olulise tähtsusega seadust. Paratamatult tuleb nüüd läbi käia ka teine etapp – varem vastuvõetud seaduste muutmine, täiendamine, parandamine.
Arusaadavalt on senine õigusloome tõstatanud ka hulgaliselt normitehnika probleeme. Kokkuvõttes tuleb siiski tunnistada, et normitehnika vajalikkusest, tema üldtunnustatud põhimõtetest ja reeglitest on juba aru saadud. Kuid vigu tehakse ikkagi.
Üsna tuntavalt avaldab õigusloomele negatiivset mõju see, et mõned kontseptuaalsed probleemid on lahendamata. Meil on võetud suund rajada õigussüsteem põhiliselt Kontinentaal-Euroopa, eeskätt Saksa õigussüsteemile. Kas aga peab see tingimata tähendama seda, et kõik meie seadused tuleb otse kopeerida Saksa seadustest, on siiski küsitav.
Üheks komistuskiviks õigusloomes on olnud avalik-õigusliku isiku käsitlus. Praegu kehtiva tsiviilseadustiku üldosa seaduse kohaselt asutatakse avalik-õiguslik juriidiline isik tema kohta käiva seadusega. Samas seaduses on sätestatud ka põhimõte, et üks juriidiline isik ei saa kuuluda teisele. Millegipärast aga rikuti seda põhimõtet Riigikogus 1999. aastal vastuvõetud Kaitseliidu seadusega. Selles sätestati, et nii Kaitseliidu peastaap kui ka kõik seaduses loetletud Kaitseliidu malevad on avalik-õiguslikud juriidilised isikud. Kaitseliit on kahtlemata riigikaitse osa ja selles peab valitsema sõjaväeline kord. Kuidas saab aga Kaitseliidu peastaabile alluda Kaitseliidu malev, mis on iseseisev avalik-õiguslik juriidiline isik?
16. juunil 1999 võttis Riigikogu vastu keskkonnakasutusest laekuva raha kasutamise seaduse. Selle §-s 6 sätestati, et keskkonnakasutusest riigieelarvesse laekunud raha suunatakse rahandusministeeriumi valitsemisalas asutatud sihtasutusele Keskkonnakeskus. Selle sihtasutuse nõukogu neli liiget nimetab Riigikogu. Sama paragrahv sätestas veel, et nimetatud sihtasutuse asutamise otsustab Vabariigi Valitsus kahe nädala jooksul seaduse jõustumisest. Kuid sellise seaduse vastuvõtmisel unustati ära 12. juunil 1996 Riigikogus vastuvõetud riigi poolt eraõiguslike juriidiliste isikute asutamise ja nendes osalemise seadus. Selle seaduse § 4 sätestas, et riigi poolt ministeeriumi kaudu eraõigusliku juriidilise isiku asutamise otsustab Vabariigi Valitsus. Paragrahv 6 järgi määrab ka Valitsus ministeeriumi asutatud eraõigusliku juriidilise isiku liikmeõiguste teostajaks. Paragrahv 8 kohaselt on sihtasutuse nõukogus riigi esindajateks riigiametnikud ja/või teised asjatundjad. Sihtasutuse nõukogu liikmed aga nimetab minister, kelle valitsemisalas sihtasutus moodustati. Vastuolu kahe seaduse vahel seisneb selles, et 16. juunil 1999 vastuvõetud seadusega võttis Riigikogu endale täita selle rolli, mille ta varem vastuvõetud seadusega oli andnud Vabariigi Valitsusele ja ministrile. Ka see seadus ei sobi seega meie õigussüsteemi.
Nagu eespool rõhutatud, on seadusloomes väga suur tähtsus õigel terminikasutusel. Ka siin tehakse veel vigu. Riigikogu võttis vastu patendiseaduse muutmise seaduse. Selles võeti kasutusele uued terminid “meditsiinitoode” ja “taimekaitsetoode”. Need terminid aga seoti otse kahe varem vastuvõetud seadusega – ravimiseadusega ja taimekaitse-seadusega. Patendiseaduse muutmise seaduses sätestati otse, et meditsiinitootele antakse täiendav patendikaitse, kui meditsiinitoode on kantud ravimiseaduses ettenähtud registrisse. Eksituse põhjustab aga see, et ravimiseadus ei kasuta terminit meditsiinitoode, ka ei kanta neid registrisse. Registrisse kantakse üksnes ravimid. Kas ikkagi saab anda täiendavat patendikaitset sellisele meditsiinitootele, mis ei ole ravim ravimiseaduse tähenduses ega ole ka kantud ravimite registrisse?
Väga suureks probleemiks seadusloomes on muutunud kehtivate seaduste muutmine. Meil muudetakse kehtivaid seadusi väga palju. Näiteks Riigikogu VIII koosseis (märts 1995 kuni märts 1999) võttis kokku vastu 645 seadust, nendest 56% ehk üle poole olid kehtivate seaduste muutmise seadused. Kuigi kõikidele on hästi teada, et seaduste stabiilsus on õiguskorra kindlustamise üheks olulisemaks eelduseks, ei saa kehtivate seaduste muutmise vajalikkust loomulikult eitada. Üsna tihti juhtub et kehtiv seadus jääb elule jalgu. Sel juhul on täiesti loomulik, et see seadus tuleb kas muuta või hoopiski kehtetuks tunnistada. Siit saabki teha järelduse: kehtivat seadust on vaja muuta siis, kui elu seda dikteerib. See eeldab, et kehtiva seaduse muutmisele eelneb põhjalik analüüs sellest, kuidas see seadus on tegelikkuses toiminud, millised probleemid on tema rakendamisel tekkinud. Teisisõnu eeldab kehtiva seaduse muutmine kehtiva seaduse toime ja rakendamise ex post facto analüüsi. Paraku meil aga selline arvestatav analüüs puudub ja meil ei ole rakendatud ka vastavat mehhanismi sellise analüüsi tegemiseks. Meil ei ole püsivalt toimivat tagasisidet seaduste rakendajate (kohus, riigi- või omavalitsusasutused) ja seadusandja või institutsiooni vahel, kus seadusloome toimub. Ja see ongi viinud selleni, et seaduste muutmine on meil pehmelt öeldes kaootiline. Selle kinnituseks on see, et enamasti muudetakse kehtivat seadust ühe-kahe paragrahvi kaupa. Selle kinnituseks on ka see, et Riigikogu menetluses on üheaegselt mitu seaduseelnõud ühe ja sama kehtiva seaduse muutmiseks. Ja tihti võetaksegi need seadused ühekaupa, neid ühendamata, vastu. Seejuures puudub koordinatsioon nende menetlemisel, mis ongi viinud mõnel juhul vastuoludeni muudatustes.
Puudub ka ühtne süsteem kehtivate seaduste muutmise seaduste pealkirjastamisel. On selliseid seadusi, kus muudetava seaduse muudetavaid paragrahve pealkirjas ei märgita. On hulgaliselt ka selliseid, kus pealkirjas loetletakse kõik muudetavad paragrahvid. Võttes arvesse nõuet, et seaduse pealkiri peab olema võimalikult lühike, poleks ju pealkirjas üldse vaja loetleda muudetavaid paragrahve.
Viimastel aastatel on kujunenud tõsiseks probleemiks nn. seaduse muutmise seaduse muutmise seadused. Need on sellised seadused, millega ei muudeta mitte algselt vastuvõetud seadust, vaid selle asemel muudetakse hoopis seda seadust, millega algselt vastuvõetud seadust muudeti. Näiteks võttis Riigikogu 17. septembril 1997. a vastu käibemaksu seaduse muutmise ja täiendamise seaduse §-de 4, 11 ja 23 muutmise seaduse. Selle seadusega sisuliselt tehti aga muudatused hoopiski käibemaksuseaduses. 1998. aastal võttis Riigikogu vastu laeva lipuõiguse ja laevaregistri seaduse, mille §-s 104 tehti muudatused riigilõivuseaduse mitmes paragrahvis, sealhulgas §-s 114. Veel samal aastal võttis Riigikogu vastu Vabariigi Valitsuse algatatud mahuka seaduse, millega üheaegselt tehti muudatusi paljudes kehtivates seadustes. Sama seaduse §-ga 306 muudeti laeva lipuõiguse ja laevaregistri seaduse § 104 osas, mis käsitles riigilõivuseaduse § 114 muudatusi. Selliseid näiteid võiks tuua palju. Kerkib tahtmatult küsimus, miks .nendel juhtudel ei muudetud otse seda varasemat seadust, millist seejärel oli juba muudetud, vaid muudeti hoopiski varasemat seadust muutnud seadust? Sellistel seaduse muutmise seaduse muutmise seadustel võib olla ohtlik tagajärg: nendega kehtivas seaduses tehtud muudatused ei pruugi alati jõuda õigesse kohta, see tähendab, et seaduse kohaldaja ei tee õiges kohas vajalikke muudatusi.
Mis aga veelgi hullem, Riigikogu praktikas on ka seaduse muutmise seaduse muutmise seaduse muutmise seadus.
Selles mõttes tuleb tervitada Vabariigi Valitsuse 28. septembri 1999. a määruse “Õigustloovate aktide eelnõude normitehniline eeskiri” §-s 21 sisalduvat sätet “Seaduse eelnõus ei esitata jõustunud muutmise või kehtetuks tunnistamise seaduse muutmise või kehtetuks tunnistamise sätteid.” Tahaks loota, et see säte aitab eelkäsitletud eksimusi edaspidi vältida.
Lisainfo Riigikogu Kantselei juriidilisest osakonnast e-postiga: jur@riigikogu.ee


§ 102 Matusetoetus
§ 11 Pere tugiteenused
§ 153 Isikliku abistaja teenus
§ 154 Võlanõustamise teenus
§ 155 Turvakoduteenus
RT IV, 29.12.2018, 227
15.06.2017 RT IV, 22.06.2017, 4 25.06.2017
15.01.2018 RT IV, 19.01.2018, 3 22.01.2018, rakendatakse tagasiulatuvalt 1.01.2018
14.06.2018 RT IV, 20.06.2018, 7 23.06.2018, rakendatakse tagasiulatuvalt 1.06.2018
20.12.2018 RT IV, 29.12.2018, 179 01.01.2019
(2) [Kehtetu - RT IV, 29.12.2018, 179 - jõust. 01.01.2019]
1) pere tugiteenused;
[RT IV, 20.06.2018, 7 - jõust. 23.06.2018, rakendatakse tagasiulatuvalt 1.06.2018]
9) võlanõustamise teenus;
10) turvakoduteenus.
[Kehtetu - RT IV, 29.12.2018, 179 - jõust. 01.01.2019]
§ 102. Matusetoetus
§ 11. Pere tugiteenused
(1) Laste ja perede tugiteenuseid (psühholoogiline nõustamine, supervisioon, laste logopeediline abi jms) osutatakse lastele, täiskasvanutele ja/või peredele vastavalt vallavalitsuse ja teenust osutava organisatsiooni vahelisele lepingule.
(2) Teenusele suunamise aluseks on abivajaja või tema seadusliku esindaja põhjendatud avaldus ja sotsiaalkomisjoni otsus.
(3) Lastele osutatakse psühholoogilise nõustamise teenust ja logopeedilist abi kümne nõustamistunni ulatuses. Juhul, kui lapse abivajadus on suurem otsustatakse nõustamisvajaduse maht teenuse osutaja hinnangu ja sotsiaalkomisjoni otsuse alusel.
(4) Teenuse eest tasumise aluseks on teenust saanud isikute nimekiri ja vastav arve. Teenuse eest tasumisel võib arvesse võtta täiskasvanud isiku omaosaluse lähtuvalt isiku või pere majanduslikust olukorrast ja valla eelarveliste vahendite piisavusest. Isiku või pere omaosalus fikseeritakse sotsiaalkomisjoni otsusega.
§ 153. Isikliku abistaja teenus
Isikliku abistaja teenust osutatakse puuetega inimestele, kes vajavad igapäevaelu toimingutes ja tegevustes füüsilist kõrvalabi. Isikliku abistaja teenuse osutamise aluseks on isiku avaldus, dokumendid, mis kajastavad teenuse vajadust ja sotsiaalkomisjoni otsus. Teenuse osutamiseks sõlmitakse teenus osutava isiku, vallavalitsuse ja teenuse saaja vahel kolmepoolne leping. Lepingusse märgitakse teenuse osutamise periood, maht, teenuse sisu, teenuse osutamise koht ning teenuse eest tasumise kord.
§ 154. Võlanõustamise teenus
Võlanõustamise teenust osutatakse makse-ja toimetulekuraskustes vähekindlustatud isikutele, kes ei ole suutelised iseseisvalt oma rahalisi kohustusi täitma. Teenusele suunamise aluseks on isiku avaldus, dokumendid makseraskuste kohta ja sotsiaalkomisjoni otsus. Teenuse osutamiseks sõlmitakse vallavalitsuse, teenust saaja ja teenuse osutaja vahel kolmepoolne leping. Lepingusse märgitakse teenuse osutamise periood, maht, teenuse sisu ning teenuse eest tasumise kord.
§ 155. Turvakoduteenus
(1) Turvakoduteenus on ajutine teenus, mida osutatakse lastele, kelle elu, tervis või eakohane areng on ohus ja täisealistele isikutele, kes vajavad turvalist keskkonda.
(2) Turvakoduteenusele suunamise aluseks on sotsiaalteenistuse ametniku otsus, mis fikseeritakse kirjalikult 72 tunni jooksul alates abivajaja paigutamisest teenusele.
(3) Turvakoduteenuse eest tasumise aluseks on sotsiaalkomisjoni otsus ja teenuse osutaja poolt esitatud arve.