Maksumaksja portaal - Mida tahetakse muuta maksukorralduse seaduses? EML - 2015 > august (nr 8) - EML ajakiri MaksuMaksja
EML ajakiri MaksuMaksja > 2015 > august (nr 8) > Mida tahetakse muuta maksukorralduse seaduses? EML
Mida tahetakse muuta maksukorralduse seaduses? EML
Järgnevalt toome ära olulisemad väljavõtted seaduseelnõust, selle seletuskirjast ja Rahandusministeeriumile saadetud arvamustest. Osa arvamusi on nähtavad eelnõude infosüsteemis (toimik nr 15-1062), osa on hangitud organisatsioonide endi veebilehtedelt või Rahandusministeeriumi dokumendiregistrist.
Maksukorralduse seaduse ja elektroonilise side seaduse muutmise seaduse eelnõu
„Vabatahtlike“ registreerimine
- MKS § 251 lõige 5 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
(5) Töötamise registrisse kantakse andmed äriühingus ja füüsilisest isikust ettevõtja juures ettevõtte majandushuvides töötavate tasu mitte saavate isikute kohta.
Vastavalt MKS kehtiva regulatsiooni § 252 lõikele 2 on tööd võimaldav isik kohustatud töötamise registris registreerima MKS § 251 lõikes 4 ja 5 nimetatud isikute töötamise alustamise, peatumise ja lõpetamise ning töötamise liigi. MKS § 251 lg 3 punkti 1 kohaselt loetakse töötamiseks ka töö tegemist vabatahtlikkuse alusel tasu saamata. Analoogselt kohustab MKS § 251 lõige 5 töötamise registrisse kandma andmed äriühingus ja füüsilisest isikust ettevõtja juures vabatahtlikkuse alusel töötavate isikute kohta. MKS-is puudub mõiste „vabatahtlik töö“ definitsioon, mistõttu ei ole piisavalt selge, milliseid töösuhteid see hõlmab.
Mõiste „vabatahtlik tegevus“ on sisustatud Eesti vabatahtliku tegevuse arengukavas. Arengukava kohaselt on vabatahtlik tegevus oma aja, energia või oskuste pakkumine vabast tahtest ja tasu saamata. Vabatahtlikud aitavad teisi või tegutsevad peamiselt avalikes huvides ja ühiskonna heaks. Oma pereliikmete abistamist ei loeta vabatahtlikuks tegevuseks. Eeltoodust tulenevalt on vabatahtlikul tegevusel heategevuslik iseloom. Ka kehtiva regulatsiooni mõte on lugeda vabatahtlikuks tööks töötamine riigiasutuses või kohaliku omavalitsuse asutuses, äriühingus, füüsilisest isikust ettevõtja või füüsilise isiku juures tasu saamata. Eesmärgiks on äriühingu majandushuvides tasu saamata töötavate isikute töötamise registris registreerimine. Seaduse mõttega ei ole seega heas kooskõlas kohustus kanda töötamise registrisse isikuid, kes tegelevad heategevusliku vabatahtliku tööga, või näiteks isikuid, kes on suunatud õppeasutuse poolt praktikale. Seetõttu loobutakse MKS § 251 lg 3 punktis 1 ning § 251 lõikes 5 mõiste „vabatahtlik töö“ kasutamisest ning lisatakse seadusesse täpsustus, mille kohaselt tuleb registrisse kanda tasuta tööd tegev isik, kes teeb tööd äriühingu majandushuvides.
Selgusetuks jääb, mida tähendab äriühingu majandushuvides tasu saamata töötamine. Probleemseks võib osutuda näiteks praktikantide või kohaliku omavalitsuse korraldatud talgutel tasu mittesaavate töötajate määratlemine. Sellest tulenevalt oleks seletuskirjas vajalik täiendav selgitus või viide definitsioonile, kuidas määratleda töötamist ettevõtte majandushuvides tasu saamata.
Eesti Kaubandus-Tööstuskoda:
Toetame töötajate registreerimist puudutavaid muudatusi, st muudatust, mille kohaselt loetakse töötamiseks ka töö tegemist tööandja juures selle eest tasu saamata ning mispuhul tuleb töötajad ka töötamise registris registreerida, ja muudatust, millele vastavalt kaotatakse kohustus töötamise registris registreerida isikud, kes tegelevad heategevusliku vabatahtliku tööga. Mööname aga, et kuna töötaja registreerimise kriteeriumiks on see, kas isik tegutseb ettevõtte majandushuvides või mitte, võib teatud juhtudel osutuda isiku töösuhte määratlemine sellest näitajast lähtuvalt keeruliseks, kuna ettevõtted tegutsevad juba olemuslikult majandusliku kasu saamise eesmärgil, mis viitaks, et töötajad tuleb igal juhul registreerida.
Eesti Maksumaksjate Liit:
Jälgime küll suure huviga ministeeriumi ponnistusi „vabatahtliku“ mõiste defineerimisel, kuid jätkuvalt leiame, et nendel ponnistustel puudub ratsionaalne sisu. Meenutame, et töötamise registril oli kaks eesmärki — ümbrikupalkade tõkestamine ja sotsiaalsete tagatiste parem kättesaadavus. Tasuta tööd tegevate isikute registreerimine ei täida kumbagi eesmärki. Kui MTA kahtlustab, et väidetavalt tasuta tööd tegev isik saab tegelikult tasu, siis tuleb koguda vajalikud tõendid nii töötamise fakti kui ka tasu saamise kohta. Mõeldamatu oleks nende kohustuste panemine tööandjale. Kui isegi fantaseerida, et lisaks töötamise registrile on veel täiendavalt „ümbrikupalga kahtlusega töötajate register“ või väidetavate orjastamise juhtumite register, oleks selliste registrite pidamine ilmselgelt vastuolus PS §-st 22 tuleneva keeluga sundida kedagi enda vastu tunnistusi andma. Põhiseadusega oleks vastuolus ka see, kui töötamise registris kogutakse andmeid inimeste vaba aja veetmise, hobide ja harrastuste, enesetäiendamise, ühiskondliku ja poliitilise tegevuse jne kohta.
Maksuinfo avalikustamine
- MKS § 27 täiendatakse lõigetega 5–7 järgmises sõnastuses:
(5) Maksuhaldur avaldab oma veebilehel käibemaksukohustuslase poolt deklareeritud käibemaksuseaduse § 15 lõigetes 1–4 sätestatud määraga maksustatavate toimingute ja tehingute käibemaksu summa summeeritult kvartalile järgneva kuu 10. kuupäevaks.
(6) Maksuhaldur avaldab oma veebilehel töötamise registrisse kantud tööd võimaldava isiku juures tööd tegevate isikute arvu kvartali viimase kuupäeva seisuga kvartalile järgneva kuu 10. kuupäevaks.
(7) Käesoleva paragrahvi lõikeid 3 ja 6 ei kohaldata füüsilisele isikule, kes ei ole registreeritud füüsilisest isikust ettevõtjana ega julgeolekuasutuste seaduse §-s 5 sätestatud julgeolekuasutusele.
Eelnõuga lisatavate MKS § 27 lõigete 5 ja 6 kohaselt avaldab MTA edaspidi oma veebilehel käibemaksukohustuslase poolt käibedeklaratsiooni ridadel 1–3 (20%, 9% ja 0% määraga maksustatavad toimingud ja tehingud) deklareeritud käibemaksu summa summeeritult ning töötamise registrisse kantud tööd võimaldava isiku juures tööd tegevate isikute arvu kvartali viimase kuupäeva seisuga. Töötamise registrisse kantud tööd võimaldava isiku juures tööd tegevate isikute arvu ei avaldata, kui tööd võimaldavaks isikuks on füüsiline isik, kes ei ole registreeritud füüsilisest isikust ettevõtjana. Andmed avaldatakse igale kvartalile järgneva kuu 10. kuupäevaks. Eelnimetatud andmed ei ole unikaalsed, kuna info nii käibemaksukohustuslase makstud käibemaksu summa kui ka maksukohustuslase juures tööd tegevate isikute arvu kohta avaldatakse iga-aastaselt riigile esitatavas majandusaasta aruandes, mis on avalikult kättesaadav äriregistrist. Ainus vahe maksuhalduri veebilehel ning majandusaasta aruandes avalikustatavatel andmetel on see, et maksuhalduri veebilehel avaldatakse andmed kvartaalselt, majandusaasta aruandes aastapõhiselt.
Käibemaksukohustuslaste deklareeritud käibemaksu summa ning maksukohustuslaste juures tööd tegevate isikute arvu avalikustamine ei too ettevõtjatele kaasa halduskoormuse kasvu, kuna ettevõtjad ei pea maksuhaldurile täiendavaid andmeid esitama. Andmed käibemaksu summa kohta saab maksuhaldur käibedeklaratsioonist ning tööd tegevate isikute arvu töötamise registrist.
Käibemaksukohustuslase deklareeritud käibemaksu summa ning maksukohustuslaste tööd tegevate isikute arvu avaldamise eesmärk on läbipaistvama konkurentsikeskkonna tagamine ning maksukuulekuse suurendamine. Käibemaksukohustuslase deklareeritud käibemaksu summa avaldamine annab avalikkusele ettekujutuse ettevõtja majandustegevusega loodavast lisaväärtusest ning tema panusest avalike teenuste finantseerimisse.
Käibemaksukohustuslaste deklareeritud käibemaksu summa ning maksukohustuslaste tööd tegevate isikute arvu avalikustamine puudutab Eesti Vabariigi põhiseaduse (PS) §-s 17 sisalduvat hea nime kaitset ning §-st 31 tulenevat ettevõtlusvabadust. PS § 17 kohaselt ei tohi kellegi au ega head nime teotada. Maine ehk reputatsioon võib olla omane ka ühingule või juriidilisele isikule. Riive seisneb selles, et deklareeritud käibemaksu summa suuruse põhjal võib avalik arvamus teha järeldusi isiku käibe suuruse, tema maksukuulekuse või tema varalise seisundi kohta. Ettevõtete deklareeritud käibemaksu summa avalikustamine on isiku ettevõtlusvabadusse sekkumine.
Deklareeritud käibemaksu summa avalikustamine on sobiv meede, kuna avalik arvamus suunab isikuid suuremale maksukuulekusele. Muudatus on vajalik, kuna see on alternatiivsetest meetmetest tõhusam ning koormab isikut vähem. Alternatiivse meetmena kaaluti deklareeritud käibemaksu summa avalikustamist üksnes päringute alusel. See ei võimaldaks eesmärki täita, kuna avalikkuse mõju maksukuulekusele oleks sellisel juhul oluliselt väiksem. Päringuid tehakse maksuhaldurile üldjuhul suurel hulgal ning sageli, mistõttu oleks see meede maksuhaldurile kindlasti ka koormavam.
Deklareeritud käibemaksu summa avalikustamise mõju on isiku mainele positiivne, kui ta on täitnud oma maksukohustused korrektselt. Avalikkus tajub, et maksukohustuslane käitub riigi ees õiguskuulekalt ja annab oma panuse riigi toimimisse ning ühiskonnas lisaväärtuse loomisesse. Deklareeritud käibemaksu summa avalikustamine on seega proportsionaalne meede, et tagada parem maksukuulekus ning ausam konkurentsikeskkond. Deklareeritud käibemaksu summa avalikustamine võib riivata mõningal määral ettevõtlusvabadust, kuna info, mis varasemalt oli MKS kohaselt kaitstud maksusaladusega, saab avalikkusele nähtavaks. Samas tuleb avaldada käibemaksukohustuslase tasutud käibemaksu summa ja maksukohustuslase juures tööd tegevate isikute arv iga-aastaselt riigile esitatavas majandusaasta aruandes, mis on avalikult kättesaadav äriregistrist.
Konkurentsiseaduse § 63 lõike 1 kohaselt loetakse ärisaladuseks niisugune teave ettevõtja äritegevuse kohta, mille avaldamine teistele isikutele võib selle ettevõtja huve kahjustada. Selleks on eelkõige oskusteavet puudutav tehniline ja finantsteave ning teave kulude hindamise metoodika, tootmissaladuste ja -protsesside, tarneallikate, ostu-müügi mahtude, turuosade, klientide ja edasimüüjate, turundusplaanide, kulu- ja hinnastruktuuride ning müügistrateegia kohta. Kavandatava muudatuse kohaselt avaldatakse käibemaksudeklaratsiooni ridade 1 (20% määraga maksustatavad toimingud ja tehingud), 2 (9% määraga maksustatavad toimingud ja tehingud) ja 3 (0% määraga maksustatavad toimingud ja tehingud) summa suurus summeeritult. Selliselt üldistatud teave ei võimalda teha olulisi järeldusi ettevõtte finants- või tööprotsesside kohta. Samuti on ettevõtete aastakäive kajastatud avalikult kättesaadavas majandusaasta aruandes. Seega ei ole maksustamisele kuuluva käibe avalikustamine käsitletav täiendavate ärisaladust sisaldavate andmete avaldamisena.
Üldise maksukuulekuse kasv on oluline, kuna see tagab ettevõtete jaoks õiglasema konkurentsikeskkonna ning maksude suurema laekumise riigieelarvesse. Eeltoodud põhjendustel kaalub muudatuse eesmärk üles ettevõtlusvabaduse võimaliku vähese riive, mistõttu saab seda pidada proportsionaalseks meetmeks maksukuulekuse tõstmiseks.
Oleme seisukohal, et käibemaksukohustuslase poolt deklareeritud toimingute ja tehingute käibemaksu summa summeeritult avalikustamine ja maksukohustuslase juures tööd tegevate isikute arvu avalikustamine ei taga õiglasemat konkurentsikeskkonda ega anna õiget ülevaadet ettevõtte maksekuulekuse kohta, vaid asetab väikeettevõtjad võrreldes keskmiste ja suurte ettevõtjatega kehvemasse positsiooni ning annab aluse valedeks järeldusteks. Äriregistrist saab avalikult, kuid tasu eest kätte ettevõtte majandusaasta aruande, mis annab oluliselt rohkem infot ettevõtte majandustegevuse kohta ning mille analüüsimisel saab ettevõtte kohta õiglasema ja ülevaatlikuma informatsiooni. Deklareeritud käibemaksusumma avalikustamine loob ebaõige kuvandi ettevõtte käibe ja varalise seisundi kohta ning on sisuliselt isiku ettevõtlusvabadusse sekkumine. Väikeettevõtja võib olla väga aus ja maksukuulekas, kuid loodud kuvandi baasil ei suuda ta pakkuda konkurentsi suurema käibega ettevõtjatele.
Seega palume eelnõust välja jätta maksukorralduse seaduse § 27 täiendamine lõikega 5, võttes arvesse ka seletuskirja punktis 6.3 mõjude analüüsis toodut, et oodatav mõju on väike ning välja on toodud risk, et avalik arvamus võib mõjutada isiku mainet negatiivselt, kui ei arvestata ettevõtja majanduslikku olukorda konkreetsel ajahetkel. Leiame, et olulisema kaaluga on maksuvõlgnevuste avalikustamine, mis annab äripartnerile rohkem ja väärtuslikumat informatsiooni ettevõtte likviidsuse ning finantsdistsipliini kohta.
Palume eelnõu § 1 punkti 9, millega täiendatakse seaduse § 27 lõikega 5, täpsustada selliselt, et oleks mõistetav, kas summeerimine toimub iga käibemaksu määra osas eraldi või summeeritakse summad olenemata maksumäärast.
Eesti Advokatuur:
Ei saa nõustuda väitega, et kuna käibemaksukohustuslase käibe suurus ning keskmine töötajate arv ühe kalendriaasta kohta on kättesaadav avalikest allikatest (nt äriregistri teabesüsteemi kaudu kättesaadavad majandusaasta aruanded), siis selline avalikustamine ei too ettevõtjatele kaasa täiendavat äritegevust puudutavat riivet. Lühema perioodi jooksul andmete avaldamine on selgelt tugevam riive, sest võimaldab saada veelgi täpsemat infot ettevõtja tegevuse ja tema kulude struktuuri kohta. Seejuures on võrdlus majandusaasta aruannetega kohatu, sest majandusaasta aruannete avaldamine ei ole ette nähtud eelnõu seletuskirjas toodud eesmärkide nimel (õiglasema konkurentsikeskkonna tagamine ning maksukuulekuse suurendamine), vaid laiemalt võlausaldajate kaitseks. Märgime siinkohal, et maksusaladuse kaitse on Eestis käesoleval ajal niigi nõrk ning seda võimendab maksuhalduri praktika, kus pressiteadetes on asutud avaldama isegi seda, keda ühel või teisel päeval on kontrollitud. Sellist praktikat ei saa õigustada ka asjaoluga, et vastavad kontrollid toimuvad koostöös mõne teise riigiasutusega (Tarbijakaitseamet), millel on õigus enda kontrollitoimingute alast infot avalikkusega jagada.
Tunnustame Rahandusministeeriumi eelnõusse kaubanduskoja ettepaneku lisamise eest, mille kohaselt avaldatakse kord kvartalis käibemaksukohustuslase maksustatav käive ning maksukohustuslaste tööd tegevate isikute arv. Kuna muudatuse sisseviimine ei too ettevõtjatele kaasa täiendavaid kulutusi ega nõua lisaandmete esitamist, leiame, et käibe ja töötajate arvu avalikustamine ettevõtte kohta on hea meede, millega tagada läbipaistev ja aus ettevõtluskeskkond ning motiveerida ettevõtjaid maksukuulekamale käitumisele.
Meil on jäänud mulje, et maksusaladus kui selline on Eestis juba ammu surnud ning seadus oleks paremini loetav, kui seal oleks kirjas, kellele veel maksusaladust avaldada ei tohi (kui mõni selline asutus veel on jäänud). Leiame, et tegemist on väärarenguga, mis vajaks kardinaalset tagasipööramist.
Esiteks tuleb luua toimiv süsteem, mis tagaks tõhusa kontrolli teistele riigiasutustele edastatud andmete kasutamise üle. Igast andmesiirdest peab jääma maha jälg, mis võimaldaks muu hulgas ka tuvastada, kuidas andmed „juhuslikult“ satuvad ajakirjandusse.
Teiseks tuleb riigivastutuse seaduses või maksukorralduse seaduses kehtestada eriregulatsioon maksusaladuse rikkumisega tekitatud kahju hüvitamiseks (mh ka süüdioleva ametniku vastutus). Riigivastutuse seaduse üldine regulatsioon ei ole piisav, vaid tuleb luua sarnane erikord, nagu on näiteks MKS § 116 kohane maksuintress või alusetu vabaduse võtmise korral hüvitise maksmise regulatsioon.
Kolmandaks tuleb täiendada halduskohtumenetluse seadustikku sättega, mille kohaselt tuleks maksuvaidlustes alati kuulutada menetlus kinniseks, kui maksumaksja seda soovib (sarnane reegel on näiteks Saksamaal).
Me oleme jätkuvalt maksualase info „edetabelite“ vastu ja leiame, et vastav norm tuleks laiendamise asemel pigem kehtetuks tunnistada. Vähemalt oleks aus tunnistada, et „edetabeli projekti“ algne redaktsioon oli pehmelt öeldes praak (nt riigisaladuse „unustamine“, sundkindlustusmaksete väljajätmine maksude kogusummast, tasaarvestuste arvesse võtmine ainult kuni nullini) ja tulemuseks on täiesti ebaadekvaatse info avaldamine, mis pärast teist kvartalit ei ületa enam ajakirjanduses uudisekünnist. Kavandatud muudatus teeb kogu pildi veel segasemaks.
Me ei pea õigeks, et maksude maksmine muudetakse mingiks „iludusvõistluseks“. Ebamoraalne oleks loota, et ettevõtjad hakkaksid maksma seaduses ette nähtust rohkem makse mingitel mainekujunduslikel eesmärkidel. Need ettevõtjad, kes soovivad oma majandusnäitajaid avalikult presenteerida, võivad seda ise teha, kuid seadusandja eesmärk peaks olema kaitsta neid ettevõtjaid, kes ei soovi oma maksuinfo avaldamist. Me julgeme arvata, et iga ettevõtja teab ise kõige paremini, kas maksusummade avaldamine konkurentidele on talle kasulik või kahjulik. Näiteks eksportivate ettevõtete konkurendid asuvad välismaal ja seega ei osale meie „iludusvõistlusel“. Nii võib juhtuda, et potentsiaalne klient ja konkurendid saavad Eesti pakkuja kohta avalikest andmetest rohkem teavet kui teistes riikides asuvate konkurentide kohta. See ei pruugi Eesti majanduse konkurentsivõimele sugugi kasuks tulla.
Samuti kahjustab „iludusvõistlus“ väikeettevõtluse mainet, sest edetabelite avaldamine jätab üldsusele mulje, justkui näitaksid võimalikud suured maksusummad ettevõtja erilist ausust või õiguskuulekust, väikesed summad on aga iseenesest kahtlased. Väikeettevõtjad on viimase aja maksumuudatustest niigi palju kannatada saanud ning ootavad praegu pikisilmi kiireid ja radikaalseid muudatusi, mis muudaksid raamatupidamist ja maksuarvestust oluliselt lihtsamaks.
Ei saa märkimata jätta, et viimasel ajal on avaliku sektori tegevust üritatud aina rohkem salastada. Selle taustal annab järjekordne samm erasektori „alasti kiskumise“ suunas halva signaali Eesti ühiskonnakorralduse kohta tervikuna.
· märgistada kõik riigi- ja kohalike omavalitsusüksuste asutuste ametisõidukid erivärvi numbrimärkidega;
· omistada riigi- ja kohalike omavalitsusüksuste asutuste nimele registreeritud mobiiltelefoni numbritele eraldi suunakood;
· panna kõigile riigi raamatupidamiskohustuslastele kohustus esitada igakuiselt oma veebilehel detailne aruanne eelmise kuu jooksul tehtud kuludest, kus oleks nimeliselt ära toodud isikud, kellelt kaupu ja teenuseid ostetud ning samuti kõik töötasu ja muude hüvitiste väljamaksed füüsilistele isikutele;
· panna kõikidele riigi raamatupidamiskohustuslastele kohustus avalikustada asutuse veebilehel kõik ametnike ja töötajate lähetuste, koolituste, vastuvõttude ja meelelahutusüritustega seotud kulude aruanded ja algdokumendid (mh ka ametiautode ja isiklike sõiduautode kasutamise kohta esitatud sõidupäevikud);
· kanda kõikide MTÜ-de ja sihtasutuste registrikaardile nende nime järele märge „GONGO“ (government organized non-governmental organization), kui isiku aastatulust üle 50% moodustavad toetused ja eraldised avaliku sektori eelarvetest;
· lisada äriregistrile elektrooniline rakendus, mis võimaldaks iga äriühingu kohta kuvada andmeid võidetud riigihangete kohta;
· panna äriühingutele kohustus esitada majandusaasta aruandes eraldi lisa selle kohta, kui suure osa müügitulust on äriühing saanud avaliku sektori üksustega tehtud tehingutest.
Järgmises etapis soovitame paigutada kõikide avaliku sektori töötajate töökohtadele valvekaamerad, mis võimaldaksid kõigil maksumaksjatel interneti vahendusel katkematult online-režiimis jälgida ametniku tööd. Sama meetme raames tuleks ka muuta avalikkusele kättesaadavaks kõikide ametnike arvutis olevad failid ning ühtlasi salvestada ja veebis üles laadida kõik telefonikõned ja e-kirjad. Hea oleks lisada veebirakendusele ka foorum, kuhu kasutajad saaksid kirjutada kommentaare või hinnata ametniku tööd näiteks „plusside“ või „miinuste“ panemisega.
„Ennetav menetlus“
- MKS § 59 täiendatakse lõikega 21 järgmises sõnastuses:
(21) Maksuhalduril on õigus põhjendatud kahtluse korral läbi viia üksikjuhtumi kontroll maksuõigusrikkumise ennetamise ja avastamise eesmärgil.
Maksuhalduri üldine kontrollipädevus tuleneb MKS § 10 lg 2 punktist 1, mille kohaselt on maksuhalduri üheks ülesandeks kontrollida maksude arvestamise ja tasumise õigsust ning jälgida, et makse tasutakse ning maksusoodustusi kohaldatakse seadusega sätestatud suuruses ja korras. Maksuhalduri teostatava kontrollimenetluse lubatavus ei ole MKS-is piiritletud ajalises ruumis, st, et maksuhalduril on õigus kontrollida maksumenetluses tähtsust omavaid asjaolusid nii enne kui ka pärast maksudeklaratsiooni esitamise tähtpäeva. Üldjuhul kontrollib maksuhaldur maksukohustuslase majandustegevust alles pärast maksukohustuslase poolt maksudeklaratsiooni esitamist. Pärast deklaratsiooni esitamist läbi viidava üksikjuhtumi kontrolli käigus kontrollitakse deklaratsioonis märgitud andmete õigsust ning kinnitatakse või lükatakse ümber juba enne kontrollimise algust teadaolev asjaolu. Enne deklaratsiooni esitamise tähtpäeva võib maksuhaldur kontrollida maksukohustuslase majandustegevust üksnes erandjuhtudel. Enne deklaratsiooni esitamise tähtpäeva kontrollimenetluse läbiviimine on aktsepteeritav näiteks juhtudel, kui maksuhalduri eesmärgiks on maksumenetluses tõendeid koguda asjaolude kohta, mida pärast deklaratsiooni esitamist pole võimalik koguda ega maksukohustuslasel tõendada.
Eeltoodust tulenevalt on maksuhalduril MKS kohaselt õigus teostada kontrollitoiminguid maksude arvestamise ja tasumise õigsuse kontrollimiseks nii enne kui ka pärast maksudeklaratsiooni esitamise tähtpäeva, kuid tal puudub õigus teostada kontrollitoiminguid enne maksudeklaratsiooni esitamise tähtpäeva õigusrikkumise ennetamise eesmärgil.
Muudatusega sätestatakse, et maksuhalduril on õigus põhjendatud kahtluse korral läbi viia üksikjuhtumi kontroll maksuõigusrikkumise ennetamise ja avastamise eesmärgil. Selle eelduseks on, et menetluse alustamiseks esineb põhjendatud kahtlus, et maksukohustuslane võib toime panna maksuõigusrikkumise. Maksuõigusrikkumisi pannakse toime enim kõrge fiktiivse sisendkäibemaksu riskiga tegevusvaldkondades, kus toimuvad tehingud väärtusliku kaubaga (nt väärismetallid, kütus jne) ning kus kauba lõplik kokkuostja müüb kauba edasi välisriikidesse. Arvete kohaselt on näha kauba müük, kuid kaupa ei pruugi tegelikult olemas olla. MTA hinnangul on selliste kaupade müügiprotsessi kaasatud sageli juba algselt maksuõigusrikkumist kavandavad isikud ning ettevõtted. Kokkuostjad soetavad kauba, arvavad fiktiivsete arvete alusel sisendkäibemaksu maha ning müüvad ise kauba edasi välisriikidesse 0% käibemaksu määraga.
Mitmetes kõrge fiktiivse sisendkäibemaksu riskiga tegevusvaldkondades on maksuõigusrikkumiste ohjeldamiseks rakendatud eriregulatsioone (väärismetalli sisaldavate toodete pöördmaksustamine alates 2012. aasta keskpaigast ja kütuse valdkonnas käibemaksu tagatise rakendamine 2010. aastast ning 2011. aastast tagatise sidumine majandustegevuse registris kütuse müügi registreeringuga), kuid rikkumisi ei ole suudetud täielikult tõkestada, kuna müüdav kaup muutub. Eriregulatsiooni rakendumise järgselt on olukord esmalt paranenud, kuid mõne aja möödudes on ettevõtjad leidnud uusi viise eriregulatsioonide vältimiseks. Kõrge fiktiivse sisendkäibemaksu riskiga tegevusvaldkondades kontrollide läbiviimine maksuõigusrikkumise ennetamiseks aitab vältida õigusrikkumiste toimepanemist laiemalt, st kitsalt määratlemata juhtudel ning seeläbi hoiab tõhusamalt ära rikkumisest tulenevaid kahjulikke tagajärgi.
Maksuhaldur on kontrollimenetluse alustamisel kohustatud maksukohustuslasele oma korralduses piisavalt selgitama, mis ajendil kontrolli alustati. Mõistet „põhjendatud kahtlus“ ei ole võimalik üheselt piiritleda. Põhjendatud kahtlus peab tekkima selle suhtes, et maksukohustuslane võib toime panna maksuõigusrikkumise. Selliseks kahtluseks annavad põhjust maksumaksja varasem ebausaldusväärne käitumine maksuõigussuhtes (pidevad maksuseaduste rikkumised), maksuhalduril olevate andmete töötlemisel tehtud tähelepanekud, aga ka muud usaldusväärsed riskianalüüsi andmed, mis viitavad kontrollivajadusele. Seega on maksuhalduril muudatuse jõustumisel võimalik üksikkontrolle maksuõigusrikkumise ennetamiseks ja avastamiseks läbi viia üksnes juhul, kui maksuhalduril on tekkinud põhjendatud kahtlus, et maksukohustuslane võib toime panna maksuõigusrikkumise ning menetluse alustamise ajend on menetluse alustamise korralduses motiveeritud.
MKS § 59 lõike 21 alusel alustatud kontrollimenetluse käigus on maksuhalduril õigus teha kõiki MKS 6. peatükis sätestatud menetlustoiminguid. Seega võib maksuhaldur MKS § 59 lõike 21 alusel alustatud kontrollimenetluse käigus nõuda maksukohustuslaselt, tema esindajalt või kolmandalt isikult suulist ja kirjalikku teavet, asjade ettenäitamist, dokumentide esitamist, teha dokumentidest ärakirju ja väljavõtteid, kaasata menetlusse eksperdi, viia läbi vaatlust jne. Samuti kohalduvad maksukohustuslasele maksuõigusrikkumise ennetamise ja avastamise eesmärgil üksikkontrolli läbiviimisel kõik maksumenetluses sätestatud õigused ja kohustused.
Leiame, et maksuõigusrikkumise ennetamine ja avastamine on maksuhalduri tegevuse eesmärk ning selle saavutamiseks täidab maksuhaldur kehtiva seaduse § 10 lg 2 punktis 1 sätestatud ülesannet, mille kohaselt on maksuhalduri ülesandeks kontrollida maksude arvestamise ja tasumise õigsust ning jälgida, et makse tasutakse ja maksusoodustusi kohaldatakse seadusega sätestatud suuruses ja korras. Kehtiva seaduse § 59 lõige 2 annab maksuhaldurile õiguse kontrollida kõiki maksukohustuslase majandus- või kutsetegevusega ning maksukohustuslase poolt maksude tasumisega seotud dokumente, samuti teha kaupade, materjalide ja muu vara ning tehtud tööde ja osutatud teenuste inventuure ja ülemõõtmisi nii üksikjuhtumite kontrolli kui revisjoni käigus. Ka seletuskirjas on märgitud, et maksuhalduril on maksukorralduse seaduse kohaselt õigus teostada kontrollitoiminguid maksude arvestamise ja tasumise õigsuse kontrollimiseks nii enne kui ka pärast maksudeklaratsiooni esitamise tähtpäeva, kuid tal puudub õigus teostada kontrollitoiminguid enne maksudeklaratsiooni esitamise tähtpäeva õigusrikkumise ennetamise eesmärgil.
Lähtudes eeltoodust leiame, et maksuhaldurile on seadusega antud maksukohustuslase tegevuse igakülgseks kontrollimiseks piisavalt õigusi, ning teeme ettepaneku vastav punkt eelnõust välja jätta või sõnastada maksuõigusrikkumiste ennetamise ja avastamise ülesanne kehtiva seaduse § 10 lg 2 punktis 1.
Üksikkontrolli teostamise võimalus ja maksuhalduri kontrolliõigused on sätestatud kehtiva seaduse § 59 lõikes 2 ning § 59 täiendamine lõikega 21 ei ole põhjendatud, eriti arvestades seda, et mõiste „põhjendatud kahtlus“ on määratlemata.
Eelnõu § 1 punktiga 2 lisatakse Maksu- ja Tolliametile uus ülesanne: maksuõigusrikkumiste ennetamine ja avastamine. Eelnõu seletuskirjas ei põhjendata lisatava pädevuse — maksuõigusrikkumiste avastamine — vajalikkust ega asjaolu, kuidas seni on MTA vastava avastuspädevuseta toiminud. Eeldatavalt ei ole aga tegu MTA-le lisanduva ülesandega, seega palume õigusselguse huvides jätta sättest ja eelnõu § 1 punktist 19 välja sõnad „ja avastamine“.
Täiendavalt märgime, et õigusrikkumise avastamine ei ole seotud ka rikkumise ennetamisega, kuna ennetada ei saa juba toimunud tegevust ning enne õigusrikkumise toimepanemist ei ole võimalik rikkumist avastada, kuna puudub tegu kui koosseisutunnus. Kui karistatav oleks ka mingi teo katse või ettevalmistus, siis ei ole võimalik ennetada mingi teo katset ega ettevalmistust pärast selle toimumist ega avastada seda enne katse või ettevalmistuse staadiumisse jõudmist. Erinevalt maksuõigusrikkumise avastamisest on rikkumise ennetamine MTA-le lisanduv uus ülesanne, mida eelnõu ega maksukorralduse seadus (edaspidi MKS) ei reguleeri.
Eelnõu § 1 punktis 19 konstateeritakse, et MTA viib ennetustegevuse läbi üksikjuhtumi kontrolliga. MKS § 1 lõike 1 kohaselt sätestatakse MKS-s maksuhalduri ja maksukohustuslase õigused, kohustused ja maksumenetluse kord. MKS 6. peatükis reguleeritakse üksikjuhtumi kontrolli. Üksikjuhtumi (ennetavale) kontrollile ei seata eelnõuga ühtegi alust, nõuet ega tingimust. Eelnõu seletuskirja kohaselt kohaldatakse ennetustegevusele MKS 6. peatükis toodut.
Juhime Teie tähelepanu asjaolule, et MKS 6. peatükk reguleerib maksukohustuslase ning maksuhalduri õigusi ja kohustusi maksumenetluses. Maksuõigusrikkumiste ennetamisel ei ole kontrollitav isik maksukohustuslane ning tegu ei ole maksumenetlusega ainuüksi põhjusel, et ennetav tegevus eelneb maksu tasumise/deklareerimise kohustusele. Selliselt on MTA ennetustegevus ennatlik ega mahu MKS reguleerimisalasse. Peame taunitavaks olukorda, kus maksuhalduri ennetustegevuse piirideks on pelgalt maksuhalduri piiratud fantaasia.
Samuti on meile arusaamatu, kuidas praktikas toimub asja ennetav äravõtmine (MKS § 65), ennetav kinnisasjale sisenemine ja vaatlus (MKS § 72), ennetav asendustäitmine ja hoiatus (MKS § 71), ennetav ekspertiis ja sellega kaasnevate kulude väljanõudmine ennetusaluselt, kes ei ole maksukohustuslane (MKS §-d 68 ja 69), ega see, millega on õigustatav vahetu sunni ennetav kasutamine (MKS § 721). Mööname, et ennetavate sunni- ja muude mõjutusvahendite kasutamine võib teatud juhtudel eripreventiivset eesmärki täita, kuid Eesti õiguskord on juba ammu kasvanud välja mentaliteedist, kus eripreventiivseid meetmeid kohaldati tulevikus toimuda võiva sündmuse ärahoidmiseks. Ennetav tegevus on mõistetav üldpreventiivsena (MTA jagab näiteks helkureid, tutvustavaid infovoldikuid, korraldab teabepäevi jne). Eripreventiivse ennetustegevuse kohaldamisel tuleb MKS-s näha ette menetluslikud raamid. Eeltoodu alusel palume MKS § 1 lg-t 1 täiendada ennetava tegevusega ja sätestada MKS-s ennetustegevuse alused ning läbiviimise tingimused ja kord.
Maksumenetlusega hõlmamata regulatsioon on MKS-s iseseisev menetlus, mis on MKS-s reguleerimata ning saab toimuda nn suvahaldusena, kus menetlejale ega menetlusalusele ei ole antud õigusi ega kohustusi. Kuna säte reguleerib ennetustegevusena üksikjuhtumi kontrolli (krediidiasutuselt ennetavalt teabe nõudmine; asjade ennetav äravõtmine jne) olukorras, kus rikkumist ei ole toime pandud, on tegu isikute põhiõiguste (omandiõigus, eraelu puutumatus, ettevõtlusvabadus) intensiivse piiramisega. Maksuõigusrikkumiste ennetamine vajab MKS-s iseseisvat regulatsiooni.
Ei saa nõus olla ka sellega, kus maksumenetlusi hakatakse läbi viima ennetavalt. See rikuks õiguskindluse põhimõtet ning looks olukorra, kus riik võib isiku tegevusse sekkuda haldusmenetluses, enne kui tekib maksuvõlg. Antud juhul seejuures soovitakse koguda isikute kohta andmeid, kuid ebaselgeks jääb see, kas ja millal maksumaksjat sellisest andmete kogumisest teavitatakse. Samuti on arusaamatu, kas sellisel kontrollil on ka ajalised piirid, st mis perioodiga seoses võib selline kahtlus tekkida (on see kuu, aasta, kaks aastat?). Lisaks tähendab selline ennetav kontroll seda, et maksuhaldur võib juba eelarvamuslikult asuda isiku suhtes seisukohale, et sel tekib maksuvõlg, ning asuda andmeid koguma nii, et selleks kasutatakse riigi andmekogusid. Sisuliselt luuakse selliselt võimalus luua andmebaas isikute kohta, kelle suhtes on tekkinud kahtlus, kuid samal ajal ei allu selline kahtlustamine ja andmete kogumine mingile kontrollile.
Kavandatav muudatus on üks näide murettekitavast mustrist, kus seadusi muudetakse liiga tihti konkreetse kohtuvaidluse pinnalt. Seejuures luuakse seadusemuudatusega Maksu- ja Tolliametile meelepärane olukord, mis varasemas kohtuvaidluses pole heakskiitu saanud. Käesoleva seadusemuudatusega seonduvalt RKHKo 3-3-1-46-14. Näitena varasemast sarnasest tegevusest on tulumaksuseaduse täiendamine § 38 lõikega 11 peale RKHKo 3-3-1-97-13.
Eesti Tööandjate Keskliit:
MKS muudatuse kohaselt (§ 59 lg 21) on maksuhalduril on õigus põhjendatud kahtluse korral läbi viia üksikjuhtumi kontroll maksuõigusrikkumise ennetamise ja avastamise eesmärgil. Eesti Tööandjate Keskliit on seisukohal, et põhjendatud kahtlus on suurel määral maksuhalduri subjektiivne hinnang, kuidas ta tõlgendab olemasolevat teavet ning edastab selle sisu pädevale isikule, kes otsustab ennetustegevuse vajalikkuse. Leiame, et maksuõigusrikkujate vastutusele võtmiseks on MKS-s (aga ka muudes õigusaktides) Maksu-ja Tolliametile sätestatud piisavalt õigusi. Lisaks on viimastel aastatel on ettevõtjatele lisatud üha enam kohustusi — töötamise registri täitmine, iga 1000 eurost suurema arve deklareerimine jms.
Me ei ole põhimõtteliselt nõus sellega, et Maksu- ja Tolliamet saaks õiguse teostada kõiki menetlustoiminguid enne maksudeklaratsiooni esitamist. Leiame, et kehtiv regulatsioon (arvestades Riigikohtu lahendis 3-3-1-46-14 toodud selgitusi) on täiesti piisav ning vastab seadusandja mõttele ja MKS üldisele süsteemile. Planeeritav muudatus riivab ettevõtlusvabadust (PS § 31) ning halvendab veelgi viimasel ajal niigi kahjustada saanud ettevõtluskeskkonda. Maksumenetluses lubatud ja keelatud meetodite osas meenutame ka Riigikohtu lahendit põhiseaduslikkusele järelevalve asjas nr III-4/1-4/93.
Mõiste „üksikjuhtumi kontroll“ tähendab haldusmenetluse eriliiki, mis lõpeb haldusakti andmisega (andmata jätmisega) või toimingu sooritamisega (näiteks enammakstud maksusumma tagastamine või tasumisele kuuluva maksusumma kandmine maksuarvestusse). Kontrolli sisu ehk nn „üksikjuhtum“ on deklareeritud maksukohustus või selle mõni üksik komponent (nt teatud väljamakse liik või teatud mahaarvamine). Menetluse käigus kontrollitakse, kas deklareeritud andmed on tõesed. Kui maksudeklaratsiooni ei ole esitatud, puudub ka „juhtum“, mida kontrollida. See oleks umbes sama, kui näiteks halduskohus hakkaks korraldama maksuametisse reide, et ennetada võimalikke õigusvastaseid haldusakte, või kui näiteks ringkonnakohus nõuaks halduskohtult veel enne otsuse tegemist välja kohtuasja toimiku ning hakkaks tõkestama ja ennetama kohtuotsust, mille kõrgem kohus hiljem peaks tühistama.
Kavandatav muudatus võiks olla defineeritav näiteks kui tõendite tagamine enne haldusmenetluse algust ja võiks olla põhjendatud sellega, et teatud liiki tõendeid on raske või võimatu hankida pärast maksudeklaratsiooni esitamist. Vastavad erinormid on seaduses juba olemas ning puudub vajadus neid laiendada. Mingil juhul ei saa anda MTA-le volitust hakata enne haldusmenetluse algust oma äranägemisel läbi viima kõiki toiminguid, mida tal on õigus läbi viia haldusmenetluses.
Eelnõu seletuskirjast ei ole ka võimalik aru saada, kuidas konkreetselt hakkaks tulevikus enne maksudeklaratsiooni esitamist läbiviidav üksikjuhtumi kontroll õigusrikkumisi ära hoidma. Eriti kui tutvuda kohtuasja 3-3-1-46-14 asjaoludega, tekib meil kahtlus, et MTA soovib endale õigust nõuda mis tahes maksumaksjalt maksudeklaratsiooni reaalajas täitmist. Põhimõtteliselt võib ju igat maksumaksjat kahtlustada maksuõiguserikkumise toimepanemises, mis vajaks „tõkestamist“ ja „avastamist“. Kas massiline andmete kogumine oli üldse vajalik, selgub aga paraku alles pärast nende andmete kogumist. Selline tõendite kogumise viis on õigusriigis lubamatu. Proportsionaalsuse põhimõttest tulenevalt peab tõendite kogumine olema seotud konkreetse menetletava haldusasjaga ning maksumaksjal peab olema õigus teada, mis eesmärgil tõendeid kogutakse, kuidas ja kui kaua neid säilitatakse ja mis eesmärgil neid tõendeid võidakse kasutada.
Samuti meenutame teile seaduseelnõu 493, mille uuel arutamisel Riigikogus kirjutas Rahandusministeerium kogu maailmale 88 leheküljel sellest, et ainus tõhus meede käibemaksupettuste vastu on käibedeklaratsiooni lisa. Nagu me pressiteadetest loeme, pidi see meede olema väga edukas. Miks on siis vaja veel läbi viia kontrolle enne käibedeklaratsiooni esitamist? Soovitame ka lugeda eelnõu 493 UA materjalide juurest, milliseid alternatiive tookord KMD INF-le pakuti ja mida Rahandusministeerium nende alternatiivide kohta arvas.
Vallasasja vaatlus
MKS § 72 kehtiv sõnastus:
MKS § 72 muudetud sõnastus:
(3) Käesoleva paragrahvi lõigetes 1 ja 2 nimetatud vaatluse läbiviimisest teatatakse ette sellise aja jooksul, mis võimaldab maksukohustuslasel kavandatava toimingu suhtes seisukohta võtta. Vaatluse läbiviimisest ei teatata ette kiireloomulistel juhtudel või kui ette teatamine võib ohustada vaatluse eesmärgi täitmist. Vaatluse läbiviimisest ei teatata ette ka juhul, kui maksuhalduril ei õnnestunud vara omaniku või valdaja elu- või asukohta kindlaks teha. Vaatluse läbiviimiseks esitatakse maksukohustuslasele või tema esindajale kirjalik korraldus, kuhu on märgitud ka vaatluse eesmärk. Kui vaatluse läbiviimiseks ei esitatud kirjalikku korraldust, on maksukohustuslasel õigus nõuda tagantjärele vaatluse kirjalikku põhjendamist.
5) võtta ära dokumente ja asju vastavalt käesoleva seaduse §-s 65 sätestatule;
6) nõuda vaadeldaval maatükil või vaadeldavas ehitises või ruumis viibivatelt isikutelt teavet maksukohustuslase majandus- või kutsetegevuse kohta vaatluse eesmärgiga piiratud ulatuses. Ütlused protokollitakse käesoleva seaduse § 60 lõikes 4 sätestatud korras.
(1) Maksuhalduri ametnik võib vaatluse läbiviimiseks siseneda maksukohustuslase nõusolekuta tema valduses olevale kinnisasjale, ehitisse või ruumi, kus toimub tema majandus- või kutsetegevus.
(11) Maksuhalduri ametnik võib maksukohustuslase nõusolekuta vaadelda tema valduses olevat kinnisasja, ehitist või ruumi, kus toimub tema majandus- või kutsetegevus ning väljaspool tema valduses olevat kinnisasja asuvat majandus- või kutsetegevusega seotud vallasasja.
(12) Maksuhalduri ametnik ei või vaatluse käigus sooritada läbiotsimist, avada lukustatud ruume või panipaiku ega siseneda eluruumi selles elavate isikute tahte vastaselt ka juhul, kui neis toimub
maksukohustuslase majandus- või kutsetegevus.
(2) Maksuhalduri ametnik võib vaadelda kolmanda isiku valduses olevat kinnis- ja vallasasja, kui see on vajalik maksumenetluses tähendust omavate asjaolude väljaselgitamiseks ning vaatlus ei kujuta endast isiku tahte vastast valdusesse sisenemist ega selle läbiotsimist.
(3) Käesoleva paragrahvi lõigetes 11 ja 2 nimetatud vaatluse läbiviimisest teatatakse ette sellise aja jooksul, mis võimaldab asja valdajal kavandatava toimingu suhtes seisukohta võtta. Vaatluse läbiviimisest ei teatata ette kiireloomulistel juhtudel või kui ette teatamine võib ohustada vaatluse eesmärgi täitmist. Vaatluse läbiviimisest ei teatata ette ka juhul, kui maksuhalduril ei õnnestunud vara omaniku või valdaja elu- või asukohta kindlaks teha. Vaatluse läbiviimiseks esitatakse maksukohustuslasele või tema esindajale kirjalik korraldus, kuhu on märgitud ka vaatluse eesmärk. Kui vaatluse läbiviimiseks ei esitatud kirjalikku korraldust, on maksukohustuslasel õigus nõuda tagantjärele vaatluse kirjalikku põhjendamist.
(4) Käesoleva paragrahvi lõikes 11 nimetatud kinnisasja ning sellel asuva vallasasja vaatluse läbiviimine on lubatud ettevõtte töö- või lahtiolekuajal või üldisel tööajal. Vaatluse käik ja vaatlusega tuvastatud asjaolud protokollitakse.
Kehtiva MKS redaktsiooni § 72 lõike 1 esimene lause annab maksuhalduri ametnikule õiguse siseneda maksukohustuslase nõusolekuta vaatluse läbiviimiseks maatükile, ehitistesse ja ruumidesse, kus toimub maksukohustuslase majandus- või kutsetegevus ning lubab eelnimetatud kohtades läbi viia vaatluse. Kinnisasja vaatlus hõlmab ka kinnisasjal asuvate vallasasjade vaatlust. Õigusselguse paremaks tagamiseks sätestatakse eraldi normides maksuhalduri ametniku õigus siseneda vaatluse läbiviimiseks maksukohustuslase valduses olevale kinnistule ning õigus kinnistul vaatlus läbi viia (eelnõus vastavalt lõiked 1 ja 11). Võrreldes kehtiva MKS redaktsiooni § 72 lõike 1 sõnastusega on lõikesse 11 lisatud lauseosa, mille kohaselt on maksuhalduri ametnikul õigus maksukohustuslase nõusolekuta vaadelda ka tema valduses olevat majandus- või kutsetegevusega seotud vallasasja.
Kehtiva MKS redaktsiooni § 72 lõike 2 kohaselt on maksuhalduril õigus vaadelda majandus- või kutsetegevusega mittetegeleva isiku omandis või valduses olevat vara, sealhulgas kinnisasju, ehitisi, laevu, sõidukeid ja muud vallasvara, sõltumata asjaolust, kus eelnimetatud vara asub. Seega võib maksuhaldur kehtiva MKS redaktsiooni kohaselt vaadelda kolmanda isiku valduses olevat vallasasja, vaatamata asjaolule, kas kolmanda isiku valduses olev vallasasi asub kontrollitava maksukohustuslase valduses oleval kinnisasjal, kus toimub maksukohustuslase majandus- või kutsetegevus, või väljaspool eelnimetatud kinnisasja. Samas pole lubatud vaadelda maksukohustuslase enda valduses olevat vallasasja, mis asub väljaspool kinnisasja, millel toimub maksukohustuslase majandus- või kutsetegevus. Tegemist on ilmse lüngaga seaduses, mis ei ole kooskõlas MKS mõtte ega eesmärgiga.
Muudatuse kohaselt on maksuhalduril õigus vaadelda nii vallasasja, mis asub maksukohustuslase valduses oleval maatükil, ehitises ja ruumides, kus toimub tema majandus- või kutsetegevus, ning ka maksukohustuslase valduses olevat vallasasja, mis asub väljaspool tema majandus- või kutsetegevuses kasutatavat kinnisasja. Väljaspool maksukohustuslase majandus- või kutsetegevuses kasutatavat kinnisasja asuv ning vaadeldav vallasasi peab olema seotud maksukohustuslase majandus- või kutsetegevusega.
MKS § 72 listava lõike 12 kohaselt ei või maksuhalduri ametnik vaatluse käigus sooritada läbiotsimist, avada lukustatud ruume või panipaiku ega siseneda eluruumi selles elavate isikute tahte vastaselt ka juhul, kui neis toimub maksukohustuslase majandus- või kutsetegevus. Sisuliselt on see norm identne kehtiva MKS redaktsiooni § 72 lõike 1 teises lauses sätestatuga.
MKS § 72 lõikes 2 sätestatakse, et maksuhalduri ametnik võib vaadelda kolmanda isiku valduses olevat kinnis- ja vallasasja, kui see on vajalik maksumenetluses tähendust omavate asjaolude väljaselgitamiseks ning vaatlus ei kujuta endast isiku tahte vastast valdusesse sisenemist ning selle läbiotsimist. Sisuliselt on eeltoodud säte identne kehtiva MKS redaktsiooni § 72 lõikes 2 sätestatuga. Sättes on loobutud vallasasjade liikide loetlemisest ning selle asemel kasutatakse üldmõistet „vallasasi“. Samuti lisati sättesse nõue, mille kohaselt võib kolmanda isiku valduses olevat kinnis- ja vallasasja vaadelda üksnes siis, kui see on vajalik maksumenetluses tähendust omavate asjaolude väljaselgitamiseks.
MKS § 72 lõike 3 esimeses lauses täpsustatakse, keda tuleb vaatluse läbiviimisest eelnevalt teavitada. MKS kehtiva redaktsiooni § 72 lõike 3 esimese lause kohaselt teatatakse MKS § 72 lõikes 1 ja 2 nimetatud vaatluse läbiviimisest ette sellise aja jooksul, mis võimaldab maksukohustuslasel kavandatava toimingu suhtes seisukohta võtta. MKS § 72 lõige 2 reguleerib majandus- või kutsetegevusega mittetegeleva isiku omandis või valduses oleva vara vaatlust. Seega ei vii maksuhaldur MKS § 72 alusel vaatlusi läbi üksnes maksukohustuslase vara suhtes. Seetõttu sätestatakse õigusselguse huvides, et vaatluse läbiviimisest teavitatakse eelnevalt isikut, kelle valduses vaadeldav vara asub.
MKS § 72 lõike 4 kohaselt viiakse lõikes 11 nimetatud kinnisasja ning sellel asuva vallasasja vaatlus läbi ettevõtte töö- või lahtiolekuajal või üldisel tööajal. Maksukohustuslase valduses oleva vallasasja, mis asub väljaspool tema majandus- või kutsetegevuses kasutatavat kinnisasja ning majandus- või kutsetegevusega mittetegeleva isiku käes oleva kinnis- ja vallasasja vaatluse läbiviimiseks ajalist piirangut ei ole sätestatud. Majandus- või kutsetegevusega mittetegeleva isiku käes oleva kinnis- ja vallasasja vaatluse läbiviimiseks ei ole ka kehtivas MKS redaktsioonis kehtestatud ajalist piirangut.
Kahtlus, et maksuhaldur hakkab maksukohustuslase ning majandus- või kutsetegevusega mittetegeleva isiku valduses oleva vara vaatlusi reeglipäraselt läbi viima ebamõistlikel aegadel, mil tegelikku majandustegevust ei toimu (öösel, nädalavahetustel), ei ole põhjendatud, kuna maksuhaldur peab maksumenetluses järgima proportsionaalsuse põhimõtet. MKS § 10 lõike 3 kohaselt peab maksuhaldur menetluse läbiviimisel vältima üleliigseid kulutusi ja ebamugavusi, järgima haldusmenetluse üldpõhimõtteid ja tagama menetlusosaliste õiguste kaitse. Samas ei piira norm kontrolli läbiviimist ettevõtte ametliku töö- või lahtioleku ajast erineval ajal, kui faktilised asjaolud viitavad sellele, et ettevõttes majandustegevus toimubki tegelikkuses erineval ajal. St, ka selle normi kohaldamisel tuleb lähtuda faktilisest tegelikkusest.
Muudatused on eelnõu seletuskirja kohaselt vajalikud õigusselguse tagamiseks. Kuna eelnõu senises menetluses on muudatused evinud õigusselguse asemel vastupidist tulemust, siis soovitame kaaluda vastavate muudatuste kehtestamata jätmist selliselt, et lisada eelnõu § 1 punktis 22 toodud täiendav õigus (kutsetegevusega seotud vallasasja vaatlus väljaspool maksukohustuslase valdust) MKS § 72 lõikesse 1.
Eelnõu § 1 punkiga 22 täiendatakse MKS § 72 lõikega 12. Sätte kohaselt keelatakse maksuhalduril siseneda eluruumi. MKS § 72 lõike 1 muudatusega aga lubatakse maksuhalduril siseneda isiku nõusolekuta tema valduses olevale kinnisasjale, ehitisse või ruumi. Sätete koosmõjul on maksuhalduril õigus siseneda isiku tahte vastaselt tema kinnisasjale ja kõikidesse ruumidesse, mis ei ole eluruumina kasutatavad. Palume eelnõu seletuskirjas selgitada eluruumi ja kinnisasja vahet tegemise vajalikkust ning seda, kui avaralt tuleb mõista sõna „eluruum“.
Palume eelnõu seletuskirjas põhjendada, miks eelnõu § 1 punktides 24 ja 25, millega muudetakse seaduse § 72 lõikeid 3 ja 4, ei viidata MKS § 72 lõikele 1. Märgime, et muudatuse kohaselt ei tule enam kinnisasjale sisenemisest ette teatada ning kinnisasjale sisenemist ei tule protokollida. Kui muudatus ei ole taotluslik, siis palun viidake MKS § 72 lõigetes 3 ja 4 ka sama paragrahvi lõikele 1.
Jääb arusaamatuks, mis eesmärgil on vajalik täpsustada vaatlust puudutavaid sätteid. Eelnõu seletuskirjast pole samuti võimalik välja lugeda selget põhjendust, millistel juhtudel on maksuhalduril tekkinud probleemid ning maksumenetluses on jäänud maksud määramata põhjusel, et vaatlust pole olnud võimalik läbi viia. Oleme seisukohal, et kehtiv regulatsioon on piisav ning see ei takista maksumenetluse läbiviimist mitte mingil moel. Igasugune seaduse muutmine peab olema kantud selgelt sõnastatud vajadusest. Kergekäeline seaduste muutmine on lubamatu ja mõjub tervikuna halvasti õiguskindlusele.
Tervikuna märgime, et sellisel moel seaduste täpsustamine kindlasti ei hoia ära kohtuvaidlusi, nagu on antud teada üldsusele. Menetluslikud rikkumised mõjutavad Eestis asja otsustamist ainult äärmuslikel juhtudel (vrd RKHKo 3-3-1-9-15). Seetõttu ei saa ka väita, et menetluslikes küsimustes toimuks ülearu palju vaidlusi. Vaidlused tekivad ainult üksikutel ja tõesti äärmuslikel juhtudel ning üheks selliseks küsimuseks on näiteks üksikjuhtumi kontrolli kestvus (RKHKo 3-3-1-46-14). Nimetatud küsimuses tasuks otsida ka võimalusi, et anda maksumaksjatele õiguskindlus, et nende suhtes ei toimuks revisjoni mahus üksikjuhtumi kontrollid aastaid ning et isikutel oleks sellise praktika vastu võimalik kasutada efektiivseid õiguskaitse vahendeid. Hetkel tehtavad muudatused pigem omavad vastupidist mõju ning nagu tihtipeale õigusloome praktikas varemgi on juhtunud, siis muudatused tekitavad arusaamatusi ja uusi vaidlusi, mis varem või hiljem jõuavad kohtusse.
Eelnõuga nähakse ette muudatus, millega antakse maksuhaldurile õigus maksukohustuslase nõusolekuta vaadelda tema valduses olevat majandus- või kutsetegevusega seotud vallasasja ka väljaspool isiku majandus- või kutsetegevuse kohta. Seega on maksuhalduril oluliselt ulatuslikumad alused vaatlust läbi viia ja ühtlasi suurem oht isikute eraelu riivamiseks. Seetõttu leiame, et vaatluse õiguse laiendamisel eelnõus sätestatud kujul on vajalik vastukaaluks rakendada meetmeid, mille abil tagada, et isikute õiguste riive oleks võimalikult minimaalne. Kaubanduskoda peab vajalikuks, et isikute õigusi piirava menetlustoimingu läbiviimisel oleks isikud piisavalt oma õigustest ja kohustustest menetlustoimingu läbiviimisel informeeritud. Kuna isikute teadlikkus vaatluse kui menetlustoimingu olemusest ning nende õigustest ja kohustustest, kui nad on menetlustoimingule allutatud, on reeglina madal, siis peame oluliseks, et isikute väheseid teadmisi nende õigustest ja kohustustest ei hakataks pahatahtlikult ära kasutama ning maksuhaldurid saaksid seda ära kasutades ületada menetlustoimingu piire.
Seetõttu, kindlustamaks, et isikutel oleks enne menetlustoimingu läbiviimist võimalik end oma õiguste ja kohustustega kurssi viia, teeme ettepaneku, et vaatlusele eelnevalt esitatakse isikule kirjalikult menetlustoimingu olemust ning tema õigusi ja kohustusi tutvustav vorm/dokument, mille sisu on eelnevalt kinnitatud. Selliselt oleks tagatud isikute õiguste kaitse ning väiksem oht, et maksuhaldur ületab pahatahtlikult vaatlust läbi viies oma pädevust. Lisaks isikute teadlikkuse tõstmise eesmärgile aitaks selline eelnev õigustest informeerimine vähendada menetlustoimingu hilisema vaidlustamise tõenäosust. Samuti ei ole standardvormi väljatöötamine ülemäära keerukas ega ajamahukas. Vajadusel on ka kaubanduskoda valmis panustama standardvormi väljatöötamisse.
Seoses vaatluse õiguse laiendamisega märgime lisaks, et kuna erinevalt majandus- ja kutsetegevuse asukohas vaatluse läbiviimisega ei ole vaatluse läbiviimisel väljaspool majandus- või kutsetegevuse asukohta eelnõuga sätestatud ajalist piirangut, millal vaatlust võib läbi viia, siis on äärmiselt oluline järgida vaatluse läbiviimiseks aja valimisel proportsionaalsuse põhimõtet ning silmas pidada, et menetlustoimingu tegemine oleks isiku suhtes võimalikult vähe koormav. Leiame, et õigusselgust silmas pidades oleks põhjendatud vaatluse läbiviimise tänasega võrreldes selgem piiritlemine sõltumata sellest, kus kohas vaatlust läbi viiakse. Sellest lähtuvalt peame otstarbekaks seaduses üheselt määratleda vaatluse maksimaalne ajaline kestus ning muud isikute põhiõiguste tagamiseks mõeldud kitsendused.
MKS muudatuse kohaselt saab maksuhaldur õiguse maksukohustuslase nõusolekuta vaadelda ka tema valduses olevat majandus- või kutsetegevusega seotud vallasasja, mis ei asu maatükil, ehitises või ruumides, kus toimub maksukohustuslase majandus- või kutsetegevus.
Eesti Tööandjate Keskliit teeb ettepaneku muuta MKS vastavate sätete sõnastus selgemaks, tuues konkreetselt välja, mida maksuhaldur vaatluse käigus teha ei tohi. Samuti tuleks seaduses täpselt sätestada, kuidas toimib MTA materjalidega, mida vaatluse käigus on kogutud.
Me ei toeta muudatust. Leiame, et vallasasja läbivaatust peabki saama läbi viia ainult majandus- või kutsetegevuse kohas. Hea küll, kodu puutumatus on meil tagatud, aga kas MTA tõesti tunneb suurt vajadust „vaadelda“ kortermaja ette pargitud tööautosid või küsitleda kohvikus sülearvutiga töötavalt inimeselt, kas tegemist on tema isikliku vara või tööandja varaga ning kas viimasel juhul aetakse parajasti ikka tööasju?
Kui tegemist on tõesti väljakannatamatu vajadusega, siis palume seletuskirja täiendada ja tuua mõni näide maksumenetlusest, kus MKS „lünga“ tõttu jäi mõni vallasasi vaatlemata ja sellepärast maksud määramata. Kas on mõni kohtulahend, kus kohus on jätnud arvesse võtmata vaatluse andmed või tühistanud maksuotsuse põhjusel, et mõni tähtis vallasasi on jäänud vaatlemata? Milliseid konkreetseid maksunduslikke tagajärgi saab üldse tekkida vallasasja vaatlusest (eeldusel, et vaatlus ei kesta just terve maksustamisperioodi)?
Andmete küsimine sideettevõtjatelt
- Elektroonilise side seadust (EES) täiendatakse §-ga 1142 järgmises sõnastuses:
§ 1142. Maksu- ja Tolliametile teabe andmise kohustus
Sideettevõtja on kohustatud Maksu- ja Tolliametile esitama maksumenetluses tähendust omavate asjaolude kindlakstegemiseks järgmisi andmeid:
1) liitumislepingu sõlminud kliendi nimi, aadress ja sideettevõtjal kliendi kohta olemas olevad muud kontaktandmed;
2) sideettevõtja ja kliendi vahel sõlmitud elektroonilise side teenuse lepingu liik;
3) teenuse eest esitatud arve andmed;
4) teenuse eest esitatud arve tasuja nimi ja pangakonto number, millelt arve tasuti.
ESS regulatsioonist nähtub seega, et sideettevõtjal ei ole õigust väljastada MTA-le oma klientide kohta mitte mingisugust (ka PS § 26 kaitsealast väljas olevat) teavet, mis kliendi maksukohustuse õige ja õiglase kindlaksmääramise jaoks olulised on, küll aga võib sideettevõtja MTA-le väljastada väärteo- ja jälitusmenetluse raames sidega seonduvaid andmeid ning anda juurdepääsu sidevõrgule. Taoline väga piiratud ettevõtjate liiki hõlmav erisus — ainult sideettevõtjaid puudutav igasuguse teabe väljastamise keelamine maksumenetluse raames — ei ole põhjendatud ega proportsionaalne. Ka pankadel, kelle valduses on klientide eraelu ja ärisaladust puudutav teave, lasub põhjendatud juhtudel MTA-le teabe esitamise kohustus.
Eelnõuga lisatakse seega ESS § 1142, mis paneb sideettevõtjale kohustuse esitada MTA-le maksumenetluses tähendust omavate asjaolude kindlakstegemiseks ESS §-s 1142 nimetatud andmeid. Sellega seoses täiendatakse ESS § 102 lõiget 2 viitega §-le 1142, mis võimaldab sideettevõtjal ESS §-s 1142 sätestatud andmeid avaldada MTA-le ilma kliendi nõusolekuta.
ESS § 1142 lisamise eesmärgiks on võimaldada maksuhalduril saada MKS § 61 kohaselt maksumenetluses tähendust omavate asjaolude kindlakstegemiseks sideettevõtjalt andmeid elektroonilise side teenust kasutava isiku lepinguga seotud asjaolude kohta. MKS § 61 lõike 1 kohaselt on maksuhalduril õigus nõuda kolmandatelt isikutelt, sealhulgas krediidiasutustelt, teavet maksumenetluses tähendust omavate asjaolude kindlakstegemiseks. Sama paragrahvi lõike 2 kohaselt tuleb üldjuhul enne kolmandalt isikult teabe saamiseks pöörduda maksukohustuslase poole. Seega saab MTA sideettevõtjalt andmeid kliendi kohta küsida üksnes siis, kui maksukohustuslasest klient ei täida MKS-st tulenevat kaasaaitamiskohustust ega esita ise MTA-le nõutavaid dokumente või on esitatud teave vastuoluline või ebapiisav. Seetõttu hõlmab muudatus üksnes väikest osa sideettevõtjate klientidest, kes ise oma tegevuse või tegevusetusega on kaasa toonud MTA vajaduse pöörduda vastavasisulise info saamiseks või kontrollimiseks sideettevõtja poole.
Lisatava ESS § 1142 kohaselt on MTA-l õigus sideettevõtjalt saada andmeid liitumislepingu sõlminud kliendi nime, aadressi ja tema muude kontaktandmete kohta, mis sideettevõtjal on kliendi kohta olemas. Täiendavaid andmeid sideettevõtja kliendilt hankima ei pea. Lisaks vajab MTA teavet sideettevõtja ja kliendi vahel sõlmitud elektroonilise side teenuse lepingu liigi kohta. Sideettevõtja poolt maksuhaldurile edastatud andmed lepingu liigi kohta võimaldavad tuvastada sideettevõtja poolt kliendile pakutava teenuse sisu, nt kas lepingu alusel pakub sideettevõtja kliendile mobiilsideteenust, interneti püsiühendust jne. ESS § 1142 lõigete 3 ja 4 kohaselt on MTA-l õigus saada andmeid ka teenuse eest esitatud arve kohta ning teenuse eest esitatud arve tasuja nime ning pangkonto numbri kohta, millelt arve tasuti. Need andmed on maksumenetluses olulisteks tõenditeks näiteks olukorras, kus maksuhaldur kontrollib käibemaksu tagastamisel äriühingu poolt ettevõtluse tarbeks soetatud korteriomandi kasutamist maksuarvestuses kajastatud otstarbel.
Eelnõu jõustumisel MTA-le sideettevõtjate poolt edastatav info on sedavõrd üldine, et selle väljastamine riivab vaid vähesel määral PS §-s 26 sisalduvat perekonna- ja eraelu puutumatust. Muudatus ei võimalda maksuhalduril saada maksumenetluse raames sideettevõtjalt kindlasti sidega seonduvaid metaandmeid ega ligipääsu sidevõrgule. Seetõttu ei riiva teabe andmise kohustus mingil määral sõnumisaladust. ESS §-s 1111 sätestatud sidega seonduvatele andmetele ning sidevõrgule on maksuhalduril juurdepääs ka edaspidi üksnes väärteomenetluse seadustiku alusel väärteomenetluse ning MKS alusel jälitusmenetluse läbiviimisel.
Ka krediidiasutused, kel lasub kohustus hoida pangasaladust, on MKS § 61 lõike 1 kohaselt kohustatud MTA-le väljastama pangasaladust sisaldavat infot maksumenetluses tähendust omavate asjaolude kindlakstegemiseks. MKS § 26 lõike 1 kohaselt on maksuhaldur, tema ametnikud ja töötajad kohustatud hoidma saladuses maksukohustuslast puudutavat teavet, sealhulgas kõiki andmekandjaid (otsused, aktid, teated ja muud dokumendid) maksukohustuslase kohta, teavet andmekandjate olemasolu kohta, äri- ja pangasaladust, mida nad teavad seoses maksude tasumise õigsuse kontrollimise, maksu määramise, maksuvõla sissenõudmise, maksuõigusrikkumise asja menetlemise või muude teenistus- või töökohustuste täitmisega. Ametitegevuses teatavaks saanud saladuse hoidmise kohustuse rikkumine on KarS § 157 kohaselt karistatav tegu.
Eeltoodust nähtub, et tegemist ei ole täiesti uut liiki teabe andmise kohustusega ning põhjendamatu oleks kahtlus, et sideettevõtjate poolt maksuhaldurile edastatav teave ei ole kaitstud kolmandate asjassepuutumatute isikute eest.
MKS § 61 lõike 3 kohaselt küsib maksuhaldur sideettevõtjatelt teavet korraldusega, milles tuleb maksuhalduril selgitada, miks küsitakse infot sideettevõtja käest ning esitatakse maksukohustuslase andmed, kelle maksuasjaga seoses teavet küsitakse.
Muudatus on kooskõlas ka Euroopa Parlamendi ja Euroopa Nõukogu direktiiviga 95/46/EÜ, üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta. Eelnimetatud direktiivi art 13 p 1 alapunkti e kohaselt võivad liikmesriigid saladuse hoidmise kohustusest teha erandeid, et kindlustada liikmesriigi majanduslikud või rahanduslikud huvid, sealhulgas raha-, eelarve- ja maksuküsimused.
Leiame, et elektroonilise side seaduse muutmine ei ole põhjendatud, kuna sideettevõtjalt nõutavad andmed on võimalik kindlaks teha nii üksikkontrolli kui revisjoni käigus maksuhalduri poolt. Juhul kui elektroonilise side seadust siiski täiendatakse §-ga 1142, tuleks seaduses sätestada, et sideettevõtja on kohustatud sättes nimetatud andmed esitama Maksu- ja Tolliameti põhjendatud kirjaliku taotluse alusel.
Juhime tähelepanu asjaolule, et see on õigussuhtelt sarnane ESS §-dega 1111 ja 112. Vastavad sätted põhinevad EL direktiivil 2006/24/EÜ, mille Euroopa Kohus 2014. aastal õigustühiseks tunnistas. Käesoleval hetkel analüüsitakse tekkinud olukorda nii Euroopa Komisjonis kui ka Eestis siseriiklikult. Seetõttu leiame, et sideandmete kasutusala selline laiendamine antud olukorras on ennatlik.
Eelnõuga nähakse ette ka elektroonilise side seaduse täiendamine kohustusega anda MTA-le andmeid sideteenuse osutaja kliendi ja tema arvete kohta. Kõnealune sideandmete säilitamise säte ESS-is põhineb EL direktiivil 2006/24/EÜ (millega muudeti direktiivi 2002/58), kuid 2014. a otsustas (kohtuasjad C-293/12 ja C-594-12) Euroopa Kohus, et nimetatud säte direktiivis on õigusvastane. Sellest tulenevalt leiame, et olukorras, kus sideandmete säilitamise kohustuse saatus üleüldiselt on lahtine, ei tohiks astuda samme nende andmete kasutusala laiendamiseks. Samuti märgime, et väljend „teenuse eest esitatud arve andmed” on ebaselge. Kliendile esitatud arve võib sisaldada erineva detailsusastmega mitmeid andmeid tarbitud sideteenuse sisu kohta.
Toetame siinkohal Andmekaitse Inspektsiooni seisukohti seoses nimetatud sättega. Omalt poolt märgime, et eelnõu seletuskirjast ei nähtu, mil viisil aitab maksuhalduri ülesannete täitmisele kaasa nt maksumaksja elektroonilise side teenuse lepingu liigi kohta informatsiooni saamine, arve andmed, pangakonto number, millelt arve tasuti jne. Sideettevõtjatele täiendavate kohustuste panemine ilma vastava selguseta pole õigustatud. Samuti on probleemkohaks põhiõiguste riive. Eelnõu seletuskirjast peaks nähtuma meetme proportsionaalsuse analüüs kõigil kolmel tasandil. Vastavale probleemile juhtis eelnõu väljatöötamise kavatsuse faasis tähelepanu ka Justiitsministeerium. Vastavat puudust pole senini kõrvaldatud ning riive põhiseaduspärasus on küsitav.
Samas juhul, kui eelnimetatud säte siiski soovitakse kehtestada, tuleb muu hulgas õigusriigi ja eelkõige õigusselguse põhimõtte valguses sätestada samas paragrahvis (ehk ESS §-s 1142) sõnaselgelt reegel, et sideettevõtjal on andmete esitamise kohustus juhul, kui maksuhaldur on kirjalikus vormis talle kinnitanud, et täidetud on MKS § 61 lõikes 2 (ehk maksuhaldur on esmalt küsinud andmeid maksukohustuslaselt jne) sätestatud tingimused. Samuti tuleb lisada ESS samasse vaadeldavasse paragrahvi vastavasisuline nõue, et maksuhaldur ja sideettevõtja on kohustatud koheselt andmete esitamisest teavitama seda klienti, kelle andmeid maksuhaldurile esitati.
Nagu oma seisukohas maksukorralduse seaduse ja teiste seaduste muutmise seaduse eelnõu väljatöötamiskavatsuse kohta välja tõime, ei toeta kaubanduskoda muudatust, mille kohaselt antakse maksuhaldurile õigus maksumenetluse läbiviimisel saada sideettevõtjalt erinevaid andmeid sideettevõtja kliendi kohta, ning toetab selles küsimuses Andmekaitse Inspektsiooni arvamust.
Sealjuures ei ole kaubanduskoda veendunud, et maksumaksja poolt sõlmitud elektroonilise side teenuse lepingu kohta info nõudmine aitaks oluliselt kaasa maksuõiguslike rikkumiste avastamisele. Esiteks jääb eelnõu seletuskirja lugedes selgusetuks, kuidas võimaldab teave lepingu liigi, arve andmete, arve tasumiseks kasutatava pangakonto jms kohta paremini avastada maksuõigusrikkumisi. Teiseks, nagu kaubanduskoda ka oma varasemas seisukohas eelnõu väljatöötamiskavatsuse kohta on märkinud, saab elektroonilise side kasutamise lepingut sõlmida anonüümselt, mistõttu on isikutel, kes ei soovi enda andmeid MTA-le edastada, seda võimalik nii ehk naa vältida.
Samuti peame vajalikuks rõhutada, et andmete edastamine on sideettevõtjate jaoks täiendav kulutus, mille tegemine, eriti juhul, kui maksuõiguslike rikkumiste avastamise tõenäosus ei pruugi muudatuse tegemise järel oluliselt paraneda, peab olema põhjalikult motiveeritud. Meie hinnangul eelnõu seletuskirjas seda aga piisavalt tehtud ei ole. Seega leiame, et sideettevõtjale kulutusi kaasa toov muudatus on eelnõuga sätestatud kujul põhjendamata ja selle vajalikkus küsitav, mistõttu kaubanduskoda muudatust ei toeta.
Vastava ESS muudatuse vajaduse üheks põhjenduseks on toodud maksujuurdlused, mille puhul uuritakse juhtumeid, kus kasutatakse korteriomandit büroona, kuid samas on sidelepingud (telefon, internet, TV) vormistatud füüsiliste isikute nimele.
Eesti Tööandjate Keskliidu arvates toob selline kontroll pigem kaasa üldise vastuseisu maksuameti tegevusele, samas probleemi ei lahenda — lepingud registreeritakse lihtsalt ümber äriühingu nimele. Sama kehtib ka juhtumite puhul, kus äriühingu nimele on vormistatud mitu sidelepingut, kuid töötajaid registreeritud ei ole. Leiame, et kavandatud muudatus ei ole proportsionaalne arvestades seatud eesmärki ning sellega kaasnevat riivet eraisikute privaatsusõigusele.
Tööandjate keskliidu arvates on kavandatavad muudatused tehtud, pidades silmas konkreetseid kaasuseid. Samas tuleks arvestada seda, et maksuhaldur võib seadusega temale antud õigusi rakendada ka laiemalt, arvestamata konkreetse sätte esialgset eesmärki.
Eesti Infotehnoloogia ja Telekommunikatsiooni Liit (ITL):
Kavandatav muudatus riivab meie hinnangul põhjendamatul ja ebaproportsionaalsel viisil telekommunikatsioonisektori ettevõtete klientideks olevate isikute privaatsusõigusi. Iseäranis probleemne on vastava riive ebaproportsionaalsus kontekstis, kus Euroopa Kohus tunnistas liidetud kohtuasjades C-293/12 ja C-594/12 sideteenuse osutamisel tekkivate nn metaandmete säilitamiskohustust nõudnud direktiivi kehtetuks, sest see rikkus EL põhiõiguste harta artikleid 7 ja 8 ning art 52 lõiget 1. Seega vajaks läbivaatamist ja analüüsi ning eeldatavasti lähtudes Euroopa Kohtu otsusest ka märkimisväärset kitsendamist täna elektroonilise side seadusest tulenev metaandmete säilitamise reeglistik tervikuna, eriti erinevatele avaliku võimu asustustele andmete väljastamist puudutav osa. Sellele on tähelepanu juhtinud ka õiguskantsler oma seisukohas justiitsministrile.
Nimetatud konteksti arvestades on mõeldamatu asuda laiendama täna kehtivat regulatsiooni, mis puudutab sideandmete väljastamist Maksu- ja Tolliametile maksumenetluse raames ja toob kaasa klientide privaatsuse riive olulise kasvu. Õiguskantsler on oma seisukohas otsesõnu väljendanud järgmist (lk 2): Samas ei ole võimalik hetkel anda lõplikku hinnangut regulatsiooni osa kohta, mis käsitleb sideandmete nõudmist avaliku võimu asutuste poolt ja nende edasise töötlemise põhiseaduspärasust (sh menetluslike garantiide küllaldasust).
Arvestades asjaolu, et hetkel on senine sideandmete elektroonilise töötlemise regulatsioon probleemne, pooleli on põhiseaduspärasuse analüüs ja lahtine on, kas üldse ja kuivõrd on sideandmete nõudmine avaliku võimu asutuste poolt ning nende edasine töötlemine põhiseaduspärane, on enne ülaltoodud menetluste lõpptulemuste selgumist lubamatu täiendada ja laiendada ESS § 1111 rakendusala veelgi, seades seeläbi veel suuremasse ohtu ESS kõnealuse regulatsiooni põhiseaduspärasuse.
Tegelikkusele ei vasta seletuskirjas toodud viited, mille kohaselt mõju sihtrühma kuuluvatele sideettevõtjatele on väike. Eestis on sideteenuse osutajatena registreeritud üle 200 ettevõtte ning teenuse kasutajateks on praktiliselt kõik Eesti elanikud ja ettevõtted. Väljapakutud §-s 114² sätestatud meede on ebaproportsionaalne, kuna ühelt poolt (seletuskirja kohaselt) on vajadus andmete järele väike, samas aga peavad kõik sideettevõtted tagama valmiduse nende andmete väljastamiseks. Seletuskirjas: Mõju avaldumise sagedus on väike. Praktikas esineb maksumenetlusi, kus maksuhalduril on maksumenetluses vaja ESS lisatava §-s 114² sätestatud andmeid, võrreldes kogu maksuhalduri poolt läbi viidavate maksumenetlustega, üsna vähe. Seega on võimalik, et juhul kui eelnõuga kavandatud muudatused jõustuvad, võib järelepärimiste maht kasvada oluliselt ning sideettevõtetel peavad jällegi leidma täiendavaid sisemisi ressursse nende menetlemiseks, kuna tehtud kulutusi ei plaanita riigi poolt kompenseerida.
Kui jälitustegevuses on kontroll päringute tegemise üle siiski allutatud prokuratuuri järelevalvele ja väärteomenetluses on päringuid lubatud teha üksnes kohtu loal, siis Maksu- ja Tolliameti menetlustes, mis toimuvad MKS § 61 lõike 3 kohaselt, puudub kontrollimehhanism taoliste päringute arvu ohjeldamise üle. Kui kriminaalmenetluses ja väärteomenetluses on sideandmete kogumine lubatud vaid juhul, kui see on menetluse läbiviimiseks vältimatult vajalik, kuidas saab see olla põhjendatud täiendavalt haldusmenetluses ilma igasuguste kitsendavate asjaoludeta?
Seetõttu on MTA soovitud meede täielikult ebaproportsionaalne taotletava eesmärgi saavutamiseks (maksude kogumine, rikkumiste tuvastamine) ning vastuolus sideandmete töötlemist õigustavate kohalikest ning EL andmekaitse regulatsioonidest tulenevate põhimõtetega. Tuleb teha järeldus, et maksumenetlusi on võimalik jätkuvalt edukalt läbi viia ka muid tõendeid kogudes ning kolmandate isikute sideteenuse andmete töötlemine maksude tasumisest kõrvalehoidjate tuvastamiseks ei ole vältimatult vajalik. Maksukohustuslastega seotud arvete osas saab MTA kolmandatelt isikutelt kehtiva MKS alusel teavet nõuda juba täna.
Ekslik on seletuskirjas toodud seisukoht, mille kohaselt ebasoovitavate mõjude risk on väike, kuna kavatsuse välja töötanud ametnike hinnangul olevat vähetõenäoline, et muudatuse rakendumisel jätavad isikud sideettevõtjatega lepingud sõlmimata. Eelnõu autorid ei tunne ilmselt sidesektori eripära ega toimimisloogikat ega ole teadvustanud asjaolu, et soovi korral on võimalik sõlmida lepingud anonüümsete ettemaksukaartide vahendusel sideteenuste kasutamiseks. Seda võimalust võivad kasutama asuda isikud, kellele enda identiteedi varjamine on eraldiseisvaks eesmärgiks. Seega ei võimalda plaanitav muutus hankida infot isikute kohta, kes seda teavet varjata soovivad, kuid toob samas kaasa olukorra, milles niinimetatud tavapäraste klientide privaatsust ebaproportsionaalselt suures ulatuses riivatakse.
MTA-le maksumenetluste raames juurdepääsu võimaldamine sideteenuse osutamisel tekkivatele andmetele ei ole põhjendatud ning võib andmete kasutamise kontrolli osas riikliku järelevalve puudumisel suurendada andmete kuritarvitamise riski.
Oleme väljendanud sideettevõtete arvamust (vastuseisu) erinevatele ametkondadele sideandmetele juurdepääsu andmiseks ka varasemalt, näiteks kirjades Justiitsministeeriumile ja Riigikogu õiguskomisjonile kriminaalmenetluse seadustiku muutmise ettepaneku kohta. Sideandmetele juurdepääsu õiguse laiendamine järgmise menetlusliigi jaoks tekitab olukorra, kus senist süsteemi tuleb jälle täiendada uute ametnike „kasutajaprofiilidega“ sõltuvalt sellest, millist liiki andmeid on ühel või teisel ametnikul õigus saada. Kuna riiklik järelevalve MTA poolt andmete töötlemise üle eelnõus pakutud alusel pole eelnõu koostajate poolt läbi mõeldud, rõhutame veelkord, et eelnõus välja pakutud viisil sideteenuse andmete kättesaadavaks tegemine MTA-le on sideteenuse klientide privaatsusõiguste kaitse aspektist lubamatu, õiguslikult põhjendamatu ning suurendab andmete kuritarvituse riski.


text:
Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2000/31/EÜ – Kohaldamisala – Au teotamist käsitlev kohtuvaidlus
Kohtuasjas C‑291/13,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Eparchiako Dikastirio Lefkosias (Küpros) 27. märtsi 2013. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 27. mail 2013, menetluses
koosseisus: koja president J. L. da Cruz Vilaça, kohtunikud J.-C. Bonichot (ettekandja) ja A. Arabadjiev
– Papasavvas, esindaja: dikigoros Ch. Christaki,
– O Fileleftheros Dimosia Etaireia Ltd, esindaja: dikigoros L. Paschalidis,
– Küprose valitsus, esindaja: K. Lykourgos,
– Euroopa Komisjon, esindajad: H. Tserepa-Lacombe ja F. Wilman,
1 Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/31/EÜ infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul (direktiiv elektroonilise kaubanduse kohta) (EÜT L 178, lk 1; ELT eriväljaanne 13/25, lk 399).
2 Eelotsusetaotlus esitati S. Papasavvase ning O Fileleftheros Dimosia Etaireia Ltd, T. Kounnafi ja G. Sertise vahelises kohtuvaidluses niisuguse kahju hüvitamise nõude üle, mida S. Papasavvas väidetavalt kandis toimingute tõttu, mida käsitatakse au teotavana.
3 Direktiivi 2000/31 põhjendus 17 on sõnastatud järgmiselt:
„Infoühiskonna teenuste määratlus [on juba] ühenduse õigusaktides […] olemas […]; see määratlus hõlmab kõiki elektrooniliste andmetöötlus- (kaasa arvatud digitaalne pakkimine) ja -salvestusseadmete abil eemalt […] osutatavaid teenuseid, mille eest tavaliselt makstakse tasu […].”
4 Direktiivi põhjenduses 18 on märgitud:
„[…] infoühiskonna teenused […] laienevad, niivõrd kuivõrd need kujutavad endast majandustegevust, ka teenustele, mille eest nende saajad ei maksa, nagu näiteks teenused, mis pakuvad on-line infot või kommertsteadaandeid või vahendeid, mis võimaldavad andmete otsimist, neile ligipääsu ja väljavõtteid neist; infoühiskonna teenuste hulka kuuluvad ka teenused, mis seisnevad teabe edastamises sidevõrgu kaudu, sidevõrgule juurdepääsu pakkumises või teenuse saaja antud teabe talletamises; […]”
5 Selle direktiivi põhjenduse 22 kohaselt:
„Infoühiskonna teenuste järelevalve peaks toimuma tegevuse lähtekohas, et kindlustada avalike huviobjektide tõhus kaitse; […] et tõhusalt tagada teenuste osutamise vabadus ning teenuseosutajate ja saajate õiguskindlus, peaks selliste infoühiskonna teenuste suhtes olema põhimõtteliselt kohaldatav teenuseosutaja asukoha järgse liikmesriigi õigus.”
6 Sama direktiivi põhjenduses 42 on öeldud:
„Erandid käesoleva artikliga kehtestatud vastutusest hõlmavad ainult neid juhtumeid, kui infoühiskonna teenuse osutaja tegevus piirdub kolmandate osapoolte pakutava teabe edastamiseks või ajutiseks talletamiseks vajaliku sidevõrgu käitamise ja sellele juurdepääsu võimaldamise tehnilise toiminguga, mille ainus eesmärk on side tõhustamine; see tegevus on üksnes tehnilise, automaatse ja passiivse iseloomuga, seega pole infoühiskonna teenuse osutajal edastatava või talletatava teabe kohta teadmisi ega kontrolli selle üle.”
7 Direktiivi 2000/31 põhjendus 43 on sõnastatud järgmiselt:
„Teenuseosutaja võib kasutada erandeid „pelga edastamise” või „vahemällu salvestamise” jaoks, kui ta ei ole mingil viisil seotud edastatava teabega; muu hulgas nõuab see, et ta ei muudaks edastatavat teavet; see nõue ei kehti edastamisaegsete tehnilise iseloomuga toimingute kohta, sest need ei muuda edastatava teabe terviklikkust.”
8 Sama direktiivi artikkel 2 sätestab:
a) infoühiskonna teenused – teenused [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. juuni 1998. aasta] direktiivi 98/34/EÜ[, millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest teatamise kord (EÜT 1998, L 204, lk 37; ELT eriväljaanne 13/20, lk 337)], (muudetud [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. juuli 1998. aasta] direktiiviga 98/48/EÜ [(EÜT 1998, L 217, lk 18; ELT eriväljaanne 13/21, lk 8)) (edaspidi direktiiv 98/34”)] artikli 1 lõike 2 tähenduses;
9 Direktiivi 2000/31 artiklis 3 „Siseturg” on sätestatud:
– avalik kord […]
– tarbijate […] kaitse, […]
10 Direktiivi artiklid 12–14 kuuluvad selle direktiivi 4. jakku „Vahendajatest teenuseosutajate vastutus”.
11 Direktiivi 2000/31 artiklis 12 „Pelk edastamine” on sätestatud:
b) ei vali edastuse saajat
12 Direktiivi 2000/31 artikkel 13 „Vahemällu salvestamine” sätestab:
13 Direktiivi artiklis 14 „Teabe talletamine” on sätestatud:
14 Direktiivi artikli 18 „Õiguskaitsevahendid” lõikes 1 on sätestatud:
15 Direktiivi 98/34 artiklis 1 on sätestatud:
2) teenus – infoühiskonna iga teenus ehk kõik vahemaa tagant elektroonilisel teel ja teenusesaaja isikliku taotluse alusel ning tavaliselt tasu eest osutatavad teenused;
– teenusesaaja isikliku taotluse alusel”, et teenust osutatakse andmeedastusena isikliku taotluse alusel.
Küprose õigus
16 Kahju õigusvastane tekitamine au teotamisega on reguleeritud seaduse kahju õigusvastase tekitamise kohta peatüki 148 artiklites 17–25 [...].
17 S. Papasavvas esitas Eparchiako Dikastirio Lefkosias’ele 11. novembril 2010 kahju hüvitamise hagi meediaäriühingu O Fileleftheros Dimosia Etaireia Ltd ning peatoimetaja T. Kounnafi ja ajalehe „O Fileleftheros” ajakirjaniku G. Sertise vastu toimingute tõttu, mida S. Papasavvas peab au teotamiseks.
18 S. Papasavvas nõuab, et talle hüvitataks kahju, mis talle põhjustati artiklitega, mis avaldati üleriigilise levikuga päevalehes „Ο Fileleftheros” 7. novembril 2010 ning internetis kahel saidil: [http://www.philenews.com ja http://www.phileleftheros.com]. Samuti palub ta siseriiklikul kohtul kohaldada esialgse õiguskaitse meetmeid, et keelata vaidlusaluste artiklite avaldamine.
19 Eparchiako Dikastirio Lefkosias on seisukohal, et tema menetluses oleva kohtuasja lahendamine sõltub osaliselt direktiivi 2000/31 tõlgendamisest.
20 Neil asjaoludel otsustas Eparchiako Dikastirio Lefkosias menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kuivõrd liikmesriikide õigusnormid au teotamise valdkonnas mõjutavad infoühiskonna teenuste elektroonilisel teel osutamise suutlikkust nii liikmesriigi tasandil kui ka EL‑i piires, siis kas neid norme võib pidada direktiivi [2000/31] rakendamise mõttes infoühiskonna teenuste osutamise piiranguks?
2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas direktiivi [2000/31] artiklid 12–14, mis reguleerivad vastutust, on kohaldatavad ka eraõiguslike isikute vahelistes tsiviilõiguslikes küsimustes nagu tsiviilvastuse kohaldamine au teotamise korral või on need piiratud tsiviilvastutusega äritehingute/tarbijalepingute valdkonnas?
3. Arvestades eesmärki, millest on kantud direktiivi [2000/31] artiklid 12–14, mis reguleerivad infoühiskonna teenuse osutajate vastutust, ning võttes arvesse asjaolu, et paljudes liikmesriikides on kohtumenetluse alustamine selle eelduseks, et esialgse õiguskaitse määrusega saaks kehtestada keelumeetme, mis jääb kehtima kuni menetluse lõpuni, siis millises ulatuses tuleneb neist sätetest individuaalseid õigusi, millele saab enese kaitseks tugineda tsiviilasjas esitatud hagi kontekstis või siis – kas need kujutavad endast seaduslikke takistusi niisuguse hagi esitamise teel?
4. Kas direktiivi [2000/31] artiklis 2 ja direktiivi [98/34] artikli 1 lõikes 2 sisalduvad mõisted „infoühiskonna teenus” ja „[infoühiskonna teenuse] osutaja” on kohaldatavad on‑line teabeteenusele, mille eest ei tasu mitte otse teenuse saaja, vaid mille eest tasutakse kaudselt, veebisaidil ilmuva ärilise eesmärgiga reklaami kaudu?
5. Arvestades direktiivi [2000/31] artiklis 2 ja direktiivi [98/34] artikli 1 lõikes 2 sisalduva mõiste „[infoühiskonna teenuse] osutaja” määratlust, siis millises ulatuses on võimalik leida, et allpool loetletud juhtumid hõlmavad „pelka edastamist” või „vahemällu salvestamist” või siis „teabe talletamist” direktiivi [2000/31] artiklite 12–14 mõttes:
a) ajaleht, millel on tasuta ligipääsetav veebisait, millel avaldatakse trükitud ajalehe elektrooniline väljaanne kõigi seal ilmunud artiklite ja reklaamiga kas PDF‑vormingus või muus analoogses elektroonilises vormingus;
b) vabalt ligipääsetav elektrooniline ajaleht, mille pakkuja saab tasu tänu veebisaidil ilmuvale reklaamile. Elektroonilises ajalehes avaldatud teave pärineb ajalehe töötajatelt ja/või sõltumatutelt ajakirjanikelt;
c) tasuline veebisait, mis pakub üht eelmistes punktides a ja b mainitud teenustest?”
21 S. Papasavvas väidab, et eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu.
22 Ta toob muu hulgas esile, et eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas selle „enneaegselt”, sest põhikohtuasja kostjad ei ole veel esitanud kostja vastust ja faktilised asjaolud ei ole veel tuvastatud. Ka ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohtul tema menetluses oleva kohtuasja raames tõstatatud õigusküsimustest täit ülevaadet ja esitatud eelotsuse küsimused on oletuslikud.
23 S. Papasavvas on samuti seisukohal, et direktiiv 2000/31 ei ole põhikohtuasjaga seotud, sest see direktiiv puudutab üksnes teenuseosutajaid, mitte teenusesaajaid ning et vastused eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele ei ole kõnesoleva kohtuvaidluse lahendamiseks vajalikud.
24 Eelotsusetaotluses esitatud õigusliku ja faktilise raamistiku kirjeldus näib siiski piisav, et Euroopa Kohus saaks teha otsuse ja neljanda küsimusega palutaksegi just selgitada, kas direktiiv 2000/31 põhikohtuasjale laieneb või mitte.
25 Seega on eelotsusetaotlus vastuvõetav.
26 Neljanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2000/31 artikli 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et „infoühiskonna teenus” selle sätte mõttes hõlmab on‑line teabeteenust, mille eest teenuseosutajale ei tasu mitte teenusesaaja, vaid mille eest ta saab tasu veebisaidil ilmuva ärilise eesmärgiga reklaami kaudu.
27 Sellega seoses olgu märgitud, et direktiivi 2000/31 artikli 2 punktis a on mõiste „infoühiskonna teenus” defineeritud viitega direktiivi 98/34 artikli 1 lõikele 2 kui kõik vahemaa tagant elektroonilisel teel ja teenusesaaja isikliku taotluse alusel ning „tavaliselt tasu eest” osutatavad teenused.
28 Mis puudutab küsimust, kas tasu peab maksma teenusesaaja ise, siis tuleb tõdeda, et niisugune tingimus on sõnaselgelt välistatud direktiivi 2000/31 põhjenduses 18, mida silmas pidades direktiivi 2000/31 artikli 2 punkti a tõlgendada tuleb, ja milles on täpsustatud, et infoühiskonna teenused laienevad, niivõrd kuivõrd need kujutavad endast majandustegevust, ka „teenustele, mille eest nende saajad ei maksa nagu näiteks teenused, mis pakuvad on-line infot või kommertsteadaandeid”.
29 See tõlgendus vastab mõistele „teenused” ELTL artikli 57 mõttes, mis ei nõua samuti, et teenuse eest maksaks selle saaja (vt eelkõige kohtuotsus Bond van Adverteerders jt, 352/85, EU:C:1988:196, punkt 16).
30 Eeltoodut arvesse võttes tuleb vastata neljandale küsimusele, et direktiivi 2000/31 artikli 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et mõiste „infoühiskonna teenus” selle sätte mõttes hõlmab on‑line teabeteenust, mille eest teenuseosutajale ei tasu mitte otse teenusesaaja, vaid mille eest ta saab tasu veebisaidil ilmuva ärilise eesmärgiga reklaami kaudu.
31 Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiiviga 2000/31 on vastuolus, kui infoühiskonna teenuse osutaja suhtes kohaldatakse au teotamise eest tsiviilvastutuse korda.
32 Vastavalt kõnealuse direktiivi artikli 3 lõikele 1 tagab iga liikmesriik, et infoühiskonna teenused, mida pakub tema territooriumil asuv teenuseosutaja, vastavad kõnealuses liikmesriigis kehtivatele kooskõlastatud valdkonna küsimusi puudutavatele siseriiklikele õigusnormidele, kusjuures see valdkond hõlmab – nagu nähtub direktiivi artikli 2 punktist h – teenuseosutaja tsiviilvastutuse korda.
33 Sellest tuleneb, et direktiiviga 2000/31 ei ole vastuolus, kui liikmesriik kehtestab au teotamise korral kohaldatava tsiviilvastutuse korra, mida rakendatakse tema territooriumil asuvate infoühiskonna teenuse osutajate suhtes.
34 Direktiivi 2000/31 artikli 3 lõige 2 näeb aga ette, et liikmesriigid ei tohi kooskõlastatud valdkonda kuuluvatel põhjustel piirata teisest liikmesriigist pärit infoühiskonna teenuste osutamise vabadust.
35 Kõnesoleval juhtumil tundub eelotsusetaotlusest nähtuvat, et põhikohtuasjas kõne all olevad teenused ei ole pärit muust liikmesriigist kui Küpros, vaid neid osutab viimati nimetatud liikmesriigis asuv teenuseosutaja. Kuna niisugusel juhtumil ei ole selle direktiivi artikli 3 lõige 2 kohaldatav, ei tule analüüsida tema võimalikku mõju.
36 Eelöeldust järeldub, et kuivõrd eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole täiendavaid täpsustusi esitanud, tuleb vastata esimesele küsimusele, et direktiiviga 2000/31 ei ole – niisuguses kohtuasjas nagu põhikohtuasi – vastuolus, kui au teotamise eest kohaldatakse tsiviilvastutuse korda.
37 Viienda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2000/31 artiklites 12–14 sätestatud tsiviilvastutuse piirangud on kohaldatavad meediaäriühingu suhtes, kellele kuulub veebisait, millel avaldatakse ajalehes töötavate ajakirjanike või sõltumatute ajakirjanike kokkupandud ajalehe elektrooniline versioon, kusjuures see äriühing saab tasu sellel saidil levitatava ärilise eesmärgiga reklaami eest saadavast tulust. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib samuti teada, kas vastus on sama, sõltumata sellest, kas ligipääs veebisaidile on tasuta või tasuline.
38 Direktiivi 2000/31 artiklid 12–14 käsitlevad juhtumeid, kus infoühiskonna teenuse osutaja tegeleb vastavalt kas pelga edastamise, vahemällu salvestamise või teabe talletamisega.
39 Nagu tuleneb selle direktiivi 4. jao pealkirjast, peavad teenuseosutaja toimimisviisid, mida need artiklid käsitlevad, piirduma „vahendajatest teenuseosutajatega”.
40 Lisaks nähtub direktiivi 2000/31 põhjendusest 42, et erandid selle direktiiviga kehtestatud vastutusest hõlmavad ainult neid juhtumeid, kui infoühiskonna teenuse osutaja tegevus on „üksnes tehnilise, automaatse ja passiivse iseloomuga”, mis tähendab, et sellel teenuseosutajal „ei ole […] edastatava või talletatava teabe kohta teadmisi ega kontrolli selle üle” (vt kohtuotsus Google France ja Google, C‑236/08–C‑238/08, EU:C:2010:159, punkt 113).
41 Euroopa Kohus järeldas eelnevast, et selleks, et kontrollida, kas teenuseosutaja vastutus võib olla direktiivi 2000/31 artikli 14 alusel piiratud, tuleb uurida, kas see teenuseosutaja täidab neutraalset rolli, nii et tema tegevus on üksnes tehnilist, automaatset ja passiivset laadi, viidates teadmiste puudumisele talletatava teabe kohta ja selle üle kontrolli puudumisele (vt selle kohta kohtuotsused Google France ja Google, EU:C:2010:159, punkt 114, ja L’Oréal jt, C‑324/09, EU:C:2011:474, punkt 113).
42 Euroopa Kohus leidis samuti, et üksnes asjaolu, et viitamisteenus on tasuline ja et teenuseosutaja määrab tasu tingimused, või asjaolu, et ta annab oma klientidele üldisi juhiseid, ei saa tingida seda, et teenuseosutaja suhtes ei saa kohaldada direktiiviga 2000/31 ette nähtud, vastutust puudutavaid erandeid (vt kohtuotsused Google France ja Google, EU:C:2010:159, punkt 116, ja L’Oréal jt, EU:C:2011:474, punkt 115).
43 Seevastu on oluline teenuseosutaja roll reklaamlingiga kaasneva reklaamsõnumi sõnastamisel ning märksõnade fikseerimisel ja valimisel (vt kohtuotsus Google France ja Google, EU:C:2010:159, punkt 118).
44 Kui teenuseosutaja osutab aga abi, mis seisneb müügipakkumiste esituse optimeerimises või nende edendamises, siis ei ole tema roll puudutatud kliendist müüja ja potentsiaalsete ostjate vahelises suhtes neutraalne, vaid ta tegutseb aktiivselt, mille tulemusel tal on teave nende pakkumistega seotud andmete kohta või kontroll nende üle (kohtuotsus L’Oréal jt, EU:C:2011:474, punkt 116).
45 Et meediaäriühing, mis avaldab oma veebisaidil ajalehe elektroonilist versiooni, on põhimõtteliselt teadlik selles avaldatavast teabest ja omab selle üle kontrolli, ei saa teda järelikult pidada „vahendajast teenuseosutajaks” direktiivi 2000/31 artiklite 12–14 mõttes, sõltumata sellest, kas ligipääs veebisaidile on tasuta või tasuline.
46 Eespool esitatud kaalutlusi arvestades tuleb vastata viiendale küsimusele, et direktiivi 2000/31 artiklites 12–14 sätestatud tsiviilvastutuse piirangud ei ole – sõltumata sellest, kas ligipääs veebisaidile on tasuta või tasuline – kohaldatavad meediaäriühingu suhtes – kellele kuulub veebisait, millel avaldatakse ajalehe elektroonilist versiooni, kusjuures see äriühing saab tasu sellel saidil levitatava ärilise eesmärgiga reklaami eest saadavast tulust –, kui see äriühing on teadlik saidil avaldatavast teabest ja omab selle üle kontrolli.
47 Teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2000/31 artiklites 12–14 sätestatud vastutuse piirangud võivad olla kohaldatavad eraõiguslike isikute vahelise kohtuvaidluse suhtes, mis käsitleb tsiviilvastutust au teotamise eest; see kohus vajab nimetatud küsimusele vastust, et ta saaks tõlgendada siseriiklikke õigusnorme kooskõlas selle direktiiviga.
48 Arvestades viiendale küsimusele antud vastust, mille kohaselt kõnealuseid teenuseosutajaid ei näi olevat võimalik käsitada vahendajast teenuseosutajatena direktiivi 2000/31 artiklite 12–14 mõttes, ei oleks kõnesolevale küsimusele tarvis vastata. Siiski, kuivõrd eelotsusetaotlusest ei selgu kindlalt, et viiendas küsimuses mainitud tingimused vastavad põhikohtuasjale, peab Euroopa Kohus asjakohaseks vastata kõnesolevale küsimusele.
49 Sellega seoses olgu märgitud, et direktiivi 2000/31 artikli 2 punktis b on mõiste „teenuseosutaja” defineeritud kui iga infoühiskonna teenust osutav füüsiline või juriidiline isik.
50 Seega tuleb teisele küsimusele vastata, et kui neis artiklites sätestatud tingimused on täidetud, võivad direktiivi 2000/31 artiklites 12–14 sätestatud tsiviilvastutuse piirangud olla kohaldatavad eraõiguslike isikute vahelise kohtuvaidluse suhtes, mis käsitleb tsiviilvastutust au teotamise eest.
51 Kolmanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2000/31 artikleid 12–14 tuleb tõlgendada nii, et need võimaldavad infoühiskonna teenuse osutajal vaielda vastu tema suhtes hagi esitamisele ja sellest tulenevalt ka tema suhtes esialgse õiguskaitse meetmete võtmisele siseriikliku kohtu poolt. Kui see nii ei ole, siis soovib see kohus teada, kas need artiklid tekitavad isiklikke õigusi, millele kõnealune teenuseosutaja võib tugineda kui kaitsemeetmele niisuguses kohtuasjas, nagu on siin vaatluse all.
52 Nagu ka eespool võib siin asuda seisukohale, et käesolevale küsimusele ei ole tarvis vastata, sest põhikohtuasjas kõne all olevaid teenuseosutajaid ei näi olevat võimalik käsitada vahendajast teenuseosutajatena direktiivi 2000/31 artiklite 12–14 mõttes.
53 Siiski soovib Euroopa Kohus juhtida eelotsusetaotluse esitanud kohtu tähelepanu sellele, et oma eseme poolest ei käsitle need artiklid tingimusi, millel tsiviilvastutuse hagisid niisuguste teenuseosutajate vastu esitada võib ja et kuivõrd liidu õiguses vastavad täpsustused puuduvad, jäävad need tingimused liikmesriikide ainupädevusse, piiramata võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtete kohaldamist.
54 Mis puudutab küsimust, kas need artiklid tekitavad isiklikke õigusi, millele teenuseosutaja võib tugineda kui kaitsemeetmele au teotamise eest tsiviilvastutuse kohaldamist nõudva hagi raames, siis olgu meenutatud, et seoses eraõiguslike isikute vaheliste kohtuasjadega nagu see, mis on kõne all põhikohtuasjas, on Euroopa Kohus järjepidevalt otsustanud, et direktiiv ei saa iseenesest tekitada eraõiguslikule isikule kohustusi ja et sellele ei saa niisugusena ka eraõigusliku isiku vastu tugineda (vt eelkõige kohtuotsused Marshall, 152/84, EU:C:1986:84, punkt 48, ja Faccini Dori, C‑91/92, EU:C:1994:292, punkt 20), piiramata siiski võimalust, et riigi vastu võidakse esitada riigivastutuse nõue, et saada hüvitist kahju eest, mida riik on põhjustanud talle süüks arvatava liidu õiguse rikkumisega (vt sellega seoses eelkõige kohtuotsus Francovich jt, C‑6/90 ja C‑9/90, EU:C:1991:428, punkt 35).
55 Alates direktiivi 2000/31 ülevõtmise tähtaja möödumisest peavad liikmesriikide siseriiklikus õiguses olema ette nähtud nendes artiklites sätestatud vastutuse piirangud.
56 Eeldusel, et neid piiranguid ei ole siiski siseriiklikku õigusesse üle võetud, peab liikmesriigi kohus nende tõlgendamisel lähtuma võimalikult suures ulatuses direktiivi sõnastusest ja eesmärgist, selleks et saavutada direktiivis ette nähtud tulemus ja järgida seega ELTL artikli 288 kolmandat lõiku (vt eelkõige kohtuotsused von Colson ja Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, punkt 26, ja Marleasing, C‑106/89, EU:C:1990:395, punkt 8).
57 Seega tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 2000/31 artiklid 12–14 ei võimalda infoühiskonna teenuse osutajal vaielda vastu tema suhtes tsiviilvastutuse kohaldamist nõudva hagi esitamisele ja sellest tulenevalt ka tema suhtes esialgse õiguskaitse meetmete võtmisele siseriikliku kohtu poolt. Teenuseosutaja võib tugineda neis artiklites sätestatud vastutuse piirangutele kooskõlas need üle võtnud siseriiklike õigusnormidega või viimaste puudumisel kooskõlalise tõlgendamise kaudu. Küll aga ei saa direktiiv 2000/31 niisuguse kohtuvaidluse raames, nagu on kõne all, tekitada iseenesest eraõiguslikule isikule kohustusi ja seega ei saa sellele niisugusena ka selle isiku vastu tugineda.
58 Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/31/EÜ infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul (direktiiv elektroonilise kaubanduse kohta) artikli 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et mõiste „infoühiskonna teenus” selle sätte mõttes hõlmab on‑line teabeteenust, mille eest teenuseosutajale ei tasu mitte otse teenusesaaja, vaid mille eest ta saab tasu veebisaidil ilmuva ärilise eesmärgiga reklaami kaudu.
2. Direktiiviga 2000/31 ei ole – niisuguses kohtuasjas nagu põhikohtuasi – vastuolus, kui au teotamise eest kohaldatakse tsiviilvastutuse korda.
3. Direktiivi 2000/31 artiklites 12–14 sätestatud tsiviilvastutuse piirangud ei ole – sõltumata sellest, kas ligipääs veebisaidile on tasuta või tasuline – kohaldatavad meediaäriühingu suhtes – kellele kuulub veebisait, millel avaldatakse ajalehe elektroonilist versiooni, kusjuures see äriühing saab tasu sellel saidil levitatava ärilise eesmärgiga reklaami eest –, kui see äriühing on teadlik saidil avaldatavast teabest ja omab selle üle kontrolli.
4. Kui neis artiklites sätestatud tingimused on täidetud, võivad direktiivi 2000/31 artiklites 12–14 sätestatud vastutuse piirangud olla kohaldatavad eraõiguslike isikute vahelise kohtuvaidluse suhtes, mis käsitleb tsiviilvastutust au teotamise eest.
5. Direktiivi 2000/31 artiklid 12–14 ei võimalda infoühiskonna teenuse osutajal vaielda vastu tema suhtes tsiviilvastutuse kohaldamist nõudva hagi esitamisele ja sellest tulenevalt ka tema suhtes esialgse õiguskaitse meetmete võtmisele siseriikliku kohtu poolt. Teenuseosutaja võib tugineda neis artiklites sätestatud vastutuse piirangutele kooskõlas need üle võtnud siseriiklike õigusnormidega või viimaste puudumisel kooskõlalise tõlgendamise kaudu. Küll aga ei saa direktiiv 2000/31 niisuguse kohtuvaidluse raames, nagu on kõne all, tekitada iseenesest eraõiguslikule isikule kohustusi ja seega ei saa sellele niisugusena ka selle isiku vastu tugineda.

matches: kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus Kohus kohus kohus Kohus kohus kohus Kohus Kohus kohus