Põltsamaa Vallaraamatukogu põhimäärus – Riigi Teataja
Põltsamaa Vallaraamatukogu põhimäärus
Põltsamaa Vallaraamatukogu põhimäärus - sisukord
§ 1 Nimi, asukoht ja teeninduspiirkond
§ 3 Pitsat, sümboolika, eelarve
§ 8 Raamatukogu töötajad
§ 11 Eelarve ja finantseerimine
RT IV, 30.11.2012, 40
Vastu võetud 16.12.2010 nr 17
§ 1. Nimi, asukoht ja teeninduspiirkond
(1) Raamatukogu ametlik nimetus on Põltsamaa Vallaraamatukogu (edaspidi raamatukogu).
(2) Raamatukogu asukoht on Adavere alevik, Põltsamaa vald, Jõgevamaa, sihtnumber 48001. Raamatukogu osutab rahvaraamatukogu teenust ka Eskus ja Lustiveres.
(3) Raamatukogu teeninduspiirkonnaks on Põltsamaa vald.
(1) Raamatukogu on Põltsamaa Vallavalitsuse (edaspidi vallavalitsus) hallatav asutus, mis registreeritakse riigi ja kohaliku omavalitsuse asutuste registris.
(2) Raamatukogu juhindub oma tegevuses Eesti Vabariigis kehtivast seadusandlusest, Põltsamaa valla õigusaktidest, UNESCO rahvaraamatukogude manifestist ja käesolevast põhimäärusest.
§ 3. Pitsat, sümboolika, eelarve
(1) Raamatukogul võib olla oma nimega pitsat.
(2) Raamatukogul on oma nimega tempel teavikute märgistamiseks.
(3) Raamatukogu võib kasutada oma sümboolikat, mille kujunduse ja kasutamise korra kehtestab raamatukogu direktor (edaspidi direktor) kooskõlastatult vallavalitsusega.
(4) Raamatukogul on iseseisev eelarve Põltsamaa valla eelarves.
Raamatukogu eesmärk on tagada piirkonna elanikele vaba ja piiramatu juurdepääs
(2) Oma põhiülesannete täitmiseks raamatukogu:
7) teeb koostööd teiste raamatukogudega, sh koolide raamatukogudega, täites nende vajadusi põhikogude osas;
(4) Raamatukogu teenindus korraldatakse ja raamatukogu kasutatakse vastavalt Põltsamaa Vallavolikogu (edaspidi vallavolikogu) kehtestatud raamatukogu kasutamise eeskirjale.
(2) Raamatukogu lugejaks registreerimise alused ja kord, kogude ja teenuste kasutamise korraldus ning lugeja vastutus kehtestatakse raamatukogu kasutamise eeskirjas.
(3) Raamatukogu kogud on koostiselt universaalsed, sisaldades teeninduspiirkonna elanike põhivajadustele vastavaid erinevates keeltes, eri tüüpi ja laadi teavikuid.
(4) Raamatukogu kogude komplekteerimine, hoidmine, säilitamine ja üleandmine korraldatakse õigusaktides kehtestatud korras.
(5) Kogud komplekteeritakse tsentraalselt ühtse komplekteerimiskava alusel. Kogude komplekteerimise korraldab direktor.
2) koostab raamatukogu eelarve projekti, esitab selle raamatukogu nõukogule arvamuse avaldamiseks ja vallavalitsusele menetlemiseks;
9) vastutab raamatukogu asjaajamise õigsuse ja dokumentide säilitamise eest;
(5) Direktor peab asutuse töökorraldusega tagama direktori asendamise tema äraolekul.
§ 8. Raamatukogu töötajad
(1) Raamatukogu töötajad on direktor ja raamatukoguhoidjad.
(3) Töötajate koosseis kinnitatakse direktori ettepanekul vallavolikogu kehtestatud korras.
(4) Töötaja tööülesanded määratakse töölepingu või ametijuhendiga.
(1) Raamatukoguteeninduse korraldamise kohta ettepanekute tegemiseks, raamatukogu töö hindamiseks ja muude raamatukogu tegevust puudutavate oluliste küsimuste läbiarutamiseks moodustatakse 5-liikmeline raamatukogu nõukogu (edaspidi nõukogu).
1) ettepanekute tegemine raamatukoguga seonduvate sihtprogrammide ja -projektide ning arengusuundade väljatöötamiseks ja nende väljatöötamisel osalemine;
3) raamatukogu eelarve projekti läbivaatamine ja arvamuse avaldamine.
(6) Nõukogu töövormiks on koosolek, mille kutsub kokku nõukogu esimees vastavalt vajadusele, kuid mitte harvem kui kaks korda aastas.
(7) Nõukogu on otsustusvõimeline, kui koosolekust võtab osa vähemalt kolm liiget, sh nõukogu esimees. Nõukogu otsus võetakse vastu poolthäälteenamusega.
(8) Nõukogu koosolekud protokollitakse. Nõukogu määrab protokollija oma liikmete hulgast. Protokolli kantakse koosoleku toimumise aeg ja koht, osavõtjate nimed, arutlusele tulevad küsimused ja nende kohta vastu võetud otsustused ning otsustajate või küsimuse algatajate eriarvamused. Protokollile kirjutavad alla koosoleku juhataja ja protokollija. Nõukogu esimees esitab protokollid iga kalendriaasta lõpus direktorile, kes korraldab vastavalt asjaajamise korrale protokollide säilitamise ja arhiivi üleandmise.
(9) Raamatukogu direktor võtab osa nõukogu koosolekutest, kuid ta ei kuulu nõukogu koosseisu.
(1) Raamatukogu vara moodustavad talle valla poolt sihtotstarbeliseks kasutamiseks ja valdamiseks antud seadmed, inventar ning muu vara. Raamatukogu vara on Põltsamaa valla omand.
(2) Raamatukogu vara valdamine, kasutamine ja käsutamine toimub vastavalt Põltsamaa valla vara valitsemise korrale.
§ 11. Eelarve ja finantseerimine
(1) Raamatukogu eelarve tuludeks on eraldised riigieelarvest ja Põltsamaa valla eelarvest, laekumised sihtasutustelt, eraldised ja annetused äriühingutelt, organisatsioonidelt ja füüsilistelt isikutelt ning maksed raamatukogu eriteenustelt ja viivistelt.
(2) Eelarve eelnõu koostamiseks esitab direktor vallavalitsusele kirjalikult raamatukogu eelarve projekti hiljemalt eelarveaastale eelneva aasta 01. oktoobriks.
(3) Volikogu võtab vallaeelarve koosseisus vastu raamatukogu kulude ja investeeringute eelarve. Eelarve tuludes kajastuvad raamatukogu omatulud, millest osa moodustab raamatukogu põhitegevusega seotud tasuliste teenuste osutamisest saadav tulu.
(4) Raamatupidamisarvestust peetakse tsentraliseeritult vallavalitsuses.
(2) Riiklikku järelevalvet raamatukogunduse alase tegevuse üle teostab Kultuuriministeerium.
(3) Teenistuslikku järelevalvet raamatukogu tegevuse üle teostab vallavalitsus.
(4) Raamatukogu finantsmajanduslikku tegevust ja vara kasutamise sihipärasust kontrollib vallavolikogu revisjonikomisjon, riigieelarveliste vahendite kasutamist Riigikontroll.
(1) Põltsamaa Vallavolikogu 24. jaanuari 2008. a määrus nr 51 „Adavere raamatukogu põhimääruse kinnitamine“ tunnistatakse kehtetuks.
(2) Põltsamaa Vallavolikogu 24. jaanuari 2008. a määrus nr 52 „Esku raamatukogu põhimääruse kinnitamine“ tunnistatakse kehtetuks.
(3) Põltsamaa Vallavolikogu 24. jaanuari 2008. a määrus nr 53 „Lustivere raamatukogu põhimääruse kinnitamine“ tunnistatakse kehtetuks.


text:
Kokku: 308| Näitan: 1 - 20
III-4/1-7/94 Riigikohus 02.11.1994
Parkimistõendita või selleks mitteettenähtud kohas pargitud auto ratta lukustamise lubamine kohaliku omavalitsuse territooriumil on üheaegselt nii omandiõiguse piiramine kui ka kohaliku elu küsimuse otsustamine. Omandi piiramine kohaliku omavalitsuse volikogu poolt eeldab aga seaduse delegatsiooni.
Parkimistõendita või selleks mitteettenähtud kohas pargitud auto ratta lukustamise lubamine kohaliku omavalitsuse territooriumil on üheaegselt nii omandiõiguse piiramine kui ka kohaliku elu küsimuse otsustamine. Omandi piiramine kohaliku omavalitsuse volikogu poolt eeldab aga seaduse delegatsiooni. Kohaliku omavalitsuse volikogu üldakt tuleb vormistada määrusena.
Kuna linnavolikogu tunnistas ise oma otsuse vaidlustatud osas kehtetuks, piirdub Riigikohus otsuse põhiseadusevastasuse tunnistamisega.
III-4/1-8/94 Riigikohus 02.11.1994
Parkimistõendita või selleks mitteettenähtud kohas pargitud auto ratta lukustamise lubamine kohaliku omavalitsuse territooriumil on üheaegselt nii omandiõiguse piiramine kui ka kohaliku elu küsimuse otsustamine. Omandi piiramine kohaliku omavalitsuse volikogu ja tema täitevorgani poolt eeldab aga seaduse delegatsiooni.
Kuna linnavalitsus kõrvaldas ise oma määruste vastuolu põhiseaduse §-ga 32, piirdub Riigikohus määruste põhiseadusevastasuse tunnistamisega.
III-4/1-10/94 Riigikohus 21.12.1994
autonoomne normi andmise õigus
Põhiseaduse §-s 32 sätestatud omandi puutumatuse ja vabalt valdamise, kasutamise ja käsutamise põhimõtted kehtivad üksnes õiguspärasel teel omandatud vara suhtes. Riigi omandi kasutamist võib kitsendada Vabariigi Valitsuse määrusega.
Õigusriigi põhimõtete kohaselt on seadusandja pädev andma tehingute kehtivuse hindamise aluseid, kuid üksnes kohus võib tunnistada tehingu kehtetuks. Seadusesäte, mis tunnistab teatud tehingud kehtetuks, on vastuolus ka põhiseaduse §-ga 146, mille kohaselt mõistab õigust ainult kohus.
Kaitsejõudude kasutamine loodusõnnetuse või katastroofi korral ning nakkushaiguste leviku tõkestamiseks ilma Vabariigi Valitsuse poolt eriolukorda välja kuulutamata on vastuolus põhiseaduse § 87 p-ga 8. (p II) Kaitsejõudude kasutamine siseriikliku julgeoleku tagamiseks ilma erakorralist seisukorda välja kuulutamata on vastuolus põhiseadusega, sõltumata sellest, kes annab korralduse kasutada kaitsejõudusid. (p V) Põhiõiguste ja vabaduste piiramise kord tuleb kõigil neil juhtudel sätestada seadusega. (p II) Vabariigi Valitsuse ainuõigus anda kaitseväe juhatajale korraldus kaitsejõudude kasutamiseks ei ole kooskõlas põhiseaduse § 78 p-ga 16 ja § 127 lg-ga 1; (p IV) põhiseaduse mõttega ei ole aga kooskõlas ka Vabariigi Presidendi poolt kaitseväe juhatajale korralduste andmine, minnes mööda Vabariigi Valitsusest. (p VII) Erakorralise seisukorra korralduse peab põhiseaduse § 104 lg 2 p-de 16 ja 17 kohaselt sätestama eraldi seadus, mitte rahuaja riigikaitse seadus.
III-4/1-12/94 Riigikohus 11.01.1995
Valitsuse õigus volitada ministrit määrust andma peab tulenevalt põhiseaduse § 94 lg-st 2 olema sätestatud seaduses. Õigusakti vastuvõtmiseks ettenähtud korra rikkumine toob kaasa akti mitteõiguspärasuse, kuid Riigikohus saab akti hinnata vaid ulatuses, milles see on vaidlustatud. (p III)
Õigusakti vastuvõtmiseks ettenähtud korra rikkumine toob kaasa akti mitteõiguspärasuse, kuid Riigikohus saab akti hinnata vaid ulatuses, milles see on vaidlustatud. (p III)
III-4/1-1/95 Riigikohus 12.04.1995
Kooperatiivsele organisatsioonile pandud kohustus erastada vara, mida ta ei ole tasuta riigilt saanud, on tegelikult sundvõõrandamine. Põhiseaduse § 32 kohaselt on igaühe omand puutumatu ja võrdselt kaitstud. Sundvõõrandamine võib toimuda ainult üldistes huvides õiglase ja kohese hüvituse eest. (p II.1)Ühe eraõigusliku subjekti kohustamist oma vara ära andma teisele eraõiguslikule subjektile ei saa lugeda üldise huvi järgimiseks. Turuhinnast väiksem hüvitus ei ole õiglane. (p II.3)
III-4/1-2/95 Riigikohus 12.04.1995
Omandireformi aluste seaduse säte, mille kohaselt välisriikide, nende juriidiliste isikute ja kodanike ning kodakondsuseta isikute omandis olnud õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise või kompenseerimise taotlused lahendatakse riikidevahelise kokkuleppega, kui eelnimetatud subjektid ei ole omandireformi õigustatud subjektideks omandireformi aluste seaduse teiste sätete alusel, ei saa olla vastuolus põhiseaduse § 32 lg-ga 4, mille kohaselt on tagatud pärimisõigus.
III-4/1-3/95 Riigikohus 18.09.1995
Välismaalaste seadusega Vabariigi Valitsusele antud õigus kehtestada elamis- ja töölubade taotlemise kord ei ole vastuolus põhiseaduse §-ga 11, sest põhiseaduse selle paragrahvi reguleerimisobjekt on teine.
3-4-1-1-96 Riigikohus 10.05.1996
Põhiseaduse § 48 lg 1 kohaselt tagatud igaühe õigus koonduda mittetulundusühingutesse ja -liitudesse hõlmab ka alaealisi. Laste ühinemisvabaduse kitsendamine on vastuolus ka ÜRO Lapse õiguste konventsiooniga. Seadusesäte, mis võimaldab ühingu liikmeid seaduses ja põhikirjas sätestamata alustel ja korras ühingust välja arvata, ei ole kooskõlas põhiseaduse §-ga 14. Põhiseaduse § 48 lg-s 2 nimetatud ühingute loomiseks on nõutav eelnev luba (halduse üksikakt); need ühinguid ei pea olema asutatud seadusega.
Põhiseaduse § 48 lg 1 kohaselt tagatud igaühe õigus koonduda mittetulundusühingutesse ja -liitudesse hõlmab ka alaealisi. Laste ühinemisvabaduse kitsendamine on vastuolus ka ÜRO Lapse õiguste konventsiooniga.
Põhiseaduse § 48 lg 1 kohaselt tagatud igaühe õigus koonduda mittetulundusühingutesse ja -liitudesse hõlmab ka alaealisi. Laste ühinemisvabaduse kitsendamine on vastuolus ka ÜRO Lapse õiguste konventsiooniga. Välisleping on Eestile siduv, sõltumata tema avaldamisest Riigi Teatajas.

matches:
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
kohus
§ 87
§ 78
§ 127
§ 104
Riigikohus
§ 94
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 32
Riigikohus
§ 32
Riigikohus
Riigikohus
§ 48
§ 48
§ 48
§ 48


Arengukava ja eelarvestrateegia koostamise kord – Riigi Teataja
Arengukava ja eelarvestrateegia koostamise kord
Arengukava ja eelarvestrateegia koostamise kord - sisukord
§ 2 Arengukava ja eelarvestrateegia koostamise algatamine
§ 3 Arengukava ja eelarvestrateegia eelnõu koostamine ja menetlemine
§ 4 Täiendavate arengukavade eelnõude koostamine ja menetlemine
§ 5 Arengukava ja eelarvestrateegia vastuvõtmine
§ 6 Arengukava ja eelarvestrateegia ülevaatamine, muutmine ja kehtetuks tunnistamine
§ 7 Täiendavate arengukavade ülevaatamine, muutmine ja kehtetuks tunnistamine
RT IV, 31.08.2018, 1
Vastu võetud 22.08.2018 nr 40
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 37² lõike 1 ja kohaliku omavalitsuse üksuse finantsjuhtimise seaduse § 20 alusel.
(1) Määrusega kehtestatakse Peipsiääre valla arengukava (edaspidi arengukava) ja Peipsiääre valla eelarvestrateegia (edaspidi eelarvestrateegia) ning täiendavate arengukavade algatamise, koostamise ja muutmise kord ning Peipsiääre vallast sõltuvatelt üksustelt eelarvestrateegia koostamiseks vajaliku informatsiooni saamiseks andmete esitamise tähtaeg ja kord.
(2) Täiendav arengukava on:
1) piirkondlik arengukava;
2) valdkondlik arengukava;
3) hallatava asutuse arengukava.
(3) Arengukava kohta käivaid mõisteid kasutatakse määruses kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse tähenduses.
(4) Eelarvestrateegia ja vallast sõltuvate üksuste kohta käivaid mõisteid kasutatakse kohaliku omavalitsuse üksuse finantsjuhtimise seaduse tähenduses.
(5) Eelarvestrateegia koostatakse arengukavast eraldi dokumendina.
(6) Täiendavaid arengukavasid ei koostata arengukava osana.
(7) Arengukava ja eelarvestrateegia hõlmavad vallavalitsuse hallatavate asutuste ning vallast sõltuvate üksuste arvandmeid ja arengusuundi.
§ 2. Arengukava ja eelarvestrateegia koostamise algatamine
(1) Arengukava ja eelarvestrateegia koostamise algatab Peipsiääre Vallavalitsus (edaspidi vallavalitsus) korraldusega.
(2) Piirkondliku arengukava ja valdkonna arengukava koostamise algatab vallavalitsus korraldusega.
(3) Hallatava asutuse arengukava koostamise algatab vallavalitsus korraldusega, kui hallatava asutuse põhimääruses ei ole sätestatud teisiti.
§ 3. Arengukava ja eelarvestrateegia eelnõu koostamine ja menetlemine
(1) Arengukava ja eelarvestrateegia eelnõu (edaspidi eelnõu) koostamiseks määrab vallavanem koostamise eest vastutavad isikud.
(2) Vallavanem moodustab struktuuriüksuste üleselt valdkondlikud töörühmad ning määrab nende juhid.
(3) Töörühmad korraldavad huvitatud isikute kaasamise, koostavad hetkeolukorra kirjelduse, seavad valdkondlikud arengueesmärgid ja tegevused eesmärkide elluviimiseks ning esitavad need vallavalitsusele.
(4) Vallast sõltuvad üksused esitavad vallavalitsuse seatud tähtajaks vallavalitsusele ülevaate oma majandusolukorrast ning rahandusministri kehtestatud vormil arvnäitajad, mis on vajalikud põhitegevuse tulemi ja netovõlakoormuse määra arvutamiseks.
(5) Arengukava ja eelarvestrateegia koostamise eest vastutavad isikud koostavad käesoleva paragrahvi lõigetes 3 ja 4 nimetatud andmete alusel eelnõu ning esitavad selle vallavalitsusele ja vallavolikogu komisjonidele.
(6) Vallavolikogu menetleb eelnõu valla põhimääruses ning muudes õigusaktides sätestatud korras.
(7) Eelnõu avalikustatakse vähemalt kaheks nädalaks valla veebilehel.
(8) Teade avaliku arutelu toimumise aja ja koha kohta avaldatakse valla veebilehel vähemalt 7 päeva enne arutelu toimumist.
(9) Vallavalitsus esitab eelnõu vallavolikogu istungile vastuvõtmiseks koos omapoolsete seisukohtadega avalikustamise ja avaliku arutelu käigus laekunud ettepanekute kohta.
§ 4. Täiendavate arengukavade eelnõude koostamine ja menetlemine
(1) Piirkondliku arengukava eelnõu koostab vallavalitsus.
(2) Valdkonna arengukava eelnõu koostab vallavalitsuse struktuuriüksus, mille haldusalas vastav valdkond asub.
(3) Hallatava asutuse arengukava eelnõu koostab hallatav asutus koostöös vallavalitsuse ametiasutusega.
(4) Pärast käesoleva määruse § 2 lg 2 - 3 nimetatud otsuse vastuvõtmist määrab vallavanem arengukava koostamise eest vastutava isiku ja moodustab vajadusel töörühmad.
(5) Töörühm:
1) koostab hetkeolukorra kirjelduse ja seab arengueesmärgid ning tegevused eesmärkide elluviimiseks;
2) teeb vallavalitsusele ettepanekuid ekspertide kaasamiseks ja uuringute läbiviimiseks;
3) esitab valminud arengukava projekti vallavalitsusele;
4) korraldab arengukava eelnõu koostamise käigus huvitatud isikute kaasamise.
(6) Vallavalitsus suunab piirkondliku ja valdkondliku arengukava eelnõu peale valmimist avalikustamisele.
(8) Vallavalitsus korraldab eelnõu avaliku arutelu, teade avaliku arutelu toimumise aja ja koha kohta avaldatakse valla veebilehel vähemalt 7 päeva enne arutelu toimumist.
(9) Vallavalitsus esitab piirkondliku ja valdkondliku arengukava eelnõu peale avalikku väljapanekut ja avalikku arutelu vallavolikogu istungile kinnitamisele koos omapoolsete seisukohtadega avalikustamise ja avaliku arutelu käigus laekunud ettepanekute kohta.
(10) Vallavalitsus suunab hallatava asutuse arengukava eelnõu peale valmimist avalikustamisele.
(11) Eelnõu avalikustatakse vähemalt kaheks nädalaks valla veebilehel.
(12) Vallavalitsus korraldab avaliku arutelu, kui avaliku väljapaneku ajal esitati eelnõule muudatusettepanekuid.
(13) Teade avaliku arutelu toimumise aja ja koha kohta avaldatakse valla veebilehel vähemalt 7 päeva enne arutelu toimumist.
(14) Vallavalitsus teeb otsuse avaliku arutelu käigus laekunud ettepanekute arvestamise kohta.
§ 5. Arengukava ja eelarvestrateegia vastuvõtmine
(1) Arengukava ja eelarvestrateegia võtab vastu vallavolikogu määrusega hiljemalt iga aasta 15. oktoobriks. Arengukava ja eelarvestrateegia peavad olema vastu võetud enne eelseisva aasta eelarve vastuvõtmist.
(2) Piirkondliku arengukava võtab vallavolikogu vastu määrusega.
(3) Valdkondliku arengukava võtab vallavolikogu vastu määrusega.
(4) Hallatava asutuse arengukava võtab vallavalitsus vastu määrusega, kui hallatava asutuse põhimääruses ei ole sätestatud teisiti.
§ 6. Arengukava ja eelarvestrateegia ülevaatamine, muutmine ja kehtetuks tunnistamine
(1) Määruse § 3 lõikes 2 nimetatud töörühmad vaatavad arengukava ja eelarvestrateegia üle vähemalt kord aastas ning täpsustavad nelja eelseisva aasta arengusuunad. Arengukavas uuendatakse arvandmed, kaasajastatakse hetkeolukord, vaadatakse üle tegevuskava ning prioriteedid, võetakse välja valmis saanud objektid ja lõppenud tegevused.
(2) Arengukava ja eelarvestrateegia muutmine toimub samadel alustel selle koostamise, menetlemise ja vastuvõtmisega.
(3) Määruse § 3 lõikes 1 nimetatud töörühmade juhid ning vallast sõltuvad üksused esitavad vallavalitsusele iga aasta 1. märtsiks ülevaate arengukavas ettenähtud eesmärkide täitmisest ning arengukava ja eelarvestrateegia muutmise vajadusest.
(4) Arengukava ja eelarvestrateegia muutmisel koostatakse arengukava ja eelarvestrateegia uues redaktsioonis.
(5) Ülevaade arengukavas ettenähtud eesmärkide täitmisest aruandeaastal esitatakse majandusaasta aruande tegevusaruandes.
(6) Arengukava ja eelarvestrateegia erakorralisel muutmisel ei pea lähtuma määruse § 3 sätestatud tähtaegadest.
(7) Kui arengukava muudetakse ja sellega kaasneb mõju eelarvele, tuleb eelarvestrateegia viia arengukavaga kooskõlla.
(8) Arengukava ja eelarvestrateegia muutmise ja uue redaktsiooni kinnitamise otsustab vallavolikogu määrusega.
(9) Arengukava ja eelarvestrateegia kehtetuks tunnistamise otsustab vallavolikogu määrusega.
§ 7. Täiendavate arengukavade ülevaatamine, muutmine ja kehtetuks tunnistamine
(1) Piirkondlik ja valdkondlik arengukava vaadatakse üle kord aastas samaaegselt arengukava ja eelarvestrateegia ülevaatamisega, kui seadusest ei tulene teisiti.
(2) Ülevaatamise käigus selgitatakse välja arengukava muutmise vajalikkus. Juhul kui muutmine ei osutu vajalikuks, esitatakse vallavalitsusele informatsioon ülevaatamise tulemuste kohta.
(3) Juhul kui arengukava ülevaatamise käigus selgub vajadus arengukava muuta, valmistab vallavalitsus ette arengukava muutmisettepanekud. Täiendava arengukava muutmine toimub samadel alustel selle koostamise ja vastuvõtmisega.
(4) Arengukava ja eelarvestrateegia erakorralisel muutmisel ei pea lähtuma määruse § 4 sätestatud tähtaegadest.
(5) Piirkondliku arengukava ja valdkondliku arengukava muutmise ja uue redaktsiooni kinnitamise ning kehtetuks tunnistamise otsustab vallavolikogu määrusega.
(6) Hallatava asutuse arengukava vaadatakse üle üks kord aastas, mille käigus selgitatakse välja arengukava muutmise vajalikkus. Juhul kui muutmine ei osutu vajalikuks, esitab asutus informatsiooni ülevaatamise tulemuste kohta struktuuriüksusele.
(7) Juhul kui hallatava asutuse arengukava ülevaatamise käigus selgub vajadus arengukava muuta, valmistab asutus ette arengukava muutmisettepanekud. Hallatava asutuse arengukava muutmine toimub samadel alustel selle koostamise ja vastuvõtmisega.
(8) Hallatava asutuse arengukava muutmise ja uue redaktsiooni kinnitamise otsustab vallavalitsus määrusega.
(9) Hallatava asutuse arengukava kehtetuks tunnistamise otsustab vallavalitsus määrusega.
Alatskivi Vallavolikogu 28.12.2016 otsusega nr 89 „Alatskivi valla, Peipsiääre valla ja Vara valla ühinemislepingu kinnitamine“, Vara Vallavolikogu 28.12.2016 otsusega nr 42 „Alatskivi valla, Peipsiääre valla ja Vara valla ühinemislepingu kinnitamine“ ja Peipsiääre Vallavolikogu 29.12.2016 otsusega nr 46 „Alatskivi valla, Peipsiääre valla ja Vara valla ühinemislepingu kinnitamine“ Alatskivi valla, Peipsiääre valla ja Vara valla ühinemislepingus kokkulepitud investeeringud või muud arendustegevused tuleb esitada arengukavas ja eelarvestrateegias.
Arvestades eelmärgitut ning arvestades haldusreformi § 16 lõike 1 ja Eesti territooriumi haldusjaotuse seaduse § 141 lõikeid 41‒42 tunnistada kehtetuks Vara Vallavolikogu 08.04.2015 määrus nr 4 „Arengukava ja eelarvestrateegia koostamise kord“.


text:
URANTIA RAAMAT, 75. Kiri. Aadam ja Eeva üleastumine
URANTIA RAAMAT - 75. Kiri. Aadam ja Eeva üleastumine
75. Kiri. Aadam ja Eeva üleastumine
§ 1. Urantia probleem
§ 2. Caligastia vandenõu
§ 3. Eeva kiusatuses
§ 4. Üleastumisest arusaamine
§ 5. Üleastumise vastukajad
§ 6. Aadam ja Eeva lahkuvad aiast
§ 7. Aadama ja Eeva alandamine
§ 8. Inimese niinimetatud pattulangemine
75:0.1 (839.1) PÄRAST enam kui sada aastat kestnud pingutusi Urantial nägi Aadam väljaspool aeda väga vähe edasiminekut, maailmas ei olnud üldiselt erilist paranemist märgata. Rassi täiustumine näis olevat veel kaugel ja olukord tundus nii meeleheitlik, et nõudis lisameetmeid, mida esialgsetes plaanides ei sisaldunud. Aadam mõtles sellele igatahes sageli ja rääkis oma mõtetest korduvalt ka Eevale. Aadam ja tema kaaslane olid ustavad, kuid nad olid omasugustest eraldatud ja nende maailma armetu seisukord viis nad sügavasse ahastusse.
75:1.1 (839.2) Aadama missioon katselisel, mässust lõhestatud ja isoleeritud Urantial oli hirmuäratav ettevõtmine, Aineline Poeg ja Tütar said oma ülesande raskusest ning keerulisusest planeedil varakult aru. Vaatamata sellele asusid nad vapralt oma arvukaid probleeme lahendama. Ent kui nad alustasid ülitähtsat tööd puudulike ja mandunud inimtüvikondade kõrvaldamiseks, olid nad üsna nördinud. Nad ei näinud ühtki lahendusteed ega saanud ka endast kõrgematega Jerusemil või Edential nõu pidada. Siin olid nad isolatsioonis ja sattusid päev päeva järel silmitsi üha uute ja keerulisemate probleemide sasipuntraga, pealtnäha lahendamatute probleemidega.
75:1.2 (839.3) Normaalsetes tingimustes oleks Planeedi Aadama ja Eeva esimene töö olnud rasside koordineerimine ja omavaheline segamine. Ent Urantial tundus niisugune ettevõtmine peaaegu lootusetu, sest rassid olid küll bioloogiliselt kõlblikud, kuid neid polnud kunagi mandunud ja puudulikest tüvikondadest puhastatud.
75:1.3 (839.4) Aadam ja Eeva leidsid end sfääril, mis oli inimestevahelise vendluse väljakuulutamiseks täiesti ette valmistamata, maailmas, mis kobas armetus vaimupimeduses ja kannatas segaduse all, mida raskendas veelgi eelmise valitsuse missiooni nurjumine. Meel ja moraal olid madalal tasemel ja religioosse ühtsuse loomise asemel pidid nad alustama päris algusest, elanikkonna pööramisest kõige lihtsamate religioosse uskumuse vormide juurde. Selle asemel, et leida eest üht keelt, mida sobiks üle võtta, valitses maailmas sadade kohalike dialektide segadik. Ükski planeedile teenima lähetatud Aadam polnud kunagi eest leidnud raskemat maailma, takistused näisid ületamatud ja probleemid loodud-olenditele üle jõu käivad.
75:1.4 (839.5) Nad olid isolatsioonis ja neid tabanud kohutavat üksildustunnet süvendas veelgi Melkisedekite-hooldajate varane lahkumine. Nad said suhelda planeedivä liste olenditega ainult kaudselt, ingliklasside vahendusel. Nende vaprus nõrgenes aegamööda, meeleolu langes ja mõnikord lõi koguni usk peaaegu vankuma.
75:1.5 (840.1) Need kaks üllast hinge olidki tegelikult lausa masendatud, kui enda ees seisvaid ülesandeid arutasid. Nad olid mõlemad vägagi teadlikud tohutust tööst, mida nende ülesande täitmine planeedil neilt nõudis.
75:1.6 (840.2) Ükski Nebadoni Ainelistest Poegadest polnud ilmselt kunagi saanud nii rasket ja näiliselt lootusetut ülesannet, nagu oli Aadamal ja Eeval Urantia armetus seisukorras. Ent neid oleks kunagi ka edu krooninud, kui neil oleks olnud rohkem ettenägelikkust ja kannatlikkust. Nad mõlemad, eriti Eeva, olid ülearu kannatamatud, nad ei olnud nõus alustama pikka-pikka vastupidavuskatset. Nad tahtsid kohe mingeid tulemusi näha ja saavutasidki need, kuid nende tulemused osutusid nii neile endale kui ka maailmale väga hukatuslikuks.
75:2.1 (840.3) Caligastia külastas sageli aeda ja vestles tihti Aadama ja Eevaga, kuid valitsejapaar oli järeleandmatu kõigi tema kompromissettepanekute ja liialt kiirete avantüüride suhtes. Mässul oli niigi liiga palju tagajärgi, mis tegid neid kõigi ta ahvatlevate ettepanekute suhtes igati immuunseks. Ka Aadama noored järeltulijad jäid Daligastia lähenemiskatsete vastu külmaks. Ei Caligastial ega tema kaaslasel polnud muidugi mingit võimu ühegi indiviidi mõjutamiseks tolle tahte vastaselt, ammugi Aadama laste veenmiseks pahategusid sooritama.
75:2.2 (840.4) Tuleb arvestada, et Caligastia oli ikka veel nime poolest Urantia Planeedivürst, kohaliku universumi eksinud, kuid siiski kõrge Poeg. Ta kukutati Urantial lõplikult alles Kristus Miikaeli ajal.
75:2.3 (840.5) Ent langenud Vürst oli otsustav ja sihikindel. Peagi loobus ta Aadama mõjutamisest ja otsustas salakavalalt Eevat rünnata. Pahategija järeldas, et ta võib edu saavutada ainult sel juhul, kui kasutab osavalt ära sobivad isikud nodiitide rühma ülemkihist, oma kunagise kehalise kaaskonna järeltulijad. Nii plaanitsetigi violetse rassi ema lõksu püüda.
75:2.4 (840.6) Eeval polnud mõtteski teha kunagi midagi niisugust, mis oleks vastu Aadama kavadele või ohustaks neile usaldatud planeeti. Teades naiste kalduvust oodata rohkem koheseid tulemusi kui kavandada ettenägelikult kaugemaid tulemusi, olid Melkisedekid lahkudes hoiatanud Eevat eriliste ohtude eest, mis tulenesid nende isoleeritud seisundist planeedil, eriti oma kaaslase kõrvalt eemaldumise eest, mis tähendas, et ta ei tohtinud püüda isiklikult ega salaja nende vastastikuseid ettevõtmisi edendada. Eeva oli neid juhiseid enam kui sada aastat väga täpselt täitnud ja talle ei tulnud pähegi, et tema üha isiklikumate ja usalduslikumate külaskäikudega ühe nodiitide juhi Serapatatia juurde võiks kaasneda mingi oht. Kogu olukord arenes nii vähehaaval ja loomulikult, et sündmused tabasid teda ootamatult.
75:2.5 (840.7) Aia elanikud olid olnud nodiitidega kontaktis juba Eedeni algusaegadest saadik. Nad olid saanud neilt Caligastia kaaskonna ebalojaalsete liikmete järglastelt palju väärtuslikku abi ja nendega koostööd teinud ning Eedeni valitsemiskord pidi nüüd nende tõttu täielikule hävingule ja lõplikule kukutamisele vastu minema.
75:3.1 (841.1) Aadam oli just jõudnud esimesed sada aastat maakeral valitseda, kui Serapatatia sai oma isa surma järel nodiidi hõimude läänepoolse ehk Süüria konföderatsiooni juhiks. Serapatatia oli pruuni jumega mees, Dalamatia tervishoiukomisjoni kunagise esimehe särav järglane, kelle esiisa oli abiellunud sel kaugel ajal sinise rassi ühe arenenuma mõistusega naisega. See suguvõsa oli ajastuid võimul olnud ja omas nodiitide läänepoolsete hõimude seas suurt mõju.
75:3.2 (841.2) Serapatatia oli külastanud aeda mitu korda ja Aadama õiglane üritus oli talle sügava mulje jätnud. Varsti pärast Süüria nodiitide juhiks saamist teatas ta oma kavatsusest liituda Aadama ja Eeva tööga aias. Enamik tema rahvast ühines programmiga ja Aadamat rõõmustas uudis, et kõige võimsam ja kõige arukam kõigist naaberhõimudest oli peaaegu terves koosseisus pööranud end maailma täiustamise programmi julgustavalt toetama. Varsti pärast seda suurt sündmust võõrustas Serapatatia koos oma kaaskonnaga Aadamat ja Eevat oma kodus.
75:3.3 (841.3) Serapatatiast sai üks võimekamaid ja tegusamaid Aadama leitnanteid. Ta oli kõigis oma tegudes täiesti aus ja läbinisti siiras; ta ei saanud kunagi, isegi hiljem, teada, et kaval Caligastia kasutas teda kaudse tööriistana.
75:3.4 (841.4) Peagi sai Serapatatia Eedeni hõimusuhete komisjoni aseesimeheks ja seal koostati palju kavasid kaugete hõimude jõulisemaks võitmiseks aia ürituse poole.
75:3.5 (841.5) Tal oli Aadama ja Eevaga rohkesti kõnelusi — eriti Eevaga — ja nad rääkisid paljudest kavadest oma meetodite täiustamiseks. Ühel päeval tuli Serapatatiale Eevaga vesteldes mõte, et oleks väga kasulik, kui abivajavate hõimude arendamiseks saaks midagi teha kohe, kuni alles oodatakse arvukaid violetse rassi esindajaid. Serapatatia väitis, et kui nodiitide kõige edumeelsema ja koostööaltima rahva seas võiks sündida osaliselt violetsest tüvikonnast põlvnev juht, seoks see võimas side neid rahvaid tihedamini aiaga. Ja kõike seda kaalutleti kainelt ja siiralt maailma hüvanguks, sest see laps, kes kasvaks ja saaks hariduse aias, avaldaks oma isa rahvale igavesti head mõju.
75:3.6 (841.6) Tuleb jälle rõhutada, et kõik Serapatatia ettepanekud olid täiesti ausad ja igati siirad. Ta ei kahtlustanud kordagi, et mängib end Caligastia ja Daligastia kätte. Serapatatia oli täielikult ustav mõttele, et enne, kui püüda Urantia segaduses rahvaid kogu maailmas täiustada, tuleb luua rassi tugev varu. Ent selleks oleks kulunud sadu aastaid ja tal ei olnud kannatust oodata, ta tahtis kohe mingeid tulemusi näha — juba oma eluajal. Ta rääkis Eevale, et Aadamat heidutab tihti see, kui vähe on maailma täiustamiseks teha suudetud.
75:3.7 (841.7) Plaanid küpsesid salaja enam kui viis aastat. Lõpuks olid need arenenud nii kaugele, et Eeva nõustus kohtuma salaja Canoga, lähedalasuva sõbralike nodiitide koloonia kõige eredama mõistusega mehe ja aktiivse juhiga. Cano oli Aadama valitsemiskorra suur pooldaja, ta oli tegelikult aiaga sõbralikke suhteid pooldavate nodiitidest naabrite vaimne juht.
75:3.8 (842.1) Saatuslik kohtumine toimus ühe sügisõhtu videvikutundidel, mitte kaugel Aadama kodust. Eeva ei olnud ilusat ja entusiastlikku Canot enne kohanud — too mees oli oma Vürsti kaaskonnast pärit kaugete esiisade kauni välimuse ning väljapaistva intellekti suurepärane esindaja. Ka Cano uskus täielikult Serapatatia ettevõtmise õigsusesse. (Väljaspool aeda oli mitme partneriga paariheitmine väga levinud.)
75:3.9 (842.2) Mõjutatud tema meelitustest, entusiasmist ja suurest isiklikust veenmisjõust, nõustus Eeva sealsamas selle paljuarutatud ettevõtmisega algust tegema, et täiendada maailma päästmise suuremat ja kaugemaleulatuvat jumalikku plaani omaenda väikese plaaniga. Enne kui ta päriselt mõistis, mis oli toimunud, sai saatuslik samm juba astutud. Tegu oli tehtud.
75:4.1 (842.3) Planeedi taevase elu esindajad olid ärevil. Aadam sai aru, et midagi on valesti, ja ta kutsus Eeva aias enda juurde. Nüüd kuulis Aadam esmakordselt kogu lugu ammuhautud plaanist kiirendada maailma täiustamist üheaegselt kahes suunas: järgida jumalikku plaani ja viia samaaegselt ellu Serapatatia ettevõtmine.
75:4.2 (842.4) Kui Aineline Poeg ja Tütar sellest aias kuuvalgel vestlesid, noomis „hääl aias” neid sõnakuulmatuse eest. Ning see hääl polnud miski muu kui minu enda teade Eedeni paarile, et nad on aia lepingut rikkunud; et nad ei ole kuuletunud Melkisedekite juhistele, vaid on rikkunud oma usaldusvannet universumi suveräänile.
75:4.3 (842.5) Eeva oli nõustunud osalema hea ja kurja ühitamises. Hea on jumalike kavade teostamine, patt on jumalikust tahtest meelega üleastumine, kuri on kavade vääramine ja universumi ebakõla ning planeedi segadust tekitavate väärmeetodite rakendamine.
75:4.4 (842.6) Iga kord, kui paar aias elupuu vilja sõi, oli peainglist hooldaja neid hoiatanud, et nad ei annaks järele Caligastia soovitustele head kurjaga ühendada. Neid oli manitsetud: „Päeval, mil te head kurjaga segate, ei takista kindlasti enam miski teid muutumast maailma surelike sarnaseks; te peate tingimata surema.”
75:4.5 (842.7) Eeva oli Canole nende saatusliku kohtumise ajal sellest sageli korratud hoiatusest rääkinud, aga Cano ei mõistnud nende manitsuste tähtsust ega tähendust ja oli talle kinnitanud, et heade ja tõeliste kavatsustega mehed ja naised ei saa kurja teha; et Eeva ei sure kindlasti, vaid elab hoopis uut elu nende järglases, kes saab täiskasvanuna maailma õnnistuseks ja rahustajaks.
75:4.6 (842.8) Kuigi see jumaliku kava muutmise plaan oli mõeldud ja teoks tehtud täiesti siiralt ning maailma hüvangu seisukohalt parimate kavatsustega, oli tegu kurja plaaniga, sest see oli väär viis õigeid eesmärke saavutada, kuna kaldus õigelt teelt, jumalikust kavast, kõrvale.
75:4.7 (843.1) Cano oli, tõsi küll, Eevale välimuse poolest meeldinud, ja ta andis endale aru kõigest, mida tema võrgutaja oli tõotanud, kui „uut ja paremat teadmist inimeste asjust ja erksamat arusaamist inimloomusest, mis täiendaks aadamliku olemuse mõistmist”.
75:4.8 (843.2) Ma rääkisin sel ööl aias violetse rassi isa ja emaga, see oli minu kohus selles kurvastust tekitavas olukorras. Kuulasin ära kogu loo, mis oli viinud Ema Eeva üleastumiseni, ja andsin neile mõlemale nõu ja soovitusi. Mõnda neist soovitustest nad ka järgisid, mõned jätsid arvestamata. See vestlus on teie ürikutes kirjas sõnadega: „Issand Jumal hüüdis aias Aadamat ja Eevat ja küsis: „Kus te olete?”” Hilisemad põlvkonnad tavatsesid pidada kõiki ebatavalisi ja erakordseid, nii looduslikke kui ka vaimseid nähtusi otseselt Jumalate isiklikuks sekkumiseks.
75:5.1 (843.3) Eksikujutlustest ärkav Eeva oli tõesti haletsusväärne. Aadam mõistis kogu loo probleemikust ja kuigi ta oli masendatud ning südamevalus, tundis ta oma eksinud kaaslase vastu vaid kaastunnet ja haletsust.
75:5.2 (843.4) Läbikukkumise meeleheitlikkust mõistes läks Aadam järgmisel päeval pärast väärsammu särava nodiidi naise Laotta juurde, kes juhtis aia läänepoolseid koole, ja sooritas tahtlikult sama meeletuse kui Eevagi. Ent ärge saage valesti aru: Aadamat ei meelitatud, ta teadis täpselt, mida teeb; ta otsustas meelega Eeva saatust jagada. Ta armastas oma kaaslast surelikkust ületava kiindumusega ega suutnud kuidagi taluda mõtet, et peaks Urantial ilma temata üksildast valvet pidada.
75:5.3 (843.5) Kui aia elanikud teada said, mis Eevaga oli juhtunud, sattusid nad raevu ja neid polnud enam võimalik juhtida; nad kuulutasid lähedal asuvale nodiitide asulale sõja. Nad tormasid Eedeni väravatest välja ja tungisid neile ootamatult kallale, hävitades kõik täielikult — säästmata ühtki meest, naist ega last. Hukkus ka Cano, veel sündimata Kaini isa.
75:5.4 (843.6) Kui Serapatatia mõistis, mis oli juhtunud, tabas teda jahmatus ning ta oli hirmust ja kahetsusest meeletu. Järgmisel päeval uputas ta ennast suurde jõkke.
75:5.5 (843.7) Aadama lapsed otsisid lohutust oma segaduses ema juurest, kuna nende isa kolmkümmend päeva üksi ringi hulkus. Selle perioodi lõpuks suutis Aadam jälle otsuseid teha, pöördus koju tagasi ja hakkas nende edasist tegevust kavandama.
75:5.6 (843.8) Sageli peavad süütud lapsed oma eksinud vanemate rumaluse tagajärgede all kannatama. Aadama ja Eeva sihvakad ja üllad pojad ja tütred olid rabatud selle uskumatu tragöödia seletamatust kurbusest, mis nii äkki ja nii halastamatult nende peale oli paiskunud. Vanemad lapsed toibusid alles viiekümne aasta pärast nende traagiliste päevade murest ja kurbusest, eriti aga selle kolmekümne päeva hirmust, mil nende isa oli kodust ära ja segaduses ema ei teadnud midagi ei tema asukohast ega saatusest.
75:5.7 (843.9) Needsamad kolmkümmend päeva olid Eevale nagu pikad kurvastuse ja kannatuse aastad. See üllas hing ei toibunudki päriselt piinava meeleheite ja vaimse kurbuse aja tagajärgedest. Hilisem puudus ja ainelised raskused ei olnud Eeva mälestustes millegi poolest võrreldavad nende hirmsate päevadega ja kohutavate üksildaste öödega täis talumatut teadmatust. Ta kuulis Serapatatia mõtlematust teost ega teadnud, kas tema kaaslane oli kurvastusest endale lõpu teinud või maailmast karistuseks oma väärsammu eest ära viidud. Ja kui Aadam tagasi pöördus, koges Eeva nii suurt rõõmu ja tänutunnet, et see ei kustunud nende pika ja raske kooselu ning vaevalise teenistuse ajal enam iialgi.
75:5.8 (844.1) Aeg möödus, kuid Aadam sai nende pahateo olemusest päriselt aru alles seitsekümmend päeva pärast Eeva üleastumist, mil Melkisedekid-hooldajad Urantiale tagasi pöördusid ja maailma asjade valitsemise üle võtsid. Ja siis mõistsid nad, et nende tegevus oli läbi kukkunud.
75:5.9 (844.2) Aga käärimas oli veel muidki probleeme. Uudis nodiitide asula hävitamisest jõudis üsna kiiresti põhja poole Serapatatia koduhõimudeni ja peagi koondus suur vägi aeda ründama. Sellest algas adamiitide ja nodiitide vahel pikk kibe sõda, sest vaenutsemine kestis veel kaua pärast seda, kui Aadam oli oma pooldajatega emigreerunud teise aeda Eufrati orus. Valitses pinev ja kestev „vihavaen selle mehe ja selle naise vahel, mehe seemne ja naise seemne vahel”.
75:6.1 (844.3) Kui Aadam sai teada, et nodiidid on pealetungi alustanud, pöördus ta Melkisedekite poole, kes keeldusid talle nõu andmast ja ütlesid ainult, et ta peaks toimima oma parima äranägemise järgi, ning lubasid talle võimalikult sõbralikku kaasabi osutada, missuguse valiku ta ka ei teeks. Melkisedekitel oli keelatud Aadama ja Eeva isiklikesse kavadesse sekkuda.
75:6.2 (844.4) Aadam teadis, et tema ja Eeva tegevus on läbi kukkunud: seda näitas juba Melkisedekite-hooldajate kohalviibimine, kuigi ta ei teadnud oma isiklikust seisundist ega teda ootavast saatusest midagi. Ta pidas kogu öö aru umbes tuhande kahesaja ustava poolehoidjaga, kes tõotasid oma juhile järgneda, ja järgmisel päeval suundusid need palverändurid keskpäeval Eedenist uut kodu otsima. Aadamale ei meeldinud sõda pidada ja ta eelistas seetõttu pigem esimese aia vastupanuta nodiitidele jätta.
75:6.3 (844.5) Eedeni karavani peatas kolmandal päeval pärast aiast lahkumist seeravitranspordi saabumine Jerusemist. Nüüd teatati Aadamale ja Eevale esmakordselt, mis pidi saama nende lastest. Sel ajal kui transport seisis, lasti otsustamisõiguseikka (kakskümmend aastat) jõudnud lastel valida, kas nad jäävad oma vanematega Urantiale või saavad Norlatiadeki Kõigekõrgemate hoolealusteks. Kaks kolmandikku eelistasid minna Edentiale, ligikaudu kolmandik aga jääda oma vanemate juurde. Kõik otsustamiseast nooremad lapsed viidi Edentiale. Mitte keegi poleks saanud vaadata selle Ainelise Poja ja Tütre kurba lahkumist oma lastest, mõistmata, et üleastuja tee on karm. Need Aadama ja Eeva järeltulijad on nüüd Edential; me ei tea, milline korraldus neile antakse.
75:6.4 (844.6) Kurb, väga kurb karavan valmistus edasi rändama. Kas oleks miski võinud olla veelgi traagilisem! Tulla maailma nii suurte lootustega, saada nii hea vastuvõtu osalisteks ning lahkuda siis häbiga Eedenist, kaotades rohkem kui kolm neljandikku oma lastest veel enne uue elupaiga leidmist!
75:7.1 (845.1) Sel ajal kui Eedeni karavan seisis, teatati Aadamale ja Eevale nende üleastumiste olemusest ja anti nende saatuse suhtes soovitusi. Otsuse langetamiseks ilmus kohale Gabriel. Ja otsus oli järgmine: planeedi Aadam ja Eeva mõistetakse üleastumises süüdi, nad on rikkunud selle asustatud maailma valitsejatena oma usalduslepingut.
75:7.2 (845.2) Süütundest rõhutuna rõõmustasid Aadam ja Eeva siiski väga teate üle, et nende kohtunikud Salvingtonil olid vabastanud nad kõigist süüdistustest „universumivalitsuse põlgamises”. Neid ei süüdistatud mässus.
75:7.3 (845.3) Eedeni paarile teatati, et nad olid alandanud end maailma sureliku seisundisse; et nad pidid nüüdsest käituma nagu Urantia mees ja naine ning siduma oma tuleviku maailma rasside tulevikuga.
75:7.4 (845.4) Aadama ja Eeva õpetajad olid neile juba ammu enne Jerusemilt lahkumist põhjalikult selgitanud, missugused tagajärjed on igal olulisel kõrvalekaldumisel jumalikest plaanidest. Ma olin neid isiklikult korduvalt hoiatanud nii enne kui ka pärast nende saabumist Urantiale, et üleastumine planeedil lõpeb paratamatult kindla karistusega, milleks on sureliku staatusesse langemine. Ent Aadama ja Eeva üleastumisega kaasnenud tagajärgi saab päriselt mõista vaid siis, kui saadakse aru ainelise poja seisuse klassi surematusest.
75:7.5 (845.5) 1. Aadam ja Eeva nagu nende kaaslased Jerusemilgi säilitasid oma surematuse intellektuaalse ühenduse kaudu Vaimu meelegravitatsiooni ringlusega. Kui see elutähtis toiteside meele eraldamise tulemusena katkeb, siis surematus, olenemata loodud-olendi eksistentsi vaimsest tasemest, kaob. Aadama ja Eeva intellektuaalse üleastumise vältimatuks tagajärjeks oli sureliku staatus, millele järgnes füüsiline lagunemine.
75:7.6 (845.6) 2. Urantia Aineline Poeg ja Tütar, kes olid isikustatud selle maailma sureliku ihu sarnasteks, sõltusid peale selle ka kahese ringlussüsteemi säilimisest, millest üks tulenes nende füüsilisest olemusest ja teine elupuu viljas salvestatud ülienergiast. Peainglist hooldaja oli Aadamat ja Eevat alati manitsenud, et usalduse rikkumine kulmineerub staatuse languses ning et pärast üleastumist jäävad nad sellest energiaallikast ilma.
75:7.7 (845.7) Caligastial õnnestus Aadam ja Eeva küll lõksu meelitada, aga ta ei saavutanud oma eesmärki ajendada neid avalikult universumi valitsuse vastu mässama. Nende tegu oli tõepoolest paheline, kuid nende süü ei seisnenud tõe hülgamises, samuti ei alustanud nad teadlikku mässu Kõikse Isa ja tema Looja-Poja õiglase valitsemise vastu.
75:8.1 (845.8) Aadam ja Eeva langesid tõesti oma kõrgest ainelisest poja seisusest alla sureliku inimese madalusse. Ent see ei tähendanud inimese pattulangemist. Inimsugu on vaatamata Aadama üleastumise vahetutele tagajärgedele ülendatud. Kuigi jumalik kava violetse rassi andmiseks Urantia rahvastele nurjus, said surelikud rassid Aadama ja tema järeltulijate piiratud panusest Urantia rassidesse tohutult kasu.
75:8.2 (846.1) Mingit „inimese pattulangemist” pole toimunud. Inimsoo ajalugu on järjestikuse evolutsiooni lugu ja Aadama annetumine täiustas maailma rahvaid tunduvalt, võrreldes nende varasema bioloogilise seisundiga. Urantia arenenumates tüvikondades on praegu isegi neljast erinevast allikast — andoniitidelt, sangikrassidelt, nodiitidelt ja Aadamalt — pärinevaid pärilikkustegureid.
75:8.3 (846.2) Aadamat ei tohiks inimsoo äraneetuse põhjuseks pidada. Kuigi tal ei õnnestunud jumalikku plaani edasi viia, kuigi ta rikkus lepingut Jumalusega, kuigi tema ja ta kaaslane loodud-olendi staatuses päris kindlasti langesid, vaatamata sellele kõigele aitas nende panus inimsoo Urantia tsivilisatsiooni suuresti edasi viia.
75:8.4 (846.3) Hinnates Aadama missiooni tulemusi oma maailmas, on igati õiglane arvestada ka planeedi seisundit. Kui Aadam oma kauni kaaslasega Jerusemilt sellele pimedale ja segaduses planeedile transporditi, seisis ta silmitsi peaaegu lootusetu ülesandega. Ent oleksid nad juhindunud Melkisedekite ja nende abiliste nõuannetest ja oleksid nad olnud kannatlikumad, oleksid nad lõpuks edu saavutanud. Aga Eeva kuulas kavalat isikuvabaduse ja planeedi tegevusvabaduse propagandat. Ta viidi nii kaugele, et ta hakkas katsetama ainelise poja seisuse eluplasmaga, lubades sellel talle usaldatud elul enneaegselt seguneda tolleaegse algselt Elukandjate kavandatud segaklassiga, mida oli varem segatud paljunemisvõimeliste olenditega kunagisest Planeedivürsti kaaskonnast.
75:8.5 (846.4) Te ei saavuta kogu oma Paradiisi tõusutee jooksul midagi, kui püüate kehtestatud jumalikust plaanist kannatamatult mööda hiilida, kasutades täiustumiseks kiireid lahendusi, isiklikke leiutisi või muid vahendeid täiuslikkuse teel, oma teel täiuslikkuse poole ja igavese täiuslikkuse nimel.
75:8.6 (846.5) Kokkuvõttes pole vist küll kogu Nebadonis olnud heidutavamat tarkuse läbikukkumist. Ent niisuguste väärsammude esinemises arenevates universumites pole midagi üllatavat. Me oleme üks osa hiiglaslikust loodust ja pole sugugi imelik, et kõik ei toimi päris täiuslikult, kuna meie universumit ei loodud täiuslikuna. Täiuslikkus on meie igavene siht, mitte päritolu.
75:8.7 (846.6) Kui universum oleks mehhanistlik, kui Esimene Suur Allikas ja Kese oleks ainult jõud, mitte samal ajal ka isiksus, kui kogu loodu oleks tohutu suur füüsilise aine kogum, mis alluks täpsetele seadustele, mida iseloomustavad ühetaolised energianähtused, siis võiks saavutada täiuslikkuse isegi vaatamata universumi puudulikule staatusele. Poleks lahkarvamusi, poleks tülisid. Kuid meie oma suhteliselt täiuslikus ja ebatäiuslikus arenevas universumis rõõmustame selle üle, et lahkarvamused ja arusaamatused on võimalikud, sest see tõendab isiksuse faktilist eksisteerimist ja tegutsemist universumis. Ja kui meie loodu on eksistents, milles domineerib isiksus, võib olla kindel isiksuse elujäämise, edasiliikumise ja saavutuste võimalustes; võime olla kindlad isiksuse kasvus, kogemustes ja avastustes. Universum on suurepärane just selle poolest, et see on isikuline ja edenev, mitte lihtsalt mehhaaniline ega isegi mitte passiivselt täiuslik!
75:8.8 (846.7) [Esitanud seerav Solonia, „hääl aias”.]

matches:
§ 1
§ 2
§ 3
§ 4
§ 5
§ 6
§ 7
§ 8
kohus


text:
2-17-13190/83 Riigikohtu tsiviilkolleegium 13.05.2020
PärS § 142 lg 1
PankrS § 111 lg 1 p 2
PärS § 111 lg 3
PankrS § 9 lg 1
Pärimistunnistusel ei ole õigustloovat tähendust ja pärandi üleminekuks ei ole vaja pärimistunnistust väljastada (vt Riigikohtu 9. oktoobri 2019. a otsus tsiviilasjas nr 2-17-12712, p 15). Pärimistunnistuse väljastamine ei ole eelduseks ka pärandvara hoiumeetmete rakendamiseks ega pärandvara pankrotiavalduse esitamiseks. (p 13)
Pärandaja võlausaldajatel on sõltumata sellest, kas pärimismenetlus on lõppenud ja kas kellelegi on antud välja pärimistunnistus, õigus PärS § 111 lg 3 alusel taotleda pärandvara hoiumeetmete rakendamist.
Kuna PankrS § 9 lg-d 1 ja 2 annavad võlausaldajale õiguse esitada pankrotiavaldus surnud isiku vara suhtes (vt Riigikohtu 23. märtsi 2009. a määrus tsiviilasjas nr 3-2-1-13-09, p 11), on pankrotimenetlus võimalik algatada ka ilma pärandvara hoiumeetmeid taotlemata. (p 14)
Pärandvara inventuuri kulud kandnud isik ei ole ainuüksi nende kulude kandmise tõttu pärandvara pankrotimenetluses võlausaldajaks. (p 15)
III-2/1-7/94 Riigikohus 22.03.1994

matches:
§ 142
§ 111
§ 111
§ 9
§ 111
§ 9
Riigikohus


Varstu Vallavalitsuse teenistujate ja hallatavate asutuste töötajate palga ja töötasu maksmise kord – Riigi Teataja
Varstu Vallavalitsuse teenistujate ja hallatavate asutuste töötajate palga ja töötasu maksmise kord
Varstu Vallavalitsuse teenistujate ja hallatavate asutuste töötajate palga ja töötasu maksmise kord - sisukord
§ 3 Palga- ja töötasugrupid ja määrad
§ 5 Teenistuja palk
§ 6 Hallatavate asutuste töötajate töötasu
RT IV, 28.12.2013, 149
Vastu võetud 12.03.2013 nr 5
RT IV, 14.03.2013, 31
jõustumine 17.03.2013
17.12.2013 RT IV, 28.12.2013, 12 31.12.2013
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lõike 1 punkti 36, 01.04.2013 jõustuva avaliku teenistuse seaduse § 63 lõike 2 ja töölepingu seaduse § 5 lõike 1 punkti 5 alusel.
Määrusega kehtestatakse Varstu Vallavalitsuse teenistujate ning hallatavate asutuste töötajate, v.a. koolide pedagoogid ja lasteaia pedagoogiline personal, palga- ja töötasugrupid, määrad, palga/töötasu maksmise üldpõhimõtted ning maksmise kord.
1) teenistuja - Varstu vallaga avalik-õiguslikus teenistus- ja usaldussuhtes olev ametnik või eraõiguslikus töösuhtes olev töötaja;
2) ametnik – isik, kes on Varstu vallaga avalik-õiguslikus teenistus- ja usaldussuhtes ning on nimetatud vallavalitsuses ametikohale, millel teostatakse avalikku võimu;
3) töötaja – isik, kes teeb vallavalitsuses töölepingu alusel tööd töökohal, millel ei teostata avalikku võimu, vaid tehakse avaliku võimu teostamist toetavat tööd;
§ 3. Palga- ja töötasugrupid ja määrad
(1) Teenistus- ja töökohad jaotatakse järgmistesse palga-/ töötasugruppidesse lähtuvalt vallavalitsuse ja valla hallatavate asutuste struktuurist ja töötajate koosseisust:
1) I palga-/ töötasugrupp, kuhu kuuluvad töölised;
2) II palga-/ töötasugrupp, kuhu kuuluvad keskastme spetsialistid;
3) III palga-/töötasugrupp, kuhu kuuluvad tippspetsialistid ja tugispetsialistid.
[RT IV, 28.12.2013, 12 - jõust. 31.12.2013]
4) IV palga-/ töötasugrupp, kuhu kuuluvad juhid.
5) V palga-/töötasugrupp, kuhu kuuluvad ametnikud.
(2) Igale palga-/töötasugrupile vastab põhipalga/töötasu miinimummäär, mis määrab vastavasse gruppi kuuluvate teenistujate/töötajate põhipalga/töötasu miinimummäära:
1) I palga-/töötasugrupp 355 eurot;
2) II palga-/töötasugrupp 355 eurot;
3) III palga-/töötasugrupp 590 eurot;
4) IV palga-/töötasugrupp 450 eurot;
5) V palga-/töötasugrupp 450 eurot;
(1) Ametnikele makstakse palka ning töötajatele töötasu sarnastel alustel.
(2) Palga ja töötasu arvestusperiood on kalendrikuu. Palka ja töötasu makstakse ajavahemiku eest mil ametnik või töötaja täitis talle pandud ülesandeid.
(3) Tööaja arvestus toimub tööajaarvestuse tabeli alusel. Tööajaarvestuse tabeli esitamise eest vastutab asutuse juhi poolt määratud isik.
(4) Palka ja töötasu makstakse üks kord kuus hiljemalt tasustatavale kuule järgneva kuu 7. kuupäeval teenistuja või töötaja poolt osundatud pangakontole, kui ei ole kokku lepitud teisiti. Pangakonto muutmisest tuleb teavitada kirjalikult raamatupidamist. Kui jooksva kuu 7. kuupäev on puhkepäev, tehakse ülekanne sellele eelneval tööpäeval.
(5) Asutus võib ametniku palgast kinni pidada ametnikule makstud ettemakse/puhkuse tasu, mille ametnik peab ametiasutusele tagastama. Töötaja puhul toimub tagasimakse kirjaliku kokkuleppe alusel.
(6) Käesolev kord vaadataks läbi vallavalitsuse poolt kord aastas 15. novembriks. Eelarveliste võimaluste korral esitatakse muudatusettepanekud vallavolikogule.
(7) Palgagrupis vastavalt teenistus- või töökohale ette nähtud miinimummäärast madalamat põhipalka või töötasu maksta ei ole lubatud.
(8) Ületunnitöö ja tasu eritingimustes töötamise eest makstakse vastavalt töölepingu seaduses ja avaliku teenistuse seaduses sätestatule.
§ 5. Teenistuja palk
(1) Vallavanema palga määrab vallavolikogu.
(2) Põhipalk on teenistuja palga või töötasu fikseeritud osa, mis on määratud ameti- või töökoha ülesannete ning teenistuja ametialaste teadmiste, oskuste ja kogemuste põhjal.
1) ametniku põhipalk lepitakse kokku ja määratakse ametniku ametisse nimetamisel vallavanema käskkirjaga.
2) töötaja töötasu lepitakse kokku ning sätestatakse poolte vahel sõlmitud töölepingus.
3) ametniku põhipalga määramisel ja töötaja töötasus kokkuleppimisel lähtutakse palgagruppidele ettenähtud miinimummäärast.
(3) Muutuvpalk on ametniku palga või töötaja töötasu ebaregulaarne osa, mida võib maksta tulemuspalgana, lisatasuna täiendavate teenistusülesannete täitmise eest või preemiana erakordsete teenistusalaste saavutuste eest.
1) tulemuspalka võib maksta ühekordse tasuna aasta hindamis- ja arenguvestluse tulemuste põhjal;
2) lisatasu ajutiste või ühekordsete teenistusülesannete täitmise eest makstakse sõltuvalt lisaülesannete mahust ja iseloomust. Lisatasu täiendavate teenistusülesannete täitmise eest määratakse ühekordse või tähtaegse lisatasuna, mida võib maksta kuus kuud;
3) preemiat võib maksta erakordsete või väga heade teenistusalaste tulemuste eest, lähtudes eelarve võimalustest;
4) Muutuvpalga osa maksmise otsustab vallavanem eelarvevahendite olemasolul ning vormistab selle käskkirjaga;
5) Kalendriaastas teenistujale välja makstav muutuvpalga kogusumma ei tohi olla suurem kui 20% teenistujale samal kalendriaastal määratud põhipalga kogusummast.
(4) Asendustasu makstakse puuduva ametniku ülesannete täitmise eest, kui asendamine ei tulene ametniku ametijuhendist. Lisatasu puuduva ametniku ülesannete täitmise eest makstakse lähtuvalt asendatava ametniku põhipalgast proportsionaalselt asendatava ametniku ülesannete mahuga.
§ 6. Hallatavate asutuste töötajate töötasu
(1) Asutuse juhile määrab töötasu vallavanem töölepingu sõlmimisel lähtudes töötasugrupis määratud töötasu miinimummäärast. Hilisemad töötasu muudatused vormistatakse vallavanema käskkirjaga ning kajastatakse töölepingus.
(2) Asutuse juhi töötasu määramisel arvestatakse tema vastutusmäära suurust arvestades asutuse eelarve mahtu ja tema töötulemustest otseselt sõltuvat teenusesaajate arvu.
(3) Töötajate töötasu määrab asutuse juht töölepingu sõlmimisel arvestades tehtava töö keerukust, töötaja haridust ja vastutuse määra lähtudes töötasugrupis määratud töötasu miinimummäärast. Hilisemad töötasu muudatused kajastatakse töölepingu muudatustes.
(4) Kinnitatud töötasufondi piires on asutuse juhil õigus maksta lisatasu täiendavate tööülesannete täitmise ja preemiat tulemusliku töö eest vastavalt asutuse juhi poolt väljatöötatud korrale. Ülesannete kestus, mille eest makstakse lisatasu võib kesta kuus kuud.
(5) Lisatasu ja preemiate maksmine vormistatakse asutuse juhi käskkirjaga.


3-2-1-146-13 Riigikohus 18.12.2013
VÕS § 70
VÕS § 152 lg 2
TsÜS § 145 1 lg 1
Aegunud nõude tunnustamist saab lugeda aegumise vastuväitele tuginemisest loobumiseks, kui võlatunnistus on tehinguna kehtivalt tehtud ning võlgnik oli loobutavast vastuväitest teadlik või pidi sellest teadma ja sai loobumise tagajärjest aru. Selgesõnalist võla tunnistamist kokkuleppel võlausaldajaga pärast nõude aegumist võib põhimõtteliselt lugeda ka nt kokkuleppeks aegumise pikendamise kohta TsÜS § 145 lg 2 mõttes. (p 24)
Katkeda saab aegumistähtaeg, mis ei olnud võla tunnistamise ajaks möödunud (vt Riigikohtu 21. novembri 2002. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-122-02, p 11). Pärast nõude aegumist antud võlatunnistus ei saa katkestada aegumistähtaega TsÜS § 158 lg 1 mõttes. (p 24)
AÕS § 349 lg 3 teise lause järgi kohaldatakse nõude ülemineku puhul sama lõike esimese lause järgi käenduse kohta käivaid sätteid. See ei muuda ei pandi seadmise asjaõiguslepingut ega ka tagatiskokkulepet käenduslepinguks, mille järgi tagab tagatise andja kohustuse täitmist kogu varaga. Käenduse sätteid saab kohaldada üksnes niivõrd, kuivõrd need ei lähe vastuollu pantimise olemusega. Käenduse sätete kohaldamisest tulenevalt kohaldub kinnisasja omanikule üle läinud nõude aegumisele VÕS § 152 lg 1 kolmas lause, mille järgi tuleb omakorda kohaldada VÕS §-s 70 sätestatut. Kinnisasja omaniku tagasinõue aegub VÕS § 70 lg-st 1 tulenevalt ajal, mil aeguks võlausaldaja nõue võlgniku suhtes, ning VÕS § 164 lg 2 ja § 173 lg 2 järgi ei mõjuta nõude üleminek ei loovutamisega ega seaduse alusel selle n-ö identiteeti, st nõue läheb üle sellises seisundis, nagu see on, sh aegumise seisukohalt. Erandlikult näeb VÕS § 70 lg 2 ette, et tagasinõue ei aegu enne kuue kuu möödumist kohustuse täitmise päevast. VÕS § 70 lg-st 3 tulenevalt ei kehti tagasinõude aegumistähtaja pikendamine, kui kinnisasja omanik täitis kohustuse pärast seda, kui nõue oli võlgniku suhtes aegunud. Seega on aegunud nõude täitnud kinnisasja omanikule üle läinud nõue endist viisi aegunud. Koos tagasinõudega aegub VÕS § 70 lg 4 järgi ka VÕS § 69 lg-s 5 sätestatud mõistlike kulutuste hüvitamise nõue, samuti tagasinõude asemel esitatavad võimalikud käsundita asjaajamisest ja alusetust rikastumisest tulenevad nõuded. (p 20) AÕS § 349 lg 3 esimese lause järgse nõude olemasolu või aegumine ei välista kinnisasja omaniku (pantija) muude võimalike nõuete esitamist võlgniku vastu, eelkõige nende sisesuhte alusel, milleks on eeldatavasti käsundusleping. Selline nõue muutub sissenõutavaks üldises korras, st muude kokkulepete puudumisel mõistliku aja möödumisel kulutuste tegemisest ja sellest ajast tuleb arvestada TsÜS § 147 lg 1 järgi ka nõude aegumist. Kulutusteks saab lugeda käsundisaaja kulutusi, mida ta kandis võlausaldaja nõude rahuldamiseks. Tähendust ei ole seejuures VÕS § 70 lg-l 4, mis piirab võimalike VÕS § 69 lg 5 järgsete ja lepinguväliste nõuete aegumist. (p 26)


Lääne-Nigula Vallavolikogu 24.03.2015 määruse nr 6 „Lääne-Nigula valla arengufondist ettevõtluskeskkonna arendamisele suunatud projektide rahastamise kord“ muutmine – Riigi Teataja
Lääne-Nigula Vallavolikogu 24.03.2015 määruse nr 6 „Lääne-Nigula valla arengufondist ettevõtluskeskkonna arendamisele suunatud projektide rahastamise kord“ muutmine
RT IV, 30.12.2015, 12
Vastu võetud 17.12.2015 nr 24
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lõike 1 punkti 5 ja vallavolikogu arendus- ja majanduskomisjoni ettepanekute alusel.
(1) Muudetakse määruse § 1 ning lisatakse juurde lõige 11 järgmises sõnastuses:
(2) Muudetakse määruse § 1 lõiget 2 ja sõnastatakse see alljärgnevalt:
(3) Muudetakse määruse § 2 lõike 1 punkti 1 ja sõnastatakse see alljärgnevalt:
1) füüsilisest isikust ettevõtja on rahvastikuregistri andmetel Lääne-Nigula valla elanik, äriühing, mittetulundusühing või sihtasutus tegutseb alaliselt Lääne-Nigula valla haldusterritooriumil ning ettevõtja maksab tulumaksu vähemalt ühe rahvastikuregistri andmetel Lääne-Nigula vallas elava isiku pealt.
(4) Muudetakse määruse § 13 lõike 2 punkti 2 ja sõnastatakse see alljärgnevalt:
2) kulutuste aluseks olevad hinnaküsimised ja saadud pakkumised üle 300 eurose kauba või teenuse kohta. Alla 300 eurose kauba või teenuse puhul piisab põhjendatud selgitusest.
(5) Muudetakse määruse § 18 punkti 5 ja sõnastatakse see alljärgnevalt:
(6) Muudetakse määruse § 21 ning lisatakse juurde lõige 21 järgmises sõnastuses:


Kaitseseisukord – Vikitekstid
Ilmunud ajakirja Õigus 1930. aasta 1. numbris.
Kaitseseisukord Konstantin Trakmann
I. Kaitseseisukorra põhimõtted
Põhiseadus on kaitseseisukorra suhtes lakooniline (Phs. § 26. l. 2, § 60 p. 5 ja § 74.). Phs. ainult teeb tema võimalikuks, ligemalt määramata tema sihti või sisu. Meie Põhiseadust iseloomustav riigi põhjapanevate institutsioonide üksikasjaline määrustamine tekitab küsimusi: Kas iga erakorraline hädaoht riigile võib põhjustada kaitseseisukorda? Kas Phs. § 26. tähendatud erandid üldkorrast on kõik, mida Phs. lubab erakorralistel aegadel või asjaoludel? Kas võib luua Phs. § 26 l. 2. põhjal niisuguseid keskasutisi, funktsioone või asutiste vahekordi, mis Põhiseaduses polegi ette nähtud? Teiste sõnadega, missugused on kaitseseisukorra eeldused, ulatus ja organid?
Kaitseseisukorra eeldused. Kui tähtsad peavad olema asjaolud, millest oleneb kaitseseisukorra maksmapanek, jätab Phs. määrata vab. valitsusele ja Riigikogule (Phs. § 60. p. 5) või fikseerida eriseaduses. Neid eeldusi võib mitmesuguselt fikseerida. Vene kõvendatud valvekorra kuulutamine eeldas teatud maa-alal kuritegevust riigikorra või eraisikute julgeoleku vastu, erakorralise valvekorra kuulutamine eeldas säärase kuritegevuse tõttu elanikkude sattumist ärevasse meeleollu. Saksa keisriaegne piiramisseisukord eeldas välissõda või relvastatud mässu, selle kõrval oli veel n. n. väike piiramisseisukord, mille eeldused vastasid umbes Saksa vabariigi phs. § 48. eeldustele. Viimane § nõuab avaliku julgeoleku või korra tähtsat rikkumist või säärase rikkumise hädaohtu. Prantsuse 1878. a. seadus nõuab välissõda või relvastatud mässu. Kuna Phs. kaitseseisukorra eeldusi ette ei näe, on küsimus, missuguse ulatusega korratused on küllaldased, et kaitseseisukorda kuulutada, rohkem politilist kui juriidilist laadi. Vab valitsuse poolt 30. XI. 1928. a. Riigikogule esitatud eelnõu § 1. lubab kaitseseisukorda kuulutada nii sõja ja sõjahädaohu puhul kui ka neil juhtudel, mil maksva riigikorra ja julgeoleku vastu sihitud kuritegevus omandab ähvardava iseloomu.
Kaitseseisukorra ulatus. Phs. § 26. l. 2. kõneleb ainult sellest, et kodanikkude põhiõigused võivad kitseneda kaitseseisukorra ajal. Paistab silma, et § 26. ei olegi mõeldud kaitseseisukorra sisu iseloomustajaks, vaid tema paigutus teatud peatükki on ise tema sisu määraja. Põhiseadusest võime ainult negatiivselt välja lugeda, et Riigikogu ja vabariigi valitsuse funktsioone ei või kitsendada kaitseseisukorra tõttu, sest vastavates IV ja V peatükis ei ole erandeid tehtud. Sellest järgneb aga ühtlasi, et Põhiseaduse järele kaitseseisukord on mõeldud kui juriidiline institutsioon niivõrt, kuivõrt vabariiki juhtiv aparaat oma ülesandeid võib täita. On hädaoht kas vaenlase invasiooni, sisemiste rahutuste või looduslikkude õnnetuste tagajärjel nii suur, et juhtiva aparaadi funktsioneerimine pole võimalik, või teiste sõnadega – riik on hädaseisukorras, siis on riigi täidesaatval võimul õigus talitada riigi päästmiseks oma äranägemise järgi, nagu see ka on lubatud igale kodanikule oma elu päästmiseks, näit. diktatuuri kuulutada, oma otsusega seadusi muuta jne. Asuksime vastupidisele seisukohale, mille järele Phs. on igal juhul piir nii valitsuse kui Riigikogu tegevusele, et kaitseseisukord on ainuke erand normaalsest asutiste funktsioneerimisest, siis peaksime ka tunnustama, et riik võib hukka minna oma Põhiseadusega kokkukõlas. See on aga absurdsus.
Hädaseisukord eeldab aga tegelikku hädaohtu riigi olemasolule. Ainult säärane seisukord võib põhjustada riikliku hädaseisukorra õiguse maksvuselepääsu. Kuid korraldused, mida valitsus sellises seisukorras teeb, ei käi hindamise alla Põhiseaduse seisukohast.
Näit. 1. XII. 1924. a. hommikul oli Riigikogu hoone mässuliste poolt okupeeritud, üks vabariigi valitsuse liige tapetud ja kõikide teiste ministrite kohta polnud veel andmeid, kas nad on elus, riigivanema saatus polnud teada, ning välispolitiline seisukord polnud selge. Niisuguses olukorras kokku tulnud vab. valitsuse liikmete otsus ülemjuhataja instituuti seada ja ülemjuhatajale erakorralisi volitusi anda ei käi siintoodud põhjustel üldse hindamise alla, kas see oli kokkukõlas Põhiseadusega või mitte[1].
Kaitseseisukord on igatahes põhiseaduslik õiguseinstituut. Sellepärast peab vastav seadus, mis kaitseseisukorda normib, ka ainult neid juhtusid ette nägema, kus riigi hädaseisukorda veel ei ole, kuid on tekkinud tarve suurendatud volituste järele korra alaldamiseks. Riigi hädaseisukorra juhud on erakorralised ja valitsuse tegevust sel puhul ei või üldse normida, sest see tegevus sõltub täiesti asjaoludest. Valitsuse tegevus ei või sel puhul sisaldada ei õiguserikkumist ega ülekohut, nagu seda üldse ei sisalda ei hädaseisukorra ega hädakaitse toimingud.
Kaitseseisukorra organid. Phs. jätab lahtiseks organite küsimuse, mis peavad teotsema kaitseseisukorra ajal, nimetades ainult erakorralisi kohtuid. Igasugused kohtud, ka erakorralised, on oma sisemise organisatsiooni ja ülesannete tõttu võimetud täitma administratiivseid ülesandeid. Selleks on täidesaatev võim. Phs. järele seisab riigi täidesaatva võimu eesotsas kolleegium. Nii Eesti kui ka välismaade praktika aga õpetab, et erakorraliste volituste käsitlemine on soovitav kontsentreerida võimalikult ühe isiku kätte. Meil on seni säärane võimukoondamine saavutatud, pannes siseministri peale kindralkuberneri õigusi. Phs. ei takista aga luua erilist organit. (Vab. valitsuse eelnõu nägi ette eriliste volitustega isikut rahu ajal. Riigikogu komisjon on seda paragrahvi muutnud ja määranud rahu ajal sisekaitseülema, sõja ajal kv. ülemjuhataja.) Kui see isik ise ei ole vab. valitsuse liige, siis osutub tema igatahes valitsusele alluvaks ametnikuks, kelle tegevuse eest valitsus üldkorras vastutab parlamendi ees[2]. Ülemjuhataja õigused sõja ajal on Sõjaseadluste kogu IV raamatu § 28. järele õige laialdased ja nende järjekindel teostamine piirab kahtlemata nii vab. valitsuse hariliku võimupiiri kui ka Riigikogu õigusi (näit. eelarve suhtes). Siiski allub ülemjuhataja vab. valitsusele. Täpsam vahekorra määramine, eriti sõjapidamise küsimustes, kuulub eriseadusse. On mõeldav, et valitsus ülemjuhataja määrab ja ametist kõrvaldab, pole aga mõeldav, et valitsus ülemjuhataja tegevust juhib.
Võiks tekkida küsimus, mis erilised volitused oleksid vab. valitsusel endal kaitseseisukorra puhul? Valitsus kuulutab kaitseseisukorra ja valib erakorraliste volituste käsitleja. Rohkem pole ka vaja. Kui kaitseseisukord on kuulutatud riigikorra kaitseks, siis oleks võimatu valitsust varustada mõnesuguste õigustega Riigikogu õiguste arvel, sest valitsuse ja riigikogu korrapärases koostöös seisabki see riigikord, mida kaitseseisukord peab kaitsma. Kaitseseisukord ei või siis ise seda koostööd rikkuda. On aga riik hädaseisukorras ja Riigikogu ei saa teotseda, siis on raske ette näha, mis samme peab tegema. Presidendi-instituudi puudumise tõttu ei saa asja paremini korraldada[3].
Praegu maksev seadus ei võimalda valitsusele kaitseseisukorda teostavale organile erilist ametlikku aparaati luua, välja arvatud juht, kui see organ on kaitseminister ise, sest kaitseväe koosseise võib valitsus igal ajal muuta. Selle tõttu on praktika harilikult kaitseseisukorra teostamise pannud siseministri peale, kelle korralduses vastav aparaat juba olemas. Kaitseseisukorra teostamist aga panna kaitseväelaste peale oleks vähe otstarbekohane, sest politseiaparaat satuks sel teel kahekordsesse alluvusse, ja meil puuduvad põhjused, mis Lääne-Euroopa riikides ka rahu ajal kuulutatud kaitseseisukorra teostamise kaitseväe võimude peale panemist sunnivad eelistama, olgugi et ka seal kaitseväelased pole rohkem ette valmistatud politseitegevusele kui meil. Meil seisab kaitseväe eesotsas kaitseminister[4], kes vabariigi valitsuse liikmena on vastutav parlamendi ees. Teistes riikides aga on kaitseväe juht president (resp. kuningas), kes politilist vastutust ei kanna. Pannakse erakorraliste abinõude teostamine presidendi peale ja antakse temale volitus kaitseväe võimude abil oma kavatsusi ellu viia, siis saavutatakse tegelikult ajutine diktatuur, mis politiliselt ei vastuta ja võib järjekindlalt talitada otstarbekohasuse seisukohast, olles piiratud ainult seadusega. Meil ei ole see võimalik.
II. Kaitseseisukord maksva seaduse järele.
Kaitseseisukorra sisu kohta ütleb Phs. ainult, et tema tagajärjel kodanikkude põhiõigused võivad kitseneda. Kuna Phs. ei loenda kitsendatavaid kodanikkude põhiõigusi (nagu Saksa phs. § 48.), siis ei või ka Phs. alusel otsustada, kas kaitseseisukorra mõistet tuleb võtta ühtlaselt või võib ka paralleelseid kaitseseisukordi olla, mille järele need õiguste kitsendused võiksid olla laiemad või kitsamad. Vaade, et kaitseseisukord peab alati olema ühes ja samas ulatuses, ei leia toetust Phs. § 26.
Phs. § 26. näeb küll ette erilist kaitseseisukorda normivat seadust (seni ilmumata), kuid siinkohal tuleb kohe konstateerida, et ülaltähendatud kitsastes piirides loob Phs. kahtlemata juba maksvat õigust, s. o. õiguselauseid, mida tuleb ja võib kohaldada (mitte nagu Phs. § 73., mis ainult teatud korralduste maksmapanekut ette näeb, sellega maksvat õigust ei loo). Selle tagajärjel on Eestis seni kaitseseisukord maksnud, ja kohati maksnud vahetpidamatult. Et administratsioon aga Phs. lakooniliste määruste piirides ei võinud luua ühtlast praktikat, on praktika käsitelnud põhiseadusliku kaitseseisukorra suhtes veneaegseid norme erakorralisest seisukorrast. Normide eneste kohta on puhtteoreetilised vaidlused aset leidnud eesti õigusteadlaste seas. Nii on E. Maddison reas kirjutistes seisukohale asunud, et vene ajast on pärit ainult sõjaseisukord (Üld. kub. sead. § 23. lisa) ja tunnistab maksvusetuks veneaegseid n. n. kõvendatud ja erakordset valvekorda (VSK XIV köide – Heak. ja julgeol. sead.), sest kui ajutine seadus (õigemini ministrite komitee otsus 14. VIII 1881. a.), olid need valvekorrad kolmeks aastaks kuulutatud ja hiljem iga aasta pikendatud. E. Maddisoni seisukoha vastu on Riigikohus otsuses 1926. a. Nr. 32 leidnud, et Eestis on maksvad kõik kolm veneaegset kaitseseisukorra seadust, kuid vabariigi valitsus olevat pannud maksma nimelt sõjaseisukorra.
Kogu see vaidlus on rohkem teoreetilist laadi, sest E. Maddisoni seisukoha vastu võiks öelda, et Phs. §§ 26. ja 60. p. 5. korras võib valitsus ühes Riigikoguga maksma panna ja pikendada ka veneaegseid määrusi 1881. a. Muudetud neid vormiliselt ju ei ole, neil ei ole ainult materiaalset jõudu, alates 4. septembrist 1917. a. Pealegi on nemad 1916. a. VSK-sse kodifitseeritud. Meil on seni maksnud nimelt sõjaseisukord, vastavalt Üld. kub. sead. § 23. lisale, nagu seda ka Riigikohtu otsus teeb kindlaks. Omalt poolt leian aga, et 1881. a. määruste käsitlemise puhul võiks puht-protsessuaalsetel motiividel õige ootamatud tagajärjed olla eesti kohtute sõltumatuse tõttu. Kaitseseisukorda on meil peamiselt käsiteldud alusena teatud kohtuasjade sõjakohtule üleandmiseks. Kõvendatud ja erakorralise valve puhul võiks administratsioon küll kasutada laiendatud volitusi, kohtuasju aga sõjakohtule ei võiks üle anda. Seda sellepärast, et need asjad maksva protsessi korras igal juhul eeltoimingu staadiumis on kodanlikkude kohtute käes ja Kr. Kp. S. § 226. põhjal võib kodanlikke isikuid sõjakohtu alla anda ainult sõjaseisukorra puhul. Igasuguste 1881. a. keisri poolt kinnitatud ministrite komitee otsuste, olgugi pikendamine vab. val. ja Riigikogu poolt, võib kergesti Riigikohtu otsust põhjustada, mis Kr. Kp. S. § 226. mõtet piiravalt seletab. Kr. Kp. S. § 226. kohaldamine ka kõvendatud ja erakorralise valve puhul on meie oludes vaevalt mõeldav, arvesse võttes Phs. § 68. Kõvendatud või erakorralise valve kuulutamise praktilised tagajärjed oleksid õige pisikesed[5].
III. Kaitseseisukorra iseloom Riigikogule esitatud eelnõu järele[6].
Kaitseseisukorra maksvuse aeg. Phs. § 60. p. 5 järele on kaitseseisukorra kuulutajaks vab. valitsus. Kuid mis tagajärjed on Riigikogu kinnitusel? Kas hakkab kaitseseisukord maksma ainult Rgk. kinnitusel, või vähemalt Riigikogule kinnitamiseks esitamisega? Kas kaitseseisukorra Rgk. poolt mittekinnitamine kaotab valitsuse poolt kuulutatud kaitseseisukorra, või peab valitsus seda eriotsusega kaotama? Phs. järgi võib minu arvates kõiki neid küsimusi otsustada soovi järele. Kuid asja iseloom ise nõuab, et kaitseseisukorra võiks valitsus kuulutada Riigikogu otsusest sõltumata (näit. Riigikogu on laiali). Praktika ongi seni lugenud kaitseseisukorra maksmahakkamist valitsuse otsuse kuulutamisest peale, mis osalt leiab toetust ka Phs. § 60. p. 5. sõnastuses. Kuna Riigikogu pole seni kinnitamata jätnud valitsuse esitisi kaitseseisukorra asjus, siis sel alal ei ole praktikat. Otstarbekohasuse seisukohast peaks aga ka Riigikogult kaitseseisukorra mittekinnitamise puhul selle kaotamine sündima mitte Rgk. otsuse momendist, vaid vabariigi valitsuse erikorralduse momendist. On ju Rgk. otsuse ajal vastaval maa-alal mitmesugused valitsuseorganid astunud tegevusse, on kodanikkude õigusi kitsendanud, varandusi arestinud, on tekkinud harilikul ajal olematud alluvusvahekorrad (näit. kohalikkude diviiside ülemate suhtes). Riigikogu, tagasi lükates vab. valitsuse esitist, võib vaevalt ühtlasi korraldusi teha restitutio in integrum teostamiseks, ja tagajärjeks oleksid igasugused segadused. Sellepärast oleks loomulik, et vabariigi valitsus peale Rgk. eitavat otsust otsekohe kaitseseisukorra ära muudab ja ühtlasi teeb kõik vajalikud korraldused vahepeal tarvitusele võetud abinõude muutmiseks. (Rgk. üldkomisjon on eelnõu selles mõttes täiendanud.)
Riigikohus on otsusega 1926. a. Nr. 32 tähelepanu pööranud, et seni meil ei olnud kaitseseisukorra tähtaeg määratud. See viga parandati hiljem. Ühtlasi paistab aga silma, et Phs. § 26. l. 2. ei nõuagi kalendriaega, vaid ainult tähtaega, s. o. kaitseseisukorra lõppu võib siduda mõne teise juhuga, mis kindlasti tekib, kuid mille aeg pole teada. Näit. sõja puhul[7] kuulutatud kaitseseisukorda võib vaevalt siduda kalendripäevaga, küll aga näit. rahulepingu ratifitseerimisega (eelnõu § 4.).
Kodanikkude põhiõiguste kitsendamine. Kaitseseisukord lubab Phs. järele kodanikkude põhiõigusi kitsendada. Põhiõiguste kitsendamine pole ligemalt määratud. Selle lause mõte tuleb ellu viia eriseaduses. Senimaksva seaduse järgi oli see põhiõiguste kitsendamine teostatud administratsioonile (kindralkuberner, eelnõu järgi sisekaitseülem ja sõja ajal ülemjuhataja) sääraste õiguste andmisega kodanikkude eneseavalduste keelamiseks või juhtimiseks, et põhiõigused tegelikult kitsendatuks osutusid. Eelnõu on sama süsteemi aluseks võtnud. Seal on ette nähtud (§ 8. p.p. 8–14) õigus ära keelata koosolekuid (Phs. § 18. l. 1), seada eeltsensuuri ja trükitooteid konfiskeerida (Phs. § 13.), isikutele keelata teatud kohtades viibimist (Phs. § 17.), sulgeda õppeasutisi (Phs. § 12.), sulgeda ettevõtteid (Phs. § 19), sekvestreerida ja arestida varandust (Phs. § 24), kontrollida kirjavahetust (Phs. § 14). Ülemjuhatajal on veel mõnesugused õigused, mis sõltuvad sõjategevusest (rekvisitsioonid, kaitseväele tarvisminevate materjalide väljaveo ärakeelamine jne.).
Peale selle on ette nähtud kodanikkude esialgne kinnipidamine kuni kahe nädalani (Phs. § 8.) ja igal ajal läbiotsimiste toimetamine (Phs. § 10.). See õigus on antud (eeln. § 14.) otseselt politseivõimudele. Mingit politseivõimu üleminekut kaitseväe võimude kätte (nagu Prantsuse seaduse järele) ei ole, vaid sõja ajal on ette nähtud ainult paralleelne kaitseväe teadete punktide tegevus.
Prantsuse praktika on eriti ilmasõja ajal näidanud, et praeguse aja oludes kaitseväe poolt politseifunktsioonide ülevõtmine, mis seal oli seotud osalise politsei tegevusetuks muutmisega, sääraseid sekeldusi tekitas, et valitsus oli sunnitud 1. sept. 1915. a. politseile normaalfunktsioonid tagasi andma, jättes kaitseväe võimudele erakorraliste abinõude käsitlemise. Hiljem 1917. a. jaotati vabariik eritsoonidesse.[8]
Toodud loendis ei ole näha rea põhiseaduslikkude õiguste kitsendusi (Phs. §§ 6, 7, 9, 11, 15, 16, 18 lõige 2 ja 3, 20–23 ja 25). Eelnõus on nemad nähtavasti välja jäetud praktilistel motiividel, sest osa neist õigustest (Phs. § 6, 16, 20–23 ja 25) on sellised, et nende kitsendamine vaevalt võib kuidagi kaasa aidata riigikorra ja julgeoleku kaitseks: Phs. § 7. käib ise sõja aja kohta, Phs. § 9. muutmine oleks õigusriigi põhimõtete eitamine (karistatav ainult seaduses ette nähtud süütegu), Phs. § 11. (usuvabadus) kitsendamine võiks vajalikuks muutuda ainult erijuhul, sõja ajal (Vabadussõja ajal pitseeriti mõni usulahu kirik kinni, sest usulahu liikmed avatlesid sõdureid püssi mitte kätte võtma). Samuti on Phs. § 18. l. 2. ja 3. (ühingud ja streigivabadus) juba rahuaja suhtes normitud teatud juhtudel kitsendavalt. Eelnõu § 17. annab ülemjuhatajale õiguse teha ka seaduses loendamata jäetud erikorraldusi, sellega kitsendada tarbe korral ka usuühingute kui ka muude ühingute tegevust ning streike ära keelata. Oleks parem, kui need õigused eelnõus expressis verbis ära määrataks.
Ülemjuhatajal (sisekaitseülemal) on eelnõu järgi õigus sundmäärusi anda riikliku korra ja ühiskondliku julgeoleku kaitseks, karistusi ette näha ja ka määrata ning väiksemaid süüteoasju administratiivkorras otsustamisele pöörata. Mis piiris need sundmäärused võivad liikuda, seda eelnõu ei ütle, sest § 8. p. 1. antud loend esineb ainult näitena. Paistab aga silma, et siin on mõeldud määrused nii praeter legem kui ka contra legem ja enesestmõistetavalt ka intra legem. Piiriks on siin ühelt poolt Põhiseadus ja teiselt poolt peab sundmäärus olema sihitud nimelt riikliku korra ja ühiskondliku julgeoleku kaitseks. Sellega ei võiks ülemjuhataja näiteks normida sundmäärusega mõne põhiseadusliku asutise tegevust, samuti aga ka mitte panna maksma õppeasutiste programme.
Eriti (eeln. § 9.) on korraldatud nii valitud kui ka nimetatud riigi- ja omavalitsuseteenijate ametist tagandamine. Nii sõja- kui ka sõjaseisukorra-aegne praktika on näidanud, et meie oludes, kus Valitsuse võim on igasuguste teenijate määramise suhtes äärmiselt piiratud, just riigikorra ja ühiskondliku julgeoleku kaitseks on vaja teha mõnikord järske muudatusi bürokraatliku aparaadi koosseisus. Kaitseseisukorra puhul oleks aga vastava võimu tegevus täiesti halvatud, kui tema oma kavade teostamiseks ja ka heatahtlikult suhtuva ametkonna saavutamiseks peaks ootama Riigikohtu otsuseid. Ka ei ole kohus üldse asutis, mis suudab lahendada rahuldavalt neid puht-administratiivseid küsimusi. Kohus peab ju otsustama ainult seaduse põhjal, mitte seaduse piirides otstarbekohasuse seisukohast, nagu seda teeb administraator.
Erakorralised kohtud. Phs. § 74. näeb ette erakorralisi kohtuid ja Phs. § 26. p. 2. ja § 8. lõige 3. järgneb, et säärase erakorralise kohtu alla võib anda isikuid, kes selle alla harilikult ei kuulu. Meie praktikas esinevad erakorraliste kohtutena õieti ainult sõjaväljakohtud (samuti sõjalaevakohtud ja kohtud sõjategevuse piirkonnas). Muud sõjakohtud ei ole erakorralised, vaid korralised erikohtud, mis teotsevad Phs. §§ 68–73 ja § 79. põhimõtetel erikorras, vastavalt kaitseväe tarvetele. Kuid samad sõjakohtud, ja nimelt sõjaringkonnakohtud, võivad esineda erakorraliste kohtutena, kui neil tuleb arutada S. Kp. S. IV jaotuse korras kaitseseisukorra põhjal neile üle antud süütegu.
Erakorraliste kohtute seadmine on igal pool riikides kaitseseisukorra eriline tunnus. Põhimõtteks on kiirendatud summaarne protsess ja kohtu koosseis, mis effektiivse karistuse kindlustab. Kuid üksikasjus lähevad korraldused eririikides väga lahku. Prantsuse põhimõtted on ka siin eriti radikaalsed. Seal võib kaitseväevõim üldse kõik asjad sõjakohtule üle anda ja pealegi karistamiseks nimelt kaitseväe seaduste järele. Kohtu koosseisus ei ole ühtegi juristi ja isegi kaitseväelased määratakse liikmeteks igasugustes auastmetes (kindralist allohvitserini), mis Prantsuse kaitseväes maksvate auastmete vahekordade tõttu (iga kõrgemas auastmes tegelikult ka ülem) kõrvaldab kollegiaalse asjaarutamise. Ilmasõja ajal tõi see kord aga tagajärgi, mis kindral Gallieni't (sõjaminister) juba 1915. a. sundis ringkirjaga kohalikkudele kindralitele käskima mitte asjata kodanlikkude kohtute alluvust kitsendada ja sõjakohtute jurisdiktsiooni eraisikute asjus piirata aladega, mis sõjakohtutele kohased[9]. 1916. a. piirati sõjakohtute kompetents seadusega.
Meil maksev kord on seletatav ajalooliselt. Venemaal maksid kolm erilist kaitseseisukorda, kus sõjakohtu alla andmise kord ning asjaarutamisel käsitlemisele tulevad protsessuaal- ja materiaalnormid erinesid[10].
Sõjaseisukorra ajal oli ette nähtud rida süütegusid (§ 17.), mis igal juhul allusid sõjakohtule ja sõjaaegsele karistusele. Peale selle (§ 19. p. 5, 6) võis kindralkuberner nõuda prokuratuurist läbivaatamiseks eeluurimise ja juurdluse akte igasuguste süütegude kohta ja anda asi sõjakohtu alla. Sõjakohus pidi neid asju arutama sõjaaja seaduste järele ja eriliselt (§ 20.) loendatud juhtudel surmanuhtluse määrama ka asjus, kus S. N. S.-s sellist karistust ei olnud ette nähtud (relvastatud vastuhakkamine ja kallaletungimine ametisikuile). Kindralkuberner võis ka teatud liigi kuritegude kohta alluvuskorra muuta, neid igal juhul sõjakohtule alluvaks tehes (§ 19. p. 7).
Kõvendatud valvekorra puhul võis kindralkuberner sõjakohtule üle anda avaliku rahu ja korra kaitseks üksikuid asju arutamiseks sõjaaja seaduste järele. Kõvendatud valvekorra puhul ei olnud asju, mis igal juhul sõjakohtule oleksid allunud. Erakorralise valve puhul maksid sõjakohtu alla andmise suhtes samad reeglid.
Sõjakohtu praktika leidis esialgu, et sõjakohtule üleandmise puhul materiaalseid sõjaväe seadusi tuleb käsitella ainult sõjaseisukorra ajal igal juhul sõjakohtule alluvate asjade suhtes. Muis asjus aga piirdus kiirendatud protsessuaalkorraga, välja arvatud relvastatud vastuhakkamine jne., mis eriti loendatud, kus ka karistus S. N. S. põhjal määrati. 1887. a. otsusega Nr. 117 (Tšõgirinski j. t. asjus) aga seletas Peasõjakohus, et lause „arutama sõjaaja seaduste järele“ sisaldab juba nõuet ka materiaalnorme kohaldada. See seletus oli põhjapanev hilisemale praktikale. Kuid varsti leidis sõjakohtu praktika, et kui kindralkuberner asju võib üle anda sõjakohtule mitte ainult arutamiseks sõjaaegse kohtupidamise korra järele, vaid ka materiaalse normi kohaldamiseks, s. o. kui karistus peab S. N. S. järele määratama, siis võib kindralkuberner sõjakohtu alla anda ainult sääraseid asju, kus ka see materiaalnorm on kohaldatav, ja nimelt, kus süütegu ise on toime pandud kaitseseisukorra ajal. Peasõjakohus seletas 1913. a. (Tšadžemovi asjas), et isegi sõjaseisukorra asendamisel kõvendatud valvekorraga süütegusid, mis toime pandud sõjaseisukorra ajal, ei või enam üle anda sõjakohtule kõvendatud valvekorra ajal, vaid nad alluvad üldkohtule, – Viimane seletus on küll kogu asja absurdsuseni viinud, sest asi allus ju sõjakohtule nii selle kui ka teise valvekorra ajal.
Administratiivpraktika leidis pääsetee n. n. reeglites „maa-aladest, kus erakorraline seisukord ei ole kuulutatud“. Neil maa-aladel, mille erakordsus nähtavasti just selles seisiski, et neil erakorralist seisukorda ei olnud, oli ette nähtud eriline komplitseeritud kord üksikute asjade sõjakohtu alla andmiseks ja erijuhtudel (vastuhakkamine jne.) oli isegi S. N. S. kohaldatav. Lõppeks allus iga asi sõjakohtule, kui administratiivvõim seda soovis ja igasugused alluvusküsimused muutusid rohkem vastavate tegelaste juriidilise leidlikkuse prooviks, millel polnud mingit tähtsust tegelikus elus (s. o. resultaadi mõttes).
Neil vahedel ei võinudki suurt tähtsust olla riigis, kus Senati 1909. a. seletuse järele sõjaseisukorra ajal kindralkuberner, kes varustatud ülemjuhataja õigustega, võib ka korraldust teha ilma kohtuta maha lasta. See juht oli 1906. a. Poolas, kus kindralkub. Skalon 17 isikut (16 Varssavis ja 1 Ljublinis) käskis maha lasta ja sellekohase kaebuse peale andis seletuse, et tema asja sääraselt korraldanud, sest et temal küllaldasi andmeid ei olnud neid kohtu alla anda, kuid oli veendunud nende süüs[11].
Eestis on maksev nimelt sõjaseisukord. Sõjakohtu praktika aga on loomulikult toiminud arvestades olevate Senati ja Peasõjakohtu seletusi. Sellest ka tekkis vaade, et igas asjas, mis sõjakohtule üle antud, tuleb kohaldada S. N. S., mitte piirdudes S. Kp. S.-ga. Ja ümberpöördult sõjakohtule mittealluvaks tunnistada kohtuasju, kui süütegu on toime pandud, olgu ½ tundi, enne sõjaseisukorra kuulutamist. Tähendusrikkad reeglid maa-alade kohta, kus mingit valvekorda ei ole kuulutatud, loeti täie õigusega vastuoluliseks Eesti Põhiseadusega.
Kuid riigi politiline juhatus tegi sellest oma järelduse. Arvestades vabariigi ajaloolist noorust ja rahva seas elementide olemasolu, kes E. vabariigi tekkimist algusest peale pidasid ebasoovitavaks, ning ka võimalust, et ametliku politseiaparaadi kui ka juhuslikult politilist juhatust moodustatavate isikute vilumatuse tõttu võivad tekkida ootamata mässud (mis ka 1. XII 24. a. aset leidis), on vabariigi valitsus kaitseseisukorra paiguti vahetpidamatult alal hoidnud. Mässu puhul langeksid ju sõjakohtu alla ainult need, kes süüteo toime panid juba peale kaitseseisukorra kuulutamist. Mässu korraldajad ise aga alluksid üldkohtule.
Kaitseseisukorra kestuse järeldus on, et rahvas temaga harjub kui hariliku nähtusega ja nõuab kaitseseisukorra ajal demokraatlikkude põhimõtete täies ulatuses teostamist, millele ka ametlik aparaat tuleb vastu. Loomulikum oleks kaitseseisukorda kasutada ainult tõsise tarbe puhul, kuid sel puhul ka täies ulatuses ja pärast korra jaluleseadmist kaitseseisukord ära muuta[12].
Vab. valitsuse poolt Riigikogule esitatud siseministeeriumi eelnõu polnud seda elulist tarvet küllalt arvestanud, kuid Rgk. üldkomisjon on kaitseseisukorra seaduse eelnõu vastavalt parandanud ja § 8. p. 6. on ette nähtud, et ülemjuhataja (sisekaitseülem) võib üle anda sõjakohtule üksikuid süüteoasju arutamiseks sõja ajal maksva korra järele, kui süütegu on toime pandud mitte üle kahe päeva enne kaitseseisukorra kuulutamise päeva. § 8. p. 7. järele võib üle anda sõjakohtule arutamiseks ning süüdlaste karistamiseks sõjaväe seaduste järgi süüteoasju, mis kaitseseisukorra ajal teostatud.
Sellega oleks arvestatud reeglit, et seadusel ei ole tagasiulatuvat jõudu, mille tõttu materiaalnormid kohaldatakse ainult süütegude kohta, mis peale nende maksmahakkamist on toime pandud, ja protsessuaalnormid, kui asjakäigu kohta käivad, tulevad käsitlemisele kõigi asjade kohta, mis on toimetuses, ja nimelt sellest ajast peale, kus uus protsessuaalkord on maksma hakanud, sõltumata ajast, mil aset leidsid protsessiobjektina esinevad materiaalsed faktid. Et Rgk. komisjon seda iseenesest loomulikku reegeldust piiras faktidega, mis aset leidsid kaks päeva tagasi, tuleb küll võtta kui meeleolu otsust, olgugi et tema otstarbekuse juures eriti ei tule kahelda.
Eelnõu § 6. on ette nähtud ka rida süütegusid, mis kaitseseisukorra ajal igal juhul alluvad sõjakohtule ja sõjaaegsele karistusele. § 6. tuleb kohaldamisele ainult süütegude kohta, mis toime pandud peale kaitseseisukorra kuulutamist. On säärane süütegu aga enne toime pandud, võib sõjakohus asjale käigu anda ainult siis, kui on olemas erikorraldus § 8. p. 7. põhjal.
Kogu eelnõu suhtes peab silmas pidama tema sihti, kindlustada nimelt riigi sisemist korda ja julgeolekut. Eelnõus paiguti leiduvad paragrahvid rekvisitsioonide, sekvestri, sõjategevuse läbi tekkinud kahjude tasumise jne. kohta kuuluksid ennemini „Kaitseväe juhtimise seadusse sõja ajal“. Kuid nii kaua kui viimast ei ole, on maksvas seaduses tähendatud reeglid Üld. kub. sead. § 23. lisas ja viimase muutmisega tekiks seaduseandluses tühik, mida ei asenda ka Sõjaseadluste kogu IV raamat (Položenie o polevom upravlenii voisk v voennoje vremja).
↑ Sisuliselt oli see otsus küll kokkukõlas maksva sõjaseisukorra seadusega (Sead. K. II k. Üld. kub. sead. § 23 lisa), mille alusel ka vene ajal määrati kindralkubernere ülemjuhataja õigustega, olgugi et Põhiseadus ei näe ette ülemjuhatajat rahu ajal.
↑ Kui riigi hädaseisukorras kellelegi isikule antakse diktaatori volitused, siis ei võiks olla politilist vastutust parlamendi ees, ka kui seda võtta n. n. komissarilise diktatuurina, kellel on volitused teatud aktsiooniks (vt. C. Schmidt, Die Diktatur, lk. 201–202).
↑ Seaduse §: „Kui erakorralise hädaohu tõttu E. vabariigi põhiseaduslikud asutised ei saa teotseda, on vabariigi valitsusel õigus seadusejõuga seadlusi (resp. dekreete) anda, samuti kõik võim üle anda kv. ülemjuhatajale (resp. ühele isikule). – Säärane paragrahv oleks ilmne põhiseaduse täiendus ja pealegi üleliigne, sest see on enesestmõistetav.
↑ On mõnikord avaldatud arvamust (E. Maddison, prof. Czekey j. t.), nagu oleks meil kv. juht vabariigi valitsus ise. Tegelikult seda ei ole, (Ligemalt "Sõdur" Nr. 12/13 – 1929. a. "Vägede juhataja", III osa).
↑ 1881. a. määrus eriliste valvekordade kohta polnud tegelikult uus seadus, vaid esineb niikuinii maksvate normide kodifikatsioonina, nii et määruse ajutine iseloom ise on küsitav (vt. Gessen, Iskljutšitelnoe položenie, lk. 160 j. j.).
↑ Vab. valitsuse ettepanek Riigikogule 30. XI 1928. a. – Kaitseseisukorra seaduse eelnõu – on ümber töötatud Rgk. üldkomisjonis (ettepanek 8. III. 1929. a.).
↑ Prantsuse état de siège peab kuulutatama kindla maa-ala ja kindla aja peale. Seadusega 5. augustist 1914. a. otsustas Prantsuse parlament piiramisseisukorra välja kuulutada sõja kestuseks, ühtlasi jättes presidendile õiguse teda kaotada ja oma otsusega jälle maksma panna.
↑ Renouvin, Les formes de gouvernement de guerre, lk. 31–32.
↑ Renouvin, op. cit., lk. 36.
↑ Gessen, op. cit., lk. 255–264. Kusmin-Karavajev, Vojenno-ugolovnoje pravo, tom I, lk. 225–234.
↑ Ostrovsky, Die Kriegsgerichtbarkeit über Zivilpersonen auf Grund der Ausnahmegesetze in Russland. Breslau 1912. Schletter, lk. 34.
↑ Olen seda ka varem toonitanud (Päevaleht Nr. 298, 1928).
Pärit leheküljelt "https://et.wikisource.org/w/index.php?title=Kaitseseisukord&oldid=16069"
Selle lehekülje viimane muutmine: 11:07, 6. mai 2013.


51 ANDMETE TÖÖTLEMISE ERISUS ERIOLUKORRAS
§ 291 Andmete töötlemise erisus Vabariigi Valitsuse poolt 12. märtsil 2020. aastal välja kuulutatud eriolukorraga seotud ülesannete täitmisel
RT I, 05.05.2020, 24
05.05.2020 RT I, 05.05.2020, 23 08.05.2020
51. peatükk ANDMETE TÖÖTLEMISE ERISUS ERIOLUKORRAS
§ 291. Andmete töötlemise erisus Vabariigi Valitsuse poolt 12. märtsil 2020. aastal välja kuulutatud eriolukorraga seotud ülesannete täitmisel
(1) Vabariigi Valitsuse poolt 12. märtsil 2020. aastal välja kuulutatud eriolukorra ajal on lisaks käesoleva määruse § 15 lõikes 2 nimetatud asutustele infosüsteemi andmeandja Terviseamet.
(2) Käesolevas paragrahvis sätestatud andmete edastamisele ei kohaldata käesoleva määruse § 22 lõikes 2 sätestatud keeldu kanda infosüsteemi andmeid isiku tervisliku seisundi kohta.
(3) Terviseamet edastab nakkushaiguste registrist infosüsteemi andmed järgmiselt:
1) ühiste infoobjektide andmestikku isiku kohta – eesnimi, perekonnanimi, isikukood, sünniaeg, sugu, kodakondsus;
2) ennetava tegevuse ja otsimise andmestikku täiendava teabena – diagnoosi kuupäev, haigla kood ja nimetus, järelevalve vajaduse äralangemise kuupäev, andmete muutmise aeg.
(4) Käesoleva paragrahvi lõikes 3 nimetatud andmeid säilitatakse käesoleva määruse § 24 lõike 1 punktides 1 ja 2, lõike 3 punktis 1 ja lõikes 6 sätestatud korras.
(5) Käesoleva paragrahvi lõikes 3 nimetatud andmed kustutatakse käesoleva määruse § 26 lõike 1 punktides 1 ja 4, lõike 3 punktis 1 ja lõikes 5 sätestatud korras.
[RT I, 05.05.2020, 23 - jõust. 08.05.2020]