text:
Euroopa Inimõiguste Kohtu lahendid - 13. - 19. november 2017 - Riigi Teataja
Euroopa Inimõiguste Kohtu lahendid - 13. - 19. november 2017
EIK tuvastas EIÕK artikli 2 rikkumise seoses asjaoluga, et hoone kokku kukkumise tagajärjel surma saanud isiku surma asjaolude uurimiseks algatatud kriminaalmenetlust ei viidud läbi piisava hoolsusega ega piisavalt kiiresti.
Delibaş vs Türgi, kohtuotsus 14.11.2017, avaldus nr 34764/07
Kaebaja tütar sai 17.08.1999 surma pärast seda, kui hoone, kus ta elas, kukkus maavärina tõttu kokku. Peagi pärast nimetatud sündmust alustati kriminaalmenetlust kolme isiku eraisiku suhtes, kes olid olnud otseselt hoone ehitamisega seotud. Nimetatud menetlus lõppes oktoobris 2007, s.o 8 aastat hiljem vaid kahe süüdistatava süüdimõistmisega. Kriminaalmenetlus hoone ehitaja suhtes lõpetati aegumistähtaja möödumise tõttu.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse, milles väitis, et võimud ei olnud viinud tema tütre surma eest vastutavate isikute suhtes läbi tõhusat kriminaaluurimist. Kaebaja osundas, et kriminaalmenetlus oli kestnud liiga kaua. EIK hinnangul tuli kaebaja avaldust uurida EIÕK artikli 2 alusel.
EIK märkis esmalt, et esimese astme kohtul kulus peaaegu kaks aastat esimese otsuse tegemiseks, mille kohaselt oli kõnealune süütegu aegunud. Nimetatud viivitus oli õigustamatu. EIK märkis teiseks, et kriminaalmenetlus ei olnud kuigivõrd keeruline. Sellegipoolest kulus esimese astme kohtus veel kuus aastat kahe süüdistatava osas lõpliku otsuse tegemiseks ning kolmas süüdistatav sai kasu aegumistähtaja möödumisest. Samas leidis EIK, et vastuolus EIÕK artikli 2 nõuetega jäi asjassepuutuvate võimude vastutus sündmuse osas tuvastamata. Eeltoodust tulenevalt järeldas EIK, et kõnealune kriminaalmenetlus ei viidud läbi EIÕK artiklis 2 nõutava hoolsusega ja kiirusega.
EIK märkis, et sarnased asjaolud tõid kaasa EIÕK artikli 2 rikkumise tuvastamise asjas M. Özel jt vs Türgi (nr 14350/05 jt, 17.11.2015). Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 2 rikkumise.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 15 000 eurot.
EIK leidis, et ajateenija surma asjaolude osas ei olnud EIÕK artiklit 2 rikutud.
Mehmet Hidayet Altun jt vs Türgi, kohtuotsus 14.11.2017, avaldus nr 48756/11
Asjas on viis kaebajat. Kaasus puudutas kaebajate sugulase, Resul Altun’i, kohustusliku ajateenistuse ajal aset leidnud surma. Kaebajad on surnu isa, vennad, ema ja õde. Kaebajad esitasid EIK-le avalduse EIÕK artiklite 2 ja 6 rikkumise tuvastamiseks. Kaebajad väitsid, et nende sugulase õigust elule oli rikutud tulenevalt asjaolust, et tema haigust ei olnud diagnoositud ajal, mil ta ajateenistusse värvati. Samuti kurtsid nad hospitaliseerimisel esinenud viivituste üle. Lisaks väitsid kaebajad, et ülemsõjaväehalduskohus, mis oli nende kaebust lahendanud, ei olnud tulenevalt kahest kohtu koosseisu kuulunud sõjaväeohvitserist sõltumatu ega erapooletu.
EIK ei näinud põhjust kritiseerida ka siseriiklike võimude poolset faktide tuvastamist ning järeldust, millele siseriiklikud võimud jõudsid. EIK märkis, et niipea, kui sõjaväearst diagnoosis kaebajate sugulasel neuroloogilise probleemi, viidi kaebajate sugulane koheselt üle sõjaväehaiglasse, kus talle osutati kiireloomulist arstiabi, ning seejärel viidi kaebajate sugulane sõjaväehaigla neuroloogiaosakonda. Kaebajate segulane suri tõsise epilepsiahoo tagajärjel, ehkki arstid olid püüdnud teda päästa. EIK järeldas, et kaebajate sugulase surma asjaolude osas ei olnud EIÕK artiklit 2 rikutud.
EIK märkis, et on uurinud sarnast kaebust juhtivas asjas Tanışma vs Türgi (nr 32219/05, 17.11.2015), milles EIK tuvastas EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise alusel, et ülemsõjaväehalduskohtu koosseisu kuulusid sõjaväeohvitserid, kellel püüdsid vajalikud sõltumatuse tagatised. Puudus põhjus jõuda erinevale järeldusele. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise.
1. EIÕK artiklit 2 ei ole rikutud;
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks kaebajatele ühiselt 1 500 eurot.
EIK leidis, et EIÕK artiklit 3 ei olnud seoses kinnipeetava kohtlemisega näljastreigi ajal rikutud.
Ceesay vs Austria, kohtuotsus 16.11.2017, avaldus nr 72126/14
Kaebaja vend suri kinnipidamise ajal, kui ta pidas näljastreiki. Kaebaja väitis, et tema venna surma osas ei viidud läbi tõhusat ega kõikehõlmavat uurimist. Kaebaja väitis ka, et tema venna kohtlemine tema näljastreigi ajal ei olnud kooskõlas seadusega ning tema vennale oli saanud osaks ebainimlik ja alandav kohtlemine. Kaebaja sõnul oli kinnipidamiskeskuse arst arvutanud tema venna kriitilist kaalu ebatäpselt.
Midagi ei viidanud sellele, et prokuratuuri poolt läbi viidud uurimises oleks esinenud puudujääke. Nimetatud uurimine oli suletud, kuna ei leitud piisavaid tõendeid, mis oleksid viidanud vastutavate isikute õigusvastasele käitumisele. Prokurör tugines põhjalikule lahkamisaruandele ning kohtumeditsiiniaruandele, milles väideti selgelt, et surma saabumine jõu kasutamise tulemusena oli välistatud ning et kaebaja vend oli surnud dehüdratatsiooni tagajärjel koos asjaoluga, et ta oli sirprakktunnuse kandja.
Mis puudutas näljastreigi ajal astutavaid samme, siis oli siseministeerium väljastanud võimudele selged juhised. Midagi ei viidanud sellele, et nimetatud juhised oleksid olnud ebapiisavad või ebaselged või et neid ei oleks antud asjas tervikuna piisavalt jälgitud. Samuti ei osundanud midagi sellele, et kaebaja vend kannatas sirprakkhaiguse käes ning et ta oleks sellest ise teadlik olnud. Võime ei saanud süüdistada selles, et nad ei andnud kohaseid juhiseid kaebaja venna suhtes sellise testi teostamiseks. Kaebaja venna surmapäeva hommikul oli tema välisilme vastanud kehaliselt terve mehe välisilmele. Lahkamise aruande koostanud arst ei tuvastanud kaebaja venna kehal klassikalisi dehüdratatsiooni tunnuseid, samuti ei tuvastanud ta alatoitumise ega pikaajalise toidupuuduse märke. Nimetatud asjaolude ning tunnistajate ja ekspertide ütluste valguses puudus alus kahelda siseriiklike kohtute järelduses, mille kohaselt ei saanud võimud olla teadlikud, et kaebaja vend oli eluohtlikus olukorras, mis vajas kiireloomulist meditsiinilist sekkumist. Ei olnud ettenähtav, et kui kaebaja venna tervis halvenes, toimus see niivõrd järsult tulenevalt tuvastamata sirprakkhaigusest.
2. EIÕK artiklit 3 ei ole rikutud.
EIK leidis, et Kreeka võimud ei olnud viinud isiku surma osas läbi kohast ja tõhusat uurimist.
Tsalikidis jt vs Kreeka, kohtuotsus 16.11.2017, avaldus nr 73974/14
Kaasus puudutas telefonioperaatori töötaja, Costas Tsalikidis’e (C.T.), surma uurimist. C.T. leiti oma korterist pooduna päev enne seda, kui Kreeka valitsust teavitati sellest, et mitme valitsuse liikme, sealhulgas peaministri, mobiiltelefone oli pealt kuulatud. C.T. surma osas viidi läbi kaks uurimist. Algne uurimine, mis vältas aastatel 2005-2006, leidis, et C.T. surma põhjus oli poomine silmusega; täiendav uurimine, mis toimus aastatel 2012-2014, nõustus algse uurimise järeldustega, ehkki kaks kolmest koronerist, kes olid koostanud uued kohtuekspertiisid, olid järeldanud, et surma põhjust ei olnud võimalik välja selgitada. C.T. perekond ei uskunud, et nende sugulane sooritas enesetapu ning väitsid, et nii esialgses kui ka täiendavas uurimises esinesid tõsised puudujäägid.
EIK leidis, et Kreeka võimud ei olnud viinud C.T. surma osas läbi kohast ja tõhusat uurimist. EIK osundas, et võimud olid otsustanud sulgeda täiendava uurimise viidates pelgalt asjakohastele astutud sammudele ja uutele aruannetele ilma, et nad oleksid käsitlenud ühtki tuvastatud vasturääkivust, nagu poomisega tavaliselt kaasnevate vigastuste puudumine ning surnu kaelal oleva nöörijäljega seonduvad vastuolud. Ka muud ebakõlad olid jäetud lahendamata, sealhulgas algses uurimises ja täiendavas uurimises koroneride aruannete järelduste olulised erinevused, enesetapu sooritamiseks ilmse motiivi puudumine, lämbumisega tavapäraselt kaasnev hüoidluu murd. EIK märkis, et asjas polnud selge isegi see, millel põhines prokuröri otsus süüdistust mitte esitada või edasisi uurimistoiminguid mitte teha, kuna tema uurimise sulgemise otsuses ei sisaldunud mingeid põhjendusi. Nimetatud järeldusele jõudmisel pidas EIK eelkõige silmas seda, et prokurör oli algse uurimise ajal maininud, et C.T. surm oli põhjuslikus seoses pealtkuulamise kaasusega. Seega oli eriti oluline võtta kasutusele kõik vajalikud meetmed C.R. surma uurimiseks.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 50 000 eurot ning kulude katteks 4 000 eurot.
EIK tuvastas EIÕK artikli 2 rikkumise, kuna kriminaalõiguslik ega tsiviilõiguslikud õiguskaitsevahendid võimaldanud tuvastada kaebaja tütre surmaga seonduvaid asjaolusid ega võtta vastutusele vastutavaid isikuid.
Movsesyan vs Armeenia, kohtuotsus 16.11.2017, avaldus nr 27524/09
Kaasus puudutas kaebaja kaebust, mille kohaselt oli tema tütre surma uurimine olnud ebakohane. Kaebaja hinnangul oli tema tütar surnud tervishoiuteenuse osutamisel ilmnenud hooletuse tõttu.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 2 rikkumise tuvastamiseks väites, et võimud ei viinud tema tütre surma osas läbi tõhusat uurimist.
EIK leidis, et kriminaalõiguslik õiguskaitsevahend ei toonud kaasa kaebaja tütre surma põhjuse tuvastamist ega vastutavate isikute vastutuse tuvastamist. Seega pidi EIK tuvastama, kas Armeenia oli teinud kättesaadavaks muud õiguslikud vahendeid, mis oleksid rahuldanud asjakohaseid EIÕK nõudeid.
EIK leidis, et kiirabiarsti suhtes tema tööandja poolt kohaldatud distsiplinaarkaristus ei heastanud rikkumist ega andnud kaebajale õigust hüvitisele. Faktiliste asjaolude esinemise ajal ei olnud kaebajal võimalik esitada ka oma tütre surmaga seoses mittevaralise kahju nõuet riigi vastu tsiviilkohtumenetluses.
Esitatud asjaoludel ei olnud kaebajal mingit võimalust nõuda mittevaralise kahju hüvitamist, sellal kui varalise kahju hüvitise saamine sõltus valitsuse väitel kriminaalmenetluse tulemist. EIK leidis, et tsiviilõiguslikud õiguskaitsevahendid ei võimaldanud saavutada EIÕK artiklis 2 taotletavat eesmärki, s.o kaebaja tütre surmaga seonduvate asjaolude tuvastamist ja vastutavate isikute vastutusele võtmist.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 12 000 eurot (häältega 6:1).
Kaks kohtunikku esitasid eriarvamuse, milles nõustusid, et Armeenia oli rikkunud EIÕK artiklist 2 tulenevaid menetluslikke kohustusi, kuid leidsid, et kaebus oli vastuvõetamatu tähtaja rikkumise tõttu või riigisiseste õiguskaitsevahendite ammendamata jätmise tõttu. Üks eriarvamusele jäänud kohtunik pidas ka määratud hüvitist liiga suureks.
EIK leidis, et psühhiaatriliste häirete all kannatava isiku surm politseioperatsiooni käigus ei olnud vastuolus EIÕK artikliga 2, ent isik oli olnud EIÕK artikliga 3 vastuolus oleva politseipoolse väärkohtlemise ohvriks.
Boukrourou jt vs Prantsusmaa, kohtuotsus 16.11.2017, avaldus nr 30059/15
Kaasusus puudutas psühhiaatriliste häirete all kannatava isiku (M.B.) surma politseioperatsiooni ajal. Kaebajad olid surnu vennad, õde, lesk, isa ja ema.
EIK leidis eelkõige, et politseinikud ei olnud kasutanud M.B. suhtes loomuomaselt surmavat jõudu. Isegi kui politseinike poolt kasutatud jõu ning M.B. surma vahel oli mingingi põhjuslik seos, ei olnud nimetatud tagajärg antud asjas ettenähtav: politseinikud ei teadnud, et M.B. kannatas südamehaiguse käes ega saanud ette näha ohtu, mis tulenes kahe faktori – stressi ja südamehaiguse – kombinatsioonist, mis oleks võinud ennetada ohtu kannatanule. Viimaks näitasid politseinike kiire abi kutsumine ning hädaabiteenuste kiire sündmuskohale saabumine, et võimud ei olnud rikkunud oma kohustust kaitsta M.B. elu.
Teisalt leidis EIK, et M.B.-le osaks saanud kohtlemine – korduvad ja põhjusetud vägivallaaktid haavatava isiku suhtes – rikkusid inimväärikust ning ületasid tõsiduse lävendi, mis muutis need teod EIÕK artikliga 3 vastuolus olevaks.
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks kolmele kaebajale 6 000 eurot ja kolmele kaebajale 4 000 eurot. EIK määras kulude katteks 18 576 eurot.
Bosnia ja Hertsegoviina peab võtma kasutusele meetmed, et lahendada lõplike siseriiklike kohtuotsuste mittetäitmisega seonduvad probleemid.
Kunić jt vs Bosnia ja Hertsegoviina, kohtuotsus 14.11.2017, avaldused nr 68955/12; 7270/15; 7286/15 jt
Asjas on 16 kaebajat. Siseriiklikud kohtud langetasid kaebajate kasuks otsused, millega mõisteti kaebajatele välja erinevad summad seoses maksmata tööga seotud hüvedega. Konstitutsioonikohus tuvastas EIÕK artikli 6 lõike 1 ja EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise seoses kaebajate kasuks langetatud lõplike otsuste pikaajalise mittetäitmisega. Sellegipoolest jäid aga lõplikud otsused täitmata.
Seeläbi, et võimud ei võtnud märkimisväärse ajaperioodi jooksul kasutusele vajalikke meetmeid, et täita antud asjas lõplikke kohtuotsuseid, jätsid nad EIÕK artikli 6 lõike 1 ilma oma kasulikust mõjust ning takistasid kaebajatel saada raha, mida nad olid õigustatud saama. See tõi kaasa ebaproportsionaalse sekkumise kaebajate omandi segamatu kasutamise õigusesse.
EIK selgitas, et EIÕK artiklist 46 tuleneb, et kui EIK on oma otsuses tuvastanud rikkumise, siis ei pane EIK vastutavale riigile vaid õiguslikku kohustust asjassepuutuvatele isikutele EIÕK artikli 41 alusel õiglase hüvituse raames määratud summade maksmiseks, vaid ka kohustuse rakendada ministrite komitee järelevalve all kohaseid üldiseid ja/või individuaalseid meetmeid. Riik on kohustatud võtma sellised meetmed kasutusele ka teiste kaebajate olukorras olevate isikute suhtes, rakendades konstitutsioonikohtu otsuses osundatud üldiseid meetmeid. EIK-s oli menetlus pooleli enam kui 400 sarnase avalduse osas. Vastutav riik oli kohustatud sellistele kaebajatele rikkumised kohaselt ja piisavalt heastama. Selline heastamine on võimalik saavutada läbi ad hoc lahenduste.
EIK leidis seoses EIÕK artikli 41 kohaldamisega, et antud asjas kohaldus põhimõte, mille kohaselt on kõige kohasem heastamise vorm kõnealuste siseriiklike kohtuotsuste täieliku täitmise tagamine. Kaebajad olid seoses vastutava riigi suutmatusega täita nende kasuks langetatud lõplikke kohtuotsuseid kogenud stressi, ärevust ning pettumust, mistõttu määras EIK mittevaralise kahju hüvitamiseks igale kaebajale 1 000 eurot.
3. EIK määras, et Bosnia ja Hertsegoviina peab tagama käesolevas asjas käsitletud siseriiklike kohtuotsuste täitmise. EIK määras lisaks mittevaralise kahju hüvitamiseks igale kaebajale 1 000 eurot ning kulude katteks ühele kaebajale 500 eurot.
Bosnia ja Hertsegoviina peab võtma kasutusele meetmed, et lahendada lõplike siseriiklike kohtuotsuste täitmisega viivitamisega seonduvad probleemid.
Spahić jt vs Bosnia ja Hertsegoviina, kohtuotsus 14.11.2017, avaldused nr 20514/15; 20528/15; 20774/15 jt
3. EIK määras, et Bosnia ja Hertsegoviina peab tagama lõpliku siseriikliku kohtuotsusega kahe kaebaja kasuks välja mõistetud õigusabikulude tasumise ning peab tagama ülejäänud kaebajate osas käesolevas asjas käsitletud siseriiklike kohtuotsuste täitmise täies ulatuses. EIK määras lisaks mittevaralise kahju hüvitamiseks igale kaebajale 1 000 eurot ning kulude katteks igale kaebajale 500 eurot.
Yivli vs Türgi, kohtuotsus 14.11.2017, avaldus nr 12723/11
Kaebaja oli sõjaväeohvitser, kelle tööleping lõpetati. Kaebaja esitas nimetatud otsuse peale kaebuse ülemsõjaväehalduskohtule, mis jättis kaebaja kaebuse rahuldamata.
Uğurlu jt vs Türgi, kohtuotsus 14.11.2017, avaldused nr 26437/08; 14954/09; 53137/09; 60300/10
Asjas on kaheksa kaebajat, kes omavad maatükke Türgi erinevates linnades. Kohalike maa-arenduskavade alusel määrati kaebajate maatükid avalikuks kasutamiseks. Kaebajad esitasid hagid tsiviilkohtutele hüvitise saamiseks. Kohtumenetlustes esitasid kaebajad siseriiklikele kohtutele kassatsioonikohtu tsiviilsekstioonide täiskogu poolt langetatud otsuse, mis andis kaebajate hinnangul neile hüvitise saamise õiguse. Siseriiklikud kohtud jätsid aga 2007-2010 kaebajate nõuded rahuldamata. Esimese astme kohtud ega kassatsioonikohtu 5. tsiviilsektsioon, mis kaebajate nõudeid lahendasid, ei esitanud oma otsustes põhjendusi, miks nad jõudsid erinevale järeldusele võrreldes kassatsioonikohtu täiskogu järeldusega.
EIK hinnangul ei toonud kassatsioonikohtu tsiviilsektsioonide täiskogu ja 5. tsiviilsektsiooni poolt antud erinev tõlgendus iseenesest kaasa EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumist.
EIK selgitas aga, et kohase õigusemõistmise põhimõttest tulenevalt peavad kohtud otsuseid piisavalt motiveerima. Esimese astme kohtus toimunud menetlustes ega kassatsioonimenetlustes ei kaalunud siseriiklikud kohtud kaebajate väiteid seoses nende poolt viidatud kohtupraktikaga. EIK hinnangul vajasid kaebajate kohtupraktika vastuolulisusega seoses esitatud seisukohad piisavat ja selget vastust. EIK lisas, et on uurinud sarnases asjas identset probleemi, milles tuvastas EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise seoses siseriiklike kohtute poolt oma otsuste põhistamiseks piisavate põhjenduste esitamise kohustuse täitmata jätmisega. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et asjas oli rikutud EIÕK artikli 6 lõiget 1 seoses siseriiklike kohtute otsustes piisavate põhjenduste puudumisega.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks ühele kaebajale 4 000 eurot ning viiele kaebajale ühiselt 4 000 eurot. EIK määras kulude katteks ühele kaebajale 350 eurot ning viiele kaebajale ühiselt 650 eurot.
EIK tuvastas EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise seoses asjaoluga, et kaebajate kahjuks langetatud kohtuotsused põhinesid salastatud dokumenditel, millele kaebajatel puudus juurdepääs.
Ünal jt vs Türgi, kohtuotsus 14.11.2017, avaldused nr 61981/09; 57632/10; 48915/11
Asjas on kolm kaebajat, kes olid sõjaväekoolide kadetid. Kaebajad visati salajaste uurimisaruannete alustel koolidest välja. Seejuures puudus kaebajatel nimetatud aruannetele juurdepääs. Kõik kaebajad esitasid kaitseministeeriumi vastu kaebused ülemsõjaväehalduskohtule, milles taotlesid vaidlusaluste otsuste tühistamist. Ülemsõjaväehalduskohus jättis kaebajate kaebused rahuldamata, seejuures tugines kohus salajastele uurimisaruannetele.
EIK osundas, et on sarnaseid kaebuseid varasemas praktikas uurinud ning on tuvastanud EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise seoses asjaoluga, et kaebajatel puudus juurdepääs salastatud dokumentidele, mille kaitseministeerium oli ülemsõjaväehalduskohtule esitanud.
2. EIK määras ühele kaebajale kulude katteks 1 000 eurot.
Seeläbi, et apellatsioonikohus ei uurinud süüdistatava väiteid vandekohtu mõjutamise kohta, jätsid riiklikud kohtuvõimud kaebaja ilma võimalusest heastada vajadusel EIÕK nõuetega vastuolus olev olukord.
Timofeyev vs Venemaa, kohtuotsus 14.11.2017, avaldus nr 16887/07
Antud asjas mõisteti kaebaja esimese astme kohtu poolt vandekohtu protsessis süüdi mõrvas ja tulirelvade ebaseaduslikus omamises. Ajal, mil kaebaja nimetatud otsuse peale esitatud kaebuse lahendamine oli ülemkohtus pooleli, oli üks vandekohtunik avaldanud teabe, mille kohaselt oli eesistujaks olnud kohtunik proovinud mõjutada vandekohtu sisearutelusid. Kaebaja taotles, et apellatsioonikohus tühistaks tema süüdimõistva otsuse alusel, et eesistujaks olnud kohtunik oli rikkunud vandekohtu sisearutelude saladust. Ülemkohus keeldus vandekohtu mõjutamise küsimust uurimast.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks leides, et tema suhtes läbi viidud kriminaalmenetlus oli olnud ebaõiglane.
EIK leidis, et kaebaja poolt ülemkohtus tõstatatud küsimus ei paistnud koheselt olema selgelt sisutu. Seetõttu oli ülemkohus EIK hinnangul kohustatud EIÕK artikli 6 lõikest 1 tulenevalt kontrollima, kas esimese astme kohus oli olnud viidatud normi mõttes „erapooletu kohus“. Apellatsioonikohtul oli kohustus kasutada kõiki tema käsutuses olnud vahendeid, et hajutada kõik kahtlused seoses kaebaja väidete tegelikkuse ja laadiga. Ülemkohus jättis aga sellise kontrolli teostamata. Eeltoodud kaalutlused olid piisavad, et EIK sai järeldada, et riiklikud kohtuvõimud jätsid kaebaja ilma võimalusest heastada vajadusel EIÕK nõuetega vastuolus olev olukord.
EIÕK artikli 6 rikkumine.
Prominentse opositsioonipoliitiku, Ilgar Mammodovi, suhtes läbi viidud kriminaalmenetluses esines tõsiseid puudujääke.
Ilgar Mammadov vs Aserbaidžaan (nr 2), kohtuotsus 16.11.2017, avaldus nr 919/15
Kaasus puudutas Aserbaidžaani tuntud opositsioonipoliitiku, Ilgar Eldar oglu Mammadovi, suhtes pärast Ismayilli linnas 2013. aastal aset leidnud meelevaldusi läbi viidud kriminaalmenetlust. Kaebajale esitati süüdistus ning ta mõisteti süüdi massirahutustes. Käesolev asi on teine kaasus, mille kaebaja on EIK-le esitanud: esimene kaebaja poolt EIK-le esitatud kaebus puudutas tema vahistamist ja kohtueelset kinnipidamist pärast samasid sündmuseid.
EIK leidis, et siseriiklikud kohtud ei olnud pööranud tähelepanu või vaikisid mitmete kaebaja süüdimõistmiseks kasutatud tõendite vahel esinenud vastuolude osas, ehkki kaitse oli esitanud vigaste ja vääralt tõlgendatud tõendite peale korduvaid vastuväiteid. EIK osundas seoses süüdistuse kasuks tunnistanud tunnistajate ütlustega, et osasid politseinikke, kes tunnistasid, et kaebaja oli kutsunud meeleavaldajaid üles vägivallalale, oli küsitletud alles viis kuud pärast meeleavaldusi ning üks politseinik oli oma kohtueelselt antud ütlused tagasi võtnud öeldes, et ta oli selle allkirjastanud seda lugemata. Mis puudutas kaebaja süüdimõistmiseks kasutatud teatud videosalvestisi, siis oli neist üks näidanud meeleavaldajate vahelisi kokkupõrkeid ning teine rahulikke tänavaid üksikute meeleavaldajatega. Kaebaja blogipostitused, sotsiaalmeedia postitused ning raadiointervjuu salvestis, mida kasutati tõendamaks, et kaebaja oli massirahutusi planeerinud, pärinesid ajast, mil ta oli viibinud Ismayillis või kui ta oli sealt lahkunud, ega sisaldanud mingit üleskutset vägivallale. Tänavarahutuse meediakajastuses, mis kohtute hinnangul toetas süüdistust, ei kajastatud sõnaselgelt ühtegi tegelikku vägivalla kasutamist 24.01.2013 pärastlõunal, kui kaebaja oli Ismayillis viibinud.
Kokkuvõttes leidis EIK, et viisis, kuidas kaebaja süüdimõistmiseks kasutatud tõendid loeti vastuvõetavaks, neid uuriti ja/või hinnati, oli esinenud tõsiseid puudujääke. Samas oli ebapiisav viis, kuidas kohtud olid käsitlenud kaitse vastuväiteid nimetatud tõendite peale. EIK osundas, et kaebaja kasuks olevad tõendid jäeti süstemaatiliselt vastu võtmata ebapiisavalt põhjendatud või selgelt ebamõistlikul viisil.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 10 000 eurot.
EIK tuvastas EIÕK artikli 11 rikkumise seoses isiku ettenägematu süüdimõistmisega ebaseadusliku organisatsiooni liikmelisuse eest.
Işıkırık vs Türgi, kohtuotsus 14.11.2017, avaldus nr 41226/09
Kaebaja mõisteti 2007. aastal Türgi kriminaalkoodeksi artikli 220 § 6 alusel süüdi Kurdistani Töölispartei (PKK), s.o ebaseadusliku relvastatud organisatsiooni, „liikmelisuse“ eest ning talle määrati karistuseks enam kui 6-aastane vangistus. Otsus põhines asjaolul, et kaebaja oli osalenud nelja PKK võitleja matustel, oli kõndinud matustel ühe kirstu ees, oli teinud „V“ märgi ning oli aplodeerinud, kui teised meeleavaldajad hõiskasid tema ülikooli juures toimunud kogunemise käigus loosungeid Abdullah Öcalani toetuseks.
Kohtud leidsid, et kuna nii matused kui ka meeleavaldus olid peetud PKK üleskutsetel ja juhistel, tuli nendel üritustel osalenud kaebajat pidada isikuks, kes oli tegutsenud nimetatud organisatsiooni „nimel“.
Türgi kriminaalkoodeksi artikli 220 § 6 sätestas, et igaüht, kes paneb toime kuriteo ebaseadusliku organisatsiooni „nimel“, karistatakse kui selle organisatsiooni „liiget“ artikli 314 § 2 alusel ilma, et süüdistuses peaks tõendama tegeliku liikmelisuse materiaalseid elemente.
Kriminaalkoodeksi artikli 220 § 6 ei olnud seega selle kohaldamisel „ettenähtav“, kuna see ei võimaldanud kaebajale õiguslikku kaitset tema EIÕK artiklist 11 tulenevasse õigusesse meelevaldse sekkumise vastu. Seega ei olnud sekkumine seaduses ette nähtud.
Lisaks õõnestas kaebaja kriminaalkorras karistamine kriminaalkoodeksi artikli 220 § 6 ja artikli 314 alusel selle asjaolu alusel, et ta osales avalikul kogunemisel ning et ta väljendas seal oma vaateid, kogunemiste vabaduse õiguse olemust ning seega demokraatliku ühiskonna alustalasid.
1. EIÕK artikli 11 rikkumine seoses kaebaja süüdimõistmisega kriminaalkoodeksi artikli 314 § 2 alusel koosmõjus sama koodeksi artikli 220 §-ga 6;
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 7 500 eurot, siseriiklikus menetluses kantud kulude katteks 2 500 eurot ning EIK-s toimunud menetluses kantud kulude katteks 6 000 eurot.
Ühingu usuühinguna registreerimisest keeldumine ei olnud demokraatlikus ühiskonnas vajalik ning rikkus EIÕK artiklit 11, tõlgendatuna EIÕK artikli 9 valguses.
“Õigeusu Ohridi peapiiskopkond (Peć’i patriarhaadi kreeka õigeusu Ohridi peapiiskopkond)” vs Endine Jugoslaavia Makedoonia Vabariik, kohtuotsus 16.11.2017, avaldus nr 3532/07
Kaebaja on ühing, mis esitas taotluse enda registreerimiseks usuühinguna. Kaebaja taotlus jäeti rahuldamata, nagu ka otsuse peale esitatud kaebused. Kaebaja esitas EIK-le avalduse, milles väitis muuhulgas, et riigi keeldumine kaebaja usuühinguna registreerimisest rikkus kaebaja usuvabaduse õigust (EIÕK art 9) ja ühingute moodustamise vabaduse õigust (EIÕK art 11). EIK hinnangul tuli esitatud kabust uurida EIÕK artikli 11 alusel, tõlgendatuna EIÕK artikli 9 valguses.
EIK hinnangul ei saanud väita, et siseriiklike võimude poolt esitatud põhjendused oleksid tervikuna võttes olnud sekkumise õigustamiseks „asjakohased ja piisavad“. Viis, kuidas siseriiklikud võimud keeldusid kaebajat usuühinguna tunnustamast, ei saanud olla demokraatlikus ühiskonnas vajalik.
1. EIÕK artikli 11 rikkumine, tõlgendatuna EIÕK artikli 9 valguses;
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 4 500 eurot ning kulude katteks 5 000 eurot.
EIK selgitas kaudse sundvõõrandamise teel võetud vara hüvitamise põhimõtteid.
Messana vs Itaalia, kohtuotsus 16.11.2017, avaldus nr 30801/06
Asjas on kolm kaebajat, kelle kaasomandis oli kaks ehitusplatsi. Kohaliku omavalitsuse 1983. ja 1984. aasta määrustega anti eraõiguslikule ehitusettevõttele luba maatükkide kiireloomulises korras enda valdusesse võtmiseks selleks, et ehitada nendele madala üüriga elamispinnad. Maad hõivati 16.02.1983 ja 20.09.1984.
Kaebajad esitasid 1996. aastal hagi kohaliku omavalitsuse ja ehitusettevõtte vastu, milles maa turuväärtusele vastava summa hüvitamist. Apellatsioonikohtu 06.12.2004 otsuses leidis kohus, et seaduslik valdus oli lõppenud vastavalt 14.01.1993 ja 20.09.1994. Kohus kohaldas kaudse sundvõõrandamise põhimõtet ning leidis, et kaebajad jäeti nimetatud kuupäevadel oma maadest ilma. Apellatsioonikohus määras, et kohalik omavalitsus ja ehitusettevõte pidid kaebajatele tasuma kokku 460 892,63 eurot.
Kaebajad esitasid veebruaris 1996 kohtule hagi kohaliku omavalitsuse vastu, milles nõudsid ajutise hõivamise eest hüvitise määramist. Apellatsioonikohus määras 03.05.2001 otsusega kaebajatele ühiselt 112 996 eurot. Kohalik omavalitsus maksis 01.10.2003 igale kaebajale 75 279,98 eurot.
Kaebajad esitasid EIK-le avalduse, milles väitsid, et nad olid oma maast ilma jäetud viisil, mis oli vastuolus EIÕK 1. protokolli artikliga 1.
EIK osundas, et siseriiklikud kohtud olid kaudse sundvõõrandamise põhimõtet kohaldades leidnud, et kaebajad olid oma omandist ilma jäetud seadusliku valduse lõppemise kuupäevast alates. EIK hinnangul ei olnud olukord ametliku sundvõõrandamise otsuse puudumise tõttu „ettenähtav“, kuna kaudse sundvõõrandamise põhimõtet kohaldati tegelikult ning maa omandamine avaliku võimu poolt tuvastati alles lõpliku kohtuotsusega. Selle tulemusena puudus kaebajatel õiguskindlus maa omandi kaotamise osas kuni 21.01.2006, s.o apellatsioonikohtu otsuse jõustumiseni. EIK leidis, et vaidlusalune olukord võimaldas võimudel lõigata kasu maa ebaseaduslikust valdamisest. Teisisõnu võõrandasid võimud maa sundvõõrandamise reegleid rikkudes. Eeltoodust tulenevalt järeldas EIK, et vaidlusalune sekkumine ei olnud kooskõlas seaduslikkuse põhimõttega, millega rikuti kaebajate õigust omandi segamatuks kasutamiseks. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise.
EIK märkis, et kaudse sundvõõrandamise teel ära võetud vara hüvitamisel tuleb lähtuda maa väärtusest omandi kaotuse hetkel, mis on kindlaks määratud siseriiklikus menetluses pädeva kohtu poolt tellitud eksperthinnanguga. Nimetatud summast tuleb lahutada siseriiklikul tasandil hüvitatud summad. Hüvitise suuruse määramisel tuleb kõrvaldada inflatsiooni mõju, samuti tuleb arvutada intressi. Viimaks tuleb hinnata saamata jäänud tulu olemasolu.
2. EIK määras kaebajatele ühiselt varalise kahju hüvitamiseks 790 700 eurot, mittevaralise kahju hüvitamiseks 5 000 eurot ning kulude katteks 5 000 eurot.
EIK tuvastas EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise olukorras, kus eraisikutele kuulunud maa võõrandati võimude poolt ametliku sundvõõrandamise otsuseta.
Messana vs Itaalia, kohtuotsus 16.11.2017, avaldus nr 37199/05
Asjas on kolm kaebajat, kelle kaasomandis oli maatükk. Kohaliku omavalitsuse 1975. aasta otsusega anti riigi elamumajanduse haldamise autonoomsele instituudile (REHAI) luba maatükk viieks aastaks kiireloomulises korras enda valdusesse võtta selleks, et ehitada sellele madala üüriga elamispinnad. Maa hõivati 1975. aastal ning ehitustöö lõpetati 1977. aastal. Kohaliku omavalitsuse 1986. aasta otsusega otsustati maa sundvõõrandamine. Kaebajad esitasid 1986. aastal hagi kohaliku omavalitsuse ja REHAI vastu, milles nõudsid maa turuväärtusele vastava summa hüvitamist ning hüvitist maa hõivamise eest. Esimese astme kohtu 1997. aasta otsuses leiti, et maa omand oli kassatsioonikohtu kaudse sundvõõrandamise kohtupraktikast lähtudes läinud võimudele üle 03.07.1980. Samas leidis kohus, et kaebajad ei olnud õigustatud hüvitist saama alusel, et kahju hüvitamise hagi osas kehtis viieaastane aegumistähtaeg, mille arvestus algas 03.07.1980.
EIK leidis, et vaidlusalune sekkumine ei olnud kooskõlas seaduslikkuse põhimõttega, millega rikuti kaebajate õigust omandi segamatuks kasutamiseks. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise.
2. EIK määras kaebajatele ühiselt varalise kahju hüvitamiseks 326 920 eurot, mittevaralise kahju hüvitamiseks 5 000 eurot ning kulude katteks 5 000 eurot.
EIK tuvastas, et kohalik omavalitsus sundvõõrandas maa sundvõõrandamise reegleid rikkudes.
Conti ja Lori vs Itaalia, kohtuotsus 16.11.2017, avaldus nr 17527/05
Asjas on kolm kaebajat, kes on hr B.L. pärijad. B.L. omas koos oma vendadega maatükki. Kohaliku omavalitsuse 1987. aasta määrustega otsustati nimetatud maa kiireloomuline valduse ülevõtmine viieks aastaks surnuaia rajamise eesmärgil. Maa otsene valdus võeti üle 15.12.1987. Ekspert leidis siseriiklikus menetluses mais 2003 esitatud arvamuses, et maa oli kohalikule omavalitsusele üle läinud 21.11.1988, kui kohalik omavalitsus pani maale esimesed struktuurid tööde piirkonna piiritlemiseks. Vahepealsel ajal B.L. suri ning kaebajad astusid tema asemel menetlusse. 13.04.2004 kohtuotsuses leidis kohus, et maa omand oli üle läinud kohalikule omavalitsusele, kasutades kaudse sundvõõrandamise põhimõtet. Kohus kohustas kohalikku omavalitsust maa omanikele maksma kokku 1 100 eurot. Nimetatud otsus jõustus 28.05.2005.
EIK osundas, et siseriiklikud kohtud olid kaudse sundvõõrandamise põhimõtet kohaldades leidnud, et kaebajad olid oma omandist ilma jäetud maa ülemineku kuupäevast alates. EIK hinnangul ei olnud kaebajatelt omandi võtmine ametliku sundvõõrandamise otsuse puudumise tõttu „ettenähtav“. Kaudse sundvõõrandamise põhimõtet rakendati tõhusalt ning maa omandi üleminekut avalikule võimule kinnitati alles 28.05.2005 jõustunud kohtuotsusega. Seega esines õiguskindluse põhimõtte rikkumine seoses kaebajatelt maa omandi võtmisega kuni 28.05.2005, mil kohtuotsus jõustus. EIK leidis, et vaidlusalune olukord võimaldas kohalikul omavalitsusel lõigata kasu maa ebaseaduslikust valdamisest. Teisisõnu sundvõõrandas kohaliku omavalitsus maa sundvõõrandamise reegleid rikkudes. Eeltoodust tulenevalt järeldas EIK, et vaidlusalune sekkumine ei olnud kooskõlas seaduslikkuse põhimõttega, millega rikuti kaebajate õigust omandi segamatuks kasutamiseks. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise.
2. EIK määras kaebajatele ühiselt varalise kahju hüvitamiseks 4 060 eurot, mittevaralise kahju hüvitamiseks 7 500 eurot ning kulude katteks 5 000 eurot.

matches:
kohus
kohus
§ 6
§ 6
§ 2
§ 6
§ 6
§ 2
Kohus
Kohus


text:
esitatud 19. juulil 2012(1)
Kohtuasi C‑26/11
Belgische Petroleum Unie VZW jt
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Grondwettelijk Hof (Belgia))
Kütused – Bioetanooli müügi kohustus – Direktiiv 98/70/EÜ – Bensiini ja diislikütuse kvaliteet – Direktiiv 2003/30/EÜ – Biokütused – Säästlikkuse kriteeriumid – Direktiiv 98/34/EÜ – Tehnilistest standarditest ja eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kordI. Sissejuhatus
1. Põllumajanduslikest toorainetest toodetud kütused, niinimetatud biokütused, võivad kaitsta kliimat, kuna nende põletamisel
eraldub ainult süsinikdioksiid, mida nende tootmiseks kasutatud taimed varem atmosfäärist võtsid. Kuna tooraineid saab toota
Euroopa põldudel, on nende kasutamine Euroopa põllumajandusele lisasissetuleku allikas ja vähendab sõltuvust mineraalõlist.
Sellest tulenevalt oli direktiivi 2003/30/EÜ(2) (edaspidi „biokütusedirektiiv”) eesmärk edendada biokütuste ulatuslikumat kasutamist.
2. Vahepeal on Euroopa seadusandja siiski mõistnud, et biokütuste kasutamisel on ka varjuküljed. Seetõttu kinnitas ta direktiiviga 2009/28/EÜ(3) (edaspidi „edendamisdirektiiv”) ja direktiiviga 2009/30/EÜ(4) küll biokütuste kasutamise eesmärki, kuid sidus selle niinimetatud säästlikkuse kriteeriumidega. Need peavad takistama biokütuste
tootmisel teatava keskkonnakahju tekkimist, eelkõige suure bioloogilise mitmekesisusega või suure süsinikuvaruga maa-alade
kahjustamist.
3. Veidi aega pärast kahe viimati nimetatud direktiivi vastuvõtmist kehtestas Belgia niinimetatud biokütusekvoodi. See kohustab
kütuseettevõtjaid turustama teatava koguse biokütuseid, mis vastab 4%‑le müüdud tavakütuste üldkogusest. Nüüd tuleb selgitada,
kas see õigusnorm on kooskõlas kütuste kvaliteeti käsitleva direktiiviga 98/70/EÜ(5) (edaspidi „kütusedirektiiv”). See küsimus ei paku huvi mitte ainult asjaomasele liikmesriigile Belgiale, vaid ka enamikule
teistele liikmesriikidele, kus kehtivad sarnased õigusnormid.(6)
4. Lisaks tekivad Belgias biokütusekvoodi kehtestamise kuupäeva tõttu küsimused direktiivi ajalise mõju kohta. Samuti tuleb selgitada,
kas Belgia on komisjoniga vaidlusaluste Belgia sätete üle direktiivi 98/34/EÜ(7) kohaselt piisavalt nõu pidanud.
1. Kütusedirektiiv
5. Esimene küsimus puudutab muu hulgas kütusedirektiivi, mida on muudetud direktiiviga 2009/30. Vastavalt viimati nimetatud direktiivi
artiklile 5 jõustus see direktiiv kahekümnendal päeval pärast selle avaldamise päeva Euroopa Liidu Teatajas, seega 25. juunil 2009, ja tuli vastavalt selle artiklile 4 üle võtta 31. detsembriks 2010.
6. Uuesti sõnastatud kütusedirektiivi artikkel 3 reguleerib bensiini kvaliteeti. Lõike 3 ese on lubatud etanoolisisaldus:
„Liikmesriigid nõuavad tarnijatelt [...] maksimaalselt 5% etanoolisisaldusega bensiini turuleviimist kuni aastani 2013 [...].
Nad tagavad asjakohase teabe andmise tarbijatele bensiini biokütusesisalduse ning eriti eri bensiinisegude sobiva kasutamise
7. Ka kütusedirektiivi varasema redaktsiooni(8) artikli 3 lõike 2 punkti b ja I lisa kohaselt oli lubatud etanoolisisaldus kuni 5%.
8. Diislikütuse kvaliteeti reguleerib uuesti sõnastatud kütusedirektiivi artikkel 4:
„1. Liikmesriigid tagavad, et diislikütust tohib nende territooriumil turustada ainult siis, kui see vastab II lisas sätestatud
Olenemata II lisa nõuetest võivad liikmesriigid lubada turustada diislikütust, mille rasvhappe metüülestri (FAME) sisaldus
ületab 7%.
9. Kütusedirektiivi 25. juunini 2009 kehtinud redaktsioonis ei olnud diislikütuse rasvhappe metüülestri sisaldust puudutavaid
10. Kütusedirektiivi artiklis 5, mida ei ole direktiiviga 2009/30 muudetud, on ette nähtud kütuste vaba ringlus:
„Ükski liikmesriik ei tohi keelata, piirata ega vältida käesoleva direktiivi nõuetele vastavate kütuste turuleviimist.”
11. Kütusedirektiivi artikkel 6, mida samuti ei ole muudetud, lubab liikmesriikidel teatavatel tingimustel kehtestada oma territooriumi
teatavates piirkondades rangemad nõuded, kui õhusaaste või pinnaveereostus on või kui on põhjust arvata, et sellest võib saada
tõsine ja korduv probleem inimeste tervisele või keskkonnale. Sellised meetmed peab heaks kiitma komisjon. Kütusedirektiivi
põhjenduse 20 kohaselt on see kord erand teabe esitamise korrast, mis on ette nähtud direktiivis 98/34.
12. Kütusedirektiivi muutmisel direktiiviga 2009/30 lisati täiendavad sätted biokütuste kasutamise kohta. Kütusedirektiivi artikli 7a
lõike 2 kohaselt on liikmesriigid kohustatud vähendama kütusest tulenevaid kasvuhoonegaaside heitkoguseid:
„Liikmesriigid nõuavad, et tarnijad vähendaksid võimalikult sujuvalt elutsükli jooksul energiaühiku kohta tekkivate kasvuhoonegaaside
heitkoguseid kuni 10% 31. detsembriks 2020, võrreldes lõike 5 punktis b osutatud kütuse alusstandardiga. See vähendamine koosneb:
a) 6% vähendamisest 31. detsembriks 2020. Liikmesriigid võivad nõuda, et tarnijad täidaksid järgmisi vahe-eesmärke: 2% 31. detsembriks 2014
ja 4% 31. detsembriks 2017;
b) täiendavast soovituslikust eesmärgist 2% 31. detsembriks 2020 vastavalt artikli 9 lõike 1 punktile h, mis saavutatakse ühe
või mõlema järgmise meetodiga:
i) transpordiks mõeldud energia tarnimine kasutamiseks iga liiki maanteesõidukites, väljaspool teid kasutatavates liikurmasinates
(sealhulgas siseveelaevad), põllu- ja metsamajanduslikes traktorites ning väikelaevades;
ii) mis tahes tehnoloogia (sealhulgas süsinikdioksiidi kogumine ja säilitamine) kasutamine, millega saab vähendada tarnitud kütuse
või energia elutsükli jooksul tekkivaid kasvuhoonegaaside heitkoguseid energiaühiku kohta;
c) täiendavast soovituslikust eesmärgist 2% 31. detsembriks 2020 vastavalt artikli 9 lõike 1 punktile i, mis saavutatakse Kyoto
protokolli puhta arengu mehhanismi kaudu ostetud heitkoguste vähendamise ühikute kasutamisega vastavalt [...] direktiivi 2003/87/EÜ
[...] tingimustele.”
13. Kütusedirektiivi artikkel 7b reguleerib biokütuste kasutamist nende eesmärkide saavutamiseks:
„1. Sõltumata sellest, kas tooraine on kasvatatud ühenduse territooriumil või väljaspool seda, võetakse biokütustest toodetud
energiat arvesse artikli 7a eesmärkidel üksnes siis, kui need vastavad käesoleva artikli lõigetes 2 kuni 6 sätestatud säästlikkuse
2. Lõikes 1 osutatud eesmärkidel arvesse võetud kasvuhoonegaaside heitkoguste vähenemine tänu biokütuste kasutamisele on vähemalt
14. Kütusedirektiivi artikli 7b lõiked 3–5 välistavad võimaluse võtta arvesse biokütuseid, mis on valmistatud suure bioloogilise
mitmekesisusega maa-alalt, suure süsinikuvaruga maa-alalt või sel eesmärgil kuivendatud turbarabast saadud toorainest. Artikli 7b
lõike 6 kohaselt tuleb järgida teatavaid põllumajandust käsitlevaid liidu õigusnorme.
2. Biokütusedirektiiv
15. Biokütusedirektiiv, mis võeti vastu 2003. aastal, oli esimene õigusakt biokütuste kasutamise edendamiseks. Artikkel 3 sätestab
biokütuste kasutamise eesmärgid transpordisektoris:
„1. a) Liikmesriigid peaksid tagama, et nende turgudele viiakse miinimumosa biokütustest ja muudest taastuvkütustest, ning seadma
selleks siseriiklikud soovituslikud eesmärgid.
b) i) Kõnealuste eesmärkide kontrollväärtus on 2%, arvutatuna energiasisalduse alusel kogu transpordis kasutatavast bensiinist ja
diislikütusest, mis on nende turgudele viidud 31. detsembriks 2005.
ii) Kõnealuste eesmärkide kontrollväärtus on 5,75%, arvutatuna energiasisalduse alusel kogu transpordis kasutatavast bensiinist
ja diislikütusest, mis on nende turgudele viidud 31. detsembriks 2010.”
3. Edendamisdirektiiv
16. Biokütusedirektiiv asendati 2009. aastal vastu võetud edendamisdirektiiviga.(9) See sisaldab terviklikke eeskirju taastuvatest energiaallikatest toodetud energia toetamiseks ja selle energia arvessevõtmiseks
kliimakaitse raames. Osaliselt kattuvad need eeskirjad samal ajal vastu võetud muudatustega, mis puudutavad kütusedirektiivi.
17. Edendamisdirektiivi artikli 3 lõike 4 esimeses lauses on sätestatud taastuvenergia kohustuslik kvoot transpordisektoris:
„Liikmesriik tagab, et taastuvatest energiaallikatest toodetud energia osakaal kõikides transpordiliikides on 2020. aastal
vähemalt 10% energia lõpptarbimisest transpordisektoris selles liikmesriigis.”
18. Edendamisdirektiivi artiklis 17 on sätestatud samasugused säästlikkuse kriteeriumid kui kütusedirektiivi artiklis 7b.
19. Lisaks tunnistatakse biokütusedirektiiv edendamisdirektiivi artikli 26 lõigetega 2 ja 3 kahes etapis kehtetuks:
„2. Direktiivi 2003/30/EÜ artikkel 2, artikli 3 lõiked 2, 3 ja 5 ning artiklid 5 ja 6 jäetakse välja alates 1. aprillist 2010.
3. Direktiivid 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ tunnistatakse kehtetuks alates 1. jaanuarist 2012.”
20. Edendamisdirektiiv jõustus artikli 28 kohaselt 25. juunil 2009 nagu direktiiv 2009/30 ja tuli artikli 27 lõike 1 kohaselt
põhiosas üle võtta 5. detsembriks 2010.
4. Direktiiv 98/34
21. Direktiivi 98/34 kohaselt peavad liikmesriigid enne seda, kui nad võtavad vastu teatavad õigusnormid, mis võivad häirida siseturu
toimimist, pidama nõu komisjoniga.
22. Direktiivi 98/34 artiklis 1 on määratletud olulised mõisted:
3. tehniline spetsifikatsioon – dokumendis sisalduv spetsifikatsioon, millega nähakse ette toote nõutavad omadused, nagu kvaliteet,
kasutusotstarve, ohutus või mõõtmed, sealhulgas nõuded toote müüginimetuse, terminite, tunnuste, kontrollimise ja kontrollimeetodite,
pakendamise, märgistamise või etikettimise ning vastavushindamismenetluse kohta.
4. muud nõuded – nõuded, mis ei ole tehniline spetsifikatsioon ja mis esitatakse tootele eelkõige tarbijate või keskkonna kaitsmise
eesmärgil ning mis mõjutavad tema elutsüklit pärast turuleviimist, nagu kasutamise, ringlussevõtu, taaskasutamise või kõrvaldamise
tingimused, kui need võivad oluliselt mõjutada toote koostist, olemust või turustamist;
11. tehnilised eeskirjad – tehnilised spetsifikatsioonid ja muud nõuded [...], samuti liikmesriikide õigus- ja haldusnormid, mis
keelavad toote valmistamise, impordi, turustamise, kasutamise [...], välja arvatud need normid, mis on sätestatud artiklis 10.
23. Direktiivi 98/34 artikli 8 lõike 1 esimeses lõigus on sätestatud teavitamiskohustus:
„Piiramata artikli 10 kohaldamist, edastavad liikmesriigid viivitamata komisjonile kõik tehniliste eeskirjade eelnõud, välja
arvatud siis, kui tegemist on rahvusvahelise või Euroopa standardi täieliku teksti ülevõtmisega, mille puhul piisab teatest
vastava standardi kohta; nad teatavad komisjonile ka põhjused, miks selliste tehniliste eeskirjade jõustamine oli vajalik,
kui neid põhjusi ei ole eelnõus juba selgitatud.”
24. Direktiivi 98/34 artiklis 10 on ette nähtud erandid teavitamiskohustusest. Rõhutada tuleb lõike 1 esimeses taandes sätestatud
erandit:
„1. Artikleid 8 ja 9 ei kohaldata liikmesriikide nende õigus- ja haldusnormide või vabatahtlike kokkulepete suhtes, mille abil
– järgivad ühenduse siduvaid õigusakte, mille tulemusena võetakse vastu tehnilised spetsifikatsioonid või teenuseid puudutavad
eeskirjad”.
B. Belgia õigus
25. Põhikohtuasjas vaidlusalune biokütusekvoot on sätestatud tarbimiseks ringlusse lubatud fossiilkütuste hulka biokütuse segamise
kohustust käsitlevas 22. juuli 2009. aasta seaduses.(10)
26. Selle seaduse artikli 2 punktides 5‑8 on määratletud eri biokütused:
„5. „FAME” – rasvhapete metüülester KN‑koodiga 3824 90 99, mis vastab normi NBN‑EN 14214 spetsifikatsioonidele;
6. „bioetanool” – biomassist ja/või jäätmete bioloogiliselt lagunevast fraktsioonist toodetud etanool KN‑koodiga 2207 10 00 ja
alkoholisisaldusega vähemalt 99% mahust, mis vastab normi NBN‑EN 15376 spetsifikatsioonidele;
7. „bio-ETBE” – etüül‑tert‑butüüleeter KN‑koodiga 2909 19 00, mittesünteetilist päritolu ja bioetanoolisisaldusega 47% mahust;
8. „säästvad biokütused” – Euroopa Ühenduses (EÜ) toodetud biokütused, mis vastavad järgmistele säästlikkuse kriteeriumidele:
– tooraine peab olema saadud põllumajandusest ja olema kasvatatud võimalikult vähe väetist ja pestitsiidide kasutades; tootmine
peab vastama vähemalt nõukogu 19. jaanuari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 73/2009, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika
raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate
jaoks, muudetakse määruseid (EÜ) nr 1290/2005, (EÜ) nr 247/2006, (EÜ) nr 378/2007 ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ)
nr 1782/2003, II lisa punktis A „Keskkond” ja punktis 9 sätestatud kohustuslikele majandamisnõuetele ning sama määruse III lisas
sätestatud heade põllumajandus- ja keskkonnatingimuste säilitamisnõuetele;
– tooraine ei tohi olla saadud väljaspool EÜ‑d asuvalt põllumajandusmaalt, kus on hiljuti metsa raadatud;
– toodetud biokütused peavad CO2 heitkoguseid oluliselt vähendama;
– biokütuste tootmine peab sotsiaalsete ja keskkonnanormide täitmiseks vastama EL‑is kehtestatud tehnilistele spetsifikatsioonidele;
Kuningas kehtestab ministrite nõukogus arutatud kuningliku dekreediga eespool osutatud kriteeriumide tõendid ning vajaduse
korral ajakava ja arvutamiskorra.”
27. Artiklites 4 ja 5 on sätestatud biokütusekvoot, mis tuleb täita tavakütustega segamise abil:
„Artikkel 4. § 1. Registreeritud naftaettevõtjad, kes bensiini- ja/või diislitooteid tarbimiseks ringlusse lubavad, on kohustatud samal
kalendriaastal tarbimiseks ringlusse lubama ka alljärgnevalt kindlaksmääratud koguse säästvaid biokütuseid:
– FAMEt vähemalt 4 mahuprotsenti tarbimiseks ringlusse lubatud diislitoodete kogusest,
– puhast või bio-ETBE-na bioetanooli vähemalt 4 mahuprotsenti tarbimiseks ringlusse lubatud bensiinitoodete kogusest.
Artikkel 5. Artiklis 4 nimetatud säästvate biokütuste tarbimiseks ringlusse lubamine toimub tarbimiseks ringlusse lubatud bensiini- ja/või
diislitoodetega segamise abil, kusjuures diislitoodete puhul järgitakse tootenorme NBN EN 590 ja bensiinitoodete puhul tootenorme
NBN EN 228.”
28. Seaduse artikli 13 kohaselt kehtis seadus esmalt 1. juulist 2009 kuni 30. juunini 2011, kuid 23. juuni 2011. aasta kuningliku
dekreediga(11) pikendati selle kehtivust 30. juunini 2013.
29. Mitu Belgia kütuseettevõtjat (edaspidi „Belgische Petroleum Unie jt”) esitasid Grondwettelijk Hofile (Belgia põhiseaduslikkuse
järelevalve kohus) biokütusekvoodi peale hagi. Selles menetluses esitab Grondwettelijk Hof Euroopa Kohtule järgmised küsimused:
„1. Kas kütusedirektiivi artikleid 3, 4 ja 5 ning vajaduse korral Euroopa Liidu lepingu artikli 4 lõiget 3 ja ELTL‑i artikli 26
lõiget 2, artikleid 28 ja 34–36 tuleb tõlgendada nii, et nendega keelustatakse seadusesäte, mille alusel on bensiini- ja/või
diislitooteid tarbimiseks ringlusse lubavad registreeritud naftaettevõtjad kohustatud lubama samal kalendriaastal tarbimiseks
ringlusse ka teatud koguse säästvaid biokütuseid, nimelt bioetanooli puhtal kujul või bio‑ETBE‑na vähemalt 4 mahuprotsenti
tarbimiseks ringlusse lubatud bensiinitoodete kogusest ja FAMEt vähemalt 4 mahuprotsenti tarbimiseks ringlusse lubatud diislitoodete
kogusest?
2. Kui esimesele eelotsuse küsimusele vastatakse eitavalt, kas siis tuleb direktiivi 98/34 artiklit 8 tõlgendada nii, et sama
direktiivi artikli 10 lõike 1 esimesele taandele vaatamata sätestatakse sellega, et komisjonile edastatakse standardi eelnõu,
mille alusel on bensiini- ja/või diislitooteid tarbimiseks ringlusse lubavad registreeritud naftaettevõtjad kohustatud lubama
samal kalendriaastal tarbimiseks ringlusse ka teatud koguse säästvaid biokütuseid, nimelt bioetanooli puhtal kujul või bio‑ETBE‑na
vähemalt 4 mahuprotsenti tarbimiseks ringlusse lubatud bensiinitoodete kogusest ja FAMEt vähemalt 4 mahuprotsenti tarbimiseks
ringlusse lubatud diislitoodete kogusest?”
30. Belgische Petroleum Unie jt, Belgian Bioethanol Association VZW jt (edaspidi „Belgian Bioethanol jt”), Belgia Kuningriik,
Madalmaade Kuningriik ja Euroopa Komisjon esitasid kirjalikud märkused. Peale Madalmaade osalesid nimetatud menetlusosalised
ka 7. juuni 2012. aasta kohtuistungil.
31. Belgian Bioethanol jt kahtlevad eelotsusetaotluse vastuvõetavuses, kuna see ei ole seotud Grondwettelijk Hof’is poolelioleva
kohtuvaidlusega. Põhikohtuasi puudutab seda, et väidetavalt on rikutud kaubandus- ja majandustegevuse vabadust, mis on Belgia
õigusega tagatud. Viidatud liidu õigusnormide rikkumist ei ole ette heidetud.
32. Eeldatakse siiski, et liidu õiguse tõlgendamise küsimused, mille siseriiklik kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus,
mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille täpsuse kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne, on asjakohased. Siseriikliku
kohtu esitatud eelotsusetaotluse saab Euroopa Kohus jätta läbi vaatamata vaid siis, kui on ilmne, et liidu õiguse tõlgendamine,
mida siseriiklik kohus palub, ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui
probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik
vastus talle esitatud küsimustele.(12)
33. Grondwettelijk Hof lähtub sellest, et kaubandus- ja majandustegevuse vabadust on rikutud, kui Belgia biokütusekvoot rikub
liidu õiguse sätteid. Seetõttu ei saa järeldada, et eelotsusetaotlus ei ole põhikohtuasja esemega mingil viisil seotud. Järelikult
on see vastuvõetav.
B. Kütusedirektiiv
34. Esimese küsimusega soovib Grondwettelijk Hof eelkõige teada, kas biokütusekvoot on kooskõlas kütusedirektiivi artiklitega 3,
4 ja 5. Küsimus puudutab küll ainult vaidlusaluse Belgia seaduse artiklis 4 sätestatud kohustust lubada ringlusse teatav kogus
biokütuseid, kuid samal ajal tuleb siiski arvesse võtta, et vastavalt seaduse artiklile 5 tehakse seda tavakütustega segamise
1. Kütusedirektiivi artiklid 3 ja 4
35. Belgia biokütusekvoot oleks igal juhul lubamatu, kui sellest tulenevad kütusesegud oleksid vastuolus bensiini ja diislikütuse
spetsifikatsioonidega, mis on sätestatud kütusedirektiivi artiklites 3 ja 4.
36. Kütusedirektiivi uue redaktsiooni puhul sellega probleemi ei ole. Artikli 3 lõikes 3 ja artikli 4 lõike 1 teises lõigus on kindlaks määratud etanooli
maksimumsisaldus bensiinis (5%) ja rasvhappe metüülestri maksimumsisaldus diislikütuses (7%). Belgia õigusnorm, mille kohaselt tuleb tavakütusega segamise abil ringlusse lubada 4% biokütust, ei sunni
seda piirmäära ületama. Järelikult ei esine vastuolu.
37. Kütusedirektiivi varasema redaktsiooni kohaselt oleks olukord teistsugune. Artikli 3 lõike 2 punkt b ja I lisa sätestavad küll samuti, et bensiini etanoolisisaldus
on kuni 5%, kuid rasvhappe metüülestri segamist diislikütusega ei olnud ette nähtud.
38. Kui Belgia biokütusekvoot 1. juulil 2009 jõustus, oli kütusedirektiivi muutmist käsitleva direktiiviga 2009/30 siiski juba
muudetud kütusedirektiivi, eelkõige käesolevas kohtuasjas asjakohaseid artikleid 3 ja 4. Need muudatused jõustusid ülevõtmistähtajast
sõltumata kohe koos uue direktiiviga.(13) Puuduvad eraldi üleminekusätted, mis näeksid ette varasemate sätete edasikehtimise teatavatel asjaoludel. Seetõttu ei saa
varasema redaktsiooni artikleid 3 ja 4 enam Belgia biokütusekvoodi hindamise alusena kasutada.
39. Järelikult tuleb kütusedirektiivi uue redaktsiooni põhjal sedastada, et biokütusekvoot on selle artiklitega 3 ja 4 kooskõlas.
2. Kütusedirektiivi artikkel 5
40. Menetlusosalised vaidlevad aga eelkõige kütusedirektiivi artikli 5 üle, mida kütusedirektiivi 2009. aasta muudatused ei puuduta.
Nimetatud artikli kohaselt ei tohi ükski liikmesriik keelata, piirata ega vältida selle direktiivi nõuetele vastavate kütuste
turuleviimist. Belgische Petroleum Unie jt leiavad, et biokütuste segamise kohustus piirab kütuste turuleviimist. See seab
nimelt lisatingimuse juba direktiivi nõuetele vastavate kütuste turuleviimisele.
a) Kütusedirektiivi artikli 5 tõlgendamine
41. See seisukoht tugineb põhivabaduste piiramise keelule, mis tuleb kõne alla juba siis, kui meede võib otseselt või kaudselt,
tegelikult või potentsiaalselt takistada liidusisest kaubandust(14) või keelata või takistada põhivabaduse kasutamist või muuta selle vähem atraktiivseks.(15) Esmapilgul võib tõepoolest eeldada, et seadusandja pidas kütusedirektiivi artiklisse 5 piiramiskeelu lisamisel silmas neid
tuntud piiramiskeelde. Samuti on selge, et seda sätet tuleb – täpselt samamoodi kui ülejäänud teiseseid õigusnorme – kahtluse
korral tõlgendada kooskõlas põhivabadustega.
42. Sellest ei järeldu siiski, et kütusedirektiivi artiklit 5 tuleb tõlgendada kui põhivabadust ja et sellega on seega vastuolus
igasugune normidele vastavate kütuste turustamise piirang, mis kehtib sätte sõnastuse kohaselt ka puhtalt siseriiklikes olukordades.
Liidu õiguse aluseks olevatel põhivabadustel(16) on nimelt hoopis teine eesmärk kui artiklis 5 sätestatud piiramiskeelul. See ilmneb eelkõige kütusedirektiivi kontekstist
ja eesmärkidest.
43. Kütusedirektiivi eesmärk ei ole täielikult ühtlustada kütusemajandust. Kütusedirektiivi põhjenduse 1 kohaselt on eesmärk pigem
ühtlustada kütuste spetsifikatsioonid, st kütuste koostist ja omadusi käsitlevad õigusnormid, et vältida erinevatest standarditest
tulenevaid kaubandustõkkeid. See lubab oletada, et piiramiskeeldu kohaldatakse ainult neile õigusnormidele, mis puudutavad
kütusespetsifikatsioone.
44. Seda toetab ka ainus sõnaselge erand, kütusedirektiivi artikkel 6, mis puudutab ainult rangemate keskkonnakaitseliste spetsifikatsioonide
vastuvõtmist. Kui seadusandja oleks soovinud artikliga 5 kehtestada ulatusliku piiramiskeelu, oleks ta teinud vastava ulatusliku
erandi. See oleks hõlmanud ka võimalikke piiranguid, mis ei kuulu artikli 6 alla, nagu nt hinnaregulatsioonid, kütusevarustuse
kindlust käsitlevad õigusnormid või kütusereklaami sätted.
45. Muud teisese õiguse normid, näiteks mineraalõlitoodete maksustamise kohta,(17) kinnitavad kütusedirektiivis sätestatud piiramiskeelu piiratud ulatust. Ka selline maks peaks laialt tõlgendatud piiramiskeelu
korral olema põhjendatud, kuid maksu ja piiramiskeelu vahelist seost ei ole kusagil käsitletud.
46. Kokkuvõttes võib sedastada, et kütusedirektiivi artikliga 5 on vastuolus ainult need sätted, mis on otseselt seotud kütusespetsifikatsioonidega.
b) Kütusedirektiivi artiklis 5 sätestatud piiramiskeelu kohaldamine
47. Formaalsest seisukohast ei sisalda vaidlusalune Belgia biokütusekvoot täiendavaid kütusespetsifikatsioone. Belgia, Belgian
Bioethanol Association ja komisjon rõhutavad õigesti, et segamise abil biokütuste müügi kohustus ei hõlma iga kütuseliitrit.
Tootjad otsustavad ise, kas nad segavad igasse liitrisse 4% biokütust või müüvad teatavad partiid segamata ja teised partiid
selle võrra suurema biokütusesisaldusega.
48. Kokkuvõttes vastab Belgia õigusnorm siiski täiendavale kütusespetsifikatsioonile, kuna kütuseettevõtjad peavad igal juhul
segama märkimisväärse osa oma ringlusse lastavast kütusest biokütusega. Asjaolu, et nad võivad teatavasse kütusekogusesse
segada erineva osa biokütust, kuni nad müüvad kokku piisavalt palju biokütust, ilma et ületaksid kütusedirektiivis sätestatud
ülempiiri, ei muuda kõnealuse kohustuse olemust: märkimisväärne kogus müüdavast kütusest tuleb segada biokütusega.
49. Madalmaad mainivad küll mõnda muud moodust asjakohase biokütusekoguse ringlusse laskmiseks, kuid need ei oma põhikohtuasjas
tähtsust. Nimelt lastakse biokütuseid Belgia seaduse artikli 5 kohaselt ringlusse bensiini või diisliga segamise abil.
50. Sama tulemuseni jõudis muuseas ka Grondwettelijk Hof, kui ta sedastas – täpselt samamoodi kui varem seadusandlikus menetluses
juba Raad van State (Belgia riiginõukogu)(18) –, et Belgia õigusnorm on siseriiklikku pädevuse jaotust käsitlevate sätete tähenduses „tootestandard”.(19)
51. See täiendav kütusespetsifikatsioon piirab kütusedirektiiviga kooskõlas olevate kütuste turustamist. Nende kütuste turustamine
on vähem atraktiivne, kui kütuseettevõtjad on kohustatud müüma 4% biokütuseid. Selle kohustuse täitmine võib olla seotud suuremate
kulude või lisariskidega.
52. Seetõttu piirab biokütusekvoot põhimõtteliselt kütusedirektiivi artikli 5 tähenduses kütuste turustamist.
c) Võimalikud erandid kütusedirektiivi artiklis 5 sätestatud piiramiskeelust
53. Tuleb siiski veel uurida, kas biokütusekvoodile laieneb erand kütusedirektiivi artiklis 5 sätestatud piiramiskeelust. Erandid
võivad tuleneda selle direktiivi või muude direktiivide sätetest.
i) Kütusedirektiivi artiklid 3 ja 4
54. Kütusedirektiivi artikli 3 lõiget 3 ja artikli 4 lõike 1 teist lõiku ei saa käsitada erandina artiklist 5. Vastavalt neile
sätetele peavad liikmesriigid küll asjakohast segamist lubama, kuid ei nähtu, et neil oleks õigus biokütustega segamist nõuda.
ii) Kütusedirektiivi artikkel 6
55. Samuti ei ilmne, et saaks kohaldada rangemate keskkonnakaitseliste kütusespetsifikatsioonidega seotud erandit, mis on sätestatud
kütusedirektiivi artiklis 6. Nimelt puudub selle sätte kohaselt vajalik komisjoni heakskiit. Komisjoni 15. augusti 2007. aasta
arvamus varasema Belgia seaduseelnõu kohta,(20) mida on menetluses korduvalt mainitud, ei lähtunud artiklist 6, vaid direktiivis 98/34 sätestatud menetlusest. Samuti ei
sisaldanud see komisjoni heakskiitu Belgia biokütusekvoodile.
iii) Kütusedirektiivi artiklid 7a ja 7b
56. Biokütusekvoot võib siiski põhineda kütusedirektiivi artikli 7a lõikel 2. Selle sätte kohaselt nõuavad liikmesriigid, et tarnijad
vähendaksid tarnitud kütuse energiaühiku kohta tekkivaid kasvuhoonegaaside heitkoguseid teatava protsendi võrra. See eesmärk
lisati kütusedirektiivi direktiiviga 2009/30, mille põhjenduses 9 on sätestatud, et see eesmärk tuleb vähemalt osaliselt saavutada
biokütuste kasutamisega. Sellest tulenevalt nõuab kütusedirektiivi artikli 7b lõige 2, et biokütuste kasutamisega vähendataks
kasvuhoonegaaside heitkoguseid esmalt vähemalt 35%, hiljem 50% ja lõpuks 60%. Seega ei saa kütuseettevõtjatele biokütuste
kasutamise kohustuse kehtestamine olla vastuolus kütusedirektiivi ja eelkõige selle artikliga 5.
57. Nende sätete ülevõtmistähtaeg ei olnud küll Belgia biokütusekvoodi kehtestamise ajal veel möödunud. Direktiivist tulenevad
aga alates selle jõustumisest õiguslikud tagajärjed liikmesriikidele(21) ja loomulikult võib selle ka juba varem üle võtta.(22) Seetõttu võib Belgia tugineda artikli 7a lõikele 2 juba enne ülevõtmistähtaja möödumist.
58. Belgische Petroleum Unie jt rõhutavad siiski õigesti, et kütusedirektiivi artikli 7b lõike 1 kohaselt võib biokütuseid selle
kohustuse täitmisel arvesse võtta üksnes siis, kui need on toodetud vastavalt artikli 7b lõigetes 3–6 sätestatud säästlikkuse
kriteeriumidele. Need kriteeriumid keelavad eelkõige võtta kasutusele teatavaid keskkonnale suure väärtusega maa-alasid ning
nõuavad – biokütuste ja asjakohase tooraine tootmisel liidus – liidu põllumajanduse keskkonnaõiguse järgimist.
59. Belgia biokütusekvoot kuulub seetõttu kütusedirektiivi artikli 7a lõike 2 kohaldamisalasse üksnes siis, kui on kindel, et
biokütused või kasutatud tooraine on toodetud vastavalt artikli 7b lõigetes 3–6 sätestatud säästlikkuse kriteeriumidele.
60. Küsimus, kas Belgia sätted seda tagavad, ei ole eelotsusetaotluse ese ja seda ei saa eelotsusetaotluses esitatud teabe põhjal
ka kontrollida. Seetõttu peab seda küsimust veel uurima Grondwettelijk Hof. Ei ole aga ilmne, et Belgia 22. juuli 2009. aasta
seaduse artikli 2 punktis 8 toodud säästvate biokütuste määratlus on selleks piisav.
iv) Edendamisdirektiiv
61. Edendamisdirektiivi kohta kehtib põhimõtteliselt sama mis kütusedirektiivi artiklite 7a ja 7b kohta. Biokütusekvoot on vahend,
mis aitab täita edendamisdirektiivi artikli 3 lõikes 4 sätestatud taastuvenergia kasutamise kvooti transpordisektoris. Seejuures
tulevad siiski arvesse vaid need biokütused, mis on toodetud säästlikkuse kriteeriumide kohaselt. Seetõttu ei saa selle direktiivi
kohaldamine muuta kütusedirektiivi uurimise tulemust.
v) Biokütusedirektiivi artikkel 3
62. Kui säästlikkuse kriteeriumide järgimine ei ole tagatud, tuleb siiski kõne alla, et biokütusekvoot võib tugineda 2003. aasta
biokütusedirektiivi artikli 3 lõikele 1. Selle kohaselt peaksid liikmesriigid transpordisektoris, määrates kindlaks siseriiklikud
soovituslikud eesmärgid, tagama, et biokütused moodustaksid 31. detsembriks 2010 vähemalt 5,75% kogu transpordiks ette nähtud
bensiini ja diislikütuse kogusest, mis turule lastakse.
63. Euroopa Kohus on sedastanud, et biokütusedirektiiv ei näe liikmesriikidele meetodi osas, kuidas liikmesriigid need soovituslikud
eesmärgid peaksid saavutama, ette mingeid nõudeid, vaid jätab neile õiguse otsustada, millised meetodid nad soovivad kehtestada,
jättes sellega neile laia kaalutlusõiguse. Seejuures on eriti sobiv vahend kütuseettevõtjatele kohustusliku biokütusekvoodi
kindlaksmääramine.(23) Seetõttu ei saa selline kvoot olla põhimõtteliselt vastuolus kütusedirektiivi artiklis 5 sätestatud piiramiskeeluga.
64. Biokütusedirektiivi põhjenduses 21 on siiski meelde tuletatud, et liikmesriikide biokütuste kasutamist soodustav poliitika
ei tohiks põhjustada selliste kütuste vaba liikumise ärakeelamist, mis vastavad ühenduse õigusega sätestatud ühtlustatud keskkonnakaitselistele
spetsifikaatidele. Biokütusedirektiivi tuleb tõlgendada nii, et selle rakendusmeetmed peavad vastama ELTL artiklile 34, milles
on sätestatud kaupade vaba liikumine.(24) Need ei tohi seega kehtestada kütusekaubanduse lubamatuid piiranguid.
65. Nagu selgitatud, muudab biokütusekvoot kütusedirektiivi spetsifikatsioonidele vastavate tavakütustega kauplemise vähem atraktiivseks.(25) Eelotsusetaotluses eeldatakse seetõttu nähtavasti, et vaidlusalused Belgia sätted piiravad kaupade vaba liikumist,(26) st et kvoot hõlmab nii importkütuseid kui ka siseriiklikult turule lastud kütuseid. Kuid isegi juhul, kui hõlmatud oleks
ainult siseriiklik kütusetoodang, võiks biokütusekvoot vähemalt kaudselt piirata toornafta või teiste kütusetootmise sisendite
importi. Seda seetõttu, et nendest ainetest siseriiklikuks tarbimiseks kütuse tootmine oleks vähem atraktiivne.
66. Ühendusesisest kaubandust takistada võivaid siseriiklikke meetmeid saab siiski õigustada ülekaalukate keskkonnakaitsenõuetega,
tingimusel, et kõnealused meetmed on taotletava eesmärgiga proportsionaalsed.(27)
67. Kui liidu seadusandja on juba asjakohased õigusnormid vastu võtnud, toetavad need sellist õigustust, kuid neid tuleb ka järgida.(28)
68. Nagu kohtuotsusest Plantanol(29) biokütusedirektiivi kohta nähtub, võisid liikmesriigid esialgu eeldada, et biokütusekvoot oli ettenähtud künniste piires
ja ilma täiendavate piiranguteta õigustatud ülekaalukate keskkonnakaitsenõuetega.
69. Kütusedirektiivi vahepeal lisatud artikli 7b lõigetest 3–6 ja biokütusedirektiivi asendanud edendamisdirektiivi artiklist 17
ilmneb siiski, et liit ei pea biokütuste kasutamist enam ilma pikemata ülekaalukaks keskkonnakaitsenõudeks. Direktiivi 2009/30
põhjenduse 11 ja edendamisdirektiivi põhjenduse 69 kohaselt tuleb bioloogiliselt mitmekesiseid maa-alasid kaitsta hävitamise
eest, mida põhjustab biokütuste tooraine tootmine. Sama kehtib vastavalt direktiivi 2009/30 põhjendustele 12 ja 14 ning edendamisdirektiivi
põhjendustele 70 ja 72 pinnases või taimedes leiduva suure süsinikuvaruga maa-alade kohta, kuna selle süsiniku vabanemisega
kaasnev kahju on suurem kui biokütuste kasutamisest tulenev kasu.
70. Need uued teadmised biokütuste edendamise riskide kohta olid küll olulised juba enne mõlema direktiivi vastuvõtmist 2009. aastal,
kuid hiljemalt sellest ajast pidid need liikmesriikidele teada olema. Seetõttu tuleb neid kaupade vaba liikumise keskkonnakaitselistel
põhjustel piiramise õigustatuse hindamisel arvesse võtta.
71. Direktiivide ülevõtmistähtajad näitavad siiski, et siseriiklike õigusaktide kohandamiseks on vaja aega. Kehtivate õigusnormide hindamisel omavad säästlikkuse kriteeriumid seetõttu tähtsust alles pärast kõnealuste direktiivide ülevõtmistähtaja
möödumist, st pärast 30. detsembrit 2010, mis on kütusedirektiivi muudatuste ülevõtmistähtaja lõpp.
72. See ei kehti siiski uute piirangute nagu Belgia biokütusekvoodi kohta, mis võeti vastu alles pärast edendamisdirektiivi ja direktiivi 2009/30 jõustumist.
73. Sel ajal ei olnud liikmesriigid küll kohustatud võtma meetmeid direktiivide ülevõtmiseks enne selleks ette nähtud tähtaja
möödumist. EL lepingu artikli 4 lõikest 3 koostoimes ELTL artikli 288 kolmanda lõiguga ning direktiividest tuleneb siiski,
et liikmesriigid peavad selle tähtaja jooksul hoiduma kehtestamast õigusnorme, mis võivad direktiivis sätestatud eesmärgi
saavutamist tõsiselt kahjustada.(30)
74. Ei ole välistatud, et uue biokütusekvoodi kehtestamine säästlikkuse kriteeriume arvesse võtmata oli vastuolus direktiivi eesmärgi
kahjustamise keeluga.(31) Suurenenud nõudlus biokütuste järele võis nimelt viia tooraine tootmisega korvamatu kahju tekitamiseni, mida tuleb vältida
säästlikkuse kriteeriumidega.
75. Küsimust, kas direktiivi eesmärgi kahjustamise keeld on kohaldatav, ei tule siiski lõplikult otsustada. Käesolevas asjas ei
uurita nimelt seda, kas Belgia biokütusekvoot on edendamisdirektiiviga ja direktiiviga 2009/30 vastuolus, vaid seda, kas Belgia
biokütusekvoodist tulenevat kaupade vaba liikumise piirangut saab õigustada ülekaalukate keskkonnakaitsenõuetega ja kas biokütusedirektiiv
lubab sel eesmärgil teha erandi kütusedirektiivi artiklis 5 sätestatud piiramiskeelust. Selle õigustuse tõlgendamisel tuleb
ilma pikemata arvestada kehtivates õigusaktides sisalduvaid liidu seadusandja hinnanguid. Seejuures ei tule kohaldada direktiivi
eesmärgi kahjustamise keeldu ega oodata ülevõtmistähtaja möödumist.(32)
76. Sellest järeldub, et Belgia võib õigustuseks viidata biokütusedirektiivile üksnes juhul, kui biokütusekvoot vastab säästlikkuse
77. Juhuks, kui Euroopa Kohus ei jaga minu arvamust, et biokütusedirektiivi artikli 3 lõike 1 kohaldamisel tuleb arvesse võtta
säästlikkuse kriteeriume, tuleb märkida, et igasugune sellele direktiivile tuginev õigustus pidi ära langema 1. jaanuarist 2012,
kuna alates sellest kuupäevast tunnistati nimetatud direktiiv edendamisdirektiivi artikli 26 lõikega 3 kehtetuks.
vi) ELTL artikkel 193
78. Belgia viitab küll ka ELTL artiklile 193, mis lubab liikmesriikidel võtta rangemaid keskkonnakaitsemeetmeid. Biokütusekvoot,
mis ei vasta säästlikkuse kriteeriumidele, ei ole siiski rangem kaitsemeede, vaid selle tagajärjel jääb keskkonnakaitse tase
liidus nõutavast kaitsetasemest allapoole.
79. Pealegi kehtib ELTL artikkel 193 vaid nende liidu keskkonnakaitsemeetmete suhtes, mis põhinevad ELTL artiklil 192. Säästlikkuse
kriteeriumid tuginevad aga vastavalt edendamisdirektiivi põhjendusele 95 ja direktiivi 2009/30 põhjendusele 23 ELTL artiklis 114
sätestatud siseturupädevusele. Sellisel juhul on rangemad kaitsemeetmed lubatud ainult vastavalt ELTL artikli 114 lõigetele 5–7.
Käesolevas asjas ei ole nende sätete kohaldamise tingimused siiski täidetud juba seetõttu, et Belgia ei ole komisjonile asjakohast
taotlust esitanud.
vii) Vahekokkuvõte
80. Belgia biokütusekvoot on seega kütusedirektiiviga kooskõlas üksnes juhul, kui see vastab artikli 7b lõigetes 3–6 sätestatud
säästlikkuse kriteeriumidele.
3. Viidatud esmase õiguse sätted
81. Grondwettelijk Hof’i poolt teise võimalusena viidatud esmase õiguse sätteid, st EL lepingu artikli 4 lõiget 3 ja ELTL artikli 26
lõiget 2 ning artikleid 28 ja 34–36 ei ole vaja eraldi uurida. Kui Belgia biokütusekvoot vastab säästlikkuse kriteeriumidele,
on see ka siseturuga kooskõlas, kuna selle eesmärk on rakendada teisesest õigusest tulenevat kohustust, mida ei ole vaidlustatud.
Kui see ei vasta aga säästlikkuse kriteeriumidele, ei ole see juba teisese õiguse sätete kohaselt lubatud.
4. Vastus esimesele küsimusele
82. Esimesele küsimusele tuleb seega vastata, et kütusedirektiivi artikleid 3, 4, 5, 7a ja 7b tuleb tõlgendada nii, et nendega
ei ole vastuolus 25. juunil 2009 vastu võetud seadusesäte, mille kohaselt on bensiini- ja/või diislitooteid tarbimiseks ringlusse
lubavad registreeritud naftaettevõtjad kohustatud lubama bensiini või diislikütusega segamise abil samal kalendriaastal tarbimiseks
tarbimiseks ringlusse lubatud bensiinitoodete kogusest ja rasvhappe metüülestrit vähemalt 4 mahuprotsenti tarbimiseks ringlusse
lubatud diislitoodete kogusest, kui nende biokütuste tootmisel järgitakse nimetatud direktiivi artiklis 7b sätestatud säästlikkuse
C. Komisjoniga nõupidamine
83. Teise küsimusega soovib Grondwettelijk Hof saada selgust, kas Belgia oli vastavalt direktiivi 98/34 artikli 8 lõikele 1 kohustatud
enne vaidlusaluste õigusnormide jõustumist pidama biokütusekvoodi kehtestamist käsitlevate õigusnormide üle nõu komisjoniga.
84. Direktiivi 98/34 artikli 8 lõike 1 kohaselt edastavad liikmesriigid komisjonile viivitamata kõik tehniliste eeskirjade eelnõud.
85. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et direktiivi 98/34 eesmärk on kaitsta preventiivse kontrolli abil kaupade vaba liikumist,
mis on üks liidu aluspõhimõtetest. Nimetatud kontroll on tarvilik, kuna direktiivi kohaldamisalasse kuuluvad tehnilised eeskirjad
võivad tekitada liikmesriikidevahelise kaubavahetuse takistusi ning selliseid takistusi võib lubada üksnes juhul, kui need
on vajalikud selleks, et täita üldise huvi eesmärkidest tulenevaid ülekaalukaid nõudmisi.(33)
86. Kuna direktiivi 98/34 artikli 8 lõike 1 esimeses lõigus sisalduv teatamiskohustus on oluline ühenduse vahend niisuguse kontrolli
saavutamisel, ning nimetatud kontroll on seda tõhusam, kui direktiivi tõlgendatakse nii, et teatamiskohustuse eiramise puhul
on tegemist olulise menetlusnormi rikkumisega, mis tingib tehniliste eeskirjade kohaldamatuse, mistõttu ei saa nende täitmist
üksikisikutelt nõuda.(34)
87. Seetõttu küsib Grondwettelijk Hof, kas Belgia biokütusekvoot on tehniline eeskiri direktiivi 98/34 tähenduses, mis tuleb edastada.
88. Kohtupraktika kohaselt tuleneb sellega seoses direktiivi 98/34 artikli 1 punktist 11, et mõiste „tehnilised eeskirjad” koosneb
kolmest kategooriast, st esiteks on need „tehnilised spetsifikatsioonid” nimetatud direktiivi artikli 1 punkti 3 tähenduses,
teiseks „muud nõuded”, mis on määratletud selle direktiivi artikli 1 punktis 4 ja kolmandaks sama direktiivi artikli 1 punktis 11
ette nähtud „normid, mis keelavad toote valmistamise, impordi, turustamise või kasutamise”.(35)
89. Biokütusekvoot ei sisalda keeldu ja käesoleval juhul võib jääda lahtiseks küsimus, kas asjaolu, et iga kütuseliitrit ei tule
biokütusega segada, välistab tehnilise spetsifikatsiooni olemasolu. Seda seetõttu, et igal juhul on tegemist „muude nõuetega”
direktiivi 98/34 artikli 1 punkti 4 tähenduses.
90. Kohtupraktika kohaselt on see nii juhul, kui kõnealused sätted võivad oluliselt mõjutada asjaomase toote koostist, olemust
või turustamist.(36) Kuna biokütusekvoodi täitmiseks segatakse biokütust bensiini ja diislikütuse hulka, mõjutab see nende toodete koostist ja
turustamist.
91. Grondwettelijk Hof’i viidatud direktiivi 98/34 artikli 10 lõike 1 esimene taane ei tühista nõupidamise kohustust. See erand
kehtib nimelt vaid nende meetmete kohta, mille abil liikmesriigid järgivad liidu siduvaid õigusakte, mille tulemusena võetakse
vastu tehnilised spetsifikatsioonid või teenuseid puudutavad eeskirjad.
92. Biokütusekvoot ei ole siiski liidu spetsifikatsioon, vaid sellega võetakse üle liidu õigusest tulenev kohustus, mis jätab
liikmesriikidele ulatusliku kaalutlusruumi. Selleks et vältida vigu selle kaalutlusruumi kasutamisel, on põhimõtteliselt vaja
pidada nõu komisjoniga.
93. Komisjon märgib siiski õigesti, et käesolevas asjas ei olnud nõupidamine sellegipoolest vajalik.
94. Euroopa Kohus on nimelt sedastanud, et komisjonile juba direktiivi 98/34 artikli 8 lõike 1 esimese lõigu kohaselt esitatud
tehniliste eeskirjade eelnõusse sisse viidud muudatused, mis võrreldes esitatud eelnõuga toovad kaasa üksnes asjassepuutuva
toote kasutamise tingimuste leevendamise ja seega vähendavad tehniliste eeskirjade võimalikku mõju kaubavahetusele, ei kujuta
endast eespool punktis 85 toodud direktiivi 98/34 eesmärki silmas pidades olulisi muudatusi. Sellised muudatused ei ole seega
allutatud eelnevale teatamiskohustusele.(37)
95. Eelotsusetaotluse kohaselt oli Belgia komisjoniga nõu pidanud varasema õigusakti eelnõu üle, mille kohaselt pidi bensiin sisaldama
7% etanooli ja diislikütus 5% rasvhappe metüülestrit.(38) Komisjon märkis selle kohta, et kütusedirektiivi artikli 3 kohaselt võib bensiin sisaldada ainult kuni 5% etanooli, artikli 4
kohaselt ei ole diislikütuse rasvhappe metüülestri sisaldust sätestatud ja artikliga 5 on vastuolus õigusnormid, mis näevad
ette teatava biokütusekvoodi iga kütuseliitri jaoks.
96. Vaidlusalune Belgia biokütusekvoot on kujundatud neid märkusi ja kütusedirektiivi artiklite 3 ja 4 vahepealseid muudatusi
silmas pidades. Kvoodid ei ületa bensiini ja diislikütuse puhul lubatud piirmäära. Ka ei ole need tingimata seotud iga kütuseliitriga.
97. Järelikult on tegemist ainult varasema õigusnormi leevendamisega, mille puhul ei ole vaja komisjoniga uuesti nõu pidada.
98. Teisele küsimusele tuleb seega vastata, et standardi eelnõu, mille kohaselt on bensiini- ja/või diislitooteid tarbimiseks
ringlusse lubavad registreeritud naftaettevõtjad kohustatud lubama bensiini või diislikütusega segamise abil samal kalendriaastal
tarbimiseks ringlusse ka teatud koguse säästvaid biokütuseid, tuleb direktiivi 98/34 artikli 8 kohaselt põhimõtteliselt komisjonile
edastada kui muu nõue. Teavitamiskohustus langeb siiski ära, kui see eelnõu kujutab endast vaid juba esitatud eelnõu leevendamist.
99. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1. Direktiivi 98/70/EÜ artikleid 3, 4, 5, 7a ja 7b, mida on muudetud direktiiviga 2009/30/EÜ, tuleb tõlgendada nii, et nendega
ei ole vastuolus pärast 25. juunit 2009 vastu võetud seadusesäte, mille kohaselt on bensiini- ja/või diislitooteid tarbimiseks
ringlusse lubavad registreeritud naftaettevõtjad kohustatud lubama samal kalendriaastal tarbimiseks ringlusse ka teatud koguse
säästvaid biokütuseid, nimelt bioetanooli puhtal kujul või bio‑ETBE‑na vähemalt 4 mahuprotsenti tarbimiseks ringlusse lubatud
bensiinitoodete kogusest ja rasvhappe metüülestrit vähemalt 4 mahuprotsenti tarbimiseks ringlusse lubatud diislitoodete kogusest,
kui nende biokütuste tootmisel järgitakse nimetatud direktiivi artiklis 7b sätestatud säästlikkuse kriteeriume.
2. Standardi eelnõu, mille kohaselt on bensiini- ja/või diislitooteid tarbimiseks ringlusse lubavad registreeritud naftaettevõtjad
kohustatud lubama bensiini või diislikütusega segamise abil samal kalendriaastal tarbimiseks ringlusse ka teatud koguse säästvaid
biokütuseid, tuleb direktiivi 98/34 artikli 8 kohaselt põhimõtteliselt komisjonile edastada kui muu nõue. Teavitamiskohustus
langeb siiski ära, kui see eelnõu kujutab endast vaid juba esitatud eelnõu leevendamist.
2 –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. mai 2003. aasta direktiiv 2003/30/EÜ, millega edendatakse biokütuste ja muude taastuvkütuste
kasutamist transpordisektoris (ELT L 123, lk 42; ELT eriväljaanne 13/31, lk 188).
3 –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiiv 2009/28/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud energia
kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta (ELT L 140,
lk 16).
4 –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiiv 2009/30/EÜ, millega muudetakse direktiivi 98/70/EÜ seoses
bensiini, diislikütuse ja gaasiõli spetsifikatsioonidega ja kehtestatakse kasvuhoonegaaside heitkoguste järelevalve ja vähendamise
mehhanism ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 1999/32/EÜ seoses siseveelaevades kasutatava kütuse spetsifikatsioonidega
ning tunnistatakse kehtetuks direktiiv 93/12/EMÜ (ELT L 140, lk 88).
5 –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. oktoobri 1998. aasta direktiiv 98/70/EÜ bensiini ja diislikütuse kvaliteedi ning nõukogu
direktiivi 93/12/EMÜ muutmise kohta (EÜT L 350, lk 58; ELT eriväljaanne 13/23, lk 182).
6 –	Vastavalt komisjoni 31. jaanuari 2011. aasta teatisele Euroopa Parlamendile ja nõukogule „Taastuvenergia: edusammud 2020. aasta
eesmärgi täitmisel” (KOM(2011) 31, (lõplik) lk 12) olid 20 liikmesriiki selleks ajaks kehtestanud samalaadsed kohustused.
7 –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. juuni 1998. aasta direktiiv 98/34/EÜ, millega nähakse ette tehnilistest standarditest
ja eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord (EÜT L 204, lk 37; ELT eriväljaanne 13/20, lk 337),
muudetud nõukogu 20. novembri 2006. aasta direktiiviga 2006/96/EÜ, millega kohandatakse teatavaid direktiive kaupade vaba
liikumise valdkonnas seoses Bulgaaria ja Rumeenia ühinemisega (ELT L 363, lk 81).
8 –	Direktiiv 98/70, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. septembri 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 1882/2003 EÜ asutamislepingu
artiklis 251 osutatud menetlusele vastavates õigusaktides sätestatud rakendusvolituste kasutamisel komisjoni abistavaid komiteesid
käsitlevate sätete kohandamise kohta nõukogu otsusega 1999/468/EÜ (ELT L 284, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 447), mis kehtis
25. juunini 2009.
9 –	Viidatud eespool 3. joonealuses märkuses.
10 –	Moniteur belge, 3.8.2009, lk 51920.
11 –	Moniteur belge, 30.6.2011, lk 37981.
12 –	7. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑355/97: Beck ja Bergdorf (EKL 1999, lk I‑4977, punkt 22); 5. detsembri 2006. aasta
otsus liidetud kohtuasjades C‑94/04 ja C‑202/04: Cipolla jt (EKL 2006, lk I‑11421, punkt 25); 8. septembri 2009. aasta otsus
kohtuasjas C‑478/07: Budĕjovický Budvar (EKL 2009, lk I‑7721, punkt 63) ja 1. detsembri 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑145/10:
Painer (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 59).
13 –	Vt enne ülevõtmistähtaja möödumist uutele sätetele tuginemise kohta allpool käesoleva ettepaneku punkt 57.
14 –	10. veebruari 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑110/05: komisjon vs. Itaalia (EKL 2009, lk I‑519, punkt 33).
15 –	Vt töötajate vaba liikumise kohta 10. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑379/09: Casteels (kohtulahendite kogumikus
veel avaldamata, punkt 22); asutamisvabaduse kohta 11. märtsi 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑384/08: Attanasio Group (EKL 2010,
lk I‑2055, punkt 43); teenuste osutamise vabaduse kohta 28. märtsi 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑272/94: Guiot (EKL 1996,
lk I‑1905, punkt 10) ja 4. oktoobri 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑403/08 ja C‑429/08: Football Association Premier
League jt (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 85) ning kapitali vaba liikumise kohta 12. detsembri 2006. aasta
otsus kohtuasjas C‑446/04: Test Claimants in the FII Group Litigation (EKL 2006, lk I‑11753, punkt 184).
16 –	Vt nt 7. veebruari 1979. aasta otsus kohtuasjas 115/78: Knoors (EKL 1979, lk 399, punkt 17); 30. novembri 1995. aasta otsus
kohtuasjas C‑55/94: Gebhard (EKL 1995, lk I‑4165, punkt 37) ja 15. aprilli 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑96/08: CIBA (EKL 2010,
lk I‑2911, punkt 45).
17 –	Nõukogu 27. oktoobri 2003. aasta direktiiv 2003/96/EÜ, millega korraldatakse ümber energiatoodete ja elektrienergia maksustamise
ühenduse raamistik (ELT L 283, lk 51; ELT eriväljaanne 09/01, lk 405).
18 –	Belgia esindajatekoja 9. juuni 2009. aasta dokument DOC 52 2037/001, lk 17, 20 jj (punkt 5.2.).
19 –	Grondwettelijk Hof’i 22. detsembri 2010. aasta otsus kohtuasjas 149/2010: Belgische Petroleum Unie jt, punkt B.5.2.
20 –	Komisjoni kirjalike märkuste 4. lisa.
21 –	4. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑212/04: Adeneler jt (EKL 2006, lk I‑6057, punkt 119).
22 –	Vt 15. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑320/03: komisjon vs. Austria (EKL 2005, lk I‑9871, punkt 80) ja 14. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑422/05: komisjon vs. Belgia (EKL 2007, lk I‑4749, punkt 52).
23 –	10. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑201/08: Plantanol (EKL 2009, lk I‑8343, punkt 35 jj).
24 –	Vt 14. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑309/02: Radlberger Getränkegesellschaft ja S. Spitz (EKL 2004, lk I‑11763,
punkt 36).
25 –	Vt eespool käesoleva ettepaneku punkt 51.
26 –	Viidatud eespool 19. joonealuses märkuses, punkt B.11.
27 –	Vt nt 20. septembri 1988. aasta otsus kohtuasjas 302/86 : komisjon vs. Taani (EKL 1988, lk 4607, punkt 8); 9. juuli 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑2/90: komisjon vs. Belgia (EKL 1992, lk I‑4431, punkt 22) ja eespool 24. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Getränkegesellschaft ja S. Spitz,
28 –	Eespool 22. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs. Austria, punkt 74 jj. Vt ka 13. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑379/98: PreussenElektra (EKL 2001, lk I‑2099, punkt 77 jj).
29 –	Viidatud eespool 23. joonealuses märkuses.
30 –	18. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑129/96: Inter-Environnement Wallonie (EKL 1997, lk I‑7411, punkt 45); eespool
21. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Adeneler jt, punkt 121; eespool 22. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus
komisjon vs. Belgia, punkt 62, ja 26. mai 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑165/09–C‑167/09: Stichting Natuur en Milieu jt (kohtulahendite
kogumikus veel avaldamata, punkt 78).
31 –	Vt nt minu 18. mai 2004. aasta ettepanek kohtuasjas C‑313/02: Wippel (EKL 2004, lk I‑9483, ettepaneku punkt 60); minu 27. oktoobri
2005. aasta ettepanek kohtuasjas C‑212/04: Adeneler jt (EKL 2006, lk I‑6057, ettepaneku punkt 48) ja minu 16. detsembri 2010. aasta
ettepanek liidetud kohtuasjades C‑165/09–C‑167/09: Stichting Natuur en Milieu jt (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata,
ettepaneku punkt 83 jj).
32 –	Vt ka kaalutlused direktiiviga kooskõlas oleva tõlgenduse kohta enne ülevõtmistähtaja möödumist minu eespool 31. joonealuses
märkuses viidatud ettepanekus kohtuasjas Wippel, punktid 58‑63, ja eespool 31. joonealuses märkuses viidatud ettepanekus Adeneler,
punktid 45‑53.
33 –	15. aprilli 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑433/05: Sandström (EKL 2010, lk I‑2885, punkt 42) ja 9. juuni 2011. aasta otsus
kohtuasjas C‑361/10: Intercommunale Intermosane ja Fédération de l’industrie et du gaz (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata,
punkt 10) ning seal viidatud kohtupraktika.
34 –	Eespool 33. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Sandström, punkt 43.
35 –	Eespool 33. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Intercommunale Intermosane ja Fédération de l’industrie et du gaz,
punkt 11 ning seal viidatud kohtupraktika.
36 –	Eespool 33. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Intercommunale Intermosane ja Fédération de l’industrie et du gaz,
punkt 20 ning seal viidatud kohtupraktika.
37 –	Eespool 33. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Sandström, punkt 47.
38 –	Viidatud eespool 19. joonealuses märkuses, punkt B.5.1.

matches:
§ 1
kohus
Kohus
kohus
Kohus
Kohus
Kohus


text:
EUROPA - Euroopa Liidu Kohus – ELi institutsioonid lahtiseletatuna
Millega Euroopa Liidu Kohus tegeleb?
Kuidas Euroopa Liidu Kohus toimib?
Euroopa Kohus ja Teie
Roll: tagada ELi õiguse ühesugune tõlgendamine ja kohaldamine kõigis ELi liikmesriikides; tagada, et riigid ja ELi institutsioonid järgiksid ELi õigust
Euroopa Kohus: üks kohtunik igast ELi liikmesriigist ja 9 kohtujuristi
Üldkohus: üks kohtunik igast ELi liikmesriigist
Avaliku Teenistuse Kohus: seitse kohtunikku
Asutamisaasta: 1952
Veebisait: Euroopa Liidu Kohus
Euroopa Liidu Kohus tõlgendab ELi õigust, et tagada selle ühesugune kohaldamine kõigis ELi liikmesriikides, ning lahendab õigusvaidlusi liikmesriikide valitsuste ja ELi institutsioonide vahel.
Teatavatel juhtudel võivad kohtu poole pöörduda ka üksikisikud, ettevõtjad või organisatsioonid, et võtta meetmeid ELi institutsiooni vastu, kui neil on alust arvata, et viimane on nende õigusi rikkunud.
Kohus langetab otsuseid talle esitatud kohtuasjades. Kõige levinumad kohtuasjade liigid on järgmised:
õiguse tõlgendamine (eelotsused) – ELi liikmesriikide kohtud peavad tagama ELi õiguse nõuetekohase kohaldamise, kuid eri riikide kohtud võivad seda erinevalt tõlgendada. Kui liikmesriigi kohtul tekib kahtlus mõne ELi õigusakti tõlgendamise või kehtivuse suhtes, võib ta küsida nõu Euroopa Kohtult. Sama mehhanismi saab kasutada, et teha kindlaks, kas siseriiklikud õigusnormid või praktika on kooskõlas ELi õigusega;
õigusnormide täitmise tagamine (rikkumismenetlused) – sellist liiki kohtuasi algatatakse riigi valitsuse vastu, kui viimane ei täida oma ELi õigusest tulenevaid kohustusi. Seda saab teha Euroopa Komisjon või mõni teine ELi liikmesriik. Kui leitakse, et liikmesriik on süüdi, peab ta olukorra kohe lahendama, et mitte riskida teise kohtuasjaga, mis võib kaasa tuua trahvi;
ELi õigusaktide tühistamine (tühistamishagid) – kui on põhjust arvata, et ELi õigusaktiga rikutakse ELi aluslepinguid või põhiõigusi, võidakse kohtult paluda selle tühistamist. Sellekohase taotluse võib esitada ELi liikmesriigi valitsus, Euroopa Liidu Nõukogu, Euroopa Komisjon või (mõnel juhul) Euroopa Parlament.Ka eraisikud võivad Euroopa Kohtult taotleda neid otseselt puudutavate ELi õigusaktide tühistamist;
ELi tegutsemise tagamine (tegevusetuse menetlus) – Euroopa Parlament, nõukogu ja komisjon peavad teatavatel tingimustel tegema teatavaid otsuseid. Kui nad seda ei tee, võivad liikmesriikide valitsused, teised ELi institutsioonid või (teatavatel tingimustel) eraisikud ja ettevõtjad esitada kohtule kaebuse;
ELi institutsioonide karistamine (kahju hüvitamise hagid) – iga üksikisik või ettevõtja, kelle huve on ELi või tema personali tegevus või tegevusetus kahjustanud, võib nende vastu algatada kohtuasja.
Euroopa Liidu Kohus koosneb kolmest organist:
Üldkohus – langetab otsuseid tühistamishagide kohta, mille on esitanud üksikisikud, ettevõtjad ning teatavatel juhtudel ELi liikmesriikide valitsused. Praktikas tähendab see, et kõnealune kohus tegeleb peamiselt konkurentsiõiguse, riigiabi, kaubanduse, põllumajanduse ja kaubamärkidega;
Avaliku Teenistuse Kohus – langetab otsuseid ELi institutsioonide ja tema töötajate vahelistes vaidlustes.
Iga kohtuasja määratakse menetlema üks kohtunik (ettekandja-kohtunik) ja kohtujurist. Kohtuasja menetlemine toimub kahes etapis.
Pooled esitavad kohtule kirjaliku avalduse; oma seisukohad saavad esitada ka riiklikud ametiasutused, ELi institutsioonid ja mõnikord ka üksikisikud.
Ettekandja-kohtunik teeb esitatust kokkuvõtte ning seejärel arutatakse seda kohtu üldkoosolekul, kes otsustab:
mitu kohtunikku asja menetlema hakkab (3, 5 või 15 (kogu kohus), olenevalt asja olulisusest ja keerukusest). Enamiku kohtuasjade menetlemisega tegeleb 5 kohtunikku, väga harva tuleb ette juhtumeid, kus asja arutab kohtu täiskoosseis;
kas tuleb korraldada kohtuistung (suuline osa) ning kas on vajalik kohtujuristi ettepanek.
Suuline osa – avalik istung
Mõlema poole advokaadid saavad esitada oma seisukohad kohtunikele ja kohtujuristile, kes võivad neile esitada küsimusi.
Kui kohus on otsustanud, et kohtujuristi ettepanek on vajalik, esitab ta selle mõni nädal pärast istungit.
Seejärel peavad kohtunikud aru ja teevad oma otsuse.
Üldkohtu menetlus on sarnane, kuid enamiku kohtuasjade menetlemises osaleb 3 kohtunikku ning kohtujuriste ei ole.
Kui Teie – eraisiku või ettevõtjana – olete kannatanud kahju ELi institutsiooni või tema personali tegevuse või tegevusetuse tõttu, võite anda asja kohtusse kahel viisil:
kaudselt siseriikliku kohtu kaudu (mis võib otsustada suunata selle lahendamiseks Euroopa Kohtule);
otse Üldkohtusse, kui mõni ELi institutsioonide otsus on Teid otseselt ja isiklikult mõjutanud.
Kui ametiasutused mistahes riigis on Teie arvates rikkunud ELi õigust, peate järgima ametlikku kaebuse esitamise korda.
Hiljutised otsused ja arvamused
Külastuste liigid: Õppekülastus, teabekülastus, seminar, avalik istung
Viimati muudetud: 19/06/2015

matches: Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus kohus Kohus kohus


Kauba või põhivara impordi käibemaksu arvestamine käibedeklaratsioonis - Raamatupidaja
Alates 01. jaanuarist 2008.a jõustus käibemaksuseaduse muudatus (RT I 27.02.2007, 17, 83), mis võimaldab teatud tingimustele vastavatel ettevõtjatel kolmandatest riikidest imporditavalt kaubalt käibemaksu arvestada käibedeklaratsiooni (edaspidi KMD) alusel.
Seadusemuudatus näeb ette kolmandatest riikidest imporditavalt kaubalt käibemaksu arvestamise KMD-l samaaegselt selle mahaarvamiseõigusega, kui kaupa kasutatakse ettevõttes maksustatava käibe tarbeks.
Teisisõnu tähendab see, et maksustatava käibega ettevõttel ei teki reaalset maksukohustust, kuna arvestatud käibemaksu saab samal KMD-l sisendkäibemaksuna maha arvata (plussi ja miinuse märkimine KMD-l). Juhul, kui ettevõttel on maksuvaba käivet, saab sisendkäibemaksu maha arvata osaliselt vastavalt maksuvaba ja kogu käibe proportsioonile.
Lihtsustatud käibemaksuarvestuse kasutamiseks on seaduses sätestatud ettevõtjatele täitmiseks teatud tingimused (KMS § 38 lg 21):
maksukohustuslane on olnud enne sellise tollideklaratsiooni esitamist käibemaksukohustuslasena registreeritud järjestikku vähemalt 12 kuud; maksukohustuslase tollideklaratsiooni esitamisele eelneva 12 kuu kogukäibest on 0%-lise käibemaksumääraga maksustatav käive moodustanud vähemalt 50%. 0%-line käive, millega arvestatakse, on sätestatud KMS § 15 lg 3 ja 4. Siin võrdsustatakse 0%-lise maksumääraga maksustava käibena ka teises liikmesriigis paigaldatav või kokkupandav kaup (KMD lahter 9). Täidetud peab olema tingimus: 3+9 ³ (1+2+3+8+9-6-7) x 0,5.Nimetatud tingimus peab olema täidetud aasta kokkuvõttes, mitte iga kuu eraldi; maksukohustuslane on enne tollideklaratsiooni esitamist 12 kuu jooksul esitanud maksudeklaratsioone (KMD) üksnes elektrooniliselt; maksukohustuslasel ei ole tollideklaratsiooni esitamise ajaks tähtaegselt esitamata maksudeklaratsioone (KMD, TSD); maksukohustuslasel ei ole olnud enne esimese tollideklaratsiooni esitamist 12 kuu jooksul ega järgmiste tollideklaratsioonide esitamise ajal maksuvõlga. Maksuvõlga (sh intressivõlg) ei tohi olla taotluse esitamisele eelneva päeva seisuga ja eelneva 12 kuu jooksul summaarselt kokku rohkem kui 30 päeva vältel. Ajatatud maksuvõlga käsitleme maksuvõla puudumisena antud kontekstis.
Ettevõte saab impordi käibemaksu KMD-l arvestada juhul, kui on täidetud kõik tingimused. Kui üks tingimustest ei ole täidetud, tuleb impordil käibemaks tasuda tollieeskirjade kohaselt.
Erandina on sätestatud põhivara import. Sel juhul ei pea olema täidetud esimesed kolm tingimust (KMS § 38 lg 22 ):
käibemaksukohustuslasena registris järjestikku vähemalt 12 kuud 0%-line käive vähemalt 50% ulatuses kogukäibest maksudeklaratsioonide elektrooniline esitamine
Kuid kindlasti peavad olema täidetud kaks viimast tingimust ehk ettevõttel ei tohi olla:
esitamata maksudeklaratsioone (KMD ja TSD); maksuvõlga.
Juhul, kui ettevõte ei vasta KMS § 38 lõikes 21 nimetatud kahele esimesele tingimusele (käibemaksukohustuslasena registreeritud järjestikku vähemalt 12 kuud või 0%-line käive vähemalt 50% ulatuses kogukäibest), on maksuhalduril õigus nõuda tagatise esitamist. Tagatis esitatakse ja vabastatakse, seda kasutatakse ning selle suurus arvutatakse lähtudes maksukorralduse seaduse (edaspidi MKS) 12. peatükist.
Tagatise suurus määratakse järgnevalt:
täitmata käibemaksukohustuslasena registreerimise tingimus - tagatis 50% põhivara importimisel tasumisele kuuluvast käibemaksu summast; täitmata 0%-lise käibe tingimus- tagatis 25% põhivara importimisel tasumisele kuuluvast käibemaksu summast; täitmata elektrooniliste maksudeklaratsioonide esitamise tingimus - tagatist ei nõuta.
Tagatist ei nõuta, kui nõue on alla 1000 krooni. MKS § 122 kohaselt võib isik, kellel tekib tagatise esitamise kohustus, valida järgmiste tagatise liikide vahel:
Tagatist nõutakse üksnes põhivara impordil juhul, kui ettevõte ei täida seatud tingimusi. Kauba importimisel tagatist ei nõuta.
Kauba või põhivara impordi KMD-l deklareerimise loa taotlemine
Kauba või põhivara impordi KMD-l deklareerimise luba saab taotleda isik, kes kauba vabasse ringlusse lubamise tolliprotseduurile suunamise aluseks olnud tehingu dokumentide kohaselt on kauba saaja. Üldjuhul on importijaks (kauba saajaks) kauba ostja. Kui tehingu dokumentides on märgitud kauba saajana kauba ostjast erinev isik, siis importijaks on kauba saaja.
Ettevõtted, kes soovivad kauba või põhivara impordi käibemaksu KMD-l arvestada, peavad maksuhaldurile enne esimese vastava toimingu sooritamist esitama taotluse. Taotlus esitatakse ainult elektrooniliselt e-maksuametis/e-tollis oleva infosüsteemi ICIS-LUBA kaudu. Taotluse esitamisel tuleb valida, kas soovite taotleda:
kauba impordi käibemaksu KMDl deklareerimise luba (edaspidi kauba impordi luba) põhivara impordi käibemaksu KMDl deklareerimise luba (edaspidi põhivara impordi luba)
taotleja registrikood/isikukood taotleja ärinimi taotleja elu- või asukoha aadress taotleja käibemaksukohustuslasena registreerimise number (VAT number)
kontaktisiku nimi kontaktisiku e-mail kontaktisiku telefon
tähtaeg- mis perioodi jooksul antud põhivara imporditakse (maksimaalselt 3 kuud) kauba väärtus- imporditava põhivara eeldatav maksustatav väärtus (KMS § 13) kauba kirjeldus- kaubanduslik ja/või tehniline kirjeldus, mis peab olema piisavalt selge ja üksikasjalik, et võimaldada taotluse kohta otsuse tegemist.
Palume arvestada asjaoluga, et loa taotluste menetlemise aeg on üldjuhul kuni 30 kalendripäeva alates taotluse esitamisest.
Juhul, kui ettevõttel on kehtiv kauba impordi luba, siis põhivara importimiseks eraldi põhivara impordi luba taotleda ei ole vaja.
Peale taotluse esitamist teostatakse maksuhalduri poolt KMS tingimustele vastamise kontroll. Maksuhaldur võib küsida ettevõttelt lisateavet tingimuste täitmise kohta, kui tal ei ole selleks piisavalt andmeid. Tagatise nõudmise vajadusel esitatakse ettevõttele tagatisnõue.
Taotluse esitanud ettevõte saab tingimustele vastamise tulemusi näha e-maksuameti/e-tolli kaudu.
Kauba impordi luba väljastatakse juhul, kui ettevõtte poolt on täidetud kõik 5 tingimust. Üldjuhul väljastatakse luba tähtajatult. Kui üks tingimustest ei ole täidetud, siis luba ei väljastata.
Põhivara impordi luba väljastatakse, kui ettevõtte poolt on täidetud kas kõik 5 tingimust või juhul, kui esimesed kaks on täitmata, on maksuhalduri poolt aktsepteeritud tagatis. Luba väljastatakse tähtajalisena, vastavalt taotluses märgitud tähtajale.
Kauba impordi loa saanud ettevõtete puhul hakkab maksuhaldur tingimustele vastamist kontrollima igakuuliselt ööl vastu 25. kuupäeva (KMS § 38 lõige 23). Igakuulised tingimustele vastamise tulemused on ettevõttele e-maksuametis/e-tollis nähtavad 25. kuupäeval. Kui ettevõte vastab tingimustele, pikendatakse kauba impordi loa kehtivus järgmise kalendrikuu lõpuni. Juhul, kui ettevõte tingimustele ei vasta, peatatakse kauba impordi loa kehtivus järgmise kalendrikuu lõpuni. Kuna kauba impordi luba väljastatakse üldjuhul tähtajatult, tuleb ettevõttel loa kehtetuks tunnistamiseks esitada vastav taotlus.
Põhivara impordi loa saanud ettevõtete puhul maksuhaldur igakuulisi, ööl vastu 25. kuupäeva tingimustele vastamise kontrolle teostama ei hakka (kontroll taotluse esitamisel). Põhivara impordi loa kehtivust ei pikendata/peatata. Kuna põhivara impordi luba väljastatakse tähtajalisena (vastavalt taotluses märgitud tähtajani), siis tähtaja ületamisel tunnistatakse luba kehtetuks (eraldi taotlust esitada ei ole vaja).
Muudatused KMD-l
Seoses impordi käibemaksu arvestamisega KMD-l, täiendati rahandusministri 7. aprilli 2004. a määrust nr 67, lisades kehtestatud käibedeklaratsiooni vormile lahtri 4.1 (RTL, 18.09.2007, 73, 1263). Sellest tulenevalt muudeti ka lahtreid 12 ja 13, kuhu lisatakse viide lahtrile 4.1. Lahter 4.1 on eeltäidetav lahter maksuhalduri poolt vastavalt COMPLEX-ist (tollideklaratsioonide töötlemise süsteem) saadud andmetele. Ettevõtted ise ei saa lahtrit 4.1 täita/muuta.
Muudatused tollideklaratsioonil
Muudatusena on lisatud kauba või põhivara impordi loa olemasolu korral tollideklaratsiooni lahtrisse 44 lisadokumendi koodid 6024 (kauba impordi luba, süsteem annab tollideklaratsiooni täitmisel automaatselt), 6025 (põhivara impordi luba, tollideklaratsiooni täitmisel käsitsi sisestatav) ja lahtrisse 47 tuleb märkida makseviis „2”.
URL: http://www.raamatupidaja.ee/uudised/2009/07/16/kauba-voi-pohivara-impordi-kaibemaksu-arvestamine-kaibedeklaratsioonis