Kokku: 113| Näitan: 1 - 20
Kannatanu poolt süüdistatavale usaldatud pangakaardiga lubatust suuremas ulatuses sularaha pangaautomaadist väljavõtmine tuleb kvalifitseerida KarS § 201 lg 1 järgi. Kannatanu tahte vastaselt võõra pangakaardiga ja võõrast PIN-koodi kasutades pangaautomaadist sularaha hõivamine, kui see pandi toime varalise kasu saamise eesmärgil ning sellega tekitati teisele isikule varalist kahju, tuleb kvalifitseerida arvutikelmusena KarS § 213 järgi, mitte vargusena (RKKKo 3-1-1-36-15, p 15). (p 10)
KarS § 201 lg 1 teine teoalternatiiv näeb ette vastutuse isikule usaldatud muu võõra vara ebaseaduslikult enda või kolmanda isiku kasuks pööramise eest. Kannatanu arvelduskontol olev raha (vara) võib olla süüdistatavale usaldatud, s.o antud tema pädevusse, lepinguga või muul õiguslikul alusel. Vara usaldamise all tuleb mõista ka volitust internetipanka sisenemiseks ja kannatanu arvelduskontol oleva raha käsutamiseks. Vara usaldamise mõiste hõlmab juhtumeid, kus on olemas arvelduskonto omaniku nõusolek teise isiku juurdepääsuks arvelduskontole ja sellel oleva raha käsutamiseks. Omastamisega on tegemist siis, kui isik teeb selliseid toiminguid (nt rahaülekandeid), milleks teda volitatud ei ole, pöörates vara enda või kolmanda isiku kasuks. Vara usaldamisega ei ole aga tegemist juhul, kui arvelduskontole juurdepääsu võimaldavad vahendid satuvad isiku valdusesse (või saavad talle teatavaks) arvelduskonto omaniku nõusolekuta, samuti kui neid antakse talle vaid hoiule või edasiandmiseks ilma konto kasutamise ja käsutamise õiguseta. Selles olukorras tuleb kõne alla arvutikelmuse koosseis (KarS § 213). (RKKKo 3-1-1-114-12, p 8). (p 11)
Kui kannatanu usaldab oma vara (pangakaardi) süüdistatava kätte, andes süüdistatavale nõusoleku ja võimalused (pangakaardi ja PIN-koodi) enda arvelduskontole juurdepääsuks ning seal oleva raha käsutamiseks, ei saa rääkida andmete ebaseaduslikust sisestamisest KarS § 213 lg 1 tähenduses. KarS § 201 lg 1 järgi on omastamisega tegu siis, kui isik teeb selliseid toiminguid, milleks teda volitatud ei ole, pöörates vara enda või kolmanda isiku kasuks. Kui süüdistatav pöörab talle usaldatud pangakaardiga kannatanu arvelduskontol olnud raha enda kasuks ulatuses, milleks kannatanu teda ei volitanud, tuleb süüdistatava tegu kvalifitseerida KarS § 201 lg 1 järgi. (p 12)
Tulenevalt põllumajandusministri 21.09.2013 määruse nr 75, s.o kohaliku tegevusgrupiga halduslepingu sõlmimise taotlemise ja taotluse menetlemise kord, nõuded kohaliku tegevusgrupi kohta ning Leader-meetme raames antava kohaliku tegevusgrupi toetuse ja projektitoetuse saamise nõuded, toetuse taotlemise ja taotluse menetlemise täpsem kord § 33 lg 4 kohaselt ei ole Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Ametist (PRIA) soodustuse ehk toetuse saamiseks omafinantseeringu nõude täitmiseks aktsepteeritav, kui taotluse saaja on ise alltöövõtja ja teostab toetusega seotud töid. Aktsepteeritav ei ole teostada alltöövõttu peatöövõtja juures.
Toetuse andmise mõte ei ole see, et toetuse saaja teeb ise töö ära ja maksab läbi peatöövõtja endale raha tagasi. Toetus peab minema maksmiseks kolmandale isikule, sest toetus antakse eesmärgiga maksmiseks kolmandale isikule, mitte toetuse saajale endale. Juhul, kui vormistada toetuse taotleja ja saaja peatöövõtja juures alltöövõtjaks, tekib olukord, mis on määruse nr 75 § 33 lõikes 4 keelatud (p 14.2).
Samuti võimaldab alltöövõtjaks olemine hiilida mööda omafinantseeringu nõudest, kuna sellisel juhul tasuks toetuse taotleja/saaja peatöövõtjale töö eest, mida teostas tegelikkuses toetuse saaja ise ning peatöövõtja kannaks selle raha alltöövõtjale ehk toetuse saajale omakorda tagasi töö eest, mida alltöövõtja ehk toetuse saaja teostas peatöövõtjale. Sellisel juhul ei saa rääkida töövõtust, vaid toetuse saaja ja teostaja on üks ning sama isik. Sellega kaoks ära omafinantseeringu mõtekus.
Seadus ei näe ette võimalust anda volikogule õigust lubada vallavanemal tehingute tegemist iseendaga. See ei tulene ei enne 01.04.2013 kehtinud korruptsioonivastasest seaduses (KVS) § 24 lg-st 1, lg 2 p-dest 4 ja 7 ega ka § 25 lg 1 p-dest 3 ja 6. Loa andmise õigust ei näe ette ka alates 01.04.2013 kehtima hakanud KVS § 11 lg-d 1 ja 2 (p 15.2).
Vallavanemale ei anna automaatselt õigust tehinguid iseendaga teha ka KVS § 11 lg 3 p 7 lause 1, millest tulenevalt ei kohaldata toimingupiiranguid valla- või linnaasutuses, kui kohaliku omavalitsuse üksuse eripära arvestades oleks toimingupiirangu kohaldamine avaliku huvi seisukohast ebamõistlik. Erandlikud asjaolud tuleb seejuures selgelt välja tuua ning mõistlikkust tuleb hinnata avaliku huvi seisukohast, mitte ametniku või erahuvist lähtuvalt (p 15.1).
Viimase aja vabariigi kohtupraktikaga seonduvalt on avaliku elu võimu teostajate ja aktiivselt poliitikas osalejate poolt toime pandud kuritegude eest mõistetavad karistused mõneti devalveerumas. Mõistetavad karistused isikutele, kes on aastate jooksul kuritarvitanud võimu, on osutunud põhjendamatult leebeteks ja selline olukord murendab ka ühiskondlikku arusaama ja usaldust riigi poolt antavast signaalist ning riigivõimu toimimisest korruptsioonikuritegude toimepanijate osas.
Kohaliku omavalitsuse tasandi ametiisiku mõju riigi toimimise kvaliteedile ja tulevikule on suurem, kui esmapilgul võiks arvata. Aususe põhimõte saab taoliste isikute puhul ühiskonna teiste liikmete silmis oluliselt riivatud. Ametiisiku ebaseaduslik tegevus õõnestab ka teiste kohalike omavalitsuste ametnike autoriteeti. Mõistetav karistus süstemaatilise aastatepikkuse ebaseadusliku tegevuse puhul ei tohi olla süüdistatavale ega ka ühiskonnale tajutav nõrga ja vaevumärgatava signaalina. Võimalikele uute avaliku võimu kuritarvitajatele antav märguanne peab olema ühemõtteline ja selgelt hukkamõistev, mistõttu on põhjendatud osaliselt reaalse vangistuse mõistmine. (p 19.4)
Kohtupraktika võõra pangakaardiga pangaautomaadist sularaha väljavõtmise kvalifitseerimisel ei ole ühetaoline. Alates 2014. a algusest tehtud alama astme kohtute lahendite põhjal saab üldistatult väita, et sarnaste tehioludega kriminaalasjades on süüdistatava tegevust ühtedel juhtudel käsitatud arvutikelmuse, teistel aga vargusena (nt Tartu Maakohtu 14. jaanuari 2014. a otsus kriminaalasjas nr 1-13-10333, Harju Maakohtu 30. jaanuari 2014. a otsus kriminaalasjas nr 1-13-10250, Harju Maakohtu 7. märtsi 2014. a otsus kriminaalasjas nr 1-13-11035, Harju Maakohtu 12. mai 2014. a otsus kriminaalasjas nr 1-13-11480, Harju Maakohtu 19. jaanuari 2015. a otsus kriminaalasjas nr 1-15-2 ja Tartu Maakohtu 27. veebruari 2015. a otsus kriminaalasjas nr 1-15-1596). (p 10)
Tegu, mis seisneb kannatanu tahte vastaselt võõra pangakaardiga ja võõrast PIN-koodi kasutades pangaautomaadist sularaha hõivamises, kui see pandi toime varalise kasu saamise eesmärgil ning sellega tekitati teisele isikule varalist kahju, tuleb kvalifitseerida mitte vargusena, vaid arvutikelmusena KarS § 213 järgi (vrd RKKKo 3-1-1-60-04). (p 15)


text:
ühisvara jagamine kokkuleppel
varalahusus
vara juurdekasvu tasaarvestus
abikaasade omavahelised tehingud
III-2/3-36/95 Riigikohus 14.12.1995
3-2-1-88-01 Riigikohus 20.06.2001
Seadusega ei ole kooskõlas ringkonnakohtu seisukoht, et abielu ühisvara jagamise kokkulepet tuleb tõendada dokumentaalse tõendiga. TsMS § 90 sätestab tõendi mõiste, TsMS § 93 kohaselt kui seadusest tulenevalt tuleb asjaolu tõendada teatud liiki või teatud vormis tõendiga, ei või seda asjaolu tõendada teist liiki või teises vormis tõendiga. Ühisvarasse kuuluva vallasasja jagamise kokkuleppe vorminõuet perekonnaseadus ei sätesta. Seega ühisvara jagamise kokkuleppe tõendamisel on tõendiks ka poolte seletused ja tunnistajate ütlused.
Seadusega ei ole kooskõlas ringkonnakohtu seisukoht, et abielu ühisvara jagamise kokkulepet tuleb tõendada dokumentaalse tõendiga. Ühisvara jagamise kokkulepe on tehing TsÜS § 60 lg 1 mõistes, TsÜS § 91 kehtestab tehingu vormi vabaduse põhimõtte, kui seaduses ei sätestata tehingu kohustuslikku vormi. Ühisvarasse kuuluva vallasasja jagamise kokkuleppe vorminõuet perekonnaseadus ei sätesta. Seega võib ühisvara jagamise kokkulepet tõendada poolte seletuse ja tunnistajate ütlustega. Samuti ei keela seadus vara kokkuleppel jagamisel kõrvale kalduda abikaasade osade võrdsuse põhimõttest.
3-2-1-82-08 Riigikohus 05.11.2008
Tehingu seadusest tuleneva vorminõude järgimata jätmine on asjaolu, mida kohus peab arvestama sõltumata sellest, kas pooled sellele selgesõnaliselt tuginevad.
Suuliselt ei ole võimalik kohtuistungil hagi alust või eset muuta.
Abikaasadel on õigus jagada ühisvara kokkuleppel ja kehtiva kokkuleppega jagatud ühisvara kohus abikaasa nõudel enam jagada ei saa.
Enne 01.07.2001. a kehtinud TsÜS § 91 lg 1 järgi võisid pooled teha tehingu mis tahes vormis või kokku leppida, mis vormis tuleb tehing teha, kui seaduses ei sätestatud tehingu kohustuslikku vormi. PKS § 18 lg 4 järgi tuli üksnes abikaasade ühisomandis oleva kinnisasja jagamise leping tõestada notariaalselt. Samas nägi asjaõigusseaduse rakendamise seaduse (AÕSRS) § 13 lg 6 teine lause ette, et ka ehitise või selle osa võõrandamise tehing pidi kuni ehitisealuse maa kinnistusraamatusse kandmiseni olema tehtud notariaalselt tõestatud vormis. Lisaks asjaõiguskokkuleppele tuleneb AÕSRS § 13 lg-st 6 ka võlaõiguslikule lepingule kohustuslik notariaalse tõestamise vorminõue, mis kannab endas hoiatusfunktsiooni. Seega tuli ka ühisvara hulka kuuluva ehitise ja ehitise osa kui vallasasja jagamiseks sõlmida notariaalses vormis kokkulepe (nii kohustus- kui ka käsutustehing).
Ühisvara jagamise kokkulepet sõlmides soovivad abikaasad jagada ühisvara kokkulepitud osades (eelduslikult võrdsetes osades) ning määrata selle alusel kindlaks kummalegi abikaasale jäävad asjad ning varalised õigused ja kohustused. Olukorras, kus ühele abikaasale jääva asja osas on kokkulepe vorminõude rikkumise tõttu tühine, ei saa eeldada, et abikaasa oleks sõlminud ühisvara jagamise kokkuleppe ka siis, kui kokkuleppega ei oleks temale seda asja jäetud. Ühisvara jagamise kokkuleppe mõtteks on jagada abikaasade vahel kogu lepingus nimetatud vara. Seega, kui seadusest tuleneva vorminõude tõttu ei saanud pooled jagada korterit kui vallasasja notariaalselt tõestamata kokkuleppe alusel, on ühisvara jagamise kokkulepe tervikuna tühine ja kohus peab kogu kokkuleppega hõlmatud vara vaidluse korral jagama.
3-2-1-36-13 Riigikohus 11.04.2013
TsMS § 168 lg 6
PKS § 62
PankrS § 118 lg 1
Enne 1. juulit 2010 kehtinud kui ka kehtiva perekonnaseaduse järgi on nii abieluvaralepinguga kui ka ühisvara jagamise kokkuleppega võimalik saavutada see, et ühisomandis olev ese jääb ühe abikaasa ainuomandis ole vaks esemeks (lahusvaraks). Abikaasad ei saa kehtiva õiguse järgi kokku leppida, et tunnistavad ühisvara jagamise lepingu kehtetuks. Iseenesest saavad abikaasad küll sõlmida PKS § 27 lg 4 järgi sellise abieluvaralepingu, millega lepivad kokku, et enne 1. juulit 2010 toimunud ühisvara jagamise käigus ühe abikaasa ainuomandisse jäänud ese tunnistatakse uuesti abikaasade ühisvaraks, kuid selline kokkulepe on suunatud tulevikku ega ole seetõttu samastatav ühisvara jagamise kokkuleppe kehtetuks tunnistamisega tagasivõitmise korras. Ühe abikaasa pankroti korral saab ühisvara jagamise lepingu tunnistada kehtetuks üksnes kohtu kaudu. Pankrotihaldurile ei ole antud õigust tühistada abikaasade ühisvara jagamise kokkulepet vastava tahteavalduse tegemisega teisele abikaasale. Samuti ei saa pankrotihaldur sõlmida võlgniku asemel abieluvaralepingut. Kuigi pankroti väljakuulutamisega moodustub võlgniku varast pankrotivara, mille valitsemise õigus läheb üldjuhul üle haldurile, ja füüsilisest isikust võlgnik kaotab õiguse teha pankrotivaraga iseseisvalt tehinguid ning võib pankrotivara käsutada üksnes pankrotihalduri nõusolekul, ei tähenda see seda, et pankrotihaldur võib võlgnikust abikaasa asemel sõlmida teise abikaasaga abieluvaralepingu, sest abieluvaralepingu peavad abikaasad isiklikult.
Ühe abikaasa pankroti korral saab ühisvara jagamise lepingu tunnistada kehtetuks üksnes kohtu kaudu. Pankrotihaldurile ei ole antud õigust tühistada abikaasade ühisvara jagamise kokkulepet vastava tahteavalduse tegemisega teisele abikaasale. Samuti ei saa pankrotihaldur sõlmida võlgniku asemel abieluvaralepingut. Kuigi pankroti väljakuulutamisega moodustub võlgniku varast pankrotivara, mille valitsemise õigus läheb üldjuhul üle haldurile, ja füüsilisest isikust võlgnik kaotab õiguse teha pankrotivaraga iseseisvalt tehinguid ning võib pankrotivara käsutada üksnes pankrotihalduri nõusolekul, ei tähenda see seda, et pankrotihaldur võib võlgnikust abikaasa asemel sõlmida teise abikaasaga abieluvaralepingu, sest abieluvaralepingu peavad abikaasad isiklikult.
Kuna pankrotihaldur peab ühisvara jagamise kokkuleppe tagasivõitmise korras kehtetuks tunnistamiseks pöörduma kohtusse, ei saa sellises kohtuasjas kohaldada menetluskulude kindlaksmääramisele TsMS § 168 lg-s 6 sätestatut.
3-2-1-83-13 Riigikohus 25.09.2013
VÕS § 1026
TsÜS § 84 lg 1
TsÜS § 96
ähvarduse või vägivalla mõjul tehtud tehing
TsÜS § 96 järgi saab tehingu tühistada üksnes juhul, kui vägivald või ähvardus oli suunatud tehingu tegemiseks tahteavalduse andmisele ning asjaolusid arvestades oli see nii vahetu ja tõsine, et ei jätnud tehingu teinud isikule mingit mõistlikku valikut. (p 18)
Kohus saab tuvastada tehingu tühisuse, sh hinnata tehingu heade kommete vastasust ka omal algatusel. Kohus peab ka tehingu väidetava tühistamise korral kontrollima esmalt, kas tehing ei ole tühine. (p 12) Tehingu tühisuse tuvastamiseks vastastikuste soorituste väärtuste ebakõla korral tuleb esmalt kindlaks teha, kas tehingust tulenevate vastastikuste soorituste väärtus on heade kommete vastaselt tasakaalust väljas, ning seejärel kontrollida, kas isik tegi tehingu sundolukorras ning kas tehingu teine pool teadis või pidi teadma lepingupartneri sundolukorrast. Seejuures peab tehingu tühisusele tuginev pool tõendama, et tehingust tulenevate vastastikuste soorituste väärtused on heade kommete vastaselt tasakaalust väljas, ning tooma välja asjaolud, mis kinnitavad tema sundolukorda. Tehingu kehtivusele tuginev pool peab aga tõendama, et ta ei teadnud ega pidanudki teadma teise poole sundolukorrast. Soorituste väärtuste vahe tõendamiseks tuleb poolel näidata võrreldavate soorituste objektiivsete väärtuste vahet, seega käibes tavapärast vastet tühistatava tehingu suhtes. Tuleb arvestada, et mida rohkem on vastastikuste kohustuste väärtus heade kommete vastaselt tasakaalust väljas või mida ebasoodsamad on tehingu tingimused, seda vähem on alust arvata, et mõistlik isik oleks sundolukorrata sellise lepingu sõlminud. Eelmärgitu, v.a TsÜS § 86 lg 3 esimeses lauses sätestatud sundolukorra eeldus, kehtib ka juhul, kui tehing on tehtud teise poole jaoks äärmiselt ebasoodsatel tingimustel, kuid vastastikuste kohustuste väärtus ei ole heade kommete vastaselt tasakaalust väljas. (p 13) Lepingu heade kommete vastasuse hindamisel tuleb arvestada kogumis kõiki sellega seotud olulisi asjaolusid, mh nii lepingu sisu kui ka lepingu sõlmimise asjaolusid, poolte ettekujutusi, ajendeid ja eesmärke. (p 14) Lisaks tuleb kohtul lepingu heade kommete vastasust hinnates arvestada ka endale ebasoodsa või ebaproportsionaalse vara jagamise lepingu sõlminud abikaasa olukorda lepingu sõlmimisel, sh seda, kas abikaasa sõlmis lepingu erakorralise vajaduse, sõltuvussuhte, kogenematuse vms erakorralise asjaolu tõttu. Viimaks tuleb lepingu heade kommete vastasust hinnates selgitada ka seda, kas lepingust ebaproportsionaalse eelise saanud abikaasa teadis või pidi teadma, et teine abikaasa sõlmib temaga sellise ebaproportsionaalse lepingu sundolukorras, sh eeldatakse teise lepingupoole teadmist, kui lepingus on vastastikuste kohustuste väärtus heade kommete vastaselt tasakaalust väljas. Vara jagamise kokkuleppe heade kommete vastasuse hindamisel saab lähtuda ühelt poolt sellest, mida olnuks kummalgi abikaasal õigus seaduse järgi vara jagades saada, ning teiselt poolt sellest, mida kumbki abikaasa vara jagamise kokkuleppe alusel sai. Kui vara jagamise kokkuleppe järgi on ühe abikaasa jaoks vara jagamise tulemus ebaproportsionaalselt ebasoodne ning teine saab ebaproportsionaalse eelise, võib olla tegemist heade kommete vastase ühisvara jagamise kokkuleppega, kui on täidetud ka muud TsÜS § 86 lg-s 2 sätestatud tingimused. (p 16) Abikaasade vara jagamise kokkulepped, kus vara jagamise tulemus ja ühe abikaasa saadava vara väärtus on seatud sõltuvusse selle abikaasa uuesti abiellumisest või uue elukaaslase leidmisest viisil, et abiellumisel või uue elukaaslase leidmisel jääb abikaasa varast kas osaliselt või täielikult ilma, piirab oluliselt isiku vaba eneseteostust ja õigust abielluda ning luua perekond, on heade kommetega vastuolus, kuna kitsendavad lubamatult selle abikaasa põhiõigusi. (p 17)
Vara jagamise kokkuleppe heade kommete vastasuse hindamisel saab lähtuda ühelt poolt sellest, mida olnuks kummalgi abikaasal õigus seaduse järgi vara jagades saada, ning teiselt poolt sellest, mida kumbki abikaasa vara jagamise kokkuleppe alusel sai. Kui vara jagamise kokkuleppe järgi on ühe abikaasa jaoks vara jagamise tulemus ebaproportsionaalselt ebasoodne ning teine saab ebaproportsionaalse eelise, võib olla tegemist heade kommete vastase ühisvara jagamise kokkuleppega, kui on täidetud ka muud TsÜS § 86 lg-s 2 sätestatud tingimused. (p 16) Abikaasade vara jagamise kokkulepped, kus vara jagamise tulemus ja ühe abikaasa saadava vara väärtus on seatud sõltuvusse selle abikaasa uuesti abiellumisest või uue elukaaslase leidmisest viisil, et abiellumisel või uue elukaaslase leidmisel jääb abikaasa varast kas osaliselt või täielikult ilma, piirab oluliselt isiku vaba eneseteostust ja õigust abielluda ning luua perekond. Sellised kokkulepped on heade kommetega vastuolus TsÜS § 86 lg 1 mõttes, kuna kitsendavad lubamatult selle abikaasa põhiõigusi (vt ka Riigikohtu 6. veebruari 2012. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-149-11, p17). (p 17)

matches:
Riigikohus
Riigikohus
§ 90
§ 93
§ 60
§ 91
Riigikohus
kohus
kohus
§ 91
§ 18
§ 13
§ 13
kohus
Riigikohus
§ 168
§ 62
§ 118
§ 27
§ 168
Riigikohus
§ 1026
§ 84
§ 96
§ 96
Kohus
Kohus
§ 86
§ 86
§ 86
§ 86


Heategevusest ja avalikust huvist tulumaksuseaduse § 11 mõistes alates 01.01.2015 | Maksu- ja Tolliamet
Avaleht Äriklient Registreerimine, ettevõtlus Tulumaksusoodustusega nimekirjas olevale ühingule Juhendid Heategevusest ja avalikust huvist tulumaksuseaduse...
Heategevusest ja avalikust huvist tulumaksuseaduse § 11 mõistes alates 01.01.2015
Käesolevas juhendis selgitab maksuhaldur heategevust ja avalikku huvi tulumaksuseaduse (edaspidi TuMS) §11 tähenduses.
1. Heategevuse mõiste
2. Avaliku huvi mõiste
3. Heategevus ja avalik huvi valdkonniti
3.1. Spordivaldkonnas
3.2. Sotsiaalsetes ettevõtetes
3.3. Kultuurivaldkonnas
Tulumaksusoodustusega mittetulundusühingute, sihtasutuste ja usuliste ühenduste nimekirja (edaspidi nimekiri) kuulumise üheks põhitingimuseks on, et ühing peab tegutsema heategevuslikult.
Järgnevalt selgitame, kuidas sisustab heategevuse mõistet maksuhaldur.
Heategevus on määratlemata õigusmõiste, mida sisustatakse igal üksikul juhtumil tulenevalt konkreetse ühingu tegevusest ja eripärast ning lähtuvalt TuMS § 11 poolt antud suunistele.
Tulumaksuseaduse § 11 lõige 2 punktis 2, mis kehtib alates 01.01.2015, on sätestatud, et ühing tegutseb heategevuslikult, pakkudes:
kaupa, teenust või muud hüve peamiselt tasuta;
või muul tulu mittetaotleval;
või üldkättesaadaval viisil.
Üldkättesaadav viis ei tähenda, et ühingu poolt pakutavale kaubale, teenusele või muule hüvele peaks olema ligipääs igaühel, vaid see peaks olema võimalik enamusel, sh vähemalt ühingu tegutsemise piirkonna keskmisest madalama sissetulekuga inimesel.
Heategevuslikuks ei saa pidada ühingut, kelle poolt pakutav kaup, teenus või muu hüve on kättesaadav vaid keskmisest jõukamale sihtrühmale ja seda isegi juhul, kui ühingu poolt pakutav kaup, teenus või muu hüve seisneb mõnes sellises tegevuses, mille järele on ühiskonnas vajadus.
Heategevuslikult tegutseva ühingu eesmärgid selguvad eeskätt ühingu põhikirjast. Sealt on näha, kellele kaupa, teenust või muud hüve pakutakse, mis on ühingu tegevuse soovitav tulemus ja millisel viisil tulemuseni kavatsetakse jõuda. Heategevusliku ühingu tegevusvaldkonnad võivad tuleneda näiteks järgmistest tegevustest (loetelu ei ole ammendav):
vaesuse ennetamine või vähendamine;
hariduse edendamine;
religiooni edendamine;
tervise või elu päästmise edendamine;
kodakondsuse edendamine ja ühiskonna arendamine;
rahvuskultuuri arendamine, säilitamine ja edasikandmine;
liikumisharrastuse ja amatöörspordi edendamine;
liikumisürituste ja spordivõistluste korraldamine;
looduskeskkonna säilitamine, kaitsmine ja edendamine;
noorte, eakate, haigete, puuetega, finantsilistes raskustes vm ebasoodsas olukorras inimeste aitamine;
loomakaitse ja loomade heaolu edendamine;
teiste heategevuslike organisatsioonide edendamine;
riigi poolt alarahastatud sotsiaalse iseloomuga tegevusvaldkondade arendamine kindla eesmärgi saavutamiseks.
Ühing peab nimekirja taotlemisel selgitama, mis teeb tema tegevuse avalikes huvides toimuvaks ja heategevuslikuks ning kellele see on suunatud.
Ühingu tegevusest saadav kasu peab olema tuvastatav ja selgitatav, aga ei pea olema mõõdetav või koguseliselt väljendatav.
Heategevus võib olla suunatud mitte ainult konkreetsetele isikutele, vaid laiemale isikute ringile.
Heategevuseks saab pidada näiteks annetuste tegemist, heategevusliku tegevusvaldkonna edendamist, ise mingil põhjusel mitte hakkama saavate või teistega võrreldes ebavõrdsemas olukorras olevate isikute toetamist (näiteks nad vajavad kaitset, abi ja toetust ning ühingu tegevus võimaldab neil elada või tegutseda võrdväärselt teiste ühiskonnaliikmetega), vabatahtlikku tegevust teiste isikute heaolu parandamiseks, jne. Samas tuleb märkida, et tegevuste loetelu, mida käsitletakse heategevuslikena, ei piirdu eeltoodud näidetega ning seda, kas mõni tegevus on heategevuslik, saab hinnata vaid konkreetsetest asjaoludest lähtudes iga juhtumi puhul eraldi.
Tulumaksuseaduse tähenduses on heategevuse mõiste tihedalt seotud nõudega, et ühingu tegevus, sealhulgas heategevus, peab toimuma avalikes huvides. See on ka üheks põhitingimuseks nimekirja kuulumisel. Ühingu heategevuslikuks tunnistamiseks peab heategevuslik tegevus olema ühingu kogu tegevusest valdav ja olulise mahuga.
Maksuhaldur võtab ühingu heategevuslikkuse hindamisel arvesse järgmisi tegureid:
heategevusliku tegevusega toetatakse põhikirjas loetletud valdkondi;
ühing pakub kaupu ja teenuseid olulisel määral alla turuhinna, tasuta või üldkättesaadaval viisil;
ühing korraldab erinevaid heategevusüritusi (koolitusi, seminare, infopäevi, perepäevi, kultuuriüritusi jms) põhiliselt tasuta;
ühing maksab stipendiume, toetusi, osutab materiaalset abi ühingu põhikirjas sätestatud isikutele, kes sellist heategevuslikku toetamist vajavad.
Peab olema selge, kellele on ühingu heategevuslik tegevus suunatud ning kuidas see neile kasu toob. Taotluses kajastatu peab olema kooskõlas põhikirjaga ja heategevuslikule tegevusele hinnangu andmiseks hinnatakse kogu olemasolevat informatsiooni kogumis.
Heategevuslikuks ei saa pidada näiteks ühingut:
kes müüb regulaarselt kaupu või osutab teenuseid turuhinnas ning ei kasuta saadud tulu peamiselt heategevuslikult ja avalikes huvides;
majandusaasta jooksul korraldatakse muude tegevuste hulgas vaid mõni heategevuslik üritus või projekt ning selleks kulutatud aja ja tehtud kulude osatähtsus ühingu vastava majandusaasta kuludes on ebaoluline või
tegevused on suunatud peamiselt ühingu liikmetele.
Heategevus ei pruugi olla planeeritud ega süsteemne tegevus ühiskonna muutmiseks, vaid võib olla ka ühekordne toiming.
Tulumaksuseaduse § 11 lõige 2 punkt 1 kohaselt peab ühing tegutsema avalikes huvides.
Mõiste „avalik huvi” on määratlemata õigusmõiste ja seega ei ole sellele definitsiooni olemas. Avalikule huvile lähedane mõiste on ühiskondlik huvi.
Avalikes huvides tegutsemine tähendab, et :
tegutsetakse ühiskonnale avatult ja ei toimu (peamiselt) teabe varjamist;
tegutsemisega on hõlmatud maksimaalselt lai isikute ring ja ühingu liikmeks astumine ei ole ebamõistlikult piiratud;
tegutsetakse ühiskonna kui terviku eesmärkide täitmise huvides või aidates neid ühiskonna vaesemaid rühmi, kes ei suuda ise toime tulla;
aidatakse kaasa mingile avalikule hüvele. Avalik hüve on see, millest on huvitatud riigi kui kogukonna liikmed tervikuna, kui see puudutab enamiku ühiskonnaliikmete heaolu või suuremate sotsiaalsete gruppide hüve;
ühing võib oma ühiskondlikke tegevusi toetada majandustegevusest saadud tuluga, mis samas ei või olla ühingu peamiseks tegevuseks. Ühenduse tegevusega mitteseotud majandustegevus ei või kujuneda ebaausaks konkurentsiks mittetulundussektori ja ärisektori vahel.
Avalikes huvides tegutsevate isikute hulka ei kuulu ühingud, kelle tegevuse eesmärk ei ulatu kaugemale selle liikmete või asutajate teatud erahuvidest.
Rahvusvahelise Mittetulundusõiguse Keskuse (ICNL) koostatud mudelsätete alusel tegutsevad avalikes huvides ühingud, mis toetavad või soodustavad tegevust mõnes järgmises valdkonnas (loetelu ei ole ammendav):
amatöörsport;
füüsiliste või vaimsete puuetega isikute abistamine või kaitse;
põgenike abistamine;
heategevus;
kodaniku- või inimõigused;
kultuur (sh rahva-, harrastus-, pärimus-, pärandkultuur jms);
demokraatia;
ökoloogia või keskkonnakaitse;
haridus, väljaõpe (sh huvi- ja vabaharidus ning mitteformaalse õppe edendamine);
rassilise, rahvusliku, usulise vm õiguslikule ettekirjutatud diskrimineerimisvormi kõrvaldamine;
vaesuse kõrvaldamine;
tervis või füüsiline heaolu;
ajaloo säilitamine;
humanitaar- või katastroofiabi;
arstiabi;
laste-, noorte- ja ebasoodsas olukorras olevate üksikisikute kaitse;
vigastatud või kaitsetute loomade kaitsmine;
valitsuse koormuse kergendamine;
religioon;
teadus;
sotsiaalne ühtekuuluvus;
sotsiaalne või majanduslik areng;
ühiskondlik heaolu;
igasugune muu tegevus, mille avalikke huve määratlev (ekspert)komisjon määratleb avalikku huvi toetava või soodustavana.
Ülaltoodud loetelu sisaldab praktiliselt kõiki avalikes huvides toimuva tegevuse valdkondi, kuid ükski loetelu ei saa olla ammendav, samuti võib see osutuda konkreetse riigi eripärast (spetsiifilised vajadused, väärtused, traditsioonid) tulenevalt ka liiga mahukaks. Samas tuleb märkida, et tegevuste loetelu, mida käsitletakse avaliku huvina, ei piirdu eeltoodud näidetega ning seda, kas mõni tegevus on avalikes huvides, saab hinnata vaid lähtudes konkreetsetest asjaoludest iga juhtumi puhul eraldi.
Nimekirja kandmisel arvestab maksuhaldur, kas ühing on loodud ja tegutseb peamiselt avalikes huvides, see tähendab:
mittetulunduslik organisatsioon toob märkimisväärset kasu
üldsusele tervikuna või
kasusaajate sihtgrupile,
- kus näiteks grupp on elanikkonna kui tervikuga võrreldes ebasoodsamas olukorras või
- sihtgrupile erilise kasu toomine on ühiskonna jaoks märkimisväärselt väärtuslik.
kõik muud tegurid osutavad sellele, et mittetulunduslik organisatsioon on loodud ja tegutseb peamiselt avalikes huvides.
Juhime tähelepanu sellele, et eelnevalt loetletud tegevuse valdkonnas tegutsemine ei tähenda, et ühing sobib automaatselt tulumaksusoodustusega ühingute nimekirja.
Kuna heategevuslikkus võib erinevates kolmanda sektori valdkondades erinevalt avalduda, palus maksuhaldur aidata heategevuse olemust ja avaliku huvi sisustada ka erinevate valdkondade esindajatel.
Koostöö tulemusena selgitame heategevuslikkust ja avalikku huvi ka valdkonniti.
3.1 Spordivaldkonnas
Heategevusliku kriteeriumi täitmiseks peab spordiorganisatsioon olema võimeline arendama inimeste tervist ja füüsilist vormi. Spordiklubi puhul peab kõigil soovijatel olema võimalus spordiklubiga liituda (v.a mõistlikud piirangud, et klubi saaks efektiivselt tegutseda) ja kasutada spordiklubi poolt pakutavaid teenuseid. Nn hobispordiklubis, kus saavad osaleda kõik soovijad, sh ka täiskasvanud, ja osalejad saavad kasutada spordisaali, treeningvahendeid, osaleda võistlustel jms klubi poolt loodud võimalusi spordiga tegelemiseks.
Klubi tegevuses osalemiseks võib-olla määratud mõistlik tasu, mida keskmisest madalama sissetulekuga isikud on võimelised tasuma. Klubi liikmetel ei tohi olla täiendavaid soodustusi võrreldes teiste klubis osalejatega. Klubisiseste ja klubidevaheliste võistluste korraldamine on aktsepteeritav, lubatud on suunata sinna nii rahalisi kui muid vahendeid, kuid on oluline, et samal ajal saavad klubis spordiga tegeleda ka kõik teised soovijad.
Laste ja noorte sporditegevust arendavate ja sportimiseks võimalusi loovate spordiklubide tegevus ongi üldjuhul heategevuslik.
Amatöörspordi toetamine on heategevuslik, kui toetatakse amatöörtasandil harrastatavaid spordialasid ja sportmänge, nt kohalike amatöörspordiklubide (jalgpall, tennis jt), spordikeskuste, muude organisatsioonide, mis tegelevad konkreetsete amatöörspordialade või -mängude edendamisega, tegevust.
Heategevuslik spordiorganisatsioon
korraldab sportlikku tegevust – treeninguid, koolitusi, avatud üritusi ja võistlusi;
on avatud harrastajatele tema poolt korraldatavas sportlikus tegevuses;
korraldab sportlikku tegevust lastele ja õppivatele noortele;
võib küsida osalejatelt sportlikus tegevuses osalemise eest tasu, kuid see tasu ei tohi olla osalejale ebaproportsionaalselt kõrge (peab olema üldkättesaadavust võimaldav) ning sporditegevuse korraldaja eesmärk ei saa olla kasumi teenimine;
peab oma reeglites võimaldama hinnasoodustusi vähekindlustatutele, kui sportlikus tegevuses osalemise eest küsitakse tasu;
korraldab regulaarselt avatud üritusi liikumise, spordi ja oma spordialade tutvustamiseks ning selles tegevuses osalemise võimaldamiseks.
Tingimused, mis välistavad nimekirja kuulumise:
spordiorganisatsioon tegeleb ainult täiskasvanute võistlussarjades osalevate professionaalsete võistkondadega/sportlastega;
spordiorganisatsioon tegutseb teenuse müügiga – tasulise teenuse osutamisega turuhinnas sarnaselt äriühingutega ning ta ei paku teenust vähekindlustatutele püsivalt tasuta või soodushindadega;
organisatsioon tegeleb peamiselt vara haldamisega.
3.2 Sotsiaalsetes ettevõtetes
Sotsiaalne ettevõte on organisatsioon, mis tahab lahendada mõnda ühiskonna kitsaskohta. Seda teeb sotsiaalne ettevõte oma toodete-teenuste müügi abil. Ehk siis – sotsiaalne ettevõte tegutseb mingi konkreetse ühiskondliku eesmärgi saavutamise nimel, kasutades selleks majandustegevusega (ettevõtlusega) teenitud tulu. Tulumaksusoodustusega nimekirja saab kuuluda ainult MTÜ või SA-na toimiv sotsiaalne ettevõte.
Sotsiaalsete ettevõtete ainuke erisus tavapäraste ühingutega seisneb nende tulumudelis: põhikirjalise eesmärgi saavutamiseks teenitakse kas osa või kogu sissetulek toodete/teenuste müügist. Edukad sotsiaalsed ettevõtted võivad olla palju suurema positiivse mõjuga kui traditsioonilised heategevusorganisatsioonid, sest ettevõtlusmudel aitab tagada jätkusuutlikuma rahastuse ja stabiilsema tegutsemismudeli sõltumatult nt annetuskampaaniate õnnestumisest. Samas on sotsiaalsetel ettevõtetel oma sihtrühma vajadustest tulenevalt olulises mahus kulusid, mida tavalistel äriühingutel ei esine. Seetõttu võib paljudel sotsiaalsetel ettevõtetel olla mõistlik annetusi koguda.
Sotsiaalsete ettevõtete puhul tuleb keskenduda sellele, kas nende olemus ja eesmärk on heategevuslik ja kas tulu suunatakse otseselt eesmärgi täitmiseks ning tulu abil loodavaid hüvesid kasutatakse eesmärgipäraselt.
Ainult pakutava hüve tasuta või üldkättesaadaval viisil pakkumisele keskendudes võivad nimekirjast välja jääda organisatsioonid, kelle sinna kuulumine ja kelle poolt oma valdkonda (annetajate) lisaressursside kaasamine on avalikule sektorile väga kasulik.
Näiteks: kui ühing müüb pimemassööride teenust turuhinnaga ja kogu nende kasum reinvesteeritakse muuhulgas pimedatele inimestele vastava kvalifikatsiooni andmiseks. Hoolimata ettevõtlustulu teenimisest vabaturul on sisuliselt tegemist heategevusliku organisatsiooniga, mis aitab kaasa töövõimereformi eesmärkide saavutamisele, sest paljudel nägemispuudega inimestel puuduvad alternatiivsed võimalused tööturule sisenemiseks.
Sotsiaalse ettevõtluse puhul saab tegevuste põhjendatust hinnata viimase sammuna alles peale ühiskondliku vajaduse selguse ja soovitavate tulemuste analüüsi.
kellele tegevus on suunatud (keskkonna seisundi parandamisel sihtliik/sihtala;
mis on selle sihtrühma vajadus, millega tegelemine on avalikes huvides;
miks on sellega mõistlik tegeleda just heategevuslikult;
mis on soovitav tulemus sihtrühma vajaduse leevendamiseks või kõrvaldamiseks;
millised tegevused (ja kellega koostöö) on vajalikud, et jõuda sihtrühma vajadusest (st algsest ebasoovitavast olukorrast) vajaliku tulemuseni (st soovitava olukorrani).
Kui organisatsiooni tegevused ei vii loogilise ühendusena vajadusest tulemuseni (ükskõik kui „heategevuslikuna“ need tegevused kontekstist välja võetuna ka ei kõla), ei ole ühing heategevuslik.
Avalikes huvides tegutsemiseks peab ühingul olema selge eesmärk seoses sotsiaalse, majandusliku, haridusliku, kultuurilise või keskkonnakaitse olukorra parandamisega, kas oma kogukonnas või üle-eestiliselt. Avalikes huvides tegutsemist saab hinnata lähtuvalt ühingule püstitatud eesmärgist, teostatavate tegevuste eesmärgipärasusest, saavutatavatest tulemustest.
3.3 Kultuurivaldkonnas
Kultuurivaldkond on lai mõiste, mida sisustatakse igal üksikul juhtumil tulenevalt konkreetse ühingu tegevusest ja eripärast lähtuvalt.
Tähelepanu tuleb pöörata sellele, et igal konkreetsel juhtumil tuleb lähtuda konkreetse ühinguga seotud asjaoludest, kuna antud valdkonna kõik ühingud ei ole heategevuslikud.
Heategevuslik on niisugune tegutsemine, kus ühingu tegevuse tulemusena saadakse mingit reaalselt tuvastatavat kasu.
Näiteks rahvakunsti vallas saab eristada inimeste osalemist kunstiloomingus meelelahutuse ja/või eneseteostuse eesmärgil ilma, et taotletaks majanduslikku kasu, tehnilist täiuslikkust või sügavat kunstilist efekti. Samuti on oma olemuselt heategevuslikud külaseltsid, kes korraldavad erinevaid heategevusüritusi (koolitusi, seminare, infopäevi, perepäevi, kultuuriüritusi jne) põhiliselt tasuta või sümboolse tasu eest või on üldkättesaadavust võimaldavad ning edendavad teatud piirkonna külaelu.
Heategevuslik on ühing, mille eesmärgiks on kultuuri säilitamine, arendamine või rahvusliku identiteedi jätkamine, mis ühendab ühe valdkonna esindajaid (näiteks rahvatantsijad, koorilauljad, muusikud jt), teenitud tulu kasutatakse ühingu eesmärkide täitmiseks ning selle ühingu poolt loodud kollektiiviga võivad liituda kõik soovijad (kellel on vastavad eeldused ja arvestades kollektiivi planeeritud suurusega).
Heategevuslike ühingute hulka ei kuulu nn kontserdikorraldajad, kes tegelevad vaid artistidele/kollektiividele esinemisvõimaluste loomisega. Valdavalt on sellised esinemised avalikkusele/vaatajatele ka tasulised ja turuhinnas.
Üheks indikaatoriks heategevuse hindamisel võib-olla tasuta või riigi ja/või kohaliku omavalitsuse ning Kultuurkapitali ja/või Hasartmängumaksu Nõukogu toel tehtavate kontsertide ja etenduste korraldamine.
Avaliku huvi hindamisel võib arvestada avaliku sektori (nii riigi- kui kohalikud eelarved, Kultuurkapital, Hasartmängumaksu nõukogu) toetuste olemasolu, sest see viitab sellele, et vastavate toetusprogrammide või sihtkapitalide nõukogude liikmed (reeglina valdkondade eksperdid) on ise hinnanud mittetulundusühingute ja sihtasutuste tegevust ühiskonna jaoks oluliseks.
Tegevused, mida loetakse avalikes huvides toimuvaks ja heategevuslikuks, on näiteks (loetelu ei ole ammendav):
üldkättesaadavad kultuuriüritused, mille korraldamise eesmärk on kultuuri väärtustamine ja säilitamine;
kontserdi- ja etendustegevus sihtgruppidele, kes ise endale turuhinnaga pileteid lubada ei saaks (noored, lapsed, seeniorid, vähekindlustatud jms);
kursuste, töö- ja õpitubade, loengute jms läbiviimine (peab olema üldkättesaadav ning korraldaja eesmärk ei saa olla kasumi teenimine), tegevus noorte ja lastega;
trükiste väljaandmine (uurimused, raamatud, noodid, õpikud jms), salvestuste (nii audio kui audio-video) tegemine ja levitamine kultuuri säilitamise eesmärgil.
Kas mõni tegevus on avalikes huvides ja heategevuslik, saab hinnata vaid konkreetsetest asjaoludest lähtudes iga juhtumi puhul eraldi.


text:
28. november 2019(*)
Eelotsusetaotlus – Eelotsuse kiirmenetlus – Õigusalane koostöö kriminaalasjades – Direktiiv (EL) 2016/343 – Süütuse presumptsiooni teatavate aspektide ja õiguse viibida kriminaalmenetluses kohtulikul arutelul tugevdamine – Artikkel 6 – Tõendamiskoormis – Süüdistatava vahi all pidamine
Kohtuasjas C‑653/19 PPU,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Spetsializiran nakazatelen sadi (kriminaalasjade erikohus, Bulgaaria) 4. septembri 2019. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 4. septembril 2019, kriminaalasjas järgmise isiku suhtes:
koosseisus: koja president J.-C. Bonichot, kohtunikud M. Safjan, L. Bay Larsen (ettekandja), C. Toader ja N. Jääskinen,
arvestades kirjalikku menetlust ja 7. novembri 2019. aasta kohtuistungil esitatut,
– DK, esindajad: advokati D. Gochev, I. Angelov ja I. Yotov,
– Euroopa Komisjon, esindajad: R. Troosters ja Y. Marinova,
olles 19. novembri 2019. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1 Eelotsusetaotlus käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta direktiivi (EL) 2016/343, millega tugevdatakse süütuse presumptsiooni teatavaid aspekte ja õigust viibida kriminaalmenetluses kohtulikul arutelul (ELT 2016, L 65, lk 1), artikli 6 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklite 6 ja 47 tõlgendamist.
2 Taotlus on esitatud DK suhtes alustatud kriminaalmenetluses seoses tema vahi all pidamisega.
3 Direktiivi 2016/343 põhjendused 16 ja 22 on sõnastatud järgmiselt:
„(16) Süütuse presumptsiooni põhimõtet rikutaks, kui ametiasutuse avalikus avalduses või kriminaalmenetluses tehtud otsuses (välja arvatud see, milles otsustatakse süü küsimus) osutatakse kahtlustatavale või süüdistatavale kui süüdlasele, ilma et kõnealuse isiku süüd oleks seaduse kohaselt tõendatud. […] See ei tohiks piirata […] menetluslikku laadi eelotsuseid, mida teevad kohtud või muud pädevad asutused ning mille aluseks on kahtlustused või süüstavad tõendid, näiteks otsused eelvangistuse kohta, tingimusel et sellistes otsustes ei osutata kahtlustatavale või süüdistatavale kui süüdlasele. […]
(22) Kahtlustatava ja süüdistatava süü tõendamise kohustus lasub süüdistajal ja iga kõrvaldamata kahtlus tõlgendatakse kahtlustatava või süüdistatava kasuks. Kui tõendamiskoormis ümber pöörataks (süüdistuselt kaitsele), rikutaks süütuse presumptsiooni, ilma et see piiraks kohtu volitusi tuvastada asjaolusid, kohtusüsteemi sõltumatust kahtlustatava või süüdistatava süü hindamisel ning kahtlustatava või süüdistatava kriminaalvastutust puudutavate faktiliste või õiguslike eelduste kasutamist. […]“.
4 Direktiivi artikkel 2 „Kohaldamisala“ sätestab:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse kriminaalmenetluses kahtlustatavale või süüdistatavale füüsilisele isikule. Seda kohaldatakse kõigis kriminaalmenetluse staadiumites alates hetkest, kui isikut kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo või väidetava kuriteo toimepanemises, kuni otsuse tegemiseni selle kohta, kas isik on asjaomase kuriteo toime pannud, ja see otsus on muutunud lõplikuks.“
5 Direktiivi artikkel 3 „Süütuse presumptsioon“ on sõnastatud järgmiselt:
6 Sama direktiivi artikli 4 „Avalikud seisukohavõtud süü kohta“ lõige 1 näeb ette:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et kuni kahtlustatava või süüdistatava süü ei ole seaduse kohaselt tõendatud, ei osutata ametiasutuste avalikes avaldustes ega kriminaalmenetluses tehtud otsustes, välja arvatud nendes, milles otsustatakse süü küsimus, kõnealusele isikule kui süüdlasele. See ei piira süüdistaja toiminguid, mille eesmärk on tõendada kahtlustatava või süüdistatava süü, ega menetluslikku laadi eelotsuseid, mille teevad õigus- või muud pädevad asutused ning mille aluseks on kahtlustused või süüstavad tõendid.“
7 Direktiivi 2016/343 artikkel 6 „Tõendamiskohustus“ on sõnastatud järgmiselt:
8 Kriminaalmenetluse seadustiku (Nakazatelno-protsesualen kodeks) artikkel 270 sätestab:
(2) Kohus lahendab selle küsimuse avalikul kohtuistungil määrusega.“
9 DK‑d süüdistatakse kuulumises kuritegelikku ühendusse ja mõrvas.
10 Neil asjaoludel alustatud kriminaalmenetluses võeti DK 11. juunil 2016 vahi alla.
11 9. novembril 2017 anti asjaomane isik Spetsializiran nakazatelen sadis (kriminaalasjade erikohus, Bulgaaria) kohtu alla.
12 Alates 5. veebruarist 2018 on DK esitanud seitse vabastamistaotlust, mis kõik jäeti esimeses kohtuastmes või apellatsiooniastmes rahuldamata põhjusel, et tema esitatud argumendid ei ole riigisisese õiguse nõuete seisukohast piisavalt veenvad.
13 Spetsializiran nakazatelen sadi (kriminaalasjade erikohus) 4. septembril 2019 peetud kohtuistungil esitas DK uue vabastamistaotluse.
14 Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul tuleneb Bulgaaria õigusnormidest, et kui vahi all peetav isik antakse kohtu alla, tuleb sellel kohtul kõigepealt kontrollida, kas see vahi all pidamine on põhjendatud. Kui nimetatud kohus leiab, et vahi all pidamine on seaduslik, jätkub vahi all pidamine ilma ajalise piiranguta ning edaspidi seda küsimust enam omal algatusel uuesti läbi ei vaadata. Vahi all peetava isiku võib vabastada ainult siis, kui ta esitab vastava taotluse ja tõendab, et esinevad uued asjaolud, mis õigustavad tema vabastamist.
15 Spetsializiran nakazatelen sad (kriminaalasjade erikohus) leiab, et võttes arvesse Bulgaaria õiguses sisalduvaid nõudeid, nagu neid on tõlgendatud riigisiseses kohtupraktikas, on ebatõenäoline, et DK suudaks esitada sellise tõendi ja tõendada, et asjaolud on muutunud niivõrd, et tema vabastamine on põhjendatud.
16 Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb siiski, kas Bulgaaria õigus on kooskõlas direktiivi 2016/343 artikliga 6 ja põhjendusega 22, kui neid sätteid võib tõlgendada nii, et nende kohaselt peab süüdistajal lasuma kohustus tõendada, et asjaomase isiku vahi all pidamine on põhjendatud, ning et sellise põhjendatuse eeldustega saab nõustuda üksnes siis, kui need on taotletava eesmärgiga mõistlikult proportsionaalsed ja need arvestavad kaitseõigusi.
17 Lisaks tuleb arvesse võtta harta artiklitega 6 ja 47 tagatud õigusi. Mis puudutab konkreetselt artiklit 6, mis vastab Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklile 5, siis tuleneb eelkõige EIK 27. augusti 2019. aasta otsusest Magnitskiy jt vs. Venemaa (CE:ECHR:2019:0827JUD003263109), et süüdistatava vahi all pidamise seaduslikkuse eelduse kehtestamine on vastuolus selle konventsiooni artikli 5 lõikega 3.
18 Neil asjaoludel otsustas Spetsializiran nakazatelen sad (kriminaalasjade erikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas direktiivi 2016/343 artikliga 6 ja põhjendusega 22 ning [harta] artiklitega 6 ja 47 on kooskõlas liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt saab kaitsja esitatud taotluse süüdistatava vahi alt vabastamiseks kriminaalmenetluse kohtulikus staadiumis rahuldada tingimusel, et asjaolud on muutunud?“
19 Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas taotluse lahendada käesolev eelotsusetaotlus Euroopa Kohtu kodukorra artikli 107 alusel eelotsuse kiirmenetluses.
20 Taotluse esitanud kohus märgib selle põhjenduseks, et DK on vahi all alates 11. juunist 2016 ning vabastamistaotluse kohta antav hinnang sõltub vastusest küsimusele, kas selles valdkonnas kehtivates Bulgaaria õigusnormides ette nähtud tõendamiskoormise jaotus on liidu õigusega vastuolus.
21 Seoses sellega on oluline rõhutada esiteks, et käesolev eelotsusetaotlus puudutab direktiivi 2016/343 tõlgendamist, mis kuulub EL toimimise lepingu kolmanda osa V jaotisega reguleeritud valdkonda, mis puudutab vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevat ala. Seega on seda taotlust võimalik lahendada eelotsuse kiirmenetluses.
22 Teiseks, mis puudutab kiireloomulisust, siis tuleb Euroopa Kohtu praktika kohaselt arvesse võtta asjaolu, et põhikohtuasjas kõnesolevalt isikult on praegu võetud vabadus ja tema vahi all pidamine sõltub põhikohtuasja vaidluse lahendusest (28. juuli 2016. aasta kohtuotsus JZ, C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, punkt 29, ja 19. septembri 2018. aasta kohtuotsus Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, punkt 35).
23 Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, eelotsusetaotluse esitanud kohtu 13. septembri 2019. aasta vastusest Euroopa Kohtu teabe küsimisele ning eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt 25. ja 27. septembril 2019 Euroopa Kohtule edastatud täiendavatele asjaoludele, et DK‑lt on praegu võetud vabadus, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab langetama otsuse tema vahi all pidamise kohta Euroopa Kohtu otsuse põhjal ning et Euroopa Kohtu vastus võib viivitamatult mõjutada DK esitatud vabastamistaotlusele antavat hinnangut.
24 Neil asjaoludel otsustas Euroopa Kohtu esimene koda 1. oktoobril 2019 ettekandja-kohtuniku ettepanekul ja pärast kohtujuristi ärakuulamist rahuldada eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotluse lahendada käesolev eelotsusetaotlus kiirmenetluses.
25 Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2016/343 artikliga 6 koostoimes selle põhjendusega 22 ning harta artiklitega 6 ja 47 on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt võib vahi all peetava isiku vabastada tingimusel, et see isik tõendab, et esinevad uued asjaolud, mis õigustavad seda vabastamist.
26 Direktiivi 2016/343 artikkel 2 näeb ette, et seda direktiivi kohaldatakse kriminaalmenetluses kahtlustatavatele või süüdistatavatele kõigis kriminaalmenetluse staadiumides alates hetkest, kui isikut kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo või väidetava kuriteo toimepanemises, kuni otsuse tegemiseni selle kohta, kas isik on asjaomase kuriteo toime pannud, ja see otsus on muutunud lõplikuks.
27 See direktiiv on seega kohaldatav niisuguses olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus liikmesriigi kohus peab otsustama, kas kuriteo toimepanemises süüdistatava isiku vahi all pidamine on seaduslik (vt selle kohta 19. septembri 2018. aasta kohtuotsus Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, punkt 40).
28 Siiski on oluline märkida, et arvestades direktiiviga läbi viidud ühtlustamise minimaalset laadi, ei saa seda järelikult tõlgendada nii, nagu see oleks täielik ja ammendav instrument, mille eesmärk on kehtestada vahistamisotsuste tegemise kõik tingimused (19. septembri 2018. aasta kohtuotsus Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, punkt 47, ja 12. veebruari 2019. aasta kohtumäärus RH, C‑8/19 PPU, EU:C:2019:110, punkt 59).
29 Nimetatud direktiivi artiklites 3 ja 4 on tõepoolest nõutud, et kohtu otsuses pidada isikut vahi all ei käsitataks seda isikut süüdlasena (vt selle kohta 19. septembri 2018. aasta kohtuotsus Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, punktid 43 ja 44, ning 12. veebruari 2019. aasta kohtumäärus RH, C‑8/19 PPU, EU:C:2019:110, punkt 51).
30 Seevastu tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et direktiiv 2016/343 ei reguleeri veendumuse astet, mis kohtul, kellel tuleb selline otsus teha, peab olema süüteo toimepanija suhtes, ning erinevate tõendite uurimismeetodite ja põhjenduse ulatuse suhtes, mis tal tuleb talle esitatud argumentide kohta anda, vaid need jäävad riigisisese õiguse kohaldamisalasse (vt selle kohta 19. septembri 2018. aasta kohtuotsus Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, punkt 48).
31 Mis puudutab direktiivi artikli 6 lõiget 1, siis see reguleerib „kahtlustatava ja süüdistatava süü tõendamise kohustuse“ jaotust. Nimetatud direktiivi artikli 6 lõige 2 sätestab, et „mis tahes kahtlust süü küsimuses tõlgendatakse kahtlustatava või süüdistatava kasuks“.
32 Sellega seoses tuleneb direktiivi 2016/343 artiklist 4, et see eristab kohtulahendeid, milles tehakse otsus süü kohta, mis tingimata tehakse kriminaalasja arutamise tulemusel, ning muid menetluslikke akte, nagu menetlustoimingud ja menetluslikku laadi eelotsused.
33 Direktiivi 2016/343 artikli 6 lõigetes 1 ja 2 sisalduvat viidet „süü“ tõendamisele tuleb seega mõista nii, et selle sätte eesmärk on reguleerida tõendamiskoormise jaotust üksnes selliste kohtulahendite tegemisel, milles otsustatakse süü küsimus.
34 Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 31 märkis, toetab seda tõlgendust direktiivi 2016/343 põhjenduste 16 ja 22 võrdlus. Esiteks puudutab põhjendus 16 süütuse presumptsiooni kaitsmist aktidega, mida reguleerib selle direktiivi artikkel 4, nimelt ametiasutuste avalikud avaldused ja kriminaalmenetluse lahendid, mis tehakse enne, kui kahtlustatava süü on seaduse kohaselt tõendatud. See põhjendus viitab konkreetselt menetluslikku laadi eelotsuseid reguleerivale normistikule. Teiseks ei viita nimetatud põhjendus 22, mis puudutab direktiivi artikliga 6 reguleeritud tõendamiskoormise jaotust, sellistele otsustele, vaid käsitleb üksnes protsessi, mis võimaldab tuvastada kahtlustatava süü.
35 Kuid sellise kohtulahendiga, milles käsitletakse vaid isiku võimalikku vahi alla jätmist, soovitakse üksnes lahendada küsimus, kas see isik tuleb kõiki tähtsust omavaid asjaolusid arvesse võttes vabastada või mitte, tegemata sealjuures kindlaks, kas nimetatud isik on talle etteheidetavas teos süüdi.
36 Käesoleva kohtuotsuse punktis 29 meenutatud kohtupraktikast tuleneb, et direktiivi 2016/343 artiklitega 3 ja 4 on vastuolus see, kui niisuguses lahendis osutatakse süüdistatavale kui süüdlasele.
37 Seda lahendit ei saa seega pidada kohtuotsuseks, milles tehakse otsus süüdistatava süü kohta selle direktiivi tähenduses.
38 Järelikult tuleb asuda seisukohale, et nimetatud direktiivi artikkel 6 ei ole niisuguse lahendi tegemiseni viiva menetluse suhtes kohaldatav, mistõttu kuulub tõendamiskoormise jaotus selles menetluses üksnes riigisisese õiguse kohaldamisalasse.
39 Seda järeldust ei sea kahtluse alla 12. veebruari 2019. aasta kohtumääruse RH (C‑8/19 PPU, EU:C:2019:110) punkt 56. Nimelt, kuigi punktis 56 on Euroopa Kohus maininud direktiivi 2016/343 artiklit 6, siis nähtub selle kohtumääruse punktist 57, et Euroopa Kohus pidas silmas üksnes direktiivi artikli 4 konteksti, et teha kindlaks, et selle kohtumääruse aluseks olnud kohtuasjas käsitletud riigisiseste õigusnormidega ette nähtud põhjendamisviisi ei saa võrdsustada kahtlustatava või süüdistatava käsitamisega nimetatud artikli 4 tähenduses süüdlasena, kuid ta ei tuvastanud, et direktiivi artikkel 6 oleks kohaldatav menetluses, mille tulemusena tehakse vahistamisotsus.
40 Mis lisaks puudutab harta artikleid 6 ja 47, siis tuleb märkida, et harta sätted on vastavalt selle artikli 51 lõikele 1 ette nähtud liikmesriikidele üksnes liidu õiguse kohaldamise korral.
41 Kuna tõendamiskoormise jaotus sellises menetluses, nagu on käsitletud põhikohtuasjas, ei ole liidu õigusega reguleeritud, siis järelikult ei ole harta sätted, sh artiklid 6 ja 47, sellist jaotust ettenägevate riigisiseste õigusnormide suhtes kohaldatavad (vt analoogia alusel 7. märtsi 2017. aasta kohtuotsus X ja X, C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
42 Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2016/343 artikkel 6 ning harta artiklid 6 ja 47 ei ole kohaldatavad riigisiseste õigusnormide suhtes, mille kohaselt võib vahi all peetava isiku vabastada tingimusel, et see isik tõendab, et esinevad uued asjaolud, mis õigustavad seda vabastamist.
43 Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta direktiivi (EL) 2016/343, millega tugevdatakse süütuse presumptsiooni teatavaid aspekte ja õigust viibida kriminaalmenetluses kohtulikul arutelul, artikkel 6 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklid 6 ja 47 ei ole kohaldatavad riigisiseste õigusnormide suhtes, mille kohaselt võib vahi all peetava isiku vabastada tingimusel, et see isik tõendab, et esinevad uued asjaolud, mis õigustavad seda vabastamist.

matches: Kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus Kohus