text:
Riigikogu ToimetisedEelmised numbridNr 22Eesti Vabariik koduteel: riigiõiguslik areng 1990–1992
vandeadvokaat, justiitsminister 1990–1992
Riigi ja õiguskorra taastamine läks Eestil hästi korda, sest seda tehti võimaluste piires õigusriiklikult ning põhiküsimustes saavutati iseseisvust taotlevate poliitiliste jõudude vahel mõistlikud kokkulepped.
On avaldatud erinevaid arusaamu, kuidas Eesti riik ja õigus aastatel 1990–1992 taastati. Taastamine pole siinkohal ehk ainuvõimalik sõna. Eesti Vabariik juriidilise konstruktsioonina ei ole olnud ju kuhugi kadunud. See sai 8. mail 1990, kui võeti vastu seadus Eesti sümboolikast, selgeks ka neile, kes seda enne ei olnud mõistnud või ei tahtnud mõista. Ega muidu oleks Interrinne ja nende toetajad 15. mail 1990 Toompead rünnanud. Nad said suurepäraselt aru, et Eesti Vabariik on taastumas de facto.
Eesti Vabariigi taastamise kontekstis võib rääkida Eesti Vabariigi kojutuleku loost, mis oli pikk, paljudest poliitilistest ja õiguslikest sammudest koosnev protsess. Riigi kojutuleku lugu võib tunduda pisut õigus- ja poliitromantilisena, ent ometi on ka sellisel vaatenurgal õigus eksisteerida.
Kuigi aastad 1990–1992 olid Eesti riigi õigusliku taastamise loos murrangulised, on neil ometi nii eel- kui ka järellugu. Käesolev artikkel on üks paljudest arusaamadest selle kohta, kuidas toimus ja millist loogikat järgis Eesti Vabariigi taastamine Eesti territooriumil möödunud sajandi üheksakümnendate aastate alguses.
Eel- ja järellugu
Eelloona käsitleksin aega 1988–1990. Imede ajaks tituleerin selle perioodi mitte ainult IME (Isemajandav Eesti) programmi ja sellele järgnenud ISE (Iseseisev Eesti) kontseptsiooni tõttu. Imekspandav on see, et 16. novembril 1988 alanud Nõukogude Liidu õiguslik lammutamine, kui võeti vastu suveräänsuse deklaratsioon ja tehti muudatused tollasesse Eesti NSV konstitutsiooni, jätkus 1990. aastate algul üha kiirenevas tempos. Nõukogude Liit ei olnud võimeline seda protsessi enam peatama. Impeeriumi lammutamise õiguslikku aspekti ei tasu üle hinnata, paraku on veelgi vähem põhjust selle alahindamiseks.
Aastad 1992–1995 kujunesid Eesti taastatud õigusriikliku olemise jaoks vundamendi ladumiseks. Sellesse perioodi jääb uue põhiseaduse vastuvõtmise ja töölerakendamise aeg ning põhiliste, majanduse toimimiseks minimaalselt vajalike seaduste vastuvõtmine. Samasse perioodi jääb ka Eesti riikliku sõltumatuse lõplik saavutamine, mida tähistab Vene vägede väljaviimine 1. septembriks 1994 – sellest ajast alates saame rääkida täielikust kontrollist oma territooriumi üle, mis on riigi sõltumatuse möödapääsmatult vajalik tingimus.
Aastad 1996–2004 olid riigi ja uue õiguskorra jaoks suurte ettevalmistuste ja harmoneerimiste aeg. See oli aeg, kui Eesti sai valmis kuulumaks NATO-sse ja Euroopa Liitu. Aastad 2004–2032 peaksid olema Eesti riigi arengus periood, kus riik ja tema õiguskord saavad küpseks ehk n-ö valmivad. Kahjuks on see periood alanud lähimineviku imetlemisega ning jätkunud personaalse ja kollektiivse eneseimetlusega, mis on meie riiklikku olemisse lisanud uut väärtust üsna kasinalt. Ühtse Eesti poliitetenduse (show) rahvalik edu 2010. aasta esimesel poolel oli värvikas tõend eeltoodud väite paikapidavusest. Kahjuks! Võib-olla euro saabumine 1. jaanuaril 2011 toob uue vajaliku pöörde. Tahaks loota, et nii juhtub, kuid kindlust selleks ei ole.
Aastal 2032 saab esimene kehtiva põhiseaduse ajal sündinud laps 40-aastaseks ehk n-ö presidendiküpseks, mis võimaldab teda valida Eesti Vabariigi presidendiks. Tahaks loota, et selleks ajaks on saanud küpseks ka Eesti riik ja ühiskond. Tahaks loota, et see on aeg, kus ajalugu kirjutavad ajaloolased, mitte poliitikud. Tahaks loota, et selleks ajaks on üles leitud ka Eesti nn vabadusevanemad. Praegused erakondlikud rahvaliidrid ei ole kummalisel põhjusel selleks veel valmis või võimelised. Oleks aeg mitte ainult deklaratiivselt hüüda, vaid ka tegelikkuses tunnustada, et “vabadusevanemate” rolli saab kanda rahvas ja ainult rahvas, mitte liidrid või poliitilised institutsioonid.
“Vabadusevanemateks” on pretendeerinud Ülemnõukogu ja Eesti Kongress, ning seda mitte niivõrd institutsioonidena, kuivõrd väidetavalt vastanduvate mõtteviisidena. Sealjuures mitte dokumentaalsetele seisukohtadele tuginedes, vaid poliitiliste kuvandite loomise ja lammutamise kaudu. Võideldakse “vabadusevanema” staatuse eest, mõistmata, et parimal juhul saab jutt olla vaid ämmaemanda austavast rollist. Ja sedagi ainult koos, mitte eraldi.
Dokumendid kõnelevad
Lubagem järgnevalt kõnelda dokumentidel, mis näitavad üsnagi ühemõtteliselt ja lühidalt Eesti riigiõigusliku arengu sisu ja loogikat aastatel 1990–1992. Lubagem neil dokumentidel näidata, kui lihtne ja selge oli Edgar Savisaare valitsusele antud mandaat ja ülesanne. Enesestmõistetavalt oli selle ülesande täitmine palju kordi keerulisem ja raskem. Veendugem dokumentide põhjal selleski, kui ühemõtteline oli valitsuse ja Ülemnõukogu kontseptuaalne alus Eesti Vabariigi taasülesehitamisel. Leidkem neist dokumentidest ka teadmine, et juttudel Ülemnõukogu ja Eesti Kongressi kontseptuaalsest vastasseisust puudub tegelik alus. Loomulikult oli see rivaliteet olemas, kuid hoopis muudel põhjustel.
Oma 1990. aasta 30. märtsi otsusega “Eesti riiklikust staatusest” Ülemnõukogu:
kinnitas, et Eesti Vabariigi okupeerimine NSV Liidu poolt 17. juunil 1940 ei ole katkestanud Eesti Vabariigi olemasolu de jure, Eesti Vabariigi territoorium on okupeeritud tänaseni;
tunnistas Eestis NSV Liidu riigivõimu ebaseaduslikkust selle kehtestamise momendist alates ja kuulutas välja Eesti Vabariigi taastamise (restitutio ad integrum);
kuulutas välja üleminekuperioodi, mis lõpeb Eesti Vabariigi põhiseaduslike riigivõimuorganite moodustamisega;
sätestas, et üleminekuperioodiks töötab Ülemnõukogu välja valitsemise ajutise korra koos õiguslike garantiidega kõigile elanikele, rahvusest sõltumata.
See oli Eesti Vabariigile de facto kojutuleku kutse.
Vaadakem veel kord eespool tsiteeritud teksti: jutt käib Eesti Vabariigi taastamisest, mitte mingisugusest kolmandast vabariigist. Jutt käib okupatsioonist, mistõttu ei saa kõnelda Nõukogude Liidust väljaastumisest. Kuhu pole vabatahtlikult sisse astutud, sealt ei saa ka välja astuda – seda põhimõtet rõhutas ettekandja Tiit Käbin korduvalt Ülemnõukogu kõnetoolist otsuse eelnõu arutamise ajal. Jutt käib üleminekuperioodist, mis lõpeb Eesti Vabariigi põhiseaduslike riigivõimuorganite moodustamisega.
Ülemnõukogu võttis 30. märtsil 1990 vastu teisegi olulise otsuse, nimelt otsuse “Eesti NSV Ülemnõukogu ja Eesti Kongressi koostööst”. Nimetatud otsusega Ülemnõukogu tunnistas Eesti Kongressi Eesti Vabariigi kodanikkonna esinduskoguna ning Eesti Vabariigi taastajana ja deklareeris oma valmisolekut koostööks Eesti Kongressi ja Eesti Komiteega Eesti Vabariigi taastamiseks õigusliku järjepidevuse alusel.
Viimati viidatud Ülemnõukogu otsust on põhjust pidada üleminekuaja poliitilise kultuuri ja kompromissiotsingute vundamendiks. Usun, et just nimelt see otsus vältis taasiseseisvumist taotlevate jõudude liigset lõhestumist ning sillutas tee poliitiliste jõudude ühistegevuseks iseseisvumisprotsessi otsustavatel hetkedel, eriti 20. augustil 1991.
Eesti Vabariigi kojutuleku algus
Eesti Vabariigi kojutuleku alguseks kujunes 1990. aasta 8. mai seadus Eesti sümboolikast. Otsustati võtta kasutusele ametlik nimetus Eesti Vabariik ning lõpetada Eesti NSV vapi, lipu ja hümni kasutamine riiklike sümbolitena. Samuti otsustati rakendada Eesti Vabariigi 1938. aasta põhiseaduse järgmised paragrahvid:
§ 1. Eesti on iseseisev ja sõltumatu vabariik, kus kõrgeima riigivõimu kandja on rahvas;
§ 2. Eesti riigi maa-ala on lahutamatu tervik;
§ 4. Eestis on jõus ainult tema enda asutiste poolt kehtima pandud seadused. Rahvusvahelise õiguse üldtunnustatud eeskirjad kehtivad Eestis õigusliku korra lahutamatute osadena;
§ 5. Eesti riigikeeleks on eesti keel;
See seadus oli Eesti Vabariigi de facto kojutuleku algus.
Käsitletava seaduse esialgne versioon, mis lõplikust, tõsi küll, üsna tugevalt erines, oli Ülemnõukogu menetluses juba 1990. aasta aprillikuu algusest. Eelnõu muudetud versioon sündis valitsuse 1990. aasta 7. mai istungi ajal. Samal päeval tegi selle seaduse eelnõu suhtes Ülemnõukogus ettekande peaminister Edgar Savisaar. Peaminister rõhutas oma ettekandes, et seadus lähtub esiteks Ülemnõukogu poolt 30. märtsil 1990 otsustatud üleminekuperioodi loogikast ning teiseks Eesti Vabariigi 1938. aasta põhiseaduse kontinuiteedist. Viimatinimetatud põhimõtet käsitles Savisaar nii ettekandes kui ka Jaak Alliku küsimusele vastates.
Vaadakem veel kord tsiteeritud teksti ja mõelgem. Kui see ei ole iseseisva riigi seadus, siis mis see on? Kui see ei ole taastatava riigi seadus, siis milline see veel olema peaks, et spekulatsioonid uue riigi loomise katsetest lakkaksid? Kui see ei ole okupatsioonieelse põhiseadusliku korra õigusliku taastamise algus, siis mis muu see olla võiks?
Kahjuks on 8. mai seaduse tähendust ja rolli Eestis üsna tugevalt alahinnatud. Eriti drastiline tundub alahindamine Läti ja Leedu analoogsetele seadustele omistatud tähenduse taustal. Seadusega Eesti sümboolikast ei muudetud pelgalt Eesti territooriumil faktiliselt toimiva riigi nime. Selle seadusega katkestati juriidiline side Eesti NSV ja NSV Liiduga. Selle seadusega pandi alus kogu edasisele Eesti õigusloomele, suunates selle ühelt poolt iseseisvale riigile omasele seadusloomele ning teiselt poolt riigi taastamist korraldavale juriidilisele ja poliitilisele tegevusele.
Loomulikult ei olnud Eesti 9. mail 1990 oluliselt iseseisvam, kui ta oli paar päeva varem. Üleminekuperioodi otsuste ja seaduste eripära seisnes selles, et need olid juriidiliselt sisult ja poliitiliselt eesmärgilt faktilisest olukorrast alati väga palju ees nii ajas kui ka ruumis. Nende faktiline kehtestumine oli protsess, mitte üksikakt. See protsess koosnes tõsistest edasiliikumise sammudest, paraku ka tagasilöökidest. Aeg-ajalt leiti vajadus ka vormilt humoorikamateks toiminguteks. Päris intrigeeriv oli näiteks Moskvast Eesti NSV justiitsministrile saadetud kirju tagastada märkega: “Неправильный адрес. Такое государство не найдено!” Ka mängu ilul on oma väärtus, eriti tagasivaates. Tollastes tegelikes oludes oli sellisel käitumisel ka õigus-poliitiline tähendus, ja sugugi mitte teisejärguline. Riigi kehtestamise ja enesekehtestamise protsess ei olnud ühemõõtmeline – dünaamilisus ja innovaatilisus olid sel ajal osa tegelikkusest, mitte sõnakõlks.
Seadusel Eesti sümboolikast oli pöördeline tähendus nii Eesti sise- kui ka välispoliitikas. Sellest ajast alates hakkas Eesti käituma just kui iseseisev riik, tehes enesestmõistetavalt kompromisse, mida sundis peale reaalpoliitiline ja majanduslik olukord.
Järgmised tähtsad verstapostid
Järgmine väga tähtis verstapost Eesti Vabariigi koduteel oli 16. mai 1990, kui Ülemnõukogu võttis vastu seaduse “Eesti valitsemise ajutise korra alustest”. Selle seaduse radikaalsest loomusest annavad tunnistust järgmised sätted.
Lõpetada Eesti Vabariigi riigivõimu-, -valitsemis-, kohtu- ja prokuratuuriorganite allutatus NSV Liidu vastavatele organitele ja lahutada nad NSV Liidu vastavast süsteemist.
Eesti Vabariigi ja NSV Liidu suhted rajada Eesti Vabariigi ja Vene NFSV vahel 2. veebruaril 1920. aastal sõlmitud Tartu rahulepingu kehtivusele.
Üleminekuperioodil teostavad Eestis kõrgeimat seadusandlikku võimu Eesti Vabariigi Ülemnõukogu ja täitev-korraldavat võimu Eesti Vabariigi Valitsus.
Kõik seni Eesti territooriumil toimivad normatiivaktid kehtivad kuni Eesti Vabariigi Ülemnõukogu või Eesti Vabariigi Valitsus neid ei tühista, ei muuda või kui nad ei ole vastuolus käesoleva seadusega või järgnevate Eesti Vabariigi normatiivaktidega.
Õigusemõistmist Eestis teostavad NSV Liidu kohtuvõimust lahutatud ja sõltumatud Eesti kohtud, kes juhinduvad õigusemõistmisel käesoleva seaduse 4. paragrahvist (vt eelmine punkt).
Eesti Vabariigi prokuröri kinnitab ametisse Eesti Vabariigi Ülemnõukogu.
Kõik Eesti Vabariigis tegutsevad riigiorganid, ettevõtted, asutused, organisatsioonid ning üksikisikud on kohustatud täitma Eestis käesoleva seaduse alusel kehtivaid seadusi ja teisi normatiivakte.
Iseseisvumisprotsessi poliitilise rahumeelsuse seisukohalt oli märkimisväärselt tähtis 1991. aasta 3. märtsi referendum, kuigi tegemist polnud õiguslikult kristallpuhta protsessiga, sest referendumist võtsid osa ka mittekodanikud. Referendumil paluti Eesti elanikel vastata küsimusele: “Kas Teie tahate Eesti Vabariigi riikliku iseseisvuse ja sõltumatuse taastamist?” Referendumist võttis osa 82,86 protsenti hääleõiguslikest elanikest. “Jah” vastuse andis 77,83 protsenti hääletamisel osalenutest.
Referendumi tulemustele tuginedes võttis Ülemnõukogu 13. märtsil 1991 vastu otsuse “1991. aasta 3. märtsil Eesti Vabariigi iseseisvuse taastamise küsimuses toimunud referendumi tulemuse arvestamisest Eesti Vabariigi riigivõimuorganite tegevuses”.
Eesti Vabariik jõudis de facto koju 20. augustil 1991 Ülemnõukogu otsusega “Eesti riiklikust iseseisvusest”. Tõsi, nagu eelnevalt märgitud, ei jõudnud Eesti Vabariigi enesekehtestamise periood 20. augustiga kaugeltki lõpule. Uue põhiseaduse kehtestamiseni oli jäänud veel peaaegu aasta ning Vene vägede lõpliku lahkumiseni pisut rohkem kui kolm aastat.
1991. aasta 20. augusti otsuses lähtus Ülemnõukogu:
Eesti Vabariigi järjekestvusest rahvusvahelise õiguse subjektina,
1991. aasta 3. märtsi rahvahääletuse tulemustest ning
Ülemnõukogu 1990. aasta 30. märtsi otsusest “Eesti riiklikust staatusest” ja deklaratsioonist “Eesti NSV Ülemnõukogu ja Eesti Kongressi koostööst”.
Eeltoodu näitab ilmekalt järjepidevust eelnevalt käsitletud otsuste ja 1991. aasta 20. augusti otsuse vahel. 20. augusti otsuse punktis 1 sätestati: “Kinnitada Eesti Vabariigi riiklikku iseseisvust ja taotleda Eesti Vabariigi diplomaatiliste suhete taastamist.”
Nagu ikka, on sõnade valikul poliitikas ja õiguses suur tähendus. Selle sõnastuse leidmiseks töötasid paljud inimesed 20. augustil 1991 Toompeal tunde ja tunde. Nagu tekstist nähtub, ei kasutatud väljendit “iseseisvust välja kuulutama” – deklaratiivselt oli iseseisvus välja kuulutatud juba 8. mail 1990. Nagu tekstist nähtub, ei kasutatud ka väljendit “iseseisvuse taastamine” – iseseisvuse taastamine oli aktide ja toimingute jada, mitte üksikaktsioon. Otsuse teksti kohaselt kinnitati iseseisvus. Sellise sõnavalikuga rõhutati kaudselt ka tõsiasja Eesti taasiseseisvumisest kui dünaamilisest protsessist, mis ei alanud 20. augustil 1991 ega ka lõppenud veel sellel kuupäeval.
Järgmise aasta 28. juunil võttis Eesti rahvas referendumil vastu Eesti Vabariigi põhiseaduse ja põhiseaduse rakendamise seaduse. Põhiseadus on osutunud väga edukaks ja töökindlaks riigi toimimise aluseks. Paraku ei tähistanud uue põhiseaduse vastuvõtmine veel pöördeliste riigiõiguslike muudatuste lõppemist. Uue õiguskorra loomine oli alles algusjärgus.
Seadusloomes rakendatava pragmaatilise lähenemise alustalaks kujunes põhiseaduse rakendamise seaduse § 2, milles sätestati: “Käesoleval ajal Eesti Vabariigis toimivad õigusaktid kehtivad pärast põhiseaduse jõustumist niivõrd, kuivõrd need ei ole vastuolus põhiseaduse või põhiseaduse rakendamise seadusega ja seni, kuni need kas tühistatakse või viiakse põhiseadusega täielikku vastavusse.”
Nentigem, et põhiseaduse rakendamise seaduse § 2 on oma sisult vägagi samane 16. mail 1990 kehtestatud Eesti valitsemise ajutise korra §-ga 4. Põhiseaduse rakendamise seaduse § 2 regulatiivne toime on praeguseks kahanenud miinimumini, mis näitab Eesti riigi õigusloomelise tegevuse tulemuslikkust. Olgu viimati esitatud juriidilised asjaolud veelkordne kinnitus selle artikli põhiteesile Eesti Vabariigi taastamisest kui pikast ja dünaamilisest protsessist.
Miks Eestil läks hästi
Riigi ja õiguskorra taastamine nii aastatel 1990–1992 kui ka pärast seda õnnestus Eestil väga hästi. Võib pidada tõeliseks imeks, et kõik eespool märgitud aktid kehtestati ja iseseisvus taastati veretult, ilma ohvriteta. Küsimusele, miks meil läks hästi, on ilmselt väga palju vastuseid. Tõenäoliselt on igal vastajal oma vastus. Minu arvates läks hästi sellepärast, et omariikluse ja õiguskorra taastamist iseloomustavad alljärgnevad meetodid, võtted ja aspektid:
parlamentaarsed meetodid – poliitikat ei tehtud mitte niivõrd tänavatel, kuivõrd eeskätt esinduskogudes;
Eesti NSV ja Nõukogude Liidu lammutamine toimus õiguslike meetmete abil – see oli seaduste sõda, kus Eesti positsioon ei sõltunud toore jõu ebavõrdsusest, vaid meie õiguslikust mõistusest ja mõistlikkusest ning poliitilisest tasakaalukusest. Selles olime me tugevad;
Eesti Vabariigi taastamine ja õigusriigi ülesehitamine toimus võimaluste piires õigusriiklikult;
põhiküsimustes saavutati poliitilised kokkulepped iseseisvust taotlevate põhiliste poliitiliste jõudude vahel (Ülemnõukogu ja Eesti Kongressi 1990. aasta märtsi- ja maikuu otsused, Põhiseaduse Assamblee loomine ja tegevus 1991–1992 jne);
vana õiguskorra ajutine kasutamine uue loomisel;
Eesti Vabariigi loomise aegsete kogemustega arvestamine, eriti õigusküsimustes. Nii selle kui ka eelmise punkti illustreerimiseks on paslik tagasi vaadata Eesti Vabariigi loomise aegadesse 1918. aastal. Üksiknäitena võib siinkohal esile tuua, et Ajutine Valitsus võttis 19. novembril 1918 ajutiste administratiivseaduste hulgas vastu seaduse üleminekuaja kohta, mille punktis 2 oli sätestatud: “Kuni uute seaduste väljaandmiseni ehk endiste muutmiseni maksavad need seaduslikud määrused, mis 24. oktoobrini 1917. a. praeguse Eesti riigi piirides jõus olid, niivõrd, kui need seadused Eesti Maapäeva otsust mööda, mis 15. novembril 1917. a. vastu võetud, Päästekomitee manifesti läbi 25. veebruarist 1918. a., kui ka Ajutise Valitsuse endiste ja käesoleva määruse läbi muudetud ei ole.”;
õigusliku järjepidevuse kontseptsioon oli teljeks ja aluseks praktiliselt kõigile üldist poliitilist toimet omavatele seadustele või muudele aktidele.
Omariikluse taastamine ja uue õiguskorra rajamine on protsess, kus erinevatel üksikaktidel võib küll olla ajalooliselt määrav tähendus, kuid neist ei piisa strateegilise edu saavutamiseks – edu saavutamiseks on tarvilik kontseptuaalne järjepidevus ja toimingute loogilisus ning järjekindlus.
Eesti Vabariigi taastamise kontseptsioon tugines õiguslikule järjepidevusele, mille sisuline tähtsus ja tähendus on suurem, kui esmapilgul tundub – tegemist on kontseptuaalse teljega, millele toetus kogu omariikluse taastamise ja õiguskorra rajamise sündmustik ning sellega seotud poliitiline diskussioon.
Õiguslikust järjepidevusest kantud
Õiguslik järjepidevus on Eesti iseseisva riikluse ja ühiskonna iseolemise taastamise fundamentaalne väärtus. Õigusliku järjepidevuse printsiibi tähtsust ja tähendust on võimatu üle hinnata. 1980. aastate lõpu ja 1990. aastate alguse tuliseimad poliitilised debatid olid otseselt või kaudselt seotud kas õigusliku järjepidevuse kontseptsiooni tunnistamise ja tunnustamise või selle rakendamise või ka eitamisega. Õigusliku järjepidevuse ideele oli kokkuvõttes rajatud kogu iseseisvuse taastamise poliitiline ja õiguslik protsess. Õiguslikust järjepidevusest on kantud ka Eesti Vabariigi 1992. aasta põhiseadus.
Riigi enda väide oma samasusest varasema riigiga ehk õiguslikust järjepidevusest ei taga veel riigi kui rahvusvahelise õiguse subjekti samasuse tunnistamist, mille kinnituseks on ajaloost võimalik tuua mitmeid näiteid. Näiteks ei aktsepteeritud rahvusvaheliselt Leedu seisukohta, mille järgi 1918. aastal loodud Leedu riik oleks olnud käsitletav sama riigina, mis kuulus kuni 1795. aastani Poola-Leedu Kuningriigi koosseisu. Kuigi ka varasemast ajaloost on võimalik leida näiteid õigusliku järjepidevuse idee rahvusvahelisest aktsepteerimisest, sai see kontseptsioon laialdasema leviku siiski alles Teise maailmasõja kontekstis, eriti Tšehhoslovakkia ja Austria näidete taustal.
Eesti ja teiste Baltimaade poolt õigusliku järjepidevuse põhimõtte deklareerimine ja järgimine enam kui 50 aasta jooksul rikastas unikaalsel kombel rahvusvaheliste suhete praktikat ja nüüdisaegset rahvusvahelise õiguse doktriini. Meie selline seisukoht on pälvinud suure rahvusvahelise respekti ning võimaldanud taastatud Eesti riigil ja majandusel nautida algusest peale igakülgset rahvusvahelist toetust.
Ent õiguslik järjepidevus pole ainult väärtuspõhine printsiip, vaid ka praktiline kontseptsioon. Markantne näide selles valdkonnas on omandi- ja maareform. Reformide väljatöötamise ja rakendamise aegne Vabariigi Valitsus ja Ülemnõukogu olid võimelised omaks võtma ning omandi- ja maareformi suhtes rakendama restitutsiooni põhimõtet. Eesti Kongress ja Eesti Komitee olid võimelised loobuma mehaanilisest ja täielikust restitutsioonist omandisuhete kujundamisel. Sellega oli eeldus fundamentaalseks kompromissiks sündinud.
Just õiguslikule järjepidevusele tuginemine võimaldas 1991. aastal vastu võtta kompleksse omandireformi aluste seaduse, millel oli selge aluskontseptsioon ning mis lõppkokkuvõttes võimaldas varal reformi käigus liikuda õiges ja õiglases suunas. Alternatiiv, mida ka üsna jõuliselt nõuti, oleks olnud tagastamist ja erastamist reguleerivate üksikute aktide vastuvõtmine olukorras, kus keskne õigusakt oleks puudunud. See oleks loonud suurepärased tingimused kaosele. Ei tohi unustada, et omandireformi aluste seaduse vastuvõtmise ajal oli Eesti veel de facto Nõukogude Liidu koosseisus. Valest erastamisest või omandireformist tekkida võiv laiaulatuslik ühiskondlik konflikt oleks kindlasti muutnud Eesti vabanemise paradigmat. Sama kindlasti oleks see paradigma muutus mõjunud negatiivselt, mitte positiivselt.
Kompromisside sünd ei olnud kerge ei poliitiliselt ega õiguslikult. See oli täis dramaatikat. Omandireformi kulg ja senised tulemused lubavad kinnitada, et Eestis tehti õige valik. Ajaloolise õigluse prioriteediks seadmine võimaldas:
omandireformiga edukalt alustada, tekitamata rahva hulgas valdavat vastuseisu,
panna aluse pikaajalisele majandusedule ning
teha poliitilist ja majanduslikku taastamist paralleelselt ja omavahel seotult, ilma et need kaks protsessi oleksid sattunud olemuslikku konflikti.
Küsimusele õigusliku järjepidevuse olemusest tuleb seega vastata saalomonlikult: tegemist on nii väärtuspõhise printsiibi kui ka praktilise kontseptsiooniga. Mõlemas rollis on õiguslik järjepidevus osutunud Eesti eduloo üheks olulisemaks faktoriks. Mõlemas rollis tuleb õiguslikku järjepidevust kasutada ikka ja ainult nii, et saame seda rakendada oma riigi edasiarendamiseks ning et kunagi ei peaks tekkima vajadust seda uuesti rakendada riigi taastamiseks.

matches:
§ 1
§ 2
§ 4
§ 5
§ 2
§ 2
§ 2


text:
Eelotsusetaotlus – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artiklid 7, 8 ja 47 – Direktiiv 95/46/EÜ – Artiklid 1, 7 ja 13 – Isikuandmete töötlemine – ELL artikli 4 lõige 3 – Isikuandmete registri koostamine – Ese – Maksu kogumine – Maksupettuste vastane võitlus – Kohtulik kontroll – Põhiõiguste ja -vabaduste kaitse – Nõue, et enne kohtusse pöördumist peab eelnevalt olema esitatud vaie haldusorganile – Nimetatud registri lubatavus tõendina – Isikuandmete töötlemise seaduslikkuse tingimused – Vastutava töötleja üldiste huvidega seotud ülesande täitmine
Kohtuasjas C‑73/16,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovaki Vabariigi kõrgeim kohus) 3. veebruari 2016. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 10. veebruaril 2016, menetluses
arvestades kirjalikus menetluses ja 16. veebruari 2017. aasta kohtuistungil esitatut,
– P. Puškár, esindaja: advokát M. Mandzák,
– Itaalia valitsus, esindajad: G. Palmieri, keda abistas avvocato dello Stato P. Gentili,
– Euroopa Komisjon, esindajad: H. Krämer, A. Tokár ja H. Kranenborg,
1 Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikleid 7, 8 ja 47, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. oktoobri 1995. aasta direktiivi 95/46/EÜ üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta (EÜT 1995, L 281, lk 31; ELT eriväljaanne 13/15, lk 355) artikli 1 lõiget 1, artikli 7 punkti e ja artikli 13 lõike 1 punkte e ja f, ELL artikli 4 lõiget 3 ning ELTL artiklit 267.
2 Taotlus on esitatud kohtuvaidluses, mille ühel poolel on Peter Puškár ning teisel poolel Finančné riaditel’stvo Slovenskej republiky (Slovaki Vabariigi finantsamet, edaspidi „finantsamet“) ja Kriminálny úrad finančnej správy (finantskuritegude vastu võitlemise büroo, Slovakkia) ning mis puudutab kaebust nõudega kohustada viimati nimetatuid kustutama P. Puškári nimi registrist, millesse on kantud isikud, keda finantsamet peab variisikuteks, ja mille finantsamet on koostanud maksude kogumise raames ning mida ajakohastavad finantsamet, selle alla kuuluvad maksuasutused ja finantskuritegude vastase võitluse büroo (edaspidi „vaidlusalune register“).
3 Direktiivi 95/46 artikkel 1 sätestab:
5 Direktiivi 95/46 artiklis 3 „Reguleerimisala“ on sätestatud:
6 Direktiivi artikkel 6 näeb ette:
7 Direktiivi artikkel 7 on sõnastatud järgmiselt:
8 Direktiivi 95/46 artikkel 10 näeb ette:
a) vastutava töötleja ja tema võimaliku esindaja andmed,
– isiku enda kohta käivate andmetega tutvumise ja nende parandamise õiguse olemasolu,
9 Direktiivi artikkel 11 näeb ette:
„1. Kui andmeid ei ole saadud andmesubjektilt, näeb liikmesriik ette, et hiljemalt isikuandmete salvestamise ajal, või kui andmed kavatsetakse avalikustada kolmandale isikule, siis hiljemalt andmete esmakordse avaldamise ajal esitab vastutav töötleja või tema esindaja andmesubjektile vähemalt järgmise teabe, kui ta seda juba ei tea:
b) töötlemise eesmärk,
– asjaomaste andmete liik,
– vastuvõtjad või vastuvõtjate kategooriad,
10 Direktiivi artikkel 12 sätestab:
c) teatise saatmist kolmandatele isikutele, kellele andmed on avalikustatud, kõigi punkti b kohaste paranduste, kustutamiste või sulgemiste kohta, kui see ei ole võimatu või kui sellega ei kaasne ülemääraseid jõupingutusi.“
11 Direktiivi 95/46 artikli 13 lõikes 1 on sätestatud:
12 Direktiivi 95/46 artiklis 14 on sätestatud:
13 Direktiivi artikli 17 lõige 1 näeb ette:
Võttes arvesse tehnika taset ja selliste meetmete elluviimise kulusid, peavad kõnealused meetmed tagama töötlemise ja kaitstavate andmete laadiga kaasnevale ohule vastava turvalisuse taseme.“
14 Direktiivi artikkel 22 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid sätestavad kõigi isikute õiguse kasutada õiguskaitsevahendeid, kui on rikutud õigusi, mis neile on antud kõigi asjaomase töötlemise suhtes kohaldatavate siseriiklike õigusaktidega, ilma et see piiraks ühegi võimaliku sätestatava haldusliku kaitsevahendi kohaldamist, muu hulgas artiklis 28 osutatud järelevalveasutuse kaudu enne küsimuse suunamist kohtutele.“
15 Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 94 on ette nähtud:
a) lühiülevaade vaidluse esemest ja asjassepuutuvatest asjaoludest, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on need välja selgitanud, või vähemalt ülevaade faktilistest andmetest, millel eelotsuse küsimused põhinevad;
b) ülevaade kohaldamisele kuuluvatest siseriiklikest õigusnormidest ja vajaduse korral asjakohasest siseriiklikust kohtupraktikast;
c) selgitus, millistel põhjustel siseriiklik kohus tõstatas liidu õigusnormide tõlgendamise või kehtivuse küsimuse ning millist seost ta nende õigusnormide ja põhikohtuasjas kohaldatavate siseriiklike õigusnormide vahel näeb.“
16 Slovaki Vabariigi konstitutsiooni (edaspidi „konstitutsioon“) § 19 lõikes 3, mis asub 2. jaos „Inimõigused ja põhivabadused“, on sätestatud:
„Igaühel on õigus kaitsele tema isikuandmete ebaseadusliku kogumise, avaldamise või tema isikuandmete muu kuritarvitamise vastu.“
17 Konstitutsiooni § 46 lõiked 2 ja 4 näevad ette:
„2. Igaüks, kes väidab, et tema õigusi on haldusorgani otsusega rikutud, võib pöörduda pädeva kohtu poole, et kohus kontrolliks selle otsuse seaduslikkust, kui seadus ei näe ette teisiti. Põhiõigusi ja -vabadusi puudutavate otsuste läbivaatamist ei või siiski kohtu pädevusalast välja jätta.
4. Kohtuliku kaitse tingimused ja korra ning muus vormis õiguskaitse sätestab seadus.“
18 Vaidemenetluse seaduse nr 9/2010 § 3 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Vaie on akt, millega füüsiline või juriidiline isik […]:
a) palub oma õiguste või seadusega kaitstud huvide kaitset ning väidab, et neid on haldusorgani […] tegevuse või tegevusetusega rikutud,
b) viitab rikkumistele, eelkõige õigusnormide rikkumisele, mille lõpetamine kuulub asjasse puutuva haldusorgani pädevusse.“
19 Tsiviilkohtumenetluse seadustiku põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni § 135 lõike 1 teises lauses on sätestatud:
„Kohtule on siduvad ka Ústavný súd [Slovenskej republiky (Slovaki Vabariigi konstitutsioonikohus)] ja Euroopa Inimõiguste Kohtu otsused, mis puudutavad inimõigusi ja põhivabadusi.“
20 Tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 250v lõigetes 1 ja 3 on ette nähtud:
„1. Füüsiline või juriidiline isik, kes väidab, et tema õigusi või seadusega kaitstud huve on rikutud haldusorgani ebaseadusliku sekkumisega, mis ei ole otsus, ning et ta on selle sekkumise otsene adressaat või selle tagajärjed puudutavad teda otseselt, võib paluda selle vastu kohtulikku kaitset, kui see sekkumine või selle tagajärjed kestavad või on oht, et need võivad korduda.
3. Hagi ei ole vastuvõetav, kui hageja ei ole ammendanud õiguskaitsevahendeid, mis tal on erinormide kohaselt […]“.
21 Maksukorralduse seaduse (maksuseadustik) nr 563/2009 § 164 näeb põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis ette:
„Maksude kogumise eesmärgil on maksuametil, finantsametil ja rahandusministeeriumil õigus töödelda maksukohustuslaste, nende esindajate ja muude isikute isikuandmeid kooskõlas erinormiga […]; isikuandmeid võib edastada vaid kohalikule omavalitsusüksusele kui maksuhaldurile, finantshaldurile ja rahandusministeeriumile ning seoses maksude kogumise ja ülesannete täitmisega erinormi alusel […] muudele isikutele, kohtutele ja asutustele, mis tegutsevad kriminaalmenetluse raames. Infosüsteemides […] võib töödelda füüsilise isiku ees- ja perekonnanime, tema kodust aadressi, ja kui sellele isikule ei ole registrisse kandmise ajal antud maksukohustuslasena registreerimise numbrit, siis isikukoodi.“
22 Riigi maksuhaldusorganeid käsitleva seaduse nr 479/2009 § 8 on sõnastatud järgmiselt:
„Finantsamet ja maksuasutused võivad töödelda isikuandmeid kooskõlas erinormiga […] füüsiliste isikute puhul, keda puudutavad maksuhalduri aktid, mis on tehtud tema ülesannete täitmisel käesoleva seaduse või erinormide alusel; 1) isikuandmete register on toodud lisas.“
23 Riigi maksu- ja tolliorganeid käsitleva seaduse nr 333/2011 § 4 lõike 3 punktides d, e ja o on sätestatud:
„3. Finantsamet täidab järgmisi ülesandeid:
d) loob, arendab ja haldab finantshalduse infosüsteeme […]; teavitab rahandusministeeriumi oma tegevuskavadest seoses finantshalduse infosüsteemide loomise ja arendamisega;
e) loob nende ettevõtjate ja muude isikute keskregistri, kelle tegevuse suhtes kohaldatakse tollialaseid norme, haldab seda registrit ja tagab selle kooskõla Euroopa Komisjoni vastavate registritega; loob maksukohustuslaste keskregistri ja haldab seda; haldab ja ajakohastab andmekogusid; loob nimetatud registrid ja haldab neid finantshalduse infosüsteemide abil,
o) teavitab isikuid nende õigustest ja kohustustest maksude alal ning nende õigustest ja kohustustest erinormide järgi […]“.
24 Seaduse nr 333/2011 § 5 lõike 3 punktis b on sätestatud:
„Finantskuritegude vastase võitluse büroo kasutab finantshalduse infosüsteeme, mille abil ta kogub, töötleb, säilitab, edastab, kasutab, kaitseb ja kustutab teavet ja isikuandmeid […] isikute kohta, kes on rikkunud maksu- või tollialaseid õigusnorme või kelle puhul on alust kahtlustada, et nad on neid norme rikkunud, või isikute kohta, kes finantshalduse valdkonnas on rikkunud avalikku korda, või kui on alust kahtlustada, et nad on seda rikkunud, ja muud teavet selliste maksu- või tollialaste rikkumiste kohta või sellise avaliku korra rikkumise kohta; selline teave ja isikuandmed esitatakse või tehakse kättesaadavaks finantsametile, maksuametile või tolliametile nende pädevuse teostamiseks vajalikul määral.“
25 P. Puškár, kes leidis, et tema isikuõigusi on rikutud tema nime kandmisega vaidlusalusesse registrisse, esitas Najvyšší súd Slovenskej republikyle (Slovaki Vabariigi kõrgeim kohus) 9. jaanuaril 2014 ja seejärel 19. novembril 2014 kaebused, milles palus, et nimetatud kohus kohustaks finantsametit ja selle alla kuuluvaid maksuasutusi ning finantskuritegude vastase võitluse bürood mitte kandma tema nime vaidlusalusesse registrisse või mis tahes muusse sarnasesse registrisse ning kustutama kõik teda puudutavad kanded neist registritest ja finantshalduse infosüsteemist.
26 P. Puškári väitel on finantsamet ja finantskuritegude vastase võitluse büroo koostanud ja kasutusele võtnud vaidlusaluse registri, milles on P. Puškári andmetel 1227 füüsilist isikut, keda ametiasutused tähistavad väljendiga „biele kone“ („valged hobused“). Seda väljendit kasutatakse nende isikute tähistamiseks, kes on variisikutena juhtivatel positsioonidel. Iga füüsiline isik on oma isikukoodiga ja maksukohustuslasena registreerimise numbriga põhimõtteliselt seostatud ühe või mitme juriidilise isikuga (P. Puškári andmetel on juriidilisi isikuid kokku 3369), milles ta täidab kindlal ajavahemikul oma ülesandeid.
27 Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et finantskuritegude vastase võitluse büroo kinnitas vaidlusaluse registri olemasolu, kuid väitis, et selle registri koostas finantsamet.
28 Eelotsusetaotluse esitanud kohtu andmetel on vaidlusalune register vajalike tehniliste ja organisatsiooniliste meetmetega kaitstud „ebaseadusliku avalikustamise või juurdepääsu eest“ direktiivi 95/46 artikli 17 lõike 1 tähenduses. Sellest hoolimata ei väitnud P. Puškár oma kirjalikes seisukohtades ega kohtuistungil, et ta sai vaidlusaluse registri finantsameti või ka finantskuritegude vastase võitluse büroo seaduses ette nähtud nõusolekul.
29 Eelotsusetaotlusest nähtub, et Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovaki Vabariigi kõrgeim kohus) tagastas põhjendamatuse tõttu P. Puškári ja kahe teise vaidlusalusesse registrisse kantud isiku kaebused menetluslikel põhjustel, sest kaebajad ei olnud ammendanud õiguskaitsevahendeid riigi haldusorganites, või kohtuasja sisu puudutavatel põhjustel.
30 Ústavný súd Slovenskej republiky (Slovaki Vabariigi konstitutsioonikohus), kellele P. Puškár ja kaks teist kõnealust isikut esitasid konstitutsioonilised kaebused, leidis eelkõige Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikale tuginedes, et niiviisi otsustades eiras Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovaki Vabariigi kõrgeim kohus) mitut nimetatud kaebajate põhiõigust, nimelt õigust õiglasele kohtulikule arutamisele, õigust eraelu puutumatusele ja õigust isikuandmete kaitsele. Selle tulemusel tühistas Ústavný súd Slovenskej republiky (Slovaki Vabariigi konstitutsioonikohus) kõik Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovaki Vabariigi kõrgeim kohus) kõnealused otsused ja saatis need kohtuasjad viimati nimetatud kohtule uueks arutamiseks tagasi, tuletades meelde, et nimetatud kohus on seotud Euroopa Inimõiguste Kohtu isikuandmete kaitset puudutava praktikaga.
31 Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovaki Vabariigi kõrgeim kohus) aga leiab, et Ústavný súd Slovenskej republiky (Slovaki Vabariigi konstitutsioonikohus) ei ole arvestanud Euroopa Kohtu asjakohase praktikaga, mis puudutab liidu õiguse kohaldamist isikuandmete kaitse valdkonnas.
32 Neil asjaoludel otsustas Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovaki Vabariigi kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas harta artikli 47 esimese lõiguga – mille kohaselt on igaühel, kelle õigusi (sh direktiivi 95/46 artikli 1 lõikes 1 ja direktiivi järgnevates artiklites ette nähtud õigust eraelu puutumatusele isikuandmete töötlemisel) rikutakse, selles artiklis kehtestatud tingimuste kohaselt õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus – on vastuolus riigisisene õigusnorm, mis seab õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile ehk halduskohtusse kaebuse esitamise eeltingimuseks, et kaebaja oma õiguste ja vabaduste kaitseks enne kohtusse kaebuse esitamist ammendaks õiguskaitsevahendid, mis on ette nähtud sellises eriseaduses nagu Slovaki vaidemenetluse seadus?
2. Kas harta artiklis 7 ette nähtud õigust era- ja perekonnaelu, kodu ja sõnumite puutumatusele ning harta artiklis 8 ette nähtud õigust isikuandmete kaitsele võib juhul, kui väidetavalt on rikutud õigust isikuandmete kaitsele, mis Euroopa Liidus on peamiselt rakendatud direktiiviga 95/46, mille kohaselt:
– on liikmesriikidel kohustus tagada eraelu puutumatuse kaitse isikuandmete töötlemisel (artikli 1 lõige 1);
– on liikmesriikidel õigus töödelda isikuandmeid, kui see on vajalik üldiste huvidega seotud ülesande täitmiseks (artikli 7 punkt e) või vastutava töötleja või andmeid saava kolmanda isiku või kolmandate isikute õigustatud huvide elluviimiseks, ning
– arvestades liikmesriigi erandlikku pädevust [piirata kohustuste ja õiguste ulatust] (artikli 13 lõike 1 punktid e ja f), kui sellised piirangud on vajalikud, et kindlustada liikmesriigi või Euroopa Liidu olulised majanduslikud või rahanduslikud huvid, sealhulgas raha-, eelarve- ja maksuküsimustes,
tõlgendada selliselt, et liikmesriik ei või ilma huvitatud isiku nõusolekuta luua isikuandmete registreid maksude kogumise eesmärgil ehk teisisõnu, kas isikuandmete kogumine, mida viib läbi haldusorgan maksupettustega võitlemiseks, on iseenesest riskantne?
3. Kas liikmesriigi finantsasutuse registrit – mis sisaldab kaebaja isikuandmeid ning mille kättesaamatus on tagatud vajalike tehniliste ja organisatsiooniliste meetmetega, kaitsmaks isikuandmeid ebaseadusliku avalikustamise või juurdepääsu eest direktiivi 95/46 artikli 17 lõike 1 tähenduses –, mille kaebaja on saanud enda valdusesse ilma kõnealuse asutuse seaduses ette nähtud nõusolekuta, võib pidada ebaseaduslikuks tõendiks, mille vastuvõtmisest peab liikmesriigi kohus keelduma kooskõlas liidu õigusest tuleneva nõudega õiglasele kohtulikule arutamisele, mis on ette nähtud harta artikli 47 teises lõigus?
4. Kas liikmesriigi kohus tegutseb kooskõlas eespool nimetatud õigusega tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele (täpsemalt harta artikliga 47), kui ta pärast tuvastamist, et konkreetsete faktiliste asjaolude kohta on olemas Euroopa Liidu Inimõiguste Kohtu praktika, mis erineb Euroopa Kohtu antud vastusest, eelistab ELL artikli 4 lõikes 3 ja ELTL artiklis 267 sätestatud lojaalse koostöö põhimõtte kohaselt Euroopa Kohtu õiguslikku seisukohta?“
33 Kõigepealt tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud andmete põhjal tõdeda, et vaidlusaluses registris esinevad andmed, nimelt eelkõige teatavate füüsiliste isikute nimed, sealhulgas P. Puškári nimi, on „isikuandmed“ direktiivi 95/46 artikli 2 punkti a tähenduses, sest see on „teave tuvastatud või tuvastatava füüsilise isiku kohta“ (vt selle kohta kohtuotsused, 16.12.2008, Satakunnan Markkinapörssi ja Satamedia, C‑73/07, EU:C:2008:727, punkt 35, ja 1.10.2015, Bara jt, C‑201/14, EU:C:2015:638, punkt 29).
34 Nii nende kogumine kui ka kasutamine erinevate põhikohtuasjas kõne all olevate maksuhaldurite poolt on seega „isikuandmete töötlemine“ sama direktiivi artikli 2 punkti b tähenduses (vt selle kohta kohtuotsused, 20.5.2003, Österreichischer Rundfunk jt, C‑465/00, C‑138/01 ja C‑139/01, EU:C:2003:294, punkt 64; 16.12.2008, Huber, C‑524/06, EU:C:2008:724, punkt 43, ning 1.10.2015, Bara jt, C‑201/14, EU:C:2015:638, punkt 29).
35 Hispaania valitsus väidab siiski, et kõnealune isikuandmete töötlemine ei kuulu direktiivi 95/46 artikli 3 lõike 2 esimese taande kohaselt selle direktiivi kohaldamisalasse, kuna nimetatud säte näeb ette, et seda direktiivi ei kohaldata igal juhul sellise isikuandmete töötlemise suhtes, mis on seotud avaliku korra, riigikaitse, riigi julgeoleku – sealhulgas riigi majanduslik heaolu, kui töötlemine on seotud riigi julgeoleku küsimustega – ja riigi toimingutega kriminaalõiguse valdkonnas.
36 Sellega seoses tuleb meenutada, et nimetatud sättes näitena mainitud tegevused kujutavad endast igal juhul toiminguid, mis on iseloomulikud riigile või riigiasutustele, ega ole omased eraõiguslike isikute tegevusvaldkondadele (vt kohtuotsused, 6.11.2003, Lindqvist, C‑101/01, EU:C:2003:596, punkt 43, ja 16.12.2008, Satakunnan Markkinapörssi ja Satamedia, C‑73/07, EU:C:2008:727, punkt 41).
37 Euroopa Kohus on ka leidnud, et direktiivi 95/46 artikli 3 lõike 2 esimese taande näitlikus loetelus mainitud tegevused peavad määratlema selles taandes sätestatud erandi ulatuse, mistõttu see erand on kohaldatav ainult tegevustele, mida on sättes sõnaselgelt mainitud või mida võib pidada samasse rühma kuuluvaks (vt kohtuotsus, 6.11.2003, Lindqvist, C‑101/01, EU:C:2003:596, punkt 44).
38 Kuna direktiivi 95/46 artikli 3 lõike 2 esimeses taandes sätestatud erand muudab direktiiviga ette nähtud isikuandmete kaitse korra kohaldamatuks, eemaldudes seega direktiivi aluseks olevast eesmärgist, mis on kaitsta isikuandmete töötlemisel füüsiliste isikute põhiõigusi ja ‑vabadusi, siis tuleb seda erandit tõlgendada kitsalt.
39 Eelotsusetaotlusest nähtub, et põhikohtuasjas kogutakse ja kasutatakse kõnealuseid andmeid maksude kogumise ja maksupettuste vastase võitluse eesmärgil. Siiski ei näi, et nende andmete töötlemise eesmärk on avalik kord, riigikaitse või riigi julgeolek, kui just eelotsusetaotluse esitanud kohtu sellekohane kontroll, mis nimetatud kohtul tuleb läbi viia, ei anna teistsugust tulemust.
40 Lisaks tuleb märkida, et kuigi ei ole välistatud, et neid andmeid võidakse kasutada kriminaalmenetluses, mida võidakse läbi viia maksualase rikkumise korral teatavate isikute suhtes, kelle nimed on vaidlusaluses registris, ei näi, et põhikohtuasjas käsitletavaid andmeid koguti spetsiaalselt sellise kriminaalmenetluse jaoks või seoses riigi toimingutega kriminaalõiguse valdkonnas.
41 Peale selle ilmneb Euroopa Kohtu praktikast, et maksuandmed on „isikuandmed“ direktiivi 95/46 artikli 2 punkti a tähenduses (vt selle kohta kohtuotsus, 1.10.2015, Bara jt, C‑201/14, EU:C:2015:638, punkt 29).
42 Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 95/46 artikli 13 lõike 1 punkt e lubab võtta liikmesriikidel direktiivi artikli 6 lõikes 1, artiklis 10, artikli 11 lõikes 1 ning artiklites 12 ja 21 sätestatud kohustuste ja õiguste ulatuse piiramiseks vastu seadusandlikke akte, kui sellised piirangud on vajalikud, et kindlustada liikmesriigi või liidu olulised majanduslikud või rahanduslikud huvid, sealhulgas raha‑, eelarve‑ ja maksuvaldkonnas. Direktiivis 95/46 sätestatud andmekaitse piiramine maksustamise eesmärgil on seega kõnealuse direktiiviga sõnaselgelt ette nähtud.
43 Samas eeldab direktiivi 95/46 artikli 13 lõige 1 igal juhul, et selles nimetatud riigisisesed meetmed, nagu need, mis on vajalikud, et kindlustada liikmesriigi olulised majanduslikud või rahanduslikud huvid maksude valdkonnas, kuuluvad selle direktiivi kohaldamisalasse (vt analoogia alusel kohtuotsus, 21.12.2016, Tele2 Sverige ja Watson jt, C‑203/15 ja C‑698/15, EU:C:2016:970, punkt 73).
44 Eeltoodust tuleneb, et kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontroll, mis tal tuleb läbi viia, ei anna teistsugust tulemust, kuulub selline isikuandmete töötlemine, nagu on kõne all põhikohtuasjas, direktiivi 95/46 kohaldamisalasse.
45 Oma esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis seavad niisugusele isikule, kes väidab, et rikutud on tema direktiiviga 95/46 tagatud õigust isikuandmete kaitsele, kohtule kaebuse esitamise eeltingimuseks, et ta on enne seda ammendanud õiguskaitsevahendid, mida saab kasutada riigi haldusorganites (edaspidi „olemasolevad halduslikud õiguskaitsevahendid“).
46 P. Puškár ja Slovaki valitsus väidavad, et esimene eelotsuse küsimus ei ole vastuvõetav.
47 P. Puškár väidab eelkõige, et see küsimus on hüpoteetiline, kuna pärast seda, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus oli tema esimese kaebuse tagastanud põhjusel, et ta ei olnud esitanud vaiet, ammendas ta enne nimetatud kohtule teise kaebuse esitamist kõik võimalikud eelnevad õiguskaitsevahendid.
48 Sarnaselt rõhutab Slovaki valitsus, et eelotsusetaotluses on mainitud vähemalt kahte P. Puškári algatatud menetlust, kuid ei ole täpsustatud, milline neist on käesoleva eelotsusetaotluse ese. Tema arvates ei võimalda eelotsusetaotluses sisalduv teave kindlaks teha, kas seaduse nr 9/2010 alusel oli esitatud vaie, sest kui vaie oli esitatud, siis on esimene eelotsuse küsimus oma hüpoteetilise olemuse tõttu vastuvõetamatu.
49 Selle kohta tuleb meelde tuletada, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale on ELTL artiklis 267 ette nähtud Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö raames üksnes asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval liikmesriigi kohtul õigus kohtuasja eripära arvesse võttes hinnata nii eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Kui küsimused on esitatud liidu õiguse tõlgendamise kohta, peab Euroopa Kohus järelikult üldjuhul neile vastama (vt eelkõige kohtuotsus, 26.4.2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
50 Eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamise küsimused, mille liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavuse kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne, on asjakohased (vt kohtuotsus, 17.7.2014, YS jt, C‑141/12 ja C‑372/12, EU:C:2014:2081, punkt 63). Liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotluse läbivaatamisest võib Euroopa Kohus keelduda vaid siis, kui on ilmselge, et taotletud liidu õiguse tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasja asjaolude või esemega, kui kõnealune probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada talle esitatud küsimustele tarviliku vastuse andmiseks vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud (vt eelkõige kohtuotsus, 26.4.2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).
51 Käesoleval juhul aga ei ole olukord selline. Nagu nimelt käesoleva kohtuotsuse punktides 29 ja 30 märgitud, nähtub eelotsusetaotlusest, et Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovaki Vabariigi kõrgeim kohus) tagastas esmalt P. Puškári ja kahe teise isiku kaebused eelkõige põhjusel, et nad ei olnud ammendanud olemasolevaid halduslikke õiguskaitsevahendeid, ning et Ústavný súd Slovenskej republiky (Slovaki Vabariigi konstitutsioonikohus) tühistas need otsused.
52 Neil asjaoludel ei ole ilmne, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotletud liidu õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega.
53 Seega on esimene küsimus vastuvõetav.
54 Direktiivi 95/46 artiklis 22 on selgelt nõutud, et liikmesriigid näevad ette kõigi isikute õiguse kasutada õiguskaitsevahendit kohtus, kui on rikutud õigusi, mis neile on antud kõigi asjaomase isikuandmete töötlemise suhtes kohaldatavate riigisiseste õigusaktidega.
55 Kõnealune direktiiv, mis ei sisalda ühtegi sätet, mis reguleeriks konkreetselt tingimusi, mille korral sellise kaebusega võib kohtusse pöörduda, ei välista siiski võimalust, et riigisiseses õiguses nähakse ette haldusorganitele kaebuse esitamise võimalused. Vastupidi tuleb hoopis täheldada, et nimetatud artiklis 22 on sõnaselgelt öeldud, et „ilma et see piiraks ühegi võimaliku sätestatava haldusliku kaitsevahendi kohaldamist, muu hulgas [direktiivi 95/46] artiklis 28 osutatud järelevalveasutuse kaudu enne küsimuse suunamist kohtutele“, sätestavad liikmesriigid kõigi isikute õiguse kasutada õiguskaitsevahendit kohtus.
56 Siiski tuleb välja selgitada, kas harta artikliga 47 on vastuolus, kui liikmesriik näeb ette, et olemasolevate halduslike õiguskaitsevahendite ammendamine on kohtusse kaebuse esitamise eeltingimus.
57 Nimelt tuleb märkida, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt peavad liikmesriikide kohtud ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõtte alusel tagama isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kohtuliku kaitse, kusjuures ELL artikli 19 lõige 1 näeb muu hulgas ette liikmesriikide kohustuse kehtestada vajalikud õiguskaitsevahendid selleks, et tagada tõhus kohtulik kaitse liidu õigusega hõlmatud valdkondades (vt eelkõige kohtuotsus, 8.11.2016, Lesoochranárske zoskupenie VLK, C‑243/15, EU:C:2016:838, punkt 50, ja 26.7.2017, Sacko, C‑348/16, EU:C:2017:591, punkt 29).
58 See liikmesriikidele pandud kohustus vastab õigusele, mida on tunnustatud harta artiklis 47 „Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele“, mille kohaselt on igaühel, kelle liidu õigusega tagatud õigusi või vabadusi rikutakse, õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus (vt selle kohta kohtuotsus, 16.5.2017, Berlioz Investment Fund, C‑682/15, EU:C:2017:373, punkt 44, ja 26.7.2017, Sacko, C‑348/16, EU:C:2017:591, punkt 30).
59 Sellest järeldub, et kui liikmesriigid määravad kindlaks kohtusse pöördumist reguleerivad menetluseeskirjad, mille eesmärk on tagada direktiiviga 95/46 antud õigused, siis peavad nad tagama, et järgitaks õigust tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele, nagu need on sätestatud harta artiklis 47, mis kujutab endast tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtte kinnitust (vt selle kohta kohtuotsused, 15.9.2016, Star Storage jt, C‑439/14 ja C‑488/14, EU:C:2016:688, punkt 46, ja 26.7.2017, Sacko, C‑348/16, EU:C:2017:591, punkt 31).
60 Direktiivi 95/46 artiklis 22 ette nähtud kaebevõimaluse tunnusjooned tuleb seega kindlaks määrata vastavalt harta artiklile 47 (vt analoogia alusel kohtuotsus, 17.12.2015, Tall, C‑239/14, EU:C:2015:824, punkt 51, ja 26.7.2017, Sacko, C‑348/16, EU:C:2017:591, punkt 31).
61 Käesoleval juhul on põhikohtuasjas selge, et riigisisesed õigusnormid – mis näevad ette, et isiku, kes väidab, et rikutud on tema direktiiviga 95/46 tagatud õigust isikuandmete kaitsele, kohtule esitatud kaebuse vastuvõetavus sõltub sellest, kas ta on eelnevalt ammendanud olemasolevad halduslikud õiguskaitsevahendid – näevad kohtusse pöördumiseks ette täiendava etapi. Ka kohtujurist märkis oma ettepaneku punktis 53, et selline menetluskord toob kaasa viivituse kohtusse pöördumisel ja võib põhjustada lisakulusid.
62 Olemasolevate halduslike õiguskaitsevahendite ammendamise kohustus kui kohtusse kaebuse esitamise eeltingimus piirab õigust tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus harta artikli 47 tähenduses, mis vastavalt harta artikli 52 lõikele 1 saab olla õigustatud üksnes juhul, kui see on ette nähtud seadusega, arvestab nimetatud õiguse olemust ning on lähtudes proportsionaalsuse põhimõttest vajalik ja vastab tegelikult liidu poolt tunnustatud üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele või kui on vaja kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi (vt selle kohta kohtuotsus, 15.9.2016, Star Storage jt, C‑439/14 ja C‑488/14, EU:C:2016:688, punkt 49).
63 Tuleb tõdeda, et põhikohtuasjas nähtub eelotsusetaotlusest, et olemasolevate halduslike õiguskaitsevahendite ammendamise kohustuse õiguslik alus on sätestatud tsiviilkohtumenetluse seadustiku § 250v lõikes 3, mistõttu tuleb seda pidada liikmesriigi õigusnormides ette nähtuks (vt selle kohta kohtuotsus, 15.9.2016, Star Storage jt, C‑439/14 ja C‑488/14, EU:C:2016:688, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
64 Lisaks arvestab see kohustus harta artiklis 47 sätestatud põhiõiguse tõhusale kohtulikule kaitsele olemust. Nimelt ei sea kõnealune kohustus kahtluse alla seda õigust ennast. Selle õiguse kasutamiseks on ette nähtud üksnes üks täiendav menetlusetapp.
65 Siiski tuleb veel kontrollida, kas olemasolevate halduslike õiguskaitsevahendite ammendamise kohustus vastab üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele, ja kui see on nii, siis kas see järgib proportsionaalsuse põhimõtet harta artikli 52 lõike 1 tähenduses.
66 Eelotsusetaotlusest ja Slovaki valitsuse seisukohtadest nähtub, et põhjused, miks kehtestati enne kohtusse kaebuse esitamist vaide esitamise kohustus, on ühelt poolt seotud sooviga võimaldada haldusorganil, kui ta nõustub vaide esitaja argumentidega ja leiab, et vaie on põhjendatud, lõpetada kiiremini ebaseaduslik olukord, ning hoida ära seda, et kõnealuse haldusorgani vastu esitatakse kohtule ootamatuid kaebusi. Teiselt poolt on need põhjused seotud asjaoluga, et see kohustus aitab muuta kohtumenetlust tõhusamaks juhul, kui asjassepuutuv haldusorgan ei nõustu vaide esitaja seisukohaga ja viimati nimetatu esitab seejärel kohtule kaebuse, sest kohus saab siis kasutada juba olemasolevat haldustoimikut.
67 Seega näib, et olemasolevate halduslike õiguskaitsevahendite ammendamise kohustuse eesmärk on säästa kohtuid vaidlustest, mida saab lahendada otse asjasse puutuvas haldusorganis, ning suurendada kohtumenetluste tõhusust nende vaidluste osas, milles kohtule esitatakse kaebus, hoolimata sellest, et vaie juba esitati. Kõnealune kohustus taotleb seega üldist huvi pakkuvaid õiguspäraseid eesmärke.
68 Nagu nähtub kohtujuristi ettepaneku punktist 62, on olemasolevate halduslike õiguskaitsevahendite ammendamise kohustus nende eesmärkide saavutamiseks sobiv, sest sellest kohustusest ei leidu ühtegi leebemat vahendit, mis võimaldaks neid eesmärke saavutada sama tõhusalt.
69 Lisaks ei ole näha, et esineks ilmselget ebaproportsionaalsust nende eesmärkide ja olemasolevate halduslike õiguskaitsevahendite ammendamise kohustusega põhjustatud võimalike ebamugavuste vahel (vt analoogia alusel kohtuotsus, 18.3.2010, Alassini jt, C‑317/08–C‑320/08, EU:C:2010:146, punkt 65).
70 Sellega seoses tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on leidnud, et harta artiklis 47 kinnitust leidnud tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt on vaidluste puhul, mis leiavad aset elektroonilise side ja tarbijakaitse valdkonnas, kohtusse esitatava hagi vastuvõetavuse eeldus, et eelnevalt on kohaldatud kohtuvälist lepituskatset ja vahendusmenetlust, kui nende menetluste tulemus ei ole pooltele siduv otsus, sellega ei kaasne olulist viivitust kohtusse hagi esitamisel, see peatab asjasse puutuvate nõuete aegumise ega tekita pooltele kulusid või tekitab väikseid kulusid, tingimusel et nimetatud menetlusi saab kasutada ka muul viisil kui elektroonilisel teel ja et erandjuhtudel või juhul, kui olukorra kiireloomulisus nõuab, on võimalik tagada esialgne õiguskaitse (vt selle kohta kohtuotsused, 18.3.2010, Alassini jt, C‑317/08–C‑320/08, EU:C:2010:146, punkt 67, ja 14.6.2017, Menini ja Rampanelli, C‑75/16, EU:C:2017:457, punkt 61).
71 Need erinevad tingimused on mutatis mutandis kohaldatavad põhikohtuasjas kõne all oleva olemasolevate halduslike õiguskaitsevahendite ammendamise kohustuse suhtes.
72 Seega peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, kas Slovaki õiguses olemas olevate halduslike õiguskaitsevahendite kasutamise konkreetsed tingimused ei kahjusta ebaproportsionaalselt harta artiklis 47 sätestatud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus.
73 Sellega seoses tuleb märkida, et P. Puškár tõi eelkõige välja ebakindluse, mis esineb küsimuses, kas kohtule kaebuse esitamise tähtaeg hakkab kulgema enne, kui asjasse puutuv haldusorgan on teinud otsuse talle esitatud vaide kohta. Kui see on nii, siis ei oleks olemasolevate halduslike õiguskaitsevahendite ammendamise kohustus, mis võiks takistada kohtusse pöördumist, kooskõlas harta artiklis 47 sätestatud õigusega tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus.
74 Mis puudutab viivitusi, siis on harta artikli 47 teises lõigus sätestatud, et igaühel on õigus asja arutamisele mõistliku aja jooksul. See õigus käib küll kohtumenetluse enda kohta, kuid seda ei või samuti kahjustada kohtule kaebuse esitamisele eeltingimuse kehtestamisega.
75 Seoses eelneva vaide tõttu tekkida võivate kuludega märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 68 ja 69, et kuigi põhimõtteliselt on liikmesriikidel lubatud kehtestada mõistlikku lõivu haldusorganile vaide esitamise eest, ei saa seda siiski kehtestada nii suurena, et see võib takistada teostamast harta artikliga 47 tagatud õigust õiguskaitsevahendile kohtus. Siinkohal tuleb arvestada asjaoluga, et nimetatud lõiv lisandub kohtumenetluse kuludele.
76 Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis seavad niisugusele isikule, kes väidab, et rikutud on tema direktiiviga 95/46 tagatud õigust isikuandmete kaitsele, kohtule kaebuse esitamise eeltingimuseks, et ta on enne seda ammendanud olemasolevad halduslikud õiguskaitsevahendid, tingimusel, et nende õiguskaitsevahendite kasutamise konkreetsed tingimused ei kahjusta ebaproportsionaalselt selles sättes ette nähtud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus. Nimelt on tähtis, et olemasolevate halduslike õiguskaitsevahendite eelneva ammendamisega ei kaasne olulist viivitust kohtule kaebuse esitamisel, et see peatab asjasse puutuvate nõuete aegumise ega tekita ülemääraseid kulusid.
77 Oma kolmanda küsimusega, mida tuleb käsitleda teisena, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriigi kohus keeldub tõendina selle kohta, et rikutud on direktiiviga 95/46 ette nähtud isikuandmete kaitset, vastu võtmast sellist registrit nagu vaidlusalune register, mille andmesubjekt on esitanud ja mis sisaldab tema isikuandmeid, kui see isik on saanud selle registri ilma nende andmete vastutava töötleja seaduses ette nähtud nõusolekuta.
78 Mitu Euroopa Kohtule seisukohad esitanud poolt ja huvitatud isikut leiavad, et kolmas eelotsuse küsimus on vastuvõetamatu.
79 Ühelt poolt väidavad P. Puškár ja Slovaki valitsus, et sellel küsimusel puudub seos liidu õigusega, sest liidu õiguses ei ole tõendite seaduslikkust reguleerivaid norme.
80 Niisuguse argumentatsiooniga ei saa siiski nõustuda.
81 Nimelt palub P. Puškár kohtulikult kontrollida Slovaki maksuasutuste meedet, see tähendab vaidlusaluse registri koostamist, millega on tema väitel rikutud talle direktiiviga 95/46 antud õigusi.
82 Asjaolu, et eelotsusetaotluse esitanud kohus keeldus põhikohtuasjas tõendi vastuvõtmisest üksnes sel põhjusel, et P. Puškár oli saanud selle ilma vastutava töötleja seaduses ette nähtud nõusolekuta, piirab direktiivi 95/46 artikliga 22 tagatud õigust õiguskaitsevahendile kohtus ja õigust tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus harta artikli 47 tähenduses.
83 Teiselt poolt kahtles Tšehhi valitsus selles, kas kolmas küsimus on põhikohtuasja lahendamise seisukohast asjakohane, kuna üks selle vaidluse poolteks olevatest haldusorganitest, nimelt finantskuritegude vastase võitluse büroo, ei vaidle vastu sellele, et vaidlusalune register on olemas. Põhikohtuasjas ei ole seega tekkinud vaidlusaluse registri olemasolu küsimust, mistõttu ei tule otsustada selle registri kui tõendi vastuvõetavuse üle.
84 Sellega seoses tuleb ainult nentida, et ei näi, et eelotsusetaotluse esitanud kohus oleks otsustanud vaidlusaluse registri koostamisega seotud asjaolude üle.
85 Arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 49 ja 50 meenutatud kohtupraktikat, ei ole neil asjaoludel ilmselge, et taotletav liidu õiguse tõlgendus ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega.
86 Eeltoodud kaalutlustest tulenevalt on kolmas küsimus vastuvõetav.
87 Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 82 märgitud, piiratakse sellega, et tõendina keeldutakse vastu võtmast sellist registrit nagu vaidlusalune register, millega soovitakse tõendada direktiiviga 95/46 antud õiguste rikkumist, õigust tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus harta artikli 47 tähenduses.
88 Käesoleva kohtuotsuse punktist 62 nähtub, et selline piirang on harta artikli 52 lõike 1 järgi põhjendatud vaid siis, kui see on ette nähtud seadusega, arvestab nimetatud õiguse olemust ning on proportsionaalsuse põhimõttest lähtudes vajalik ja vastab tegelikult liidu poolt tunnustatud üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele või kui on vaja kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi.
89 Seega peab eelotsusetaotluse esitanud kohus enne seda, kui ta saab keelduda vaidlusaluse registri tõendina vastuvõtmisest, esmalt veenduma, et õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile piirang on tegelikult riigisiseses õiguses ette nähtud.
90 Seejärel peab nimetatud kohus kontrollima, kas vastuvõtmisest keeldumine kahjustab harta artiklis 47 sätestatud põhiõiguse tõhusale kohtulikule kaitsele olemust. Seda arvestades tuleb eelkõige kontrollida, kas vaidlusaluse registri olemasolu ja asjaolu, et see sisaldab P. Puškári isikuandmeid, on põhikohtuasjas vaidluse all ning kas vajaduse korral on P. Puškáril teisi sellekohaseid tõendeid.
91 Lõpuks tuleb kõnealusel kohtul hinnata, kas vaidlusaluse registri tõendina vastuvõtmisest keeldumine on vajalik ning vastab tegelikult liidu poolt tunnustatud üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele või vajadusele kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi.
92 Sellega seoses tuleb märkida, et eesmärk vältida asutusesiseste dokumentide ilma loata kasutamist kohtumenetluses võib olla üldist huvi pakkuv õiguspärane eesmärk (vt selle kohta kohtumäärused, 23.10.2002, Austria vs. nõukogu, C‑445/00, EU:C:2002:607, punkt 12; 23.3.2007, Stadtgemeinde Frohnleiten ja Gemeindebetriebe Frohnleiten, C‑221/06, EU:C:2007:185, punkt 19, ja 29.1.2009, Donnici vs. parlament, C‑9/08, ei avaldata, EU:C:2009:40, punkt 13). Lisaks tuleb nentida, et kui selline register nagu vaidlusalune register on ette nähtud konfidentsiaalsena ja sisaldab ühtlasi teiste füüsiliste isikute isikuandmeid, siis on vaja kaitsta nende isikute õigusi.
93 Kui keeldumine võtta vastu tõendina sellist registrit nagu vaidlusalune register, mis on saadud ilma selles registris esinevate andmete vastutava töötleja seaduses ette nähtud nõusolekuta, näib nende eesmärkide saavutamiseks sobiv, tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul siiski kontrollida, kas selline keeldumine ei kahjusta ebaproportsionaalselt harta artiklis 47 sätestatud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus.
94 Kuid vähemalt juhul, kui isikul, kelle isikuandmed on registris, on õigus nende andmetega tutvuda, on selline keeldumine nende eesmärkidega ebaproportsionaalne.
95 Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 95/46 artikkel 12 tagab igale isikule õiguse tutvuda tema kohta kogutud andmetega. Peale selle nähtub direktiivi 95/46 artiklitest 10 ja 11, et nende andmete vastutav töötleja peab esitama andmesubjektidele teatavat teavet selle töötlemise kohta.
96 Kuigi direktiivi 95/46 artikli 13 lõige 1 lubab piirata direktiivi artiklites 10–12 sätestatud õiguste ulatust, kui selline piirang on vajalik, et tagada muu hulgas kuritegude ennetamine, uurimine, avastamine ja nende eest vastutuselevõtmine või liikmesriigi olulised majanduslikud või rahanduslikud huvid, sealhulgas maksuküsimused, ning samuti jälgimine, kontrollimine ja regulatiivne funktsioon, on selles sättes aga selgelt nõutud, et niisugused piirangud peavad olema kehtestatud seadusandlikes aktides (vt selle kohta kohtuotsus, 1.10.2015, Bara jt, C‑201/14, EU:C:2015:638, punkt 39).
97 Et hinnata, kas vaidlusaluse registri tõendina vastuvõtmisest keeldumine on proportsionaalne, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, kas tema riigi õigusaktid piiravad või mitte selles registris sisalduvate andmetega seoses direktiivi 95/46 artiklites 10–12 sätestatud õigust saada teavet ja õigust tutvuda andmetega ning kui jah, siis kas selline piirang on põhjendatud. Isegi kui see on nii ja esinevad asjaolud, millest tulenevalt esineb õigustatud huvi kõnealuse registri võimaliku konfidentsiaalsuse suhtes, peavad liikmesriigi kohtud igal üksikjuhul eraldi kontrollima, kas need on kaalukamad kui üksikisiku õiguste kaitse huvi ning kas selle kohtu käimasolevas menetluses on teisi võimalusi selle konfidentsiaalsuse tagamiseks, eelkõige seoses asjaomases registris sisalduvate teiste füüsiliste isikute isikuandmetega.
98 Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriigi kohus keeldub tõendina selle kohta, et rikutud on direktiiviga 95/46 ette nähtud isikuandmete kaitset, vastu võtmast sellist registrit nagu vaidlusalune register, mille on esitanud andmesubjekt ja mis sisaldab tema isikuandmeid, kui see isik on saanud selle registri ilma nende andmete vastutava töötleja seaduses ette nähtud nõusolekuta, välja arvatud siis, kui selline keeldumine on ette nähtud liikmesriigi õigusaktides ning see arvestab nii õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile olemusega kui ka proportsionaalsuse põhimõttega.
99 Oma teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 95/46 ning harta artikleid 7 ja 8 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriigi ametiasutused töötlevad isikuandmeid maksude kogumise ja maksupettustega võitlemise eesmärgil, nagu seda on tehtud põhikohtuasjas vaidlusaluse registri koostamisega, ilma et neil oleks selleks andmesubjektide nõusolek.
100 P. Puškár väidab, et teine eelotsuse küsimus on hüpoteetiline ega ole põhikohtuasja vaidluse lahendamiseks vajalik. Tema arvates soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus ainult teada, kas isikuandmete töötlemine finantsameti poolt on üldjuhul lubatud, kuid ta ei pea silmas konkreetselt vaidlusalust registrit, mille finantsamet koostas ilma õigusliku aluseta.
101 Arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 49 ja 50 meenutatud kohtupraktikat ja eelotsusetaotluses sisalduvaid andmeid, tuleb siiski nentida, et käesoleval juhul ei ole ilmselge, et taotletav liidu õiguse tõlgendus ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega.
102 Teist küsimust tuleb hinnata direktiivi 95/46 seisukohast, sest tulenevalt direktiivi eesmärgist, nagu see on sätestatud direktiivi artikli 1 lõikes 1, eeldatakse juhul, kui isikuandmete seadusliku töötlemise tingimused on selle direktiivi alusel täidetud, et see töötlemine vastab ka harta artiklites 7 ja 8 kindlaks määratud nõuetele.
103 Käesoleva kohtuotsuse punktidest 33 ja 34 nähtub, et sellise registri nagu vaidlusalune register – mis sisaldab konkreetsete füüsiliste isikute nimesid ja seostab neid nimesid ühe või mitme juriidilise isikuga, milles need füüsilised isikud on fiktiivselt juhtivatel positsioonidel – koostamine on „isikuandmete töötlemine“ direktiivi 95/46 artikli 2 punkti b tähenduses.
104 Vastavalt direktiivi 95/46 II peatüki „Üldised eeskirjad isikuandmete töötlemise seaduslikkuse kohta“ sätetele tuleb juhul, kui direktiivi artiklis 13 toodud erandid ei sätesta teisiti, isikuandmete töötlemisel ühelt poolt järgida põhimõtteid andmete kvaliteedi kohta, mis on sätestatud direktiivi artiklis 6, ning teiselt poolt mõnda andmetöötluse seaduslikkuse kriteeriumi, mis on loetletud selle artiklis 7 (vt kohtuotsus, 1.10.2015, Bara jt, C‑201/14, EU:C:2015:638, punkt 30).
105 Samuti tuleb meenutada, et nimetatud direktiiviga taotletud eesmärgist tagada kõigis liikmesriikides võrdväärne kaitstuse tase tuleneb, et direktiivi artikkel 7 näeb ette ammendava ja piirava loetelu juhtudest, millal isikuandmete töötlemist võib pidada seaduslikuks (vt kohtuotsus, 24.11.2011, ASNEF ja FECEMD, C‑468/10 ja C‑469/10, EU:C:2011:777, punkt 30).
106 Täpsemalt on artiklis 7 nähtud ette, et isikuandmete töötlemine on seaduslik, kui „töötlemine on vajalik üldiste huvidega seotud ülesande täitmiseks või sellise avaliku võimu teostamiseks, mis on tehtud ülesandeks volitatud töötlejale või andmeid saavale kolmandale isikule“.
107 Vaidlusaluse registri koostamine võib olla selle sättega hõlmatud.
108 Nimelt ilmneb, et maksude kogumist ja maksupettustega võitlemist, milleks vaidlusalune register on koostatud, tuleb pidada üldiste huvidega seotud ülesanneteks selle sätte tähenduses.
109 Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab siiski kontrollima, kas registri koostanud Slovaki ametiasutustele või registri saajatele on antud kõnealused ülesanded Slovaki õigusaktidega.
110 Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 95/46 artikli 6 lõike 1 punkt b näeb ette, et isikuandmeid kogutakse täpselt ja selgelt kindlaksmääratud ning õiguspärastel eesmärkidel. Ka kohtujurist on oma ettepaneku punktis 106 tõdenud, et direktiivi 95/46 artikli 7 punkti e kohaldamisalas on isikuandmete töötlemise eesmärk lahutamatult seotud vastutavale töötlejale delegeeritud ülesannetega. Järelikult peab nende ülesannete vastutavale töötlejale delegeerimine selgelt hõlmama asjaomase töötlemise eesmärki.
111 Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab ka kontrollima, kas vaidlusaluse registri koostamine on vajalik põhikohtuasjas kõne all olevate üldiste huvidega seotud ülesannete täitmiseks, arvestades eelkõige vaidlusaluse registri koostamise täpset eesmärki, registris olevatele isikutele kaasnevaid õiguslikke tagajärgi ja seda, kas register on avalik või mitte.
112 Sellega seoses tuleb kontrollida, et järgitud oleks proportsionaalsuse põhimõtet. Nimelt nõuab eraelu puutumatuse põhiõiguse kaitsmine liidu tasandil, et isikuandmete kaitsest tehtavad erandid ja kaitsele seatavad piirangud piirduksid rangelt vajalikuga (vt selle kohta kohtuotsus, 21.12.2016, Tele2 Sverige ja Watson jt, C‑203/15 ja C‑698/15, EU:C:2016:970, punkt 96 ja seal viidatud kohtupraktika).
113 Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab samuti kontrollima, kas vaidlusaluse registri koostamine ja sellesse andmesubjektide nimede kandmine on sobivad meetmed nendega taotletud eesmärkide saavutamiseks ning kas nende eesmärkide saavutamiseks ei ole muid, vähem piiravaid meetmeid.
114 Vaidlusalusesse registrisse kandmine võib sellesse kantud isiku teatavaid õigusi kahjustada. Registrisse kandmine võib nimelt kahjustada tema mainet ja mõjutada tema suhteid maksuasutustega. Registrisse kandmine võib ka mõjutada kõnealuse isiku süütuse presumptsiooni, mis on sätestatud harta artikli 48 lõikes 1, ning samuti vaidlusalusesse registrisse kantud füüsiliste isikutega seostatud juriidiliste isikute ettevõtlusvabadust, mis on sätestatud harta artiklis 16. Niisugune sekkumine võib olla sobiv ainult juhul, kui on piisavalt alust kahtluseks, et andmesubjekt tegutseb temaga seostatud juriidiliste isikute juhtkonnas fiktiivselt ning kahjustab sellega maksude kogumist ja maksupettustega võitlemist.
115 Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus jõuab järeldusele, et vaidlusaluse registri koostamine on vajalik üldiste huvidega seotud ülesannete täitmiseks, mis on vastavalt direktiivi 95/46 artikli 7 punktile e tehtud ülesandeks vastutavale töötlejale, peab kohus veel kontrollima, kas täidetud on ka muud selle isikuandmete töötlemise seaduslikkuse tingimused, mis on ette nähtud kõnealuses direktiivis, eelkõige direktiivi artiklist 6 ja artiklitest 10–12 tulenevad tingimused.
116 Lisaks tuleb märkida, et kui esinevad põhjused piirata direktiivi 95/46 artikli 13 alusel eespool mainitud artiklites ette nähtud teatavaid õigusi, nagu andmesubjekti õigus teabele, siis – nagu ilmneb käesoleva kohtuotsuse punktist 96 – peab selline piirang olema vajalik, et kaitsta mõnd artikli 13 lõikes 1 nimetatud huvi, nagu muu hulgas olulised majanduslikud ja rahanduslikud huvid maksuküsimustes, ning see piirang peab põhinema seadusandlikel aktidel.
117 Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 95/46 artikli 7 punkti e tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriigi ametiasutused töötlevad isikuandmeid maksude kogumise ja maksupettustega võitlemise eesmärgil, nagu seda on tehtud põhikohtuasjas vaidlusaluse registri koostamisega, ilma et neil oleks selleks andmesubjektide nõusolek, tingimusel, esiteks, et neile asutustele on pandud liikmesriigi õigusaktidega üldiste huvidega seotud ülesannete täitmine selle sätte tähenduses, selle registri koostamine ja sellesse andmesubjektide nimede kandmine on tegelikult sobiv ja vajalik taotletavate eesmärkide saavutamiseks ning on piisavalt alust eeldada, et andmesubjektid on selles registris põhjendatult, ning teiseks, et täidetud on kõik direktiivis 95/46 ette nähtud selle isikuandmete töötlemise seaduslikkuse tingimused.
118 Oma neljanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriigi kohus, kes on tuvastanud, et tema menetluses olevas kohtuasjas esinevad lahknevused Euroopa Inimõiguste Kohtu ja Euroopa Kohtu praktika vahel, eelistab Euroopa Kohtu praktikat.
119 Selle küsimuse esitas aga eelotsusetaotluse esitanud kohus üldiselt ning ilma selgelt ja konkreetselt täpsustamata, milles seisnevad tema viidatud lahknevused.
120 Sellega seoses tuleb meenutada, et nõuded eelotsusetaotluse sisu kohta on sõnaselgelt esitatud Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 94, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks ELTL artikli 267 kohase koostöö raames teadma ning millest ta peab rangelt kinni pidama. Seega peab eelotsusetaotluse esitanud kohus välja tooma täpsed põhjused, miks tal tekkisid küsimused liidu õiguse teatavate sätete tõlgendamise kohta ja miks ta peab vajalikuks pöörduda eelotsuse küsimustega Euroopa Kohtu poole. Euroopa Kohus on juba otsustanud, et on möödapääsmatult vajalik, et liikmesriigi kohus selgitaks kas või minimaalselt põhjusi, mille alusel ta on valinud välja liidu õiguse sätted, mida ta palub tõlgendada, samuti seost, mille ta on tuvastanud nende sätete ja tema menetluses olevas kohtuasjas kohaldatavate riigisiseste õigusnormide vahel (kohtuotsus, 9.3.2017, Milkova, C‑406/15, EU:C:2017:198, punktid 72 ja 73 ning seal viidatud kohtupraktika).
121 Need nõuded on esitatud ka Euroopa Liidu Kohtu soovitustes liikmesriikide kohtutele eelotsuse taotlemiseks (ELT 2016, C 439, lk 1).
122 Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et neljas küsimus ei vasta eelmistes punktides meelde tuletatud nõuetele.
123 Samuti tuleb märkida, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei ole eelotsuse küsimuse mõte anda nõuandvaid arvamusi üldistes või hüpoteetilistes küsimustes, vaid küsimus esitatakse, kui seda on vaja liidu õigust puudutava vaidluse tegelikuks lahendamiseks (vt kohtuotsus, 21.12.2016, Tele2 Sverige ja Watson jt, C‑203/15 ja C‑698/15, EU:C:2016:970, punkt 130).
124 Seega on neljas eelotsuse küsimus vastuvõetamatu.
125 Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
1. Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis seavad niisugusele isikule – kes väidab, et rikutud on tema Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. oktoobri 1995. aasta direktiiviga 95/46/EÜ (üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta) tagatud õigust isikuandmete kaitsele – kohtule kaebuse esitamise eeltingimuseks, et ta on enne seda ammendanud olemasolevad õiguskaitsevahendid liikmesriigi haldusorganites, tingimusel, et nende õiguskaitsevahendite kasutamise konkreetsed tingimused ei kahjusta ebaproportsionaalselt selles sättes ette nähtud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus. Nimelt on tähtis, et olemasolevate, liikmesriigi haldusorganites kasutatavate õiguskaitsevahendite eelneva ammendamisega ei kaasne olulist viivitust kohtule kaebuse esitamisel, et see peatab asjasse puutuvate nõuete aegumise ega tekita ülemääraseid kulusid.
2. Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriigi kohus keeldub tõendina selle kohta, et rikutud on direktiiviga 95/46 ette nähtud isikuandmete kaitset, vastu võtmast sellist registrit nagu vaidlusalune register, mille on esitanud andmesubjekt ja mis sisaldab tema isikuandmeid, kui see isik on saanud selle registri ilma nende andmete vastutava töötleja seaduses ette nähtud nõusolekuta, välja arvatud siis, kui selline keeldumine on ette nähtud liikmesriigi õigusaktides ning see arvestab nii õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile olemusega kui ka proportsionaalsuse põhimõttega.
3. Direktiivi 95/46 artikli 7 punkti e tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriigi ametiasutused töötlevad isikuandmeid maksude kogumise ja maksupettustega võitlemise eesmärgil nii, nagu seda on tehtud sellise isikute registri koostamisega, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ilma et neil oleks selleks andmesubjektide nõusolek, tingimusel, esiteks, et neile asutustele on pandud liikmesriigi õigusaktidega üldiste huvidega seotud ülesannete täitmine selle sätte tähenduses, selle registri koostamine ja sellesse andmesubjektide nimede kandmine on tegelikult sobiv ja vajalik taotletavate eesmärkide saavutamiseks ning on piisavalt alust eeldada, et andmesubjektid on selles registris põhjendatult, ning teiseks, et täidetud on kõik direktiivis 95/46 ette nähtud selle isikuandmete töötlemise seaduslikkuse tingimused.

matches:
kohus
kohus
§ 19
§ 46
kohus
§ 3
§ 135
§ 250
§ 164
§ 8
§ 4
§ 5
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
Kohus
kohus
kohus
Kohus
kohus
Kohus
§ 250
kohus
Kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
Kohus
kohus
kohus


text:
Hagiavaldus tasumata üüri nõudes - Avokaado
Hagiavaldus tasumata üüri nõudes esitatakse juhul, kui üürileandjal on üürniku vastu sissenõutavaks muutunud üüri ja/või kõrvalkulude nõue, mida üürnik keeldub täitmast. Avokaado hagiavaldus tasumata üüri nõudes sobib kasutamiseks, kui
üürnik ei ole tasunud üüri või kürvalkulusid
üürinõue on muutunud sissenõutavaks
üürileandja tahab nõuda ka viivist
Hagiavaldus tasumata üüri nõudes Vaata näidist
Kas esitada hagiavaldus või maksekäsu kiirmenetluse avaldus?
Kui võlg koos viivistega ei ületa 6400 eurot, siis on võimalik hagiavalduse asemel esitada avaldus, et asi lahendadaks maksekäsu kiirmenetluse kaudu. Maksekäsu kiirmenetlus on hagita menetluse liik, mis võimaldab hagimenetlusest kiiremini (kohtuistungita) ja väiksemate kuludega saada võlga välja mõistvat kohtulahendit. Avalduse esitamisel tasutakse riigilõivu kolm protsenti nõudelt, kuid mitte alla 45 euro. Maksekäsu kiirmenetluses ei analüüsita asja sisuliselt, lahendi tegemisel lähtub kohus vaid avaldaja poolt esitatud asjaoludest.
Maksekäsu kiirmenetluse avaldust saab esitada kohtule üksnes elektrooniliselt, keskkonnas https://www.e-toimik.ee/ ning avalduse menetlejaks on Pärnu Maakohtu Haapsalu kohtumaja.
Kui võla summa ületab 6400 eurot, siis tuleb esitada võla väljamõistmiseks hagiavaldus. Samuti, kui maksekäsu kiirmenetluses esitab võlgnik avaldusele vastuväite (isegi, kui see ei ole sisuline või põhjendatud), siis tuleb võla väljamõistmise jätkamiseks minna üle hagimenetlusele, tasuda vastav riigilõiv ning vajadusel esitada täiendavaid tõendeid või taotlusi, et maksekäsu kiirmenetluses esitatud avaldus oleks hagiavalduse nõuetele vastav.
Kuidas valida kohus, kuhu hagi esitatakse?
Hagi tuleb esitada kostja elukoha (kui kostja on eraisik) või asukoha (kui kostja on juriidiline isik) järgi. Varalise nõudega hagi võib eraisiku vastu esitada ka tema viibimiskoha järgi, kui isik on seal pikemat aega töö- või teenistussuhte või õpingute tõttu või muul sellesarnasel põhjusel. Kostja majandus- või kutsetegevusest tuleneva hagi võib esitada ka tema tegevuskoha järgi.
Tarbija võib Eestis asuva või siin tegevuskohta omava ettevõtjaga sõlmitud lepingust tuleneva hagi esitada ka oma elukoha järgi. Samuti võib töötaja esitada töölepingust tuleneva hagi enda elukoha või töötamise koha järgi.
Pooled võivad kohtualluvuses pärast vaidluse tekkimist ka igal ajal kokku leppida.
Maakohus tuleb valida kostja elu- või asukoha järgi, sellele maakohtule esitatavaid dokumente võib esitada ükskõik millisesse vastava maakohtu kohtumajja. Kui peaks selguma, et asi ei allu sellele kohtumajale, edastab kohus hagiavalduse ise viivitamata kohtule, kellele asi allub. Kui hageja esitab hagi kohtule, kellel ei ole tegelikult kohtualluvust, võib kohus siiski asja menetleda, kui kostja vastab hagile ega vaidlusta vastuses kohtualluvust, samuti juhul, kui kostja ei vasta hagile, kuid osaleb kohtuistungil kohtualluvust vaidlustamata.
Pooled võivad viivisemäära suuruses omavahel kokku leppida. Kui vastav kokkulepe puudub, kohaldub seadusjärgne viivisemäär, milleks on Euroopa Keskpanga põhirefinantseerimisoperatsioonidele kohaldatav viimane intressimäär (intressimäära leiad: http://www.eestipank.ee/volasuhete-intressimaar), millele lisandub 8%. Näiteks kui viimane intressimäär on 0,05%, siis viivisemäär on 8,05%. 1.01.2018 alates on intressimäär 0%, seega viivisemäär on praegu 8% aastas
Millist tähendust menetlusliik omab?
Hageja peab esitatavas hagis märkima, kas ta soovib asja arutamist suulisel kohtuistungil või on nõus kirjaliku menetlusega. Poolte nõusolekul võib kohus lahendada asja kirjalikult ehk ilma kohtuistungit korraldamata. Sel juhul määrab kohus võimalikult kiiresti tähtaja, mille jooksul on võimalik esitada avaldusi ja dokumente, samuti otsuse avalikult teatavakstegemise aja ja teatab neist menetlusosalistele. Pooled võivad hiljem oma nõusoleku tagasi võtta vaid juhul, kui olukord on oluliselt muutunud.
Kohus võib ise määrata kirjaliku menetluse, kui hagihind ei ületa summat, mille põhinõue on kuni 3200 eurot ja koos kõrvalnõuetega 6400 eurot. Sellisel juhul on poolel õigus taotleda enda ärakuulamist kohtu poolt ning kohtul on kohustus pool ära kuulata.
Tähele tuleb panna, et kui hageja soovib asja arutamist kohtuistungil, kuid ei ilmu kohtuistungile kohale ja tal ei olnud puudumiseks mõjuvat põhjust, on kohtul muuhulgas õigus jätta hagi läbi vaatamata.
Oluline on silmas pidada ka seda, et juhul kui põhinõue on alla 2000 euro ja koos kõrvalnõuetega on nõude suurus alla 4000 euro, lahendab kohus asja lihtmenetluses. See tähendab, et kohus lahendab asja lihtsustatud korras (ei kehti seadusest tulenevad toimingute tegemise vorminõuded ega tähtajad, isikut võib esindada ka seaduses nimetamata isikud, lubatavad on ka need tõendamise viisid ja vahendid, mida seadus ei tunnusta ning kohus võib ise tõendeid koguda). Samas on piiratud ka kohtuotsuse edasikaebamine, kuivõrd lihtmenetluse lahendid võtab ringkonnakohus menetlusse vaid juhul, kui maakohus on otsuses selgesõnaliselt andnud loa edasikaebamiseks või kui kui maakohtu otsuse tegemisel on selgelt ebaõigesti kohaldatud materiaalõiguse normi või on selgelt rikutud menetlusõiguse normi või on selgelt ebaõigesti hinnatud tõendeid ja see võis oluliselt mõjutada lahendit.
Kui palju tuleb hagi esitamisel tasuda riigilõivu?
Riigilõiv on rahasumma, mida tasutakse riigile teatud toimingute tegemise eest. Hagi esitamisel tuleb tasuda riigilõivu sõltuvalt hagihinnast, s.o. sõltuvalt nõude suurusest. Riigilõivu määr tuleneb riigilõivuseadusese lisast 1 ning selle arvutamiseks on võimalik kasutada alljärgnevat veebilehte: http://www.kohus.ee/et/riigiloivud/riigiloiv-tsiviilasjades.
Riigilõiv tuleb tasuda enne hagi esitamist. Täpsemat infot leiad selle kohta siit: http://www.kohus.ee/et/riigiloivud/kontod-ja-viitenumbrid.
Kuidas arvutada hagihinda?
Hagihind on hagis taotletu harilik väärtus. Kui hagis nõutakse raha maksmist, määratakse hagihind nõutava rahasummaga, millele lisanduvad kõrvalnõuete väärtused.
Hagihind koosneb alljärgnevatest osadest:
põhivõlgnevus (ilma intresside, viiviste ja leppetrahvita);
intress - kui esitad hagis intressi nõude, lisandub põhinõudele intressisumma;
viivis - viiviste nõudmisel tuleb välja arvutada hagi esitamise hetkeks sissenõutavaks muutunud viivis ning lisaks sellele välja arvutada summa, mis vastab ühe aasta eest arvestatud viivise summale. Mõlemad summad (sissenõutavaks muutunud viivis ja viivis ühe aasta eest) lisatakse põhinõudele;
leppetrahv, kui hagis nõuad leppetrahvi maksmist.
Seega on võimalik hagihinna arvestus selline: üürivõlg 5000 eurot ning kõrvalkulude võlg on 2000 eurot, seega põhivõlg on 7000 eurot. Hagi esitamise hetkeks sissenõutavaks muutunud viivised on 150 eurot ning viivised ühe aasta eest on 400 eurot. Hagihind kokku on seega 7550 eurot.

matches: kohus kohus kohus kohus kohus Kohus kohus kohus kohus