Relvaseaduse muutmise ja sellega seonduvalt teiste seaduste muutmise seadus – Riigi Teataja
RT I, 09.03.2018, 1
01.03.2018 otsus nr 228
Vastu võetud 14.02.2018
”3) laskekõlbmatuks muudetud relvale, mille kohta on väljastatud komisjoni rakendusmääruse (EL) 2015/2403, millega kehtestatakse tulirelvade laskekõlbmatuks muutmise norme ja meetodeid käsitlevad ühised suunised, et tagada laskekõlbmatuks muudetud tulirelvade jäädav kasutuskõlbmatus (edaspidi Euroopa Komisjoni rakendusmäärus), III lisas sätestatud laskekõlbmatust tõendav dokument, kui käesolev seadus ei sätesta teisiti;”;
”31) enne 2016. aasta 8. aprilli laskekõlbmatuks muudetud relvale, mille kohta on käesoleva seaduse alusel väljastatud laskekõlbmatust tõendav tunnistus, kui käesolev seadus ei sätesta teisiti;”;
”(2) Käesoleva seaduse 8. ja 81. peatükki ei kohaldata teises riigis laskekõlbmatuks muudetud tulirelvale, mis on toodud Eestisse eesmärgiga seda siin püsivalt vallata.”;
”(3) Käesolevas seaduses Euroopa Liidu ja Euroopa Liidu liikmesriikide kohta sätestatut kohaldatakse ka Euroopa Majanduspiirkonna lepinguriikide ja Šveitsi suhtes.”;
5) paragrahvi 3 lõike 1 punktides 1 ja 2 asendatakse sõna ”üksnes” sõnaga ”ka”;
6) paragrahvi 3 täiendatakse lõikega 41 järgmises sõnastuses:
”(41) Vanglateenistuse teenistusrelvadele ja nende laskemoona ning osade käitlemisele ja üleandmisele kohaldatakse käesoleva seaduse § 3 lõike 4 alusel kehtestatud korda, kui vangistusseadus ei sätesta teisiti.”;
7) paragrahvi 3 täiendatakse lõikega 51 järgmises sõnastuses:
”(51) Teenistus- ja tsiviilrelvade riiklikusse registrisse kantud isiku nimele registreeritud relva, sealhulgas laskekõlbmatu tulirelva, selle omaniku ja käesoleva seaduse alusel väljastatud loa andmetel on õiguslik tähendus kuni andmete kustutamiseni.”;
8) paragrahvi 5 lõike 2 punkt 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”2) esitada taotlus päritud relva laskekõlbmatuks muutmiseks või selle laskekõlbmatusnõuetele vastavuse tuvastamiseks;”;
9) paragrahvi 6 täiendatakse lõigetega 31 ja 32 järgmises sõnastuses:
”(31) Kui hüvitise saaja ei ela registrisse kantud aadressil ja tema tegelik viibimiskoht ei ole teada ning sundvõõrandamise otsust ei ole muul viisil võimalik kätte toimetada, võib Politsei- ja Piirivalveameti ametnik otsuse avaldada ametlikus väljaandes Ametlikud Teadaanded.
(32) Sundvõõrandamise otsuse avaldamisel Ametlikes Teadaannetes avaldatakse hüvitise saaja isikuandmetest tema ees- ja perekonnanimi ning isikukood või selle puudumisel sünniaeg. Sundvõõrandamise otsus loetakse avalikult kättetoimetatuks, kui on möödunud 30 päeva selle Ametlikes Teadaannetes avaldamise päevast või kui isik kinnitab Ametlike Teadaannete infosüsteemis teate kättesaamise.”;
10) paragrahvi 7 lõike 2 punkt 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”2) esitada taotlus relva laskekõlbmatuks muutmiseks või selle laskekõlbmatusnõuetele vastavuse tuvastamiseks;”;
11) paragrahvi 9 lõiked 2 ja 3 muudetakse ning sõnastatakse järgmiselt:
”(2) Politsei teatab leitud relvast ja laskemoonast avalikult seitsme tööpäeva jooksul arvates leitud relva ja laskemoona temale üleandmise päevale järgnevast päevast.
(3) Kui leitud relva või laskemoona omanik või valdaja ei ole kuue kuu möödumisel avalikult teatamisest selgunud, on leidjal õigus leitud relv ja laskemoon omandada juhul, kui ei ole tuvastatud relva eelnevat kasutamist seadusvastastes toimingutes.”;
12) paragrahvi 9 lõike 4 punkt 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”2) esitada taotlus omandatud relva laskekõlbmatuks muutmiseks või selle laskekõlbmatusnõuetele vastavuse tuvastamiseks;”;
13) paragrahvi 18 lõiget 1 täiendatakse punktiga 32 järgmises sõnastuses:
”32) torketääk;”;
14) paragrahvi 18 lõike 1 punktid 7 ja 8 muudetakse ning sõnastatakse järgmiselt:
”7) amb;
8) sportvibu;”;
15) paragrahvi 19 lõike 1 punkt 4 tunnistatakse kehtetuks;
16) paragrahvi 20 lõike 1 punkt 2 tunnistatakse kehtetuks;
17) paragrahvi 20 lõike 2 punktist 1 jäetakse välja tekstiosa ”torketääk,”;
18) paragrahvi 201 lõige 3 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(3) Helisummuti on tulirelvaga tulistamisel tekkiva heli summutamiseks ettenähtud seade, mida on tulirelvale lubatud kinnitada ja kasutada jahipidamisel või lasketiirus või laskepaigas. Helisummuti omandamise õiguse annab relvaluba.”;
19) paragrahvi 21 lõige 4 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(4) Adapter on tulirelva relvarauda paigutatav relvaraud või vahetatav mehhanism.”;
20) paragrahvi 29 täiendatakse lõikega 11 järgmises sõnastuses:
”(11) Rohkem kui kaheksa üksnes turvalisuse tagamise otstarbel soetatud tulirelva omamise korral kohaldatakse nendele relvadele ka käesoleva seaduse § 25 lõigetes 4–7 kollektsioneerimise kohta sätestatut.”;
21) paragrahvi 30 lõige 1 tunnistatakse kehtetuks;
22) paragrahvi 30 lõige 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(2) Välismaalane, kellel on Eesti elamisluba või kes elab Eestis elamisõiguse alusel, võib soetada, omada ja vallata käesoleva seaduse § 29 lõikes 1 loetletud relva, kui talle on käesolevas seaduses füüsilisele isikule ettenähtud alustel ja korras antud Eestis relvaluba.”;
23) paragrahvi 30 täiendatakse lõikega 21 järgmises sõnastuses:
”(21) Välismaalasele, kes ei ole Euroopa Liidu liikmesriigi kodanik, väljastatakse Eesti relvaluba, kui tema suhtes puudub kahtlus, et ta võib ohustada Eesti Vabariigi turvalisust või julgeolekut.”;
24) paragrahvi 30 lõige 3 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(3) Eestis seaduslikult viibiv välismaalane, keda ei ole nimetatud käesoleva paragrahvi lõikes 2 ning kes on vähemalt 18-aastane, võib Politsei- ja Piirivalveameti antud soetamisloa alusel soetada Eestist väljaviimiseks relva ja laskemoona tingimusel, et tal on alalise elukoha järgse riigi pädeva asutuse väljastatud luba seda liiki relva ja laskemoona soetamiseks ning ta kohustub soetatava relva ja laskemoona Eestist lahkumisel välja viima.”;
25) paragrahvi 33 lõige 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(2) Relv registreeritakse soetamisloa alusel, millele relva müüja on kandnud andmed müüdud relva kohta.”;
26) paragrahvi 33 lõige 4 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(4) Relva registreerimisel võib prefektuur nõuda relva esitamist, et kontrollida selle vastavust soetamisloale või relva soetamise seaduslikkust tõendavale muule dokumendile kantud andmetele.”;
27) paragrahvi 34 lõike 1 sissejuhatav lauseosa muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”Politsei- ja Piirivalveamet väljastab relvaloa paberil või elektrooniliselt ametniku suulise otsuse alusel isikule:”;
28) paragrahvi 34 lõige 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(2) Füüsilise isiku relvaluba annab selle omajale õiguse käidelda relvaloale kantud relva või sama liiki relva ja selle laskemoona ning helisummutit ja lasersihikut käesoleva seaduse ning selle alusel kehtestatud õigusaktidega sätestatud tingimustel ja korras. Relvaluba, millele on kantud vaid relva liik, annab selle omajale õiguse soetada relva kasutusse andmise üleandmise-vastuvõtmise akti alusel kasutusse võetud relva laskemoona.”;
29) paragrahvi 34 lõige 5 tunnistatakse kehtetuks;
30) paragrahvi 35 lõike 2 punkt 4 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”4) kaks fotot mõõtmetega 3×4 cm või andma nõusoleku kasutada tema isikut tõendavate dokumentide andmekogus olevat fotot;”;
31) paragrahvi 35 lõiget 2 täiendatakse punktiga 6 järgmises sõnastuses:
”6) dokumendi, mis tõendab vähemalt sellise 16-tunnise esmaabikoolituse läbimist, mille on läbi viinud tervishoiutöötaja, kes on läbinud esmaabiõpetajate koolituskursuse ja omab sellekohast tunnistust.”;
32) paragrahvi 35 lõiked 5 ja 51 muudetakse ning sõnastatakse järgmiselt:
”(5) Soetamisloa või relvaloa võib väljastada isikule, kes on sooritanud relva käitlemist reguleerivate õigusaktide nõuete tundmise eksami. Eksami käigus sooritatakse teooriaeksam ning tulirelva käsitsemise ja laskeoskuse katse vastavalt taotletava tulirelva liigile käesoleva seaduse § 12 lõike 1 punktide 1–3 kohaselt. Eksamitulemus kehtib üks aasta eksami sooritamise päevast arvates.
(51) Käesoleva paragrahvi lõikes 5 nimetatud eksam sooritatakse eesti keeles. Kui isik ei valda eesti keelt, võib ta sooritada teooriaeksami tõlgi abil muus keeles, kusjuures tõlkimise kulud kannab eksamit sooritada soovinud isik.”;
33) paragrahvi 35 lõike 7 punkt 4 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”4) käesoleva seaduse § 30 lõigetes 3 ja 5 nimetatud isikutele.”;
34) paragrahvi 36 lõike 1 punktid 6–8 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”6) on karistatud elu- või tervisevastase kuriteo eest, tulirelva või laskemoonaga seotud kuriteo eest või kuriteo eest, mis pandi toime relvaga või sellega ähvardades, või karistusseadustiku §-des 231–239 või §-s 241, 244, 246, 251, 255, 256 või 424 sätestatud kuriteo eest;
8) on kahtlustatav või süüdistatav elu- või tervisevastases kuriteos, tulirelva või laskemoonaga seotud kuriteos või kuriteos, mis pandi toime relvaga või sellega ähvardades, või karistusseadustiku §-des 231–239 või §-s 241, 244, 246, 251, 255, 256 või 424 sätestatud kuriteos;”;
35) paragrahvi 36 lõike 1 punktid 11 ja 111 muudetakse ning sõnastatakse järgmiselt:
”11) on väärteomenetluse korras karistatud mootorsõiduki, maastikusõiduki või trammi juhtimise eest lubatud alkoholipiirmäära ületades või õhusõiduki, veesõiduki või raudteeveeremi juhtimise eest alkoholijoobes;
111) on väärteomenetluse korras karistatud narkootilise või psühhotroopse aine väikeses koguses ebaseadusliku käitlemise eest;”;
36) paragrahvi 36 lõike 1 punktid 12 ja 13 tunnistatakse kehtetuks;
37) paragrahvi 36 täiendatakse lõikega 12 järgmises sõnastuses:
”(12) Käesoleva paragrahvi lõike 1 punkti 10 ei kohaldata, kui paralleelrelvaloa taotleja ei hoia relvi oma hoiukohas.”;
38) paragrahvi 36 lõige 21 tunnistatakse kehtetuks;
39) paragrahvi 36 lõiget 4 täiendatakse punktidega 4–6 järgmises sõnastuses:
”4) isikule, kelle suhtes on põhjendatud kahtlus, et ta võib ohustada Eesti Vabariigi julgeolekut;
6) isikule, kes oli kriminaalmenetluses tunnistatud kahtlustatavaks või süüdistatavaks ja kelle suhtes kriminaalmenetlus lõpetati kriminaalmenetluse seadustiku § 202, 2031 või 205 alusel.”;
40) paragrahvi 36 täiendatakse lõikega 41 järgmises sõnastuses:
”(41) Käesoleva paragrahvi lõike 4 punktis 6 sätestatud juhul võib loa andmisest keelduda kriminaalmenetluse seadustiku § 202 lõike 2 alusel isikule pandud kohustuse täitmiseni või § 2031 lõikes 5 või § 205 lõikes 2 sätestatud tähtajani.”;
41) paragrahvi 361 lõige 1 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(1) Käesoleva seaduse § 30 lõikes 2 nimetatud välismaalane, kes soovib saada Eesti relvaluba, peab esitama käesoleva seaduse § 35 lõikes 2 nimetatud avalduse ja dokumendid Politsei- ja Piirivalveametile. Politsei- ja Piirivalveamet vaatab avalduse läbi kahe kuu jooksul kõigi nõutud dokumentide laekumise ja riigilõivu tasumise päevast arvates.”;
42) paragrahvi 361 lõiked 2 ja 4 tunnistatakse kehtetuks;
43) paragrahvi 38 lõige 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(2) Vastutavaks isikuks või tema asendajaks peab olema vähemalt 21-aastane Euroopa Liidu liikmesriigi kodanik, kellel on kehtiv relvaluba või relvakandmisluba.”;
44) paragrahvi 38 lõiked 3 ja 4 tunnistatakse kehtetuks;
45) paragrahvi 39 lõiked 1 ja 2 muudetakse ning sõnastatakse järgmiselt:
”(1) Vastutav isik määratakse juriidilise isiku kirjaliku otsusega. Kui juriidilisel isikul on struktuuriüksus teises haldusüksuses, peab vastava otsusega määrama ka struktuuriüksuse relvade ja laskemoona eest vastutava isiku, kellele laienevad käesoleva seaduse § 38 lõikes 2 sätestatud nõuded. Otsuse ärakiri saadetakse kolme tööpäeva jooksul Politsei- ja Piirivalveametile.
(2) Vastutava isiku volitused lõpevad tema töölt vabastamisega või need lõpetatakse, kui ta ei vasta enam käesoleva seaduse § 38 lõikes 2 sätestatud nõuetele või ta on rikkunud käesoleva seaduse või selle alusel kehtestatud õigusaktide nõudeid. Teade volituste lõppemise kohta saadetakse kolme tööpäeva jooksul Politsei- ja Piirivalveametile.”;
46) paragrahvi 41 lõike 3 punktid 2 ja 3 muudetakse ning sõnastatakse järgmiselt:
”2) vahetamisele kuuluv relvaluba, kui see on väljastatud paberil, või relvakandmisluba, välja arvatud selle kaotsimineku või hävimise korral;
3) foto mõõtmetega 3×4 cm või anda nõusolek kasutada isikut tõendavate dokumentide andmekogus olevat fotot;”;
47) paragrahvi 41 täiendatakse lõigetega 31 ja 32 järgmises sõnastuses:
”(31) Kui kehtivuse lõppemise tõttu vahetatakse relvaluba, millel on märgitud relva otstarbena üksnes turvalisuse tagamine (enese ja vara kaitseks), peab isik sooritama käesoleva seaduse § 35 lõikes 5 nimetatud tulirelva käsitsemise katse.
(32) Enne käesoleva seaduse § 35 lõikes 5 nimetatud tulirelva käsitsemise katse sooritamist peab isik tasuma riigilõivu.”;
48) paragrahvi 41 lõige 11 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(11) Endine paberil relvaluba või relvakandmisluba säilitatakse relvatoimikus, välja arvatud loa kaotsimineku või hävimise korral.”;
49) paragrahvi 42 lõike 1 punkt 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”2) relvaomaniku või -valdaja nime muutumisega ja relvade hoiukoha asukoha muutumisega seotud muudatused;”;
50) paragrahvi 43 lõike 1 punktid 1–2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”1) loa omajat on väärteomenetluse korras karistatud mootorsõiduki, maastikusõiduki või trammi juhtimise eest lubatud alkoholipiirmäära ületades või õhusõiduki, veesõiduki või raudteeveeremi juhtimise eest alkoholijoobes;
11) loa omajat on väärteomenetluse korras karistatud väikeses koguses narkootilise või psühhotroopse aine ebaseadusliku käitlemise eest;
2) loa omaja on kahtlustatav või süüdistatav elu- või tervisevastases kuriteos, tulirelva või laskemoonaga seotud kuriteos või kuriteos, mis pandi toime relvaga või sellega ähvardades, või karistusseadustiku §-des 231–239 või §-s 241, 244, 246, 251, 255, 256 või 424 sätestatud kuriteos;”;
51) paragrahvi 43 lõike 1 punkt 6 tunnistatakse kehtetuks;
52) paragrahvi 43 lõige 11 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(11) Käesoleva paragrahvi lõike 1 punktides 1 ja 11 nimetatud karistatuse korral peatatakse soetamisloa või relvaloa kehtivus alates kuuest kuust kuni ühe aastani.”;
53) paragrahvi 43 lõige 13 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(13) Politsei- ja Piirivalveamet võib peatada soetamisloa või relvaloa kehtivuse, kui loa omaja suhtes on kriminaalmenetlus lõpetatud kriminaalmenetluse seadustiku § 202, 2031 või 205 alusel. Loa kehtivuse võib peatada kriminaalmenetluse seadustiku § 202 lõike 2 alusel isikule pandud kohustuse täitmiseni või § 2031 lõikes 5 või § 205 lõikes 2 sätestatud tähtajani.”;
54) paragrahvi 43 täiendatakse lõigetega 32 ja 33 järgmises sõnastuses:
”(32) Politsei- ja Piirivalveamet võib tunnistada soetamisloa või relvaloa kehtetuks, kui loa omaja suhtes on põhjendatud kahtlus, et ta võib ohustada Eesti Vabariigi julgeolekut.
(33) Politsei- ja Piirivalveamet võib tunnistada soetamisloa või relvaloa kehtetuks, kui loa omajat on karistatud korduvalt toimepandud süüteo eest ja tema karistusandmed ei ole karistusregistrist karistusregistri seaduse kohaselt kustutatud.”;
55) paragrahvi 44 lõiget 1 täiendatakse enne sõna ”relvaloa” sõnaga ”paberil”;
56) paragrahvi 46 lõiget 1 täiendatakse teise lausega järgmises sõnastuses:
”Lisaks võib relva hoida kuni kahes eri aadressil asuvas ajutises hoiukohas, mis on kooskõlastatud Politsei- ja Piirivalveametiga.”;
57) paragrahvi 46 täiendatakse lõikega 11 järgmises sõnastuses:
”(11) Füüsiline isik, kellele on väljastatud paralleelrelvaluba, võib hoida relva käesoleva paragrahvi lõikes 1 sätestatud hoiukohas või relva omaniku nõusolekul tema relva hoiukohas.”;
58) paragrahvi 46 lõike 5 punkt 1 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”1) kuni 200 padrunit isiku omandis või valduses olevate turvalisuse tagamise otstarbega tulirelvade kohta;”;
59) paragrahvi 46 lõike 5 punkt 5 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”5) kuni 5000 padrunit isiku omandis või valduses olevate sporditulirelvade kohta;”;
60) paragrahvi 46 lõike 5 punkt 7 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”7) kuni 5000 sütikut.”;
61) paragrahvi 50 lõige 1 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(1) Relva ja laskemoona võib kanda isik, kellel on vastav relvaluba või relvakandmisluba. Kui isikul on kaasas isikut tõendav dokument, ei ole relvaloa kaasaskandmine kohustuslik.”;
62) paragrahvi 50 lõike 3 punkt 1 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”1) joobeseisundis;”;
63) paragrahvi 53 lõige 1 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(1) Juriidilise isiku relvakandmisloa väljastab töötajale või laskespordiorganisatsiooni liikmele Politsei- ja Piirivalveamet juriidilise isiku avalduse alusel, kui töötajal või laskespordiorganisatsiooni liikmel on kehtiv relvaluba.”;
64) paragrahvi 53 lõige 3 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(3) Taotlusele lisatakse käesoleva seaduse § 35 lõike 2 punktides 2 ja 3 nimetatud dokumendid, sama paragrahvi lõikes 5 nimetatud eksami sooritamist tõendav dokument ning kaks fotot mõõtmetega 3×4 cm. Isiku nõusolekul võib kasutada tema isikut tõendavate dokumentide andmekogus olevat fotot.”;
65) paragrahvi 53 lõige 6 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(6) Relvakandmisloa kehtivusaeg on kuni viis aastat. Relvakandmisloa kehtivusaeg ei tohi olla pikem kui isikule väljastatud relvaloa või tervisetõendi kehtivusaeg.”;
66) paragrahvi 53 täiendatakse lõikega 62 järgmises sõnastuses:
”(62) Relvakandmisluba kaotab kehtivuse töötaja töösuhte lõppemisel või laskespordiorganisatsiooni liikme lahkumisel laskespordiorganisatsioonist, samuti juriidilise isiku lõppemisel või tema taotluse alusel. Sellisel juhul on isikul õigus vahetada relvakandmisluba relvaloa vastu.”;
67) paragrahvi 59 lõike 4 teine lause muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”Eriloa väljastab seda taotlevale isikule Politsei- ja Piirivalveamet, välja arvatud käesoleva seaduse § 592 lõikes 2 sätestatud juhul.”;
68) paragrahvi 59 lõiked 5 ja 6 muudetakse ning sõnastatakse järgmiselt:
”(5) Eriloa alusel Eestisse sisse- ja Eestist ajutiselt väljaveetavate relvade, tulirelva oluliste osade ja laskemoona nomenklatuuri ja eriloa vormi kehtestab valdkonna eest vastutav minister määrusega.
(6) Sõjalise relva ja laskemoona sissevedu ning tsiviilrelva, sõjalise relva ja tsiviilkäibes keelatud relva, selle osa, olulise osa ning laskemoona väljavedu, transiit ja vastava teenuse osutamine, samuti sõjalisele lõppkasutajale või sõjaliseks lõppkasutuseks ettenähtud relva, selle osa, olulise osa ja laskemoona sisse- ja väljavedu toimub strateegilise kauba seaduses sätestatud korras, välja arvatud käesoleva seaduse § 60 lõigetes 4–7 sätestatud juhtudel.”;
69) paragrahvi 59 täiendatakse lõikega 8 järgmises sõnastuses:
”(8) Eriloa kaotusest, vargusest, hävimisest või kasutuskõlbmatuks muutumisest peab Politsei- ja Piirivalveametit viivitamata kirjalikult teavitama.”;
70) seadust täiendatakse §-ga 592 järgmises sõnastuses:
”§ 592. Relva, selle olulise osa ja laskemoona sisseveo keeld
(1) Keelatud on relva, selle olulise osa või laskemoona sissevedu, kui keelu sätestab rahvusvahelist sanktsiooni kehtestav õigusakt.
(2) Kui rahvusvahelist sanktsiooni kehtestav või rakendav õigusakt lubab relva, selle olulise osa või laskemoona sissevedu vaid juhul, kui selleks on väljastatud pädeva asutuse luba, esitatakse loataotlus strateegilise kauba komisjonile, kes otsustab relva, selle olulise osa või laskemoona sisseveoks loa andmise strateegilise kauba seaduses sätestatud korras.”;
71) seadust täiendatakse §-dega 601–603 järgmises sõnastuses:
”§ 601. Eriloa taotlemine
(1) Eriloa saamiseks esitatakse Politsei- ja Piirivalveametile paberil või elektrooniliselt taotlus koos lisadokumentidega. Taotluse allkirjastab füüsilisest isikust taotleja isiklikult või juriidilisest isikust taotleja seaduslik esindaja.
1) taotleja nimi, kontaktandmed, füüsilise isiku isikukood või sünniaeg või juriidilise isiku registrikood;
2) relva, tulirelva olulise osa ja laskemoona kirjeldus, relvade ja laskemoona korral ka liik, mark, markeering ja kaliiber, registreeritud relva veo korral relva number ning relva omaniku nimi, relva väljaveo korral relva number;
3) relva, tulirelva olulise osa ja laskemoona kogus;
4) riik, kust ja kuhu relv, tulirelva oluline osa ja laskemoon veetakse;
5) andmed tarnija kohta;
6) andmed relva, tulirelva olulise osa ja laskemoona saaja kohta, kui need on teada;
7) andmed relva, tulirelva olulise osa ja laskemoona lõppkasutaja ja lõppkasutuse kohta, kui need on teada;
(3) Relva, tulirelva olulise osa ja laskemoona ajutise väljaveo korral lisatakse taotlusele relva, tulirelva olulise osa ja laskemoona lõppkasutajamaa pädeva asutuse väljaantud riiki sisseveo loa koopia.
§ 602. Eriloa andmisest keeldumine
(1) Politsei- ja Piirivalveamet keeldub eriloa andmisest, kui:
1) eriloa taotlemisel on esitatud valeandmeid või võltsitud dokumente;
2) relva, tulirelva olulise osa või laskemoona sisseveo keelu sätestab rahvusvahelist sanktsiooni kehtestav õigusakt;
3) on kahtlus, et relva, tulirelva olulise osa või laskemoona sissevedu või ajutine väljavedu kahjustab Eesti Vabariigi julgeolekut.
(2) Politsei- ja Piirivalveamet võib eriloa andmisest keelduda, kui:
1) taotleja või temaga seotud isik on eriloa andmise otsusele eelnenud viie aasta jooksul rikkunud relva, tulirelva olulise osa või laskemoona käitlemist käsitlevaid õigusakte või ei ole täitnud nende alusel tehtud ettekirjutusi;
2) taotleja või temaga seotud isik on eriloa andmise otsusele eelnenud viie aasta jooksul rikkunud rahvusvahelist sanktsiooni kehtestavat või rakendavat õigusakti;
3) käesoleva seaduse alusel taotlejale väljastatud relva soetamisluba on kehtetuks tunnistatud;
4) käesoleva seaduse alusel taotlejale väljastatud tegevusluba on peatatud või kehtetuks tunnistatud.
§ 603. Eriloa kehtivus, muutmine, pikendamine, peatamine ja kehtetuks tunnistamine
(1) Politsei- ja Piirivalveamet määrab väljastatava eriloa kehtivuse taotlemisel esitatud andmete alusel, kuid mitte kauemaks kui 24 kuuks.
(2) Kui eriloal märgitud relva, tulirelva olulise osa või laskemoona suhtes on tolliformaalsused lõpetatud, loetakse eriluba kehtetuks, olenemata selle kehtivusajast.
(3) Eriloal märgitud andmete muutumisel on eriloa omaja kohustatud esitama Politsei- ja Piirivalveametile kirjaliku põhjendatud taotluse ja asjasse puutuvad dokumendid eriloa muutmiseks.
(4) Eriluba muudetakse või pikendatakse vastavalt taotleja avaldusele, kui taotlus esitatakse enne eriloa kehtivusaja lõppu. Eriloa pikendamise korral ei või eriloa kogu kehtivuse tähtaeg ületada käesoleva paragrahvi lõikes 1 sätestatud tähtaega.
(5) Eriloa muutmisena ei käsitata seda, kui taotlejal tekib õigus vedada sisse rohkem relvi, tulirelva olulisi osi või laskemoona, kui oli lubatud esialgse loa alusel.
(6) Politsei- ja Piirivalveamet keeldub eriloa pikendamisest, kui eriloa taotlemisel esitatud andmed on muutunud või esineb vähemalt üks käesoleva seaduse § 602 lõikes 1 sätestatud asjaoludest.
(7) Politsei- ja Piirivalveamet peatab eriloa kehtivuse, kui:
1) seda taotleb eriloa omaja;
2) väljastatud eriluba on kaotatud või varastatud;
3) eriloa omajale käesoleva seaduse alusel väljastatud tegevusluba on peatatud.
(8) Politsei- ja Piirivalveamet tunnistab eriloa kehtetuks, kui:
2) eriloa omajale käesoleva seaduse alusel väljastatud tegevusluba on kehtetuks tunnistatud;
3) esineb mõni käesoleva seaduse § 602 lõikes 1 sätestatud asjaolu;
4) eriluba omav juriidiline isik lõpeb või füüsiline isik sureb.
(9) Politsei- ja Piirivalveamet võib eriloa kehtivuse peatada või eriloa kehtetuks tunnistada, kui:
1) eriloa omaja või temaga seotud isik ei täida eriloa nõudeid või käesolevas seaduses või selle alusel kehtestatud õigusaktides sätestatud nõudeid või nende alusel tehtud ettekirjutusi;
2) ilmneb mõni käesoleva seaduse § 602 lõike 2 punktides 1–3 sätestatud asjaolu.
(10) Eriloa kehtivusaja möödumisel tagastatakse see kolme tööpäeva jooksul Politsei- ja Piirivalveametile.”;
72) paragrahvi 62 täiendatakse lõikega 11 järgmises sõnastuses:
”(11) Sisseveetava ja ajutiselt väljaveetava relva, tulirelva olulise osa ja laskemoona vastavust nõuetele kontrollib piiripunktis Maksu- ja Tolliamet, kes nende nõuetele vastavuse korral teeb sellekohase märke eriloale. Kui relv, selle oluline osa või laskemoon ei vasta kehtestatud nõuetele, koostatakse akt, kus märgitakse puudused, mille tõttu on sissevedu või ajutine väljavedu keelatud.”;
73) paragrahvi 62 lõige 2 tunnistatakse kehtetuks;
74) paragrahvi 66 lõike 1 punktidest 1 ja 11 jäetakse välja tekstiosa ”, tulirelva lisaseadise”;
75) paragrahvi 74 lõike 1 punktid 1 ja 2 muudetakse ning sõnastatakse järgmiselt:
”1) nõudma relva ostjalt isikut tõendava dokumendi ja käesoleva seaduse või Kaitseliidu seaduse alusel väljastatud seda liiki relva soetamisloa esitamist, laskemoona ostjalt aga isikut tõendava dokumendi ja käesoleva seaduse või Kaitseliidu seaduse alusel väljastatud relvaloa esitamist;
2) nõudma komisjonimüügile antava relva puhul selle võõrandamisluba;”;
76) paragrahvi 74 lõiget 1 täiendatakse punktiga 6 järgmises sõnastuses:
”6) teatama Kaitseliidule andmed müüdud relva ja selle ostnud isiku kohta kolme tööpäeva jooksul pärast relva müümist, kui relv müüakse Kaitseliidu seaduse §-s 46 sätestatud tegevliikme relva soetamisloa alusel.”;
77) paragrahvi 74 täiendatakse lõikega 11 järgmises sõnastuses:
”(11) Relvade või laskemoona müügi tegevusluba omav isik kannab Kaitseliidu seaduse § 46 lõike 5 alusel kehtestatud tegevliikme relva soetamisloale andmed müüdud relva ja selle müüja kohta.”;
78) paragrahvi 75 lõige 1 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(1) Tegevusloa alusel relvi, tulirelva osi või laskemoona valmistav või müüv isik on kohustatud pidama eraldi arvestust relvade, tulirelva oluliste osade, helisummutite, lasersihikute ning laskemoona valmistamise ja müümise kohta.”;
79) paragrahvi 78 täiendatakse lõikega 21 järgmises sõnastuses:
”(21) Relv muudetakse laskekõlbmatuks Euroopa Komisjoni rakendusmääruse I lisas sätestatu kohaselt.”;
80) paragrahvi 78 lõige 3 tunnistatakse kehtetuks;
81) paragrahvi 78 täiendatakse lõigetega 6–8 järgmises sõnastuses:
”(6) Laskekõlbmatuks muudetud relvale kannab relva parandamise või ümbertegemise tegevusluba omav isik Euroopa Komisjoni rakendusmääruse II lisas sätestatule vastava märgise.
(7) Relva parandamise või ümbertegemise tegevusluba omav isik vormistab relva laskekõlbmatust kinnitava tunnistuse, milles on kirjeldatud relva või tulirelva olulise osa laskekõlbmatuks muutmisel tehtud toiminguid Euroopa Komisjoni rakendusmääruse I lisa kohaselt.
(8) Relva laskekõlbmatust kinnitava tunnistuse vormi kehtestab valdkonna eest vastutav minister määrusega.”;
82) paragrahvi 781 lõige 1 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(1) Teises riigis laskekõlbmatuks muudetud relv peab vastama Euroopa Komisjoni rakendusmääruse I lisas sätestatud nõuetele.”;
83) paragrahvi 781 lõiked 2 ja 3 tunnistatakse kehtetuks;
84) paragrahvi 781 lõige 4 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(4) Teises riigis laskekõlbmatuks muudetud relva kohta, millel ei ole Euroopa Komisjoni rakendusmääruse III lisas sätestatud tõendit, peab relva Eestisse toonud isik esitama taotluse Politsei- ja Piirivalveametile relva laskekõlbmatusnõuetele vastavuse tuvastamiseks 30 päeva jooksul relva Eestisse toomisest arvates.”;
85) paragrahvi 781 lõige 9 tunnistatakse kehtetuks;
86) paragrahvi 782 tekst muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(1) Pärast seda, kui relva parandamise või ümbertegemise tegevusluba omav isik on muutnud relva laskekõlbmatuks või tuvastanud selle vastavuse laskekõlbmatusnõuetele, tunnistab relva laskekõlbmatuks Politsei- ja Piirivalveamet.
(2) Relva laskekõlbmatuks tunnistamisel väljastatakse laskekõlbmatust kinnitav tõend, mis vastab Euroopa Komisjoni rakendusmääruse III lisas sätestatud vormile.
(3) Laskekõlbmatud relvad kantakse teenistus- ja tsiviilrelvade riiklikusse registrisse.
(4) Teisest riigist Eestisse toodud laskekõlbmatuks muudetud relv, millele on väljastatud Euroopa Komisjoni rakendusmääruse III lisas sätestatud vormi kohane tõend, kantakse teenistus- ja tsiviilrelvade riiklikusse registrisse teises riigis väljastatud tõendi alusel. Enne laskekõlbmatu relva registrisse kandmist tasutakse riigilõiv.”;
87) seadust täiendatakse §-ga 783 järgmises sõnastuses:
”§ 783. Laskekõlbmatu relva omaniku vahetus
(1) Politsei- ja Piirivalveametis vormistatakse laskekõlbmatu relva omaniku vahetus.
(2) Politsei- ja Piirvalveametile esitatakse avaldus, milles märgitakse laskekõlbmatu relva senise ja uue omaniku andmed, sealhulgas füüsilise isiku ees- ja perekonnanimi, isikukood või selle puudumisel sünniaeg, elukoht ja telefoninumber, juriidilise isiku puhul nimi, registrikood või registreerimisnumber, aadress ja telefoninumber ning laskekõlbmatu relva liik, mark, mudel ja markeering.
(3) Politsei- ja Piirivalveamet teeb teenistus- ja tsiviilrelvade riiklikusse registrisse asjaomased kanded. Enne registrikande tegemist tasutakse riigilõiv.”;
88) paragrahvi 80 lõige 3 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(3) Relvaloa puudumise korral lisatakse avaldusele relva omamise seaduslikkust tõendav dokument, mis tagastatakse pärast kontrollimist loa taotlejale.”;
89) paragrahvi 831 tekst muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”Relvade ja laskemoona valmistamise, müügi, parandamise, ümbertegemise ning laskekõlbmatuks muutmise, lammutamise ja hävitamisega võib tegeleda isik, kellel on kehtiv relvaluba.”;
90) paragrahvi 84 lõige 3 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(3) Lasketiiru või laskepaiga rajamiseks peab olema selle kohaliku omavalitsuse kirjalik nõusolek, kelle territooriumile see tahetakse rajada, ning Politsei- ja Piirivalveameti kirjalik nõusolek.”;
91) paragrahvi 87 lõige 1 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(1) Laskemoona võib lasketiirus või laskepaigas müüa isik, kellel on tegevusluba laskemoona müügiks.”;
92) paragrahvi 88 lõige 1 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(1) Riiklikku järelevalvet tsiviilkäibes olevate relvade, tulirelva osade ja laskemoona käitlemise, käesoleva seaduse alusel tegevusluba omavate isikute ning lasketiirude ja laskepaikade ohutusnõuetele vastavuse üle teeb Politsei- ja Piirivalveameti ametnik ning relvade ja laskemoona sisseveo, väljaveo ja edasitoimetamise seaduslikkuse üle Maksu- ja Tolliamet.”;
93) paragrahv 8910 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”§ 8910. Relva ja laskemoona kandmine joobeseisundis
Relva või laskemoona kandmise eest joobeseisundis –
94) paragrahvi 91 täiendatakse lõigetega 12–18 järgmises sõnastuses:
”(12) Välismaalane, kellel on Eesti elamisluba või kes elab Eestis elamisõiguse alusel ja kellele on käesoleva seaduse alusel väljastatud relvaluba enne 2018. aasta 1. juulit, võib soetada, omada ja vallata käesoleva seaduse § 29 lõikes 1 loetletud relva relvaloa kehtivuse lõpuni.
(13) Isiku suhtes, kes enne 2018. aasta 1. juulit on üksnes turvalisuse tagamise otstarbel soetanud enam kui kaheksa tulirelva, rakendatakse käesoleva seaduse § 29 lõikes 1 sätestatud nõuet alates 2019. aasta 1. juulist.
(14) Käesoleva seaduse § 38 lõikes 2 sätestatud relvaloa nõue ei kehti isiku kohta, kes on enne 2018. aasta 1. juulit määratud vastutavaks isikuks juriidilise isiku kirjaliku otsusega.
(15) Isik, kellele kuulub relv, mis on muudetud laskekõlbmatuks ja millele on väljastatud laskekõlbmatust kinnitav dokument enne 2018. aasta 1. juulit, esitab laskekõlbmatu relva teenistus- ja tsiviilrelvade riiklikusse registrisse kandmiseks Politsei- ja Piirivalveametile hiljemalt 2019. aasta 1. juulil avalduse, milles märgitakse relva omaniku andmed, sealhulgas füüsilise isiku ees- ja perekonnanimi, isikukood või selle puudumisel sünniaeg, elukoht ja telefoninumber, juriidilise isiku puhul nimi, registrikood või registreerimisnumber, aadress ja telefoninumber ning laskekõlbmatu relva liik, mark, mudel ja markeering, ning lisab avaldusele laskekõlbmatust kinnitava dokumendi koopia. Teenistus- ja tsiviilrelvade riiklikusse registrisse sellise kande tegemise eest riigilõivu ei tasuta.
(16) Isik, kes esitab Politsei- ja Piirivalveametile hiljemalt 2019. aasta 1. juulil laskekõlbmatust kinnitava dokumendita laskekõlbmatu relva teenistus- ja tsiviilrelvade riiklikusse registrisse kandmiseks, peab relva andma üle Politsei- ja Piirivalveametile ning sellest kolme kuu jooksul:
1) esitama taotluse relva laskekõlbmatuks muutmiseks või laskekõlbmatusnõuetele vastavuse tuvastamiseks või
(17) Kui käesoleva paragrahvi lõikes 16 nimetatud isik ei ole Politsei- ja Piirivalveametile üle antud relva võõrandanud, laskekõlbmatuks muutnud või selle laskekõlbmatusnõuetele vastavust tuvastanud kolme kuu jooksul, peab relva hävitama käesoleva seaduse §-s 83 sätestatud korras.
(18) Kohalik omavalitsus, kes on enne 2018. aasta 1. juulit andnud nõusoleku rajada lasketiir või laskepaik, teavitab Politsei- ja Piirivalveametit tema territooriumil asuvatest lasketiirudest ja laskepaikadest hiljemalt 2018. aasta 1. detsembril.”.
1) paragrahvi 24 lõike 4 punktist 7 jäetakse välja tekstiosa ”, helisummutit”;
2) paragrahvi 35 lõige 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(2) Jahipidamisõigust tõendavad dokumendid peavad jahipidamise ajal kaasas olema või olema vormistatud elektrooniliselt, välja arvatud käesoleva seaduse § 31 lõikes 4 nimetatud juhul.”;
3) paragrahvi 36 lõige 1 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(1) Jahitunnistus on paberil või elektrooniliselt vormistatud dokument, mis tõendab füüsilise isiku oskust jahti pidada.”;
4) paragrahvi 36 lõige 8 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(8) Jahitunnistuse annab paberil või elektrooniliselt ja jahitunnistuse üle peab arvestust, samuti korraldab jahiteooriaeksami ja laskekatse läbiviimist Keskkonnaamet või käesoleva seaduse § 10 lõike 1 alusel Keskkonnaministeeriumiga halduslepingu sõlminud isik (edaspidi koos tunnistuse andja).”;
5) paragrahvi 38 täiendatakse lõikega 11 järgmises sõnastuses:
”(11) Elektroonilise jahitunnistuse kehtivuse peatamise kohta teeb tunnistuse andja märke asjaomases elektroonilises infosüsteemis.”;
6) paragrahvi 38 lõiget 2 täiendatakse pärast sõna ”tagastama” sõnadega ”ja elektroonilise jahitunnistuse puhul elektroonilises infosüsteemis kehtivuse peatamise märke eemaldama”;
7) paragrahvi 38 lõiget 21 täiendatakse pärast sõnu ”hoiulevõetud jahitunnistuse” sõnadega ”ja elektroonilise jahitunnistuse puhul eemaldab elektroonilises infosüsteemis kehtivuse peatamise märke”;
”(1) Suuruluki laskekatse tunnistus on jahitunnistust omavale isikule antav paberil või elektrooniline dokument, mis tõendab tema õigust osaleda suurulukijahil kütina ja kasutada uluki laskmiseks jahipüssikuuliga laetud padrunit.”;
9) paragrahvi 42 lõige 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(2) Vibujahi laskekatse tunnistus on jahitunnistust omavale isikule antav paberil või elektrooniline dokument, mis tõendab tema õigust osaleda väikeulukijahil kütina ja kasutada väikeuluki laskmiseks jahivibu.”;
10) paragrahvi 42 lõige 8 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(8) Suuruluki laskekatsete ja vibujahi laskekatsete läbiviimist korraldab ning suuruluki laskekatse tunnistusi ja vibujahi laskekatse tunnistusi annab paberil või elektrooniliselt Keskkonnaamet või käesoleva seaduse § 10 lõike 1 alusel Keskkonnaministeeriumiga halduslepingu sõlminud isik.”.
§ 3. Korrakaitseseaduse muutmine
Korrakaitseseaduses tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 162 lõige 5 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(5) Kaitseväelane ja Kaitseliidu tegevliige võib käesoleva seaduse § 161 lõikes 1 nimetatud ülesande täitmisel kohaldada vahetut sundi käesoleva seaduse 5. peatükis sätestatud alustel ja korras, sealhulgas kasutada relvaseaduse § 3 lõike 1 punktis 1 ning Kaitseliidu seaduse § 46 lõikes 1 nimetatud relva.”;
2) paragrahvi 75 lõiked 3 ja 4 tunnistatakse kehtetuks.
1) paragrahvi 41 punktides 1 ja 3 asendatakse arv ”267” arvuga ”266”;
2) paragrahvi 263 lõikes 2 asendatakse arv ”15” arvuga ”30”;
3) seadust täiendatakse §-ga 2631 järgmises sõnastuses:
”§ 2631. Laskekõlbmatu relva andmete muutmine
(1) Laskekõlbmatu relva omaniku muutmiseks ning relvaseaduse § 783 lõikes 3 nimetatud kande teenistus- ja tsiviilrelvade riiklikusse registrisse tegemiseks tasutakse riigilõivu 15 eurot.
(2) Relvaseaduse § 782 lõikes 4 nimetatud laskekõlbmatu relva kohta teenistus- ja tsiviilrelvade riiklikusse registrisse kande tegemiseks tasutakse riigilõivu 15 eurot.”;
4) paragrahvi 264 lõige 1 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(1) Relvaseaduse § 35 lõikes 5 sätestatud relvaloa eksami vastuvõtmise eest tasutakse riigilõivu 30 eurot. Kui isik ei soorita nimetatud eksamit, tasutakse uue eksami vastuvõtmise eest riigilõivu samas määras.”;
5) paragrahvi 264 lõige 3 tunnistatakse kehtetuks;
6) paragrahv 265 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”§ 265. Relvade, tulirelva oluliste osade ja laskemoona Eestisse sisseveo ja Eestist väljaveo eriloa väljastamine
(1) Eriloa väljastamise eest tulirelva või gaasirelva Eestisse sisseveoks või Eestist väljaveoks tasutakse riigilõivu 30 eurot iga relva kohta. Eriloa muutmisel või pikendamisel tasutakse riigilõivu 30 eurot. Kui eriloa muutmisel sisse- või väljaveetavate relvade arv suureneb, tasutakse lisaks riigilõivu 30 eurot iga lisandunud relva kohta.
(2) Eriloa väljastamise, muutmise ja pikendamise eest tulirelva oluliste osade ja laskemoona Eestisse sisseveoks tasutakse riigilõivu 30 eurot.”.
§ 5. Strateegilise kauba seaduse muutmine
”1) strateegilise kauba vedu ja strateegilise kaubaga seotud teenus või tehing, kui keeld on sätestatud rahvusvahelist sanktsiooni kehtestavas õigusaktis;”;
”(2) Kui rahvusvahelist sanktsiooni kehtestav või rakendav õigusakt lubab strateegilise kauba veo või strateegilise kaubaga seotud teenuse või tehingu vaid juhul, kui selleks on väljastatud pädeva asutuse luba, menetleb loataotlust strateegilise kauba komisjon.”;
3) paragrahvi 6 lõikest 10 jäetakse välja sõnad ”kauba veoks ja teenuse osutamiseks”.
§ 6. Vangistusseaduse muutmine
1) paragrahvis 701 asendatakse läbivalt sõna ”vangla” sõnaga ”vanglateenistuse”;
2) paragrahvi 701 täiendatakse lõikega 3 järgmises sõnastuses:
”(3) Vanglateenistuse teenistusrelvadele ja nende laskemoonale kohaldatakse relvaseaduse sätteid, arvestades käesolevas seaduses või selle alusel sätestatud erisusi.”;
3) paragrahvi 71 pealkiri muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”§ 71. Vanglateenistuse erivahendite ja teenistusrelvade kasutamine ja käitlemine”;
4) paragrahvi 71 lõige 8 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
”(8) Vanglateenistuse erivahendite, teenistusrelvade ja nende laskemoona ning osade kasutamise, käitlemise ja üleandmise tingimused ja korra kehtestab valdkonna eest vastutav minister määrusega.”.
(2) Käesoleva seaduse § 1 punkt 6 ja § 6 jõustuvad üldises korras.
(3) Käesoleva seaduse § 1 punktid 37, 47, 56 ja 57 ning § 2 punktid 2–10 jõustuvad 2019. aasta 1. jaanuaril.


text:
Kodakondsusega seonduvad normid on põhiõiguste, vabaduste ja kohustuste peatüki esimeses paragrahvis, millega rõhutatakse kodakondsuse tähtsust igaühe õiguste realiseerimise seisukohalt. Kodakondsust on kokkuvõtlikult määratletud kui „avalik-õiguslikku suhet, mis ühendab isiku vastava riigiga ja millest tulenevalt saab sellest isikust teatud hulga õiguste ja kohustuste kandja. Kodakondsussuhtele on iseloomulik, et see põhineb erilisel solidaarsussuhtel asjaomase riigiga ning õiguste ja kohustuste vastastikkusel [viited välja jäetud].” (EKo (suurkoda) 30.09.2009, C-135/08: Rottmann, kohtujurist M. Poiares Maduro ettepanek, p 17.) Riigikohtu halduskolleegium on märkinud: „[…] üldtunnustatud on, et kodakondsus on isiku ja riigi vaheline püsiv seos. [Naturalisatsioonitingimuste] täitmine näitab üldkorras naturalisatsiooni sooviva isiku tahet siduda end püsivalt Eesti riigiga ning võimaldab eeldada tema integreerumist Eesti ühiskonda ning õigussuhetesse.” (RKHKo 20.10.2008, 3-3-1-42-08, p 29.)
Kodakondsus PS kohaselt tähendab kuulumist riigi rahva hulka (vt § 56 komm.). Nii tuleb näiteks rahva all kõrgeima riigivõimu kandjana § 1 tähenduses mõista Eesti Vabariigi kodanikkonda (vt § 1 komm 3.2.)
Eeltoodust tuleneb, et üksnes kodanikud on poliitilise kogukonna täieõiguslikud liikmed, samuti laienevad üksnes neile kodanikukohustusted. Kodakondsusega seonduvad spetsiifilised õigused, mida mittekodanikel ei ole, on näiteks õigus asuda Eestisse ja olla kaitstud väljasaatmise eest (§ 36 lg 1), õigus riigi kaitsele välisriikides (§ 13 lg 2), õigus kuuluda erakondadesse (§ 48 lg 1 teine lause; EL kodanike kohta vt § 48 komm), hääleõigus Riigikogu valimistel ja rahvahääletusel (§ 57 lg 1) ning Riigikogu valimistel kandideerimise õigus (§ 60 lg 3). Põhiseadus sätestab kodanikuõigustena ka näiteks õiguse riigi abile (§ 28 lg 2) ning elukutsevabaduse (§ 29 lg 1), kuid täpsustab, et see õigus on ka välisriigi kodanikul ja kodakondsuseta isikul, kui seadus ei sätesta teisiti (nende, nn laiendusega kodanikupõhiõiguste kohta vt lähemalt II ptk sissejuhatus, komm 4.1.1). Kodakondsusega seotud spetsiifiliseks kohustuseks on eelkõige kaitsekohustus (§ 124 lg 1). Selles mõttes on kodakondsus eristamisprintsiip. See annab kodanikule teatud õigused (ja paneb peale teatud kohustused), mida mittekodanikul ei ole.
Kodakondsuse omamine või mitteomamine on puhtjuriidiline nähtus. Kodanikud on need, kes on seaduste kohaselt kodanikustaatuses. Ka Euroopa Nõukogu kodakondsuse Euroopa konventsiooni (Eesti ei ole seda ratifitseerinud) art 2(a) rõhutab, et kodakondsus tähendab õiguslikku sidet isiku ja riigi vahel, kuid ei näita isiku etnilist kuuluvust.
Teoreetiliselt tuntakse sünniga kodakondsuse omandamise kahte põhimõtet: ius soli ning ius sanguinis. Esimene neist tähendab, et kodakondsus antakse riigi territooriumil sündinud isikutele. Teine neist tähendab, et kodakondsus antakse veresuguluse järgi – kodakondsust omava isiku laps omandab vanema kodakondsuse. Kõige üldisemalt võib öelda, et territoriaalpõhimõtet eelistavad riigid, kes soovivad siduda sisserändajate lapsi riigiga, samas kui vereõigust kasutavad riigid, kes ei soovi kodakondsete automaatset kasvu sisserändajate arvelt, kuid tahavad säilitada kodakondsuse ka kodanike välismaal sündinud lastele. Valdavalt on Euroopa riikides kasutusel erinevad segamudelid. Paragrahvi 8 lõige 1 sätestab Eesti kodakondsuse alusprintsiibina ius sanguinis põhimõtte.
Erinevad riigiteoreetilised käsitlused asetavad rõhu kodakondsuse eri aspektidele. Demokraatliku käsitluse kohaselt on kodakondsus inimeste demokraatlikus poliitikas osalemise aluseks. Et ühiskond ja ühiskondlik heaolu on rajatud isikute osalemisele, on kodakondsus kui osalemise eeldus suure tähtsusega. Kommunitaristliku lähenemise kohaselt on kodakondsus ühiskonna liikmeid liitev ning olemasolevaid sidemeid kindlustav ja tihendav jõud. Liberaalse käsitluse kohaselt on kodakondsus vahend, mille kaudu isikud kaitsevad oma õigusi ja realiseerivad oma huve, samuti väljendavad oma identiteeti.
Riigi kodakondsuspoliitika, eriti naturaliseerimisega seonduvate reeglite kehtestamine on suures osas poliitilise valiku küsimus. Liberaalsemad kodakondsuse andmisega seotud argumendid rõhuvad sellele, et riigivõimu teostamisel peab riik arvestama kõigi võimuobjektide arvamusi ja soove. Välistades suure osa elanikkonna osalemise poliitilises protsessis, ei ole see tagatud. Rangem kodakondsuspoliitika rõhutab integratsiooni kui eeldust kodakondsuse andmisele. Range kodakondsuspoliitikaga riigid on viimastel aastatel muutnud oma reegleid leebemaks, et pikemat aega riigis elanud välismaalased kergemini ühiskonda integreerida.
Rahvusvahelise õiguse normide kohaselt on igal riigil põhimõtteliselt õigus otsustada, kes on selle riigi kodanikud – tegemist on riigisisesesse pädevusse kuuluva küsimusega (Nottebohm (Liechtenstein vs. Guatemala). Judgment of April 6, 1955. I.C.J. Reports 1955). Sarnaselt on ka Riigikohtu üldkogu märkinud, et „rahvusvaheline õigus jätab üldjuhul iga riigi otsustada kodakondsuse saamise täpsed tingimused. Naturalisatsiooni korras kodakondsuse omandamise tingimused määrab riigi kodakondsuspoliitika, mille kujundamine on Riigikogu pädevuses” (RKÜKo 10.12.2003, 3-3-1-47-03, p 23; sama hiljem RKÜKo 03.01.2008, 3-3-1-101-06, p 18; RKHKo 20.10.2008, 3-3-1-42-08, p 28). Riigisisesed kodakondsuse seadused peavad siiski olema kooskõlas rahvusvaheliste konventsioonidega, rahvusvaheliste tavadega ja kodakondsuse valdkonnas üldtunnustatud õiguspõhimõtetega.
Rahvusvahelises õiguses on kodakondsuse tunnustamiseks teiste riikide poolt vajalik „tõelise sideme” (ingl genuine link) eksisteerimine riigi ja isiku vahel. Kodakondsuse andmine isikutele, kellel see side puudub, on küsitav ning näiteks õigust isiku diplomaatilisele kaitsele ei taga. Teise olulise printsiibina ei tohi riigid sekkuda teise riigi suveräänsesse õigusesse kindlaks määrata oma kodanikkond. Muus osas on rahvusvahelise (tava)õiguse reeglid alles kujunemisjärgus. Kuigi inimõiguste ülddeklaratsiooni art 15 lg 1 sätestab, et „igaühel on õigus kodakondsusele” ning ÜRO kodaniku- ja poliitiliste õiguste rahvusvahelise pakti art 25 lg 3 esimese lause ning lapse õiguste konventsiooni art 7 kohaselt on igal lapsel õigus omandada kodakondsus, ei ole vähemalt valitseva seisukoha järgi kellelgi inimõigust mingile kindlale kodakondsusele. Kõige enam potentsiaali olla tunnustatud rahvusvahelise tavaõiguse normina on põhimõttel, mille järgi on lapsel õigus omandada sünniriigi kodakondsus, kui ta vastasel juhul jääks kodakondsusetuks.
Samal ajal kui rahvusvahelise õiguse, sh inimõiguste õiguse, toime riigi õigusele määrata kindlaks oma kodakondsuse andmise ja kaotamise tingimused on endiselt tagasihoidlik, on kodakondsuse tähtsus rahvusvahelisel areenil viimastel aastakümnetel märgatavalt vähenenud. See väljendub ennekõike võrdsete majanduslike ja sotsiaalsete õiguste tagamises ka mittekodanikest elanikele. Ka Eesti seadustega on üldjuhul Eestis legaalselt (ning teatud juhtudel isegi illegaalselt) elavatele välismaalastele (sh kodakondsuseta isikutele) garanteeritud kodanikega võrdsed õigused (vt nt § 28 komm). See tähendab, et isegi kui rahvusvaheline õigus jätab riikidele kodakondsuse andmise küsimuses suure otsustusruumi, on riigi otsustusulatust kodakondsuse sfääris kaudselt kitsendatud normide kaudu, mis keelavad inimesi ebavõrdselt kohelda nende kodakondsuse alusel. Kehtivate seaduste kohaselt on Eesti kodanikel spetsiifilised õigused eelkõige poliitilises sfääris, s.o seoses valimistega ning töötamisega riigiteenistuses (vt § 30 komm).
Oluliselt on arusaama riigi kodakondsusest muutnud Euroopa Liidu kodakondsuse instituudi kujunemine. Euroopa Liidu kodakondsuse tunnusjooneks on kuni viimase ajani olnud derivatiivsus. See tähendab, et liidu kodakondsus omandatakse ja kaotatakse koos riigi kodakondsusega ehk on sellest sõltuv. Nii tuleneb liidu kodakondsuse derivatiivsusest, et Eesti kodanikud on automaatselt ka EL kodanikud. Riigisiseste kodakondsusreeglite kujundamist on vastavalt peetud liikmesriikide pädevusse kuuluvaks. Hiljutises asjas (vt EKo 2.03.2010, C-135/08: Janko Rottmann vs. Freistaat Bayern) asus Euroopa Kohus aga seisukohale, et ehkki riigisiseste kodakondsusreeglite kujundamine kuulub rahvusvahelises ja EL õiguses tunnustatud põhimõtte kohaselt liikmesriikide pädevusse, tuleneb ühenduse õigusega arvestamise kohustusest, et riigi kodakondsuse äravõtmine, mille tagajärjeks on liidu kodakondsuse kaotus, peab olema proportsionaalne. Võib väita, et sellega allutati kodakondsusreeglite kujundamine vähemalt osaliselt Euroopa Kohtu kontrollile.
EL kodakondsus toob endaga kaasa mitmeid õigusi suhetes EL-ga, aga ka teistes EL liikmesriikides. Liidu kodaniku õigused on loetletud ELTL artiklis 20 ning nende hulka kuuluvad ennekõike õigus hääletada ja kandideerida EP valimistel ja elukohajärgse liikmesriigi kohalikel valimistel liikmesriigis, mille kodanik isik ei ole, õigus saada välisriikides konsulaarkaitset teiste EL liikmesriikide esindustest, kui riigil vastavas riigis diplomaatiline esindus puudub, ning õigus pöörduda liidu institutsioonide poole. Kaudselt tulenevad mitmed liidu kodaniku õigused tööjõu vabast liikumisest, õigusest vabalt liikuda ja elada teise liikmesriigi territooriumil ning ELTL artiklis 18 sisalduvast diskrimineerimiskeelust liidukodanike vahel, millest Euroopa Kohus on tuletanud terve rea täiendavaid õigusi. Nii tuleb liikmesriikide kodanikke võrdselt kohelda näiteks sotsiaaltoetuste andmisel või ligipääsul tööjõuturule (vt täiendavalt ja erandite kohta § 28, § 29 ja § 30 komm).
EL teisese õigusega on mitmed klassikaliselt mõistetud kodanikuõigused laiendatud ka EL kodakondsust mitte omavatele liikmesriigi pikaajalistele elanikele. Vastavalt nn pikaajaliste elanike direktiivile (2003/109/EC) tuleb kolmandate riikide kodanikest pikaajalisi elanikke kohelda võrdselt riigi kodanikega valdkondades nagu tööhõive, haridus ja kutseõpe (sh õppetoetused), sotsiaalne kaitse, maksusoodustused ning juurdepääs üldkasutatavatele kaupadele ja teenustele. Direktiiv sätestab sellele kohustusele küll mitmed reservatsioonid, ent üldiselt on Euroopa Liidus märgata trendi kodanike ja pikaajaliste elanike õigusliku seisundi lähendamisele.
PS § 8 lg 1 sätestab kodakondsuse omandamise alusprintsiibina ius sanguinis’e põhimõtte. Vastavalt sellele lõikele on igal lapsel õigus kodakondsusele sünnilt, kui vähemalt üks tema vanematest on Eesti kodanik.
Lapsel, kelle vanem on kodanik, on põhiseaduse kohaselt subjektiivne õigus kodakondsusele. Kodakondsuse seaduse kohaselt omandab laps, kelle sündimise ajal vähemalt üks tema vanematest on Eesti kodakondsuses, kodakondsuse automaatselt (KodS § 5 lg 1 p 1). See tähendab, et juhul kui näiteks välisriigis sündinud lapse Eesti kodanikest vanemad ei soovi lapse Eesti kodakondsuse tunnustamist, ei saa nad seda vältida. Lapsel on õigus ise pärast 18-aastaseks saamist otsustada, millise riigi kodakondsuse ta endale jätab (KodS § 3).
Sünniga omandab kodakondsuse ka laps, kes on sündinud pärast isa surma ning kelle isa oli surma hetkel Eesti kodanik; samuti Eestist leitud laps, kelle vanemad ei ole teada ning kui ei ole tõendatud, et laps on mõne muu riigi kodakondsuses (KodS § 5 lg 1 p 2 ning lg 2). Lapsendamise korral antakse lapsele sünniga Eesti kodakondsus lapsendaja taotlusel, kui laps ei ole mõne teise riigi kodakondsuses või kui on tõendatud, et ta vabastatakse muu riigi kodakondsusest Eesti kodakondsuse omandamisega (KodS § 5 lg 21).
Eesti kodakondsuse võib omandada ka sünnijärgselt ehk naturalisatsiooni teel. Viimane tähendab olukorda, kus muu riigi kodanikule või kodakondsuseta isikule antakse kodakondsus taotluse alusel riigi sellekohase otsusega.
Naturalisatsiooni korras kodakondsuse omandamise tingimused on sätestatud KodS-s. Isik, kes soovib saada Eesti kodakondsust, peab olema vähemalt 15-aastane ning omama pikaajalise elaniku elamisluba või alalist elamisõigust, lisaks peab ta olema elanud Eestis vähemalt kaheksa aastat, millest viimased viis aastat püsivalt (KodS § 6 p 21). Viimase nõude, mida praktikas sisustatakse Eestis viibimisena vähemalt 183 päeva aastas, põhiseaduspärasuse küsimus kerkis kohtuasjas, kus kaebaja tõstatas küsimuse selle nõude kooskõlast elukutsevabadusega (kaebaja töötas laevakaptenina ega viibinud seetõttu nõutud määral püsivalt Eestis). Riigikohtu halduskolleegium jõudis järeldusele, et kuna vaidlustatava sätte eesmärk on võimaldada kontrollida, kas isik järgib Eesti põhikorda ja Eesti seadusi, „on täiesti sobilik” seada naturalisatsiooni tingimuseks püsiv elamine Eestis (RKHKo 20.10.2008, 3-3-1-42-08, p 30), ning põhiseaduslikkuse järelevalvet ei algatanud (vt selle kohta ka riigikohtunik T. Antoni eriarvamus). Lisaks nn paiksustsensusele peab isikul olema registreeritud elukoht ja legaalne sissetulek, oskama eesti keelt ning tundma PS ning KodS. Kodakondsust ei anta isikule, kes ei ole „lojaalne Eesti riigile” (vt täpsemalt KodS § 21). Tegemist on Euroopa mastaabis harilike naturalisatsioonitingimustega. Erandid on ette nähtud kodakondsuse andmisel eriliste teenete eest, alaealistele, teovõimetutele isikutele, puuetega isikutele ning enne 1930. aastat sündinutele.
Vastusena rahvusvaheliste inimõigusorganisatsioonide kriitikale sisaldab KodS alates 1999. aastast võimalust saada kodakondsus lihtsustatud korras neil alla 15-aastastel alaealistel, kes on sündinud Eestis pärast 1992. aasta 26. veebruari, ning kelle vanemad on kodakondsuseta isikud, kes on Eestis elanud vähemalt viis aastat (KodS § 13 lg 4). Sisuliselt on tegemist ius soli elemendiga muidu ius sanguinis’el põhinevas kodakondsuse andmise süsteemis.
Riigikohus on korduvalt sedastanud, et PS kohaselt ei eksisteeri subjektiivset õigust naturalisatsiooni teel kodakondsusele (RKÜKo 10.12.2003, 3-3-1-47-03, p 23; RKÜKo 03.01.2008, 3-3-1-101-06, p 18). Riigikohtu halduskolleegium on koguni sedastanud: „Naturalisatsiooni korras kodakondsuse saamine pole põhiõigus, vaid privileeg, mille andmise tingimuste sätestamisel on riigil suur otsustusruum ning sellest johtuvalt kohtutel piiratud kontrollipädevus” (RKHKo 20.10.2008, 3-3-1-42-08, p 28). Oma varajases lahendis on sama kolleegium asunud seisukohale, et ainuüksi naturalisatsiooni tingimuste sätestamisega ei anna ka seadus kellelegi subjektiivset õigust saada kodakondsus (vt RKHKm 24.03.1997, 3-3-1-5-97). See seisukoht on vaieldav – raske on kaitsta positsiooni, et kui seadusandja on ette näinud tingimused, millele kodakondsuse taotleja peab vastama, ei saa isik kodakondsust ka nendele tingimustele vastamise korral, kui seaduses sätestatud kodakondsuse andmist välistavad asjaolud puuduvad.
Isegi kui PS kohaselt puudub subjektiivne õigus kodakondsusele naturalisatsiooni teel, tuleb kodakondsuse andmist reguleerivate normide kehtestamisel arvestada muude põhiseaduse normidega, sealhulgas võrdsuspõhiõigusega (nii juba RKHKm 24.03.1997, 3-3-1-5-97, p 3; hiljem RKÜKo 10.12.2003, 3-3-1-47-03, p 23; RKÜKo 03.01.2008, 3-3-1-101-06, p 18; RKHKo 20.10.2008, 3-3-1-42-08, p 28). Teisisõnu – kui riik on kehtestanud naturaliseerimismenetluse, ei tohi ta selles menetluses isikuid meelevaldselt ebavõrdselt kohelda.
Nii eeldab võrdne kohtlemine naturalisatsiooni korras kodakondsuse andmisel seda, et inimestele loodaks kodakondsuse saamiseks võrdsed tingimused, mis arvestaksid näiteks nende keeleõpet takistava halva kuulmisega (RKÜKo 10.12.2003, 3-3-1-47-03).
Teisalt on Riigikohus leidnud, et PS-ga ei ole vastuolus norm, mis keelab kodakondsuse andmise isikuile, kes töötasid või töötavad välisriigi luure- või julgeolekuteenistuses, sõltumata sellest, milliseid ametiülesandeid nimetatud isik seal täitis (RKÜKo 03.01.2008, 3-3-1-101-06). Riigikohtu hinnangul ei olnud isikute grupid, kelle ebavõrdset kohtlemist väideti (s.o isikud, kes täitsid abistavaid ülesandeid nimetatud organisatsioonides, ning isikud, kes täitsid samasuguseid ülesandeid muudes organisatsioonides), võrreldavad. Üldkogu põhjendas: „Need isikute grupid ei olnud analoogilises olukorras, kuna luure- või julgeolekuteenistuses abistavaid ülesandeid täitnud töötajad olid tahes-tahtmata puutumuses selle asutuse põhifunktsioonide täitmisega ja lõid oma tööga vähemalt tingimused vastava asutuse põhifunktsioonide täitmiseks. Ühtlasi puudub võimalus tõsikindlalt tuvastada, missuguseid ülesandeid keegi välisriigi julgeolekuteenistuses töötades tegelikult täitis, ja sellest lähtuvalt võrreldavaid gruppe moodustada.” (RKÜKo 03.01.2008, 3-3-1-101-06, p 23; aga vrd riigikohtunik J. Põllu eriarvamus, millega on ühinenud riigikohtunikud T. Anton, J. Ilvest, I. Koolmeister, J. Laffranque ja H. Salmann; samuti § 12 komm.)
On võimalik, et isik ei ole ühegi riigi kodanik. Sellisel isikul pole õigust osaleda ühegi riigi poliitilises elus valimiste ja erakondade kaudu; samuti on raskendatud tema diplomaatiline kaitse. Kodakondsusetus on rahvusvahelise praktika seisukohalt ebasoovitav. Samas ei ole rahvusvahelise õiguse üldtunnustatud põhimõtete ja normide kohaselt riigil kohustust kodakondsuseta isikuid naturaliseerida. Sellise kohustuse näeb riigi territooriumil sündinud isikute osas ette ÜRO 1961. aasta konventsioon kodakondsusetuse vältimise kohta, kuid Eesti ei ole selle konventsiooniga liitunud. Ehkki tänapäeval räägitakse ka riikide üldisest tavaõiguslikust kohustusest vältida kodakondsusetust, on selle kohustuse täpsem ulatus ebaselge (vt ka komm 8).
Kord omandatud kodakondsuse kaotamine on KodS kohaselt võimalik kolmel viisil: kodakondsusest vabastamise, kodakondsuse äravõtmise ning muu riigi kodakondsuse vastuvõtmisega (KodS § 22).
Kodakondsusest vabastamine toimub isiku avalduse alusel. Kodakondsusest vabastamisest võib riik keelduda juhul, kui isikul on täitmata kohustusi Eesti riigi ees, kui ta on kaitsejõudude tegevteenistuses või kui tagajärjeks on kodakondsusetus (KodS § 26). Tegemist on harilike piirangutega kodakondsusest loobumisele. Ka inimõiguste ülddeklaratsiooni art 15 lg 2 kohaselt ei saa kelleltki „kodakondsuse muutmise õigust meelevaldselt ära võtta”. Kodakondsusest vabastamisest keeldumine ei ole rahvusvahelise praktika kohaselt meelevaldne, kui selle eesmärgiks on kodakondsusetuse vältimine või riigile võlgnetavate kohustuste täitmine. Viimaste puhul on siiski oluline proportsionaalsuse nõude järgimine.
Kodakondsuse äravõtmine tähendab seda, et riik võtab isikult kodakondsuse vastu isiku tahet. PS seab kodakondsuse äravõtmisele järgmised piirid: § 8 lg 3 kohaselt ei tohi kelleltki võtta sünniga omandatud kodakondsust ning § 8 lg 4 kohaselt ei tohi kelleltki võtta kodakondsust veendumuste pärast. PS otseselt muid piiranguid ette ei näe. Kuigi PS ei näe otseselt ette õigust naturalisatsiooni korras omandatud kodakondsusele või kodakondsuse säilitamisele, tuleneb oluline piirang siiski inimõiguste ülddeklaratsiooni art 15 lg-st 2, mille järgi ei tohi kodakondsust kelleltki meelevaldselt ära võtta. KodS § 28 kohaselt on kodakondsuse äravõtmine lubatud viiel juhul, mis on seotud teisele riigile lojaalsuse näitamise (sh teise riigi kodakondsuses olemise), Eesti riigi vastaste tegude ning valeandmete esitamisega kodakondsuse taotlemisel. Tegemist on harilike kodakondsuse äravõtmise juhtudega, mille puhul tuleb siiski järgida proportsionaalsuse nõuet. Vaieldav on, kas rahvusvaheline õigus sisaldab keeldu võtta ära viimane kodakondsus (kodakondsusetuse vältimise kohustus). Näiteks kodakondsuse Euroopa konventsiooni kohaselt on lubatav ka viimase kodakondsuse äravõtmine juhul, kui see on saadud pettuse vms teel. Sünnijärgse kodakondsuse äravõtmise keeld (§ 8 lg 3) on absoluutse iseloomuga.
KodS § 29 kohaselt loetakse isik mõne teise riigi kodakondsusesse astumisel Eesti kodakondsuse „kaotanuks”. Sellisel juhul võib isiku vaba tahe otseselt Eesti kodakondsusest loobuda puududa (isik võib isegi otseselt soovida Eesti kodakondsuse säilitamist), mistõttu on isiku „lugemine kodakondsuse kaotanuks” oma toimelt sarnane kodakondsuse äravõtmisega. Kuna PS kohaselt ei ole lubatud kelleltki võtta sünniga omandatud Eesti kodakondsust, ongi Eesti õiguspraktikas väljendatud seisukohta, et KodS § 29 ei ole sünnijärgsetele kodanikele kohaldatav. See kehtib ka KodS § 3 kohta, mille järgi peab isik 18-aastaseks saamisel loobuma kas Eesti või muu riigi kodakondsusest.
Eeltoodu tähendab, et praktikas ei ole välistatud, et sünnijärgsel Eesti kodanikul on ka mõne muu riigi kodakondsus vaatamata asjaolule, et KodS § 1 lg 2 sätestab mitmikkodakondsuse keelu. Kui isik ei loobu täisealiseks saamisel mitmekordsest kodakondsusest ning Eesti kodakondsus on omandatud sünniga, puudub võimalus teda kodakondsusest loobuma sundida. Teisisõnu ei ole KodS sätted piisavad, vältimaks mitmekordse kodakondsuse teket.
Mitmikkodakondsuse levinuim juhtum – kahe riigi kodakondsus – on tuntud topeltkodakondsusena. Topeltkodakondsus võib tekkida mitmel viisil. Näiteks võivad lapse vanemad olla eri riikide kodanikud. Kui mõlemad riigid tunnustavad ius sanguinis’e põhimõtet, on lapsel õigus mitme riigi kodakondsusele. Samuti on võimalik, et isik sünnib ius soli põhimõtet tunnustavas riigis, samas kui vanem või vanemad on ius sanguinis’e põhimõtet tunnustava riigi kodanikud. Topeltkodakondsus tekib ka juhul, kui isik omandab naturalisatsiooni korras uue riigi kodakondsuse, ilma et ta peaks loobuma või vabatahtlikult loobuks varasemast kodakondsusest.
Topeltkodakondsus on rahvusvahelises praktikas pikka aega ebasoovitatav olnud ning riigid on järginud topeltkodakondsuse vältimise poliitikat. Topeltkodakondsus võib kaasa tuua lojaalsuskonflikte ning tekitada pingeid riikidevahelistes suhetes, näiteks kui isik soovib diplomaatilist kaitset ühelt riigilt teise riigi eest, olles mõlema riigi kodanik. Esimene sellekohane rahvusvaheline konventsioon – 1930. aasta Haagi konventsioon kodakondsusseaduste vastuoluga seonduvate teatud küsimuste kohta – lähtuski eeldusest, et topeltkodakondsust tuleb võimaluse piires vältida. Samast eeldusest lähtus Euroopa Nõukogu 1963. aasta konventsioon mitmekordse kodakondsuse juhtumite vältimise kohta. Viimasel ajal on maailmapraktika aga hakanud muutuma. Üha suuremat ohtu nähakse selles, kui riigi territooriumil elab palju välismaalasi – isikuid, kellel puudub selle riigi kodakondsus. Seetõttu lubatakse nendel isikutel omandada kodakondsus, isegi kui see toob kaasa topeltkodakondsuse. Euroopa Nõukogu 1963. aasta konventsiooni teine lisaprotokoll (vastu võetud 1993. aastal) isegi toetab mitmekordset kodakondsust juhul, kui see teeb võimalikuks abikaasade ühise kodakondsuse või seondub teise generatsiooni sisserändajatega. Ka Euroopa Nõukogu kodakondsuse konventsioon ei vaatle mitmekordse kodakondsuse vältimist iseseisva eesmärgina. Et Eesti ei ole eelviidatud konventsioonidega liitunud, ei eksisteeri siduvaid rahvusvahelisi norme, mis otseselt piiraksid Eesti seadusandja otsuseid mitmekordse kodakondsuse vältimisega seonduvate reeglite kehtestamisel.
Kodakondsuse taastamine on PS kohaselt tagatud igaühele, kes on alaealisena kaotanud Eesti kodakondsuse. Taastamiseks tuleb loobuda muust kodakondsusest ning nõutav on isiku püsiv viibimine Eestis (KodS IV ptk).

matches:
§ 56
§ 1
§ 1
§ 48
§ 28
§ 30
Kohus
Kohus
§ 28
§ 29
§ 30
§ 8
§ 5
§ 3
§ 5
§ 5
§ 6
§ 21
§ 13
Riigikohus
Riigikohus
§ 12
§ 22
§ 26
§ 8
§ 8
§ 28
§ 29
§ 29
§ 3
§ 1


(1) Veekogu avalik kasutamine on suplemine, veesport, veel ja jääl liikumine, kalapüük, veevõtt ning muu veekogu kasutus, mis ei ole vee erikasutus vastavalt keskkonnaseadustiku eriosa seadusele.
(3) Veekogu avalikku kasutust võib piirata vastavalt keskkonnaseadustiku eriosa seadusele.
(4) Kõik veekogud on avalikult kasutatavad, välja arvatud keskkonnaseadustiku eriosa seaduses nimetatud kriteeriumidele vastavad veekogud ja nende osad ning sama seaduse alusel avalikust kasutusest välja arvatud veekogud või nende osad.
(6) Avalikult kasutatavast veekogust võib tasuta ja püügiõigust vormistamata püüda kala ühe lihtkäsiõngega, järgides keskkonnaseadustiku eriosa seadusega või selle alusel sätestatud piiranguid.
1. KeÜS §-s 37 on sätestatud igaüheõigused veekogude kasutamiseks. Veekogude hulka kuuluvad püsivad või ajutised voolava veega (vooluveekogu – jõgi, oja jm) või aeglaselt liikuva (seisva) veega (seisuveekogu – meri, järv, veehoidla jm) täidetud pinnavormid (VeeS § 2 p 17).
2. KeÜS § 37 lg-s 1 on määratletud veekogu avalik kasutamine – igaüheõigusega hõlmatud veekogu kasutusviisid. Veekogu avalik kasutamine kätkeb selliseid tegevusi, mis veekogu seisundit eelduslikult oluliselt ei mõjuta ning veekogu omaniku huve ei kahjusta. Vee avaliku kasutamise alt jäävad välja kõik sellised tegevused, mis on VeeS-s määratletud vee erikasutusena, s.o vee kasutamine veekogu või põhjaveekihi seisundit mõjutavate ainete, ehitiste või tehnovahenditega. Vee erikasutuseks on vaja pädeva haldusorgani luba ja võõra maa kasutamise korral ka maaomaniku nõusolekut (VeeS § 8 lg 1).
3. Avaliku kasutuse alla kuuluvad erinevad vees ja veepinnal liikumist hõlmavad spordialad (lisaks ujumisele näiteks sukeldumine, sõudmine, aerutamine, veepall, purjetamine, purjelauasõit, lohesurf jm), samuti jääl liikumist hõlmavad alad (nt uisutamine, jääpurjetamine jm), kalapüük (lähemalt reguleeritud KeÜS § 37 lg-s 6) ja väiksemamahuline veevõtt (VeeS § 8 lg-s 2 on sätestatud, millisest piirist alates loetakse pinna- või põhjavee varumine vee erikasutuseks). Loetelu on lahtine, ning seega saab veekogu avaliku kasutuse alla lugeda ka muid eelloetletutega sarnase mõjuga kasutusviise.
4. Veekogu avalikul kasutamisel tuleb järgida võõra maatüki kasutamise reegleid, mis tulenevad KeÜS § 32 lg-test 3 ja 4, mh tuleb vältida keskkonnahäiringute põhjustamist ning kaldaomaniku omandi kahjustamist ja kodurahu häirimist. Järgida tuleb erinevates seadustes sätestatud piiranguid (nt MSOS-st ja selle alusel kehtestatud aktidest tulenevaid nõudeid veeliiklusele, LKS-st tulenevaid nõudeid kaitsealuste liikide kaitsele jm).
5. Mootorsõidukitega veel või jääl liikumine veekogu avaliku kasutamise alla ei kuulu (KeÜS § 37 lg 2). Seega ei laiene KeÜS-s sätestatud veekogu avaliku kasutamise regulatsioon mootorpaatidega veekogudel liiklemisele. See, kus ja kuidas mootoriga laevade ja väikelaevadega liigelda võib, on eraldi reguleeritud VeeS-s, MSOS-s ning viimase alusel kehtestatud määruses laevatatavatel sisevetel liiklemise korra kohta. Mootorsõidukitega veekogudel asuvail jääteedel liikumine on võimalik riigi- ja kohalikel taliteedel, mille rajamiseks sõlmitakse veekogu omanikuga eraldi leping (TeeS § 8 lg 3).
6. KeÜS § 37 lg 3 kohaselt võib KeÜS-s igaüheõigusena määratletud veekogu avalikku kasutust piirata, kui selleks on eriseadusega võimalus sätestatud. Näiteks võib kohalik omavalitsus ajutiselt piirata veekogu avalikku kasutust, kui see on vajalik inimeste tervise või turvalisuse tagamiseks (VeeS § 7 lg 4). Kaitseväe ja Kaitseliidu harjutusväljale jääva avalikult kasutatava vooluveekogu kasutamist on võimalik piirata taktikaliste harjutuste ja õppuste ning lahingutehnika katsetamise ajaks (VeeS § 7 lg 7). Looduskaitsealade sihtkaitse- ja piiranguvööndis on igasuguste ujuvvahenditega sõitmine ja kalapüük lubatud üksnes juhul, kui vastav luba on sätestatud kaitseala kaitse-eeskirjas (vt LKS §-d 30 ja 31).
7. KeÜS § 37 lg-s 4 on sätestatud see, millised veekogud on avalikult kasutatavad ja millised mitte. Avalikult kasutatavate veekogude kasutamist KeÜS § 37 lg-s 1 nimetatud tegevusteks ei tohi veekogu omanik takistada. Avalikult mitte kasutatava veekogu omanikul on aga õigus veekogu kasutamist piirata või keelata (vt KeÜS § 37 lg 7).
7.1. KeÜS § 37 lg-s 4 on sätestatud kehtivast VeeS-st mõnevõrra erinev lahendus avalikult kasutatavate veekogude kindlaksmääramiseks. Kehtiva VeeS kohaselt kehtestab Vabariigi Valitsus nimekirja avalikult kasutatavatest veekogudest ning muud veekogud ei ole avalikult kasutatavad. KeÜS regulatsiooni kohaselt on kõik veekogud aga eelduslikult avalikult kasutatavad. Keskkonnaseadustiku eriosas kehtestatakse kriteeriumid nende veekogude määratlemiseks, mis ei ole avalikult kasutatavad. Näiteks võivad sellisteks kriteeriumiteks olla veekogu väiksus, paiknemine vaid ühe kinnisasja piires, veekogu kasutamine joogivee võtmiseks jm. KeÜS regulatsiooni idee kohaselt ei ole vajalik eriosas sätestatud kriteeriumitele vastavate veekogude eraldi õigusaktiga avalikust kasutamisest välja arvamine. Kriteeriumitele vastavad veekogud ei ole avalikult kasutatavad otse seaduse alusel.
7.2. Lisaks saab eraldi õigusaktide alusel avalikust kasutusest välja arvata ka veekogud, mis avalikku kasutamist välistavatele kriteeriumitele ei vasta, kuid on muudel põhjustel tarvis privaatsena hoida. Kuidas ja millistel põhjustel veekogusid avalikust kasutamisest välja saab arvata, sätestatakse keskkonnaseadustiku eriosas.
8. Veekogu või kaldakinnisasja omanik ei tohi avalikult kasutatava veekogu kasutamist takistada (KeÜS § 37 lg 5). Omandiõiguse ulatus veekogudele on reguleeritud AÕS-s. Ühe kinnisasja piires asuv veekogu kuulub kinnisasja omanikule (AÕS § 131 lg 1). Mitme kinnisasjaga piirnev veekogu kuulub kaldakinnisasjade omanikele vastavalt AÕS § 131 lg-s 2 sätestatud jaotusele. Avalike veekogude puhul (VeeS § 5) ulatub kinnisomand veekogu kaldajooneni (AÕS § 133). Veekogu avalik kasutamine kujutab endast omandikitsendust, mida veekogu või kaldakinnisasja omanik on kohustatud taluma. Veekogu avaliku kasutamise regulatsiooni täiendab kallasraja regulatsioon, millega on sätestatud igaühe õigus avalikult kasutatava veekogu äärse kaldariba kasutamiseks (KeÜS §-d 38 ja 39).
9. Takistusteta veeliikluse tagamiseks ei tohi kaldaomanik sulgeda vooluveekogu (jõge või oja) suuremas ulatuses kui kolmandik selle laiusest. Tegemist on üldnormiga, mida tuleb vette ehitamisel järgida, kuid mis iseenesest ei anna kaldaomanikule õigust vette ehitamiseks ja veekogu 1/3 ulatuses sulgemiseks. Vette ehitamine on reguleeritud erinevate EhS (nt üle kaldakinnisasja piiri avalikku veekogusse ulatuva silla ehitamise kohta vt § 12 lg 2.1), VeeS (eelkõige ptk 4.1), LKS (eelkõige § 38) ja PlanS normidega.
10. Veekogu avaliku kasutuse alla kuulub KeÜS § 37 lg 6 kohaselt ka kalapüük. KPS § 3 lg 1 kohaselt hõlmab kalapüügi mõiste kala, jõesilmu ja teiste sõõrsuude; jõevähi, kreveti ning teiste kümnejalaliste; kalmaari ja teiste peajalgsete püüki. Veekogu avaliku kasutamise alla kuulub KPS tähenduses nii õngepüük kui ka harrastuspüük. KeÜS § 37 lg 6 kohaselt võib avalikult kasutatavast veekogust püüda kala ühe lihtkäsiõngega tasuta ja püügiõigust vormistamata. Seejuures tuleb aga arvestada KPS-s või selle alusel sätestatud piiranguid püügiaegade, püügikohtade, püütavate kalaliikide ja püütavate kalade suuruse (keeld püüda alamõõdulisi kalu) osas. Harrastuspüük (kalapüük näiteks spinningu, põhjaõnge, käsiõnge või rohkem kui ühe lihtkäsiõnge, harpuuni, nakkevõrgu, vähinata, vähimõrra jt KPS § 11 lg-s 3 nimetatud vahenditega) kuulub küll veekogu avaliku kasutuse alla ega nõua seega veekogu omanikult eraldi loa küsimist, kuid eeldab kalastuskaardi olemasolu või harrastuspüügiõiguse eest tasumist (KPS § 11 lg 1). Kutseline kalapüük (kalapüük kutselise püügi vahenditega, mis on loetletud KPS § 13 lg-s 2) veekogu avaliku kasutamise alla ei kuulu. Veekogud, kus on kalapüügiloa alusel lubatud kutseline kalapüük, on eraldi loetletud KPS § 13.1 lg-s 1 ja § 13.2 lg-s 1. Kalapüügiks avalikuks kasutamiseks määramata eraveekogus on vajalik veekogu omaniku luba (KPS § 13.5).
11. Veekogusid, mis ei ole avalikult kasutatavad, võib kasutada üksnes omaniku loal (KeÜS § 37 lg 7). Seejuures kehtib veekogu kasutamise puhul samasugune loa eeldus kui võõra maatüki kasutamise korral – luba veekogu avalikuks kasutamiseks (st kasutamiseks KeÜS § 37 lg-s 1 nimetatud viisidel) saab igaüks eeldada seni, kuni veekogu omanik ei ole veekogu piiranud või tähistanud viisil, millest saab järeldada tema tahet veekogu kasutamist keelata või piirata. Piiramise ja tähistamise viiside kohta vt lähemalt KeÜS § 32 lg 2 kommentaari p 5.1. Omanik võib veekogu kasutamise keelata ka vahetu suulise suhtluse teel. Lisaks on omanikul võimalik seada veekogu kasutamisele tingimusi või keelata veekogu teatud viisidel kasutamine. Keelu või seatud tingimuste rikkuja vastu võib veekogu omanikul tekkida kahju hüvitamise nõue, samuti õigus kasutada omaabi (vt lähemalt KeÜS § 32 kommentaari p 5.4). Avalikus kasutuses oleva veekogu kasutamist veekogu või kaldakinnisasja omanik seevastu kuidagi piirata ega takistada ei tohi (vt KeÜS § 37 lg 5).


Jõelähtme valla keskraamatukogu kasutamise eeskiri – Riigi Teataja
KOV määruste valdkondlik liigitus: Kultuur ja sport → Rahvaraamatukogu
Jõelähtme valla keskraamatukogu kasutamise eeskiri
Jõelähtme valla keskraamatukogu kasutamise eeskiri - sisukord
§ 2 Raamatukogu teenused
§ 3 Lugejaks registreerimine
§ 4 Teavikute laenutamine, kasutamine ja tagatised
§ 5 Lugeja õigused
§ 6 Lugeja kohustused
§ 7 Lugeja vastutus
§ 8 Avaliku Internetipunkti (AIP) arvutite kasutamine
§ 9 Määruse kehtetuks tunnistamine
Jõelähtme Vallavolikogu
RT IV, 17.05.2017, 3
Vastu võetud 11.05.2017 nr 110
Määrus kehtestatakse rahvaraamatukogu seaduse § 16 ja § 17 alusel ning kooskõlas kultuuriministri 12.07.2004 määrusega nr 9 „Rahvaraamatukogu töökorralduse juhend“.
(1) Jõelähtme valla keskraamatukogu (edaspidi raamatukogu) on üldkasutatav raamatukogu, mille teenuseid võib kasutada igaüks, välja arvatud raamatukogu kasutamise eeskirja ( edaspidi eeskiri) § 4 lõikes 7 nimetatud juhul.
(2) Käesolev eeskiri reguleerib Jõelähtme valla keskraamatukogu ja selle haruraamatukogude teeninduse korraldust, lugejate õigusi, kohustusi ja vastutust.
§ 2. Raamatukogu teenused
(1) Raamatukogu põhiteenused on teavikute kohapeal kasutamine, kojulaenutus ja ning avalikule teabele üldkasutatava andmesidevõrgu kaudu juurdepääsu võimaldamine. Raamatukogu põhiteenused on tasuta.
(2) Raamatukogu eriteenused (koopiad, väljatrükid jne) on tasulised. Eriteenuste loetelu ja nende hinnakirja kinnitab Jõelähtme Vallavalitsus. Koopiate valmistamist raamatukogus reguleerib autoriõiguse seadus.
(3) Avaliku internetipunkti kasutamine on tasuta.
§ 3. Lugejaks registreerimine
(1) Lugejaks registreerimisel tuleb esitada isikut tõendav dokument.
(2) Lugejaks registreerimisel tehakse lugejale teatavaks käesolev eeskiri ning lugeja kohustub seda täitma ning annab nõusoleku oma isikuandmete kasutamiseks.
(3) Lugeja registreeritakse raamatukogu andmebaasis. Andmebaasis on järgmised lugejaandmed:
1) lugeja nimi;
3) elukoht (postiaadress);
4) kasutusel olev telefoninumber ja elektronposti aadress;
5) lugejarühm.
(4) Vastavalt lugeja soovile väljastatakse talle kasutajanimi ja parool, mille alusel saab ta iseseisvalt kasutada raamatukogude elektroonilist andmebaasi külastades lehekülge www.lugeja.ee.
(5) Lugeja andmeid kasutatakse lugeja tuvastamiseks raamatukoguteenuste osutamisel ning statistilisel eesmärgil.
(6) Eelkooliealised lapsed registreeritakse lugejaks lapsevanema või eestkostja nõusolekul.
(7) Igal aastal toimub lugejate ümberregistreerimine ja lugejaks registreerimisel antud andmete kontrollimine. Lugeja on kohustatud teavitama raamatukogu oma isiku- või kontaktandmete muutumisest 30 päeva jooksul. Võlglasi ümber ei registreerita ja neil puudub võlgnevuse likvideerimiseni raamatukogust kojulaenutusõigus.
§ 4. Teavikute laenutamine, kasutamine ja tagatised
(1) Teavikuid laenutatakse koju üldjuhul 21 päevaks, perioodikat 7 päevaks.
(2) Perioodika viimaseid numbreid üldjuhul koju ei laenutata.
(3) Suurema nõudlusega või erilise väärtusega teavikute laenutusele on raamatukogul õigus seada piiranguid.
(4) Lugejal on võimalus koju laenutatud teavikute tagastamistähtaega pikendada (ka telefoni või e-posti teel), kui teaviku saamiseks ei ole teised lugejad soovi avaldanud.
(5) Lugeja võib teda huvitava, kuid väljalaenutatud raamatu saamiseks panna end järjekorda või reserveerida vajaliku trükise interneti teel. Teaviku saabumisest informeeritakse lugejat. Kui lugeja teavikule 3 päeva jooksul järele ei tule, antakse see edasi järgmisele soovijale.
(6) Lugejat, kes ei ole teaviku tagastamistähtaega pikendanud ega tagastanud teavikuid kuue kalendrikuu jooksul, loetakse pikaajaliseks võlglaseks.
(7) Pikaajalistele võlglastele ei laenutata enimnõutud teavikuid.
(8) Raamatukogu võib lugejalt nõuda teaviku kojulaenutamisel tagatist, kui:
1) lugeja rahvastikuregistrijärgne elukoht ei ole Jõelähtme vald;
2) see on vajalik teaviku väärtuse tõttu.
(9) Tagatise võtmise ja tagastamise korra kehtestab Jõelähtme Vallavalitsus.
§ 5. Lugeja õigused
(1) Lugejal on õigus kasutada teavikuid raamatukogu ruumides (kohalkasutus) ja laenutada teavikuid kasutamiseks väljaspool raamatukogu ruume (kojulaenutus).
(2) Lugejal on õigustaotleda raamatukogult teatme- ja teabeteenindust, puuduva teaviku või informatsiooni tellimist teistest raamatukogudest.
(3) Lugejal on õigus kasutada arvutit avaliku teabe seaduse alusel üldkasutatava andmesidevõrgu (interneti) kaudu avalikustatud teabega tutvumiseks. Kui interneti kaudu avalikustatud teabele soovib juurdepääsu rohkem isikuid kui raamatukogu jõuab hetkel teenindada, korraldab raamatukogu soovijate eelregistreerimise.
(4) Lugejal on õigus saada raamatukogult teenustealast nõustamist ja igakülgset abi ning juhendamist riigi- ja kohaliku omavalitsuse asutuste veebilehtedele juurdepääsu saamisel.
§ 6. Lugeja kohustused
(1) Lugeja peab raamatukogust laenutatud raamatut või muud teavikut hoolikalt hoidma. Rikutud teavikust tuleb teavitada raamatukoguhoidjat.
(2) Lugeja peab teaviku tagastama laenutustähtaja jooksul või vajadusel laenutustähtaega pikendama.
(3) Raamatukogus peab lugeja säilitama korda ja vaikust ning kasutama teenuseid viisil, mis ei häiri teisi lugejaid ega kahjusta raamatukogu vara.
(4) Lugeja on kohustatud täitma raamatukogu kasutamise eeskirju.
§ 7. Lugeja vastutus
(1) Teaviku rikkumise ja tagastamata jätmise korral on lugeja kohustatud selle asendama samaväärsega või tasuma selle hinna kuni kümnekordses väärtuses. Alaealise poolt tekitatud kahju hüvitab lapsevanem (eestkostja).
(2) Kui lugeja ei tagasta laenutatud teavikuid tähtajaks, võib raamatukogu nõuda viivitatud aja eest tasu, kuid mitte rohkem kui 0,06 eurot iga viivitatud päeva eest ühe teaviku kohta.
§ 8. Avaliku Internetipunkti (AIP) arvutite kasutamine
(1) Avaliku Internetipunkti (edaspidi AIP) teenuseid võivad kasutada kõik soovijad, eeltingimuseks on arvuti kasutamise oskus.
(2) AIP-i arvutite kasutamiseks tuleb eelnevalt registreerida kas kohapeal või telefoni teel. Internetitöökoha kasutamiseks esitab külastaja raamatukogu lugejakaardi või isikut tõendava dokumendi. Kasutamisaeg ühele kasutajale on üks tund päevas ning tööajad algavad täistundidel. Kui registreerunuid arvutile ei ole, saab arvutit kasutada kauem.
(3) Registreeritud AIP-i kasutaja hilinemise korral üle 10 minuti läheb kasutusaeg üle järgmisele soovijale.
(4) Igal arvutil on korraga ainult üks kasutaja.
(5) Arvuti kasutajal on keelatud:
1) arvutite omavoliline sisse- ja väljalülitamine;
2) teha muudatusi arvuti seadistustes;
3) programmide omavoliline installeerimine;
4) seadmete ja tarkvara mittesihtotstarbeline kasutamine, riist- ja tarkvara kahjustamine;
5) ebasündsate ja tasuliste interneti lehekülgede külastamine.
(6) Nõuande ja abi saamiseks pöördub arvutikasutaja raamatukogutöötaja poole.
(7) Tõrgetest arvuti ja interneti kasutamisel teavitab arvuti kasutaja koheselt raamatukogutöötajat.
(8) Pärast töö lõppu peab arvuti kasutaja sulgema kõik enda käivitatud programmid ja kustutama enda loodud failid.
(9) Arvutist väljatrüki tegemiseks on vajalik raamatukogutöötaja nõusolek.
(10) Raamatukogu ei kanna vastutust raamatukogu külastaja poolt interneti kasutamisel toimepandud autoriõiguse seaduse rikkumise eest. Antud tegevuse eest vastutab interneti kasutaja.
(11) Arvuti kasutaja poolt raamatukogule tekitatud materiaalse kahju hüvitab kasutaja.
(12) Arvuti kasutajale kehtib käesolev raamatukogu kasutamise eeskiri.
§ 9. Määruse kehtetuks tunnistamine
Tunnistada kehtetuks Jõelähtme Vallavolikogu 30.11.2009 määrus nr 2 „Jõelähtme valla raamatukogude kasutamise eeskiri“.
Art Kuum


Polüklooritud bifenüüle ja polüklooritud terfenüüle sisaldavate jäätmete käitlusnõuded – Riigi Teataja
Polüklooritud bifenüüle ja polüklooritud terfenüüle sisaldavate jäätmete käitlusnõuded - sisukord
§ 2 PCB-sid sisaldavate seadmete inventariseerimine ja märgistamine
§ 3 PCB-sid sisaldavate seadmete saastest vabastamine ja PCB-sid sisaldavate jäätmete kõrvaldamine
RT I, 04.06.2013, 11
Polüklooritud bifenüüle ja polüklooritud terfenüüle sisaldavate jäätmete käitlusnõuded1
Vastu võetud 22.04.2004 nr 25
RTL 2004, 53, 899
02.11.2005 RTL 2005, 112, 1718 20.11.2005
Määrus kehtestatakse «Jäätmeseaduse» § 29 lõike 4 punkti 2 alusel.
(1) Määrus kehtestab polüklooritud bifenüülidel ja polüklooritud terfenüülidel ning neile keemiliselt struktuurilt sarnastel ainetel põhinevate kemikaalide (edaspidi PCB-d) ja PCB-sid sisaldavate jäätmete kogumise ja kõrvaldamise, samuti PCB-sid sisaldavate seadmete saastest vabastamise või kõrvaldamise nõuded, eesmärgiga eemaldada PCB-d täielikult ja lõplikult kasutusest, et sellega vältida PCB-dest põhjustatavat ohtu inimese tervisele ja keskkonnale.
(2) PCB-d on:
1) polüklooritud bifenüülid;
2) polüklooritud terfenüülid;
3) monometüültetraklorodifenüülmetaan;
4) monometüüldiklorodifenüülmetaan;
5) monometüüldibromodifenüülmetaan;
6) mistahes valmistis või segu, mis sisaldab mis tahes punktides 1–5 nimetatud ainet kokku üle 0,005 massiprotsendi.
(3) PCB-d sisaldav seade on iga seade, mis sisaldab või on sisaldanud PCB-sid (näiteks trafod, kondensaatorid, PCB-de jääke sisaldavad mahutid) ja mis ei ole saastest vabastatud. Seadmeid, mille suhtes on alust arvata, et need sisaldavad või sisaldasid PCB-sid, käsitletakse samuti kui PCB-sid sisaldavaid seadmeid, välja arvatud juhul, kui on tõestatud PCB-de puudumine seadmetes.
(4) Saastest vabastamine on toiming, mis võimaldab PCB-ga saastunud seadmeid, esemeid, materjale ja vedelikke ohutult korduskasutada, ringlusse võtta või kõrvaldada, sealhulgas asendada PCB-d sobiva PCB-sid mittesisaldava vedelikuga.
(5) Kõrvaldamine on käesoleva määruse mõistes Vabariigi Valitsuse 8. detsembri 2011. a määrusega nr 148 «Jäätmete taaskasutamis- ja kõrvaldamistoimingute nimistud» kinnitatud jäätmete kõrvaldamistoimingute nimistus koodinumbriga D8, D9, D10 ja D15 tähistatud toiming.
§ 2. PCB-sid sisaldavate seadmete inventariseerimine ja märgistamine
(1) Kõikidest seadmetest, mis sisaldavad PCB-sid üle 5 dm3, peab nende valdaja teavitama Keskkonnaagentuuri. Jõukondensaatorite puhul tähendab 5 dm3 künnis üksikute elementide mahtude liitmisel saadud üldmahtu.
(2) Teavitamisel koostab seadme valdaja iga PCB-sid sisaldava seadme kohta inventariseerimislehe käesoleva määruse lisaga 1 kehtestatud vormile.
(3) PCB-sid sisaldava inventariseeritud seadme valduse üleandmisel saadab seadme üleandja viivitamatult asjakohase teatise Keskkonnaagentuurile. Seadme uus valdaja on kohustatud täitma inventariseerimislehe ning esitama selle Keskkonnaagentuurile seitsme päeva jooksul seadme üleandmisest arvates.
(4) Keskkonnaagentuur peab pidevat arvestust PCB-sid sisaldavate seadmete kohta ning kontrollib ja ajakohastab koondandmeid igal aastal 1. juuliks.
(5) Kui seadme tüübi, seadme rakendusala või muu teabe alusel on põhjust arvata, et seade või seadmest eraldatud jäätmetena kvalifitseeritav vedelik sisaldab PCB-sid, peab seadme valdaja välja selgitama seadme või jäätmete PCB-de sisalduse ja hulga.
(6) PCB-sid sisaldava seadme peab selle valdaja märgistama sildiga, millel on kiri «PCB-sid sisaldav seade». Lisaks kannab seadme valdaja sildile PCB-de käitlemise riskilaused (R-laused), käitlemise ohutuslaused (S-laused) ja ohusümbolid vastavalt sotsiaalministri 3. detsembri 2004. a määrusele nr 122 «Ohtlike kemikaalide identifitseerimise, klassifitseerimise, pakendamise ja märgistamise nõuded ning kord». R- ja S-lausete ning ohusümbolite määramisel tuleb arvesse võtta Euroopa Majandusühenduse nõukogu direktiivi 67/548/EMÜ ohtlike ainete klassifitseerimist, pakendamist ja märgistamist käsitlevate seaduste, määruste ja administratiivsete sätete ühtlustamise kohta esimeses lisas (EÜT P 196, 16.08.1967, lk 1-98) sätestatut. Seadme valdaja peab PCB-de arvestust vastavalt sotsiaalministri 17. detsembri 2004. a määruse nr 131 «Ohtlike kemikaalide arvestuse korra» kohaselt.
[RTL 2005, 112, 1718 - jõust. 20.11.2005]
(7) Märgistus kantakse PCB-d sisaldavale seadmele ning kui seade asub ruumis, siis ka ruumi uksele.
§ 3. PCB-sid sisaldavate seadmete saastest vabastamine ja PCB-sid sisaldavate jäätmete kõrvaldamine
(1) PCB-sid sisaldava trafo valdaja peab selle saastest vabastama, viies PCB-de sisalduse trafovedelikus alla 0,005 massiprotsendi, järgmistel tingimustel:
1) kui seade vabastatakse saastest selles sisalduva vedeliku asendamise teel, siis PCB-sid asendavast vedelikust põhjustatav tervise- või keskkonnaoht peab olema oluliselt väiksem kui PCB-dest põhjustatav oht;
2) vedeliku asendamine ei tohi ebasoovitavalt mõjutada järgnevat PCB-de kõrvaldamist;
3) pärast saastest vabastamist tuleb trafole vastavalt käesoleva määruse § 2 lõikele 6 kantud märgistus asendada käesoleva määruse lisas 2 toodud märgistusega.
(2) PCB-sid sisaldav seade, mis kuulub mingi muu seadme koostisse, tuleb võimaluse korral muust seadmest lahutada ning käidelda eraldi.
(3) PCB-sid sisaldavaid jäätmeid, sealhulgas PCB-dega saastunud seadmeid, esemeid ja materjale võib kõrvaldada vaid käesoleva määruse § 1 lõikes 5 nimetatud toimingute abil, järgides «Jäätmeseaduse» § 29 lõigetega 1–3 kehtestatud nõudeid.
(4) Keelatud on jäätmetest PCB-de eraldamine PCB-de korduskasutuse eesmärgil ja PCB-sid sisaldavate jäätmete põletamine laevadel.
(5) PCB-sid sisaldavate seadmete või jäätmete hoidmisel, säilitamisel või käitlemisel tuleb rakendada kõiki vajalikke meetmeid tuleohu vältimiseks, sealhulgas hoida nad eemal kergestisüttivatest ainetest.
(6) PCB-sid sisaldavate jäätmete kõrvaldamise või PCB-sid sisaldavate seadmete saastest vabastamise tehniliste võimaluste puudumise tõttu Eestis peab nende valdaja, võttes arvesse «Jäätmeseaduse» 9. peatükis sätestatut, tegema «Jäätmeseaduse» § 27 alusel kehtestatud piirangute täitmiseks koostööd välisriikides asuvate jäätmekäitlejatega, kellel on need võimalused olemas.
1 Euroopa Liidu nõukogu direktiiv 1996/59/EÜ polüklooritud bifenüülide ja polüklooritud terfenüülide (PCB/PCT) kõrvaldamise kohta (Euroopa Liidu Teataja L 243, 24.09.1976, lk 31–35)
Lisa 1 PCB-de Inventariseerimisleht
Lisa 2 PCB-sid sisaldanud saastest vabastatud seadmete märgistamine


Vastutava spetsialisti nõuetele vastavuse hindamise ja tõendamise kord – Riigi Teataja
Vastutava spetsialisti nõuetele vastavuse hindamise ja tõendamise kord
Vastutava spetsialisti nõuetele vastavuse hindamise ja tõendamise kord - sisukord
§ 7 Pädevustunnistus
§ 8 Erisätted
Vastu võetud 21.11.2003 nr 250
RTL 2003, 120, 1931
Määrus kehtestatakse «Kaevandamisseaduse» § 17 lõike 3 alusel.
(1) Käesolev määrus kehtestab «Kaevandamisseaduse» §-s 15 nimetatud vastutava spetsialisti nõuetele vastavuse hindamise ja tõendamise korra.
(2) Isiku nõuetele vastavust hinnatakse pädevuseksamil ning nõuetele vastavust tõendatakse pädevustunnistusega.
Isiku nõuetele vastavuse hindaja väljastab pädevustunnistuse, kui isik vastab pädevustunnistuse saamise eeltingimustele. Pädevustunnistuse saamise eeltingimusteks on:
1) edukalt sooritatud pädevuseksam;
2) vastavus «Kaevandamisseaduse» § 15 lõigetes 1 ja 2 sätestatud nõuetele.
Pädevuseksami (edaspidi eksam) korraldab isiku nõuetele vastavuse hindaja ja tõendaja §-s 5 nimetatud eksamijuhendis kindlaks määratud korras.
(1) Isik, kes soovib vastutava spetsialisti pädevustunnistust, esitab isiku nõuetele vastavuse hindajale ja tõendajale vastavasisulise taotluse. Nimetatud taotlus peab sisaldama vähemalt järgmist:
1) taotluse esitaja ees- ja perekonnanimi ja kontaktandmed, isikukood või selle puudumisel sünniaeg;
2) kinnitus «Kaevandamisseaduse» § 15 lõigetes 1 ja 2 sätestatud nõuete täidetuse kohta, olenevalt asjaolust, millist pädevustunnistust taotletakse;
3) millist pädevustunnistust taotletakse ja pädevuse ulatus.
(2) Isiku nõuetele vastavuse hindaja ja tõendaja võib pädevustunnistuse taotlejat eksamile mitte lubada, kui:
1) erialane ettevalmistus või töökogemus ei vasta pädevustunnistuse väljastamise eeltingimustele;
(3) Isiku nõuetele vastavuse hindaja ja tõendaja võib taotluse esitajalt nõuda ka muid asjakohaseid andmeid, mis otseselt seonduvad isiku nõuetele vastavuse hindamise ja tõendamise menetlusega.
(4) Kui taotluse esitajat ei lubata eksamile, peab isiku nõuetele vastavuse hindaja ja tõendaja oma otsust kirjalikult põhjendama ning vastavasisulise otsuse taotluse esitajale teatavaks tegema.
(1) Isiku nõuetele vastavuse hindaja ja tõendaja koostab kirjaliku eksamijuhendi, milles määrab kindlaks eksami korralduse, eksami kestuse, eksamineeritavate ja eksamineerijate isikute õigused ja kohustused, eksami positiivse soorituse nõuded, hindamismetoodika ja muud eksami korralduses olulised asjaolud. Eksamijuhend peab sisaldama ka eksamitulemuste vaidlustamise võimaluse ja korra kirjeldust.
(2) Eksamijuhend peab olema kooskõlas käesoleva määrusega ning võimaldama saada ammendavat ülevaadet eksami korraldusest.
(3) Eksamineeritavale peab võimaldama eksamijuhendiga tutvumist igal ajal.
(4) Eksamijuhend peab olema kooskõlastatud Tehnilise Järelevalve Ametiga. Kooskõlastuse andmisel hindab Tehnilise Järelevalve Amet eksamijuhendi vastavust käesoleva paragrahvi nõuetele. Kooskõlastatud eksamijuhendis võib muudatusi teha vaid Tehnilise Järelevalve Ametiga kooskõlastatult.
(1) Isiku nõuetele vastavuse hindaja ja tõendaja koostab eksamiküsimustiku. Eksamiküsimustik peab võimaldama adekvaatselt hinnata isiku teadmiste piisavust ja vastavust «Kaevandamisseaduse» nõuetele.
(2) Eksamiküsimustik koostatakse vastavate õigusaktide ja taotletava pädevuse kohta käiva kirjanduse alusel, kusjuures eksamiküsimustiku maht ja ulatus sõltub asjaolust, millist pädevustunnistust taotletakse.
(3) Eksamiküsimustiku aluseks olevate õigusaktide loetelu avaldab Tehnilise Järelevalve Amet oma veebilehel, märkides seejuures sellise loetelu avaldamise või muutmise kuupäeva.
(4) Eksamiküsimustiku temaatika peab katma kogu eksamineeritavalt nõutavate teadmiste ulatust. Eksamiküsimustiku temaatika peab olema kooskõlastatud Tehnilise Järelevalve Ametiga. Eksamineeritavale peab võimaldama eksamiküsimustiku temaatikaga tutvuda.
§ 7. Pädevustunnistus
(1) Pädevustunnistusele peavad olema kantud vähemalt järgmised andmed:
2) pädevustunnistuse välja andnud asutuse nimi ja kontaktandmed;
4) millisele pädevusele isik vastab ja pädevustunnistuse ulatus;
7) pädevustunnistuse väljastanud isiku ees- ja perekonnanimi, ametinimetus ning allkiri;
8) isiku nõuetele vastavuse hindaja ja tõendaja pitsati jäljend.
(2) Isiku, kellele pädevustunnistus väljastati, nõudel väljastatakse pädevustunnistuse duplikaat. Duplikaadile kantakse kõik lõikes 2 nimetatud andmed ja ülemisele parempoolsele nurgale kirjutatakse sõna «DUPLIKAAT».
(3) Pädevustunnistus kehtib kuni 5 aastat. Pädevustunnistust võib pikendada, kui pikendamist on taotletud enne pädevustunnistuse kehtivusaja lõppu ning kui pädevustunnistuse ulatus ei muutu. Pädevustunnistuse kehtivusaja lõppemisel pädevustunnistust ei pikendata.
§ 8. Erisätted
(1) Kui käesolevas määruses sätestatud isiku nõuetele vastavuse hindamise ja tõendamise toiminguid teeb isiku nõuetele vastavuse hindaja ja tõendaja, tasutakse nende toimingute eest tasu isiku nõuetele vastavuse hindajale ja tõendajale vastavalt viimase poolt kehtestatud hinnakirjale.
(2) Kui käesolevas määruses sätestatud isiku nõuetele vastavuse hindamise ja tõendamise toiminguid teeb vastavalt «Kaevandamisseaduse» § 35 lõikele 4 Tehnilise Järelevalve Amet, siis ei kehti § 5 lõikes 4 ja § 6 lõikes 4 sätestatud kooskõlastamise nõue.
Määrus jõustub 1. detsembril 2003. a.