text:
Põhiseaduse preambuli järgi on Eesti riigi ja ühiskonna üks aluspõhimõte vabadus. Meie igapäevaelu reguleerib samas hulk piiranguid ja norme.
Ettevõtlusvabadust hinnates sõltub vaatenurk – kas vabadust on liiga vähe või liiga palju – sellest, kas inimene on ise ettevõtja või peab taluma ettevõtlusega kaasnevat mõju. Ka makse peaks ju koguma rohkem eelkõige teistelt, meie endi maksukoormus tundub sageli liiga suur või lausa seadusvastane.
Nutikas ja edumeelses, oma eeliseid ära kasutavas riigis on vabadused ja kõigi hüvanguks kehtestatud piirangud omavahel tasakaalus. Kui maksud on põhjendatud ja mõistliku määraga, siis neid ka tasutakse.
Lõppenud ülevaateaastal õiguskantslerile maksude teemal esitatud avaldusi iseloomustab märksõna sotsiaalne turvalisus. Mitmed inimesed avaldasid rahulolematust 2018. aasta 1. jaanuaril jõustunud maksuvaba tulu arvestamise süsteemi üle. Ilmnes, et uue süsteemi jäikus võib mõnel juhul halvendada majanduslikult haavatavate inimeste olukorda. Samuti paluti õiguskantsleril hinnata kohalikes omavalitsustes sisse seatud tasude ja riigi kehtestatud tasude (teekasutustasu) õiguspärasust.
Lõppes Riigikohtusse jõudnud vaidlus Tallinna linna jäätmeveo teenustasude seaduslikkuse üle. Riigikohus jättis õiguskantsleri taotluse rahuldamata. Kohtuvaidlus lõppes, kuid mitmed küsimused vajavad edasist arutelu.
Õiguskantsleri poole pöördus inimene, kes ei olnud rahul sellega, et talle aasta lõpus makstud koondamishüvitis vähendas oluliselt tema maksuvaba tulu summat. Hüvitis suurendab inimese aastasissetulekut ja võib koos sellega suurendada tulumaksusummat. Samas võib koondatu püsisissetulek katkeda pikaks ajaks ning sellises olukorras tundub koondamishüvitise saamise tõttu suurenev maksukohustus kahtlemata ebaõiglasena.
Samasugusesse olukorda võib sattuda aasta lõpus sünnitushüvitist saav lapseootel naine. Ta saab korraga kätte mitme kuu sissetuleku, ent seejärel tema regulaarsed sissetulekud mõneks ajaks katkevad, sest vanemahüvitist hakkab riik talle maksma alles pärast rasedus- ja sünnituspuhkuse lõppemist.
Praegu kehtiv haigushüvitiste maksmise korraldus ei võimalda sünnitushüvitist maksta osade kaupa. Kuna tulumaksuarvestus on kassapõhine (st maksustamisel arvestatakse seda, millal raha laekus, mitte seda, millise ajavahemiku eest raha maksti), mõjutavad nii tagantjärele kui ka ettemakstud summad maksuvaba tulu suurust sellel maksustamisperioodil, mil tulu laekus. Lahenduseks võib olla see, kui sünnitushüvitist ei makstaks korraga ette. Samuti aitaks olukorra lahendada see, kui maksuvaba tulu suurust mõjutavate tulude seast teatud hüvitised välja jätta.
Õiguskantsler vastas avaldajatele, et maksusüsteemi muutmine on Riigikogu pädevuses.
Maksuvaba tulu suurust võib oluliselt mõjutada ka sihtasutuselt Kredex saadud toetus. Kredex maksab mitmesuguseid eluaseme soetamise ja rekonstrueerimisega seotud toetusi nii korteriühistutele kui ka eraisikutele. Eraisikud saavad taotleda näiteks lasterikaste perede kodutoetust, väikeelamute rekonstrueerimise toetust, väikeelamute küttesüsteemide uuendamise toetust jne. Toetusi makstakse riigieelarve eraldistest, st need on riiklikud toetused.
Eraisikutele makstavatelt toetustelt peetakse kinni tulumaks ning toetuse maksmine võib omakorda mõjutada inimese maksuvaba tulu suurust. Seevastu korteriühistute kaudu elamistingimuste parandamiseks toetust saanud korteriomanikel sellist olukorda ei teki. Erinevat kohtlemist võib püüda õigustada eraisikute ja juriidiliste isikute maksustamise erinevusega. Paraku ei pea korteriühistu puhul üldiselt paika juriidilise isiku tulu maksustamisel kehtiv õigustus, et maksustamist lükatakse edasi kasumi väljamaksmise hetkeni.
Korteriühistu on ühiselt korteriomanike huvides kulusid tegev ühistu (kuluühistu) ning olemuslikult pole vahet, kas eluaseme vms rekonstrueerimiseks mõeldud toetus makstakse välja korteriühistule või otse eraisikule. Maksust on vabastatud mitmed väga sarnased toetused, nt Euroopa Liidu struktuurivahenditest makstav vee- ja kanalisatsioonitorustiku ehitamise või kogumismahuti paigaldamise toetus. Sarnase eesmärgiga toetusi maksustatakse erinevalt, see oleneb finantseerimise allikast.
Maksupoliitika peaks tuginema põhjendatud ja arusaadavatele valikutele. Õiguskantsler juhtis Riigikogu rahanduskomisjonile saadetud märgukirjas tähelepanu vastuoludele Kredexi toetuste maksustamisel. Õiguskantsler märkis, et kui seaduses sätestatud toetused on üldjuhul maksuvabad ning selle mõtteks on sotsiaalset laadi toetuste maksuvabastus, siis on ka Kredexi toetused sageli sotsiaalset laadi. Nendega parandatakse muu hulgas inimeste olme- ja elamistingimusi ning suurendatakse elamute energiasäästlikkust. Näiteks makstakse Kredexi lasterikaste perede toetust väikese sissetulekuga leibkondadele, kellel puudub kas vajadustele vastav eluase või ei vasta olemasolev eluase elementaarsetele tingimustele: puudub vee- ja kanalisatsioonisüsteem või pesemisvõimalus, katus ei pea vett või ahjud on kehvad. Kui näiteks seesugust toetust saab maksimaalsel lubatud määral inimene, kelle aastasissetulek on kuni 14 400 eurot ja kelle maksuvaba tulu oleks toetuseta 6000 eurot aastas, siis suureneb tema aastasissetulek sedavõrd, et ta peab tuludeklaratsiooni alusel maksma juurde 1200 eurot tulumaksu. Seejuures ei pruugi vaatamata toetuse saamisele olla inimese maksevõime paranenud, sest Kredexi toetus on kuluhüvitis.
Niisiis võib Kredexi toetus ja seoses sellega suurenev maksukohustus väikese sissetulekuga lasterikka pere igapäevast toimetulekut isegi halvendada. Toetus aitab parandada küll elamistingimusi, kuid kuna see suurendab pere ülalpidaja tulumaksukohustust, saab teha vähem muid eluks vajalikke kulutusi. Võimalik lahendus oleks vabastada Kredexi toetused tulumaksust või jätta need välja sissetulekute seast, mille alusel arvutatakse maksuvaba tulu.
Õiguskantsler juhtis Riigikogu rahanduskomisjoni ja sotsiaalkomisjoni tähelepanu ka sellele, et kui inimesele makstakse toitjakaotuspensioni, väheneb tema laste eest ette nähtud täiendav maksuvaba tulu summa.
Lapsevanem või eestkostja, kes peab ülal vähemalt kaht alaealist last, võib alates teisest lapsest oma maksustatavast tulust maha arvata täiendava maksuvaba tulu 1848 eurot aastas iga kuni 17-aastase lapse kohta. Seejuures kehtib reegel, et kui laps saab maksustatavat tulu, siis see vähendab vanema tulust lapse eest mahaarvatavat summat.
Maksusoodustuse vähendamise mõte on selles, et kui laps töötab või tal on muid sissetulekuid, deklareerib laps (tema eest esindaja) tulu ise ning tal on võimalik kasutada üldist maksuvaba tulu. Vanema kaotanud lapsed saavad toitjakaotuspensioni, mis on lapse sissetulek. Seoses uue maksusüsteemi jõustumisega ei kehti enam eraldi pensionide maksuvaba tulu ning toitjakaotuspension loetakse sissetulekuks, mis jääb üldise maksuvaba tulu arvestusse.
Kui laps saab toitjakaotuspensioni, vähendab see laste eest ette nähtud täiendava maksuvaba tulu summat, mille vanem võib oma tulust maha arvata. Vanema kaotanud lapsed on pandud seeläbi halvemasse olukorda kui teised pered, sest ühelgi teisel juhul ei vähenda lapse ülalpidamiseks mõeldud raha (nt lahutatud ja eraldi elavate vanema poolt teisele vanemale lapse ülalpidamiseks makstav elatis) lapse eest ette nähtud täiendava maksuvaba tulu suurust.
Sellist olukorda ei osatud astmelist maksuvaba tulu süsteemi kehtestades ette näha. Rahandusministeerium pakkus kohe lahenduse, kuidas seadust muuta. Sotsiaalkomisjon arutas märgukirja ning toetas seadusemuudatust, mille järgi toitjakaotuspension ei mõjutaks enam täiendava maksuvaba tulu mahaarvamise õigust. Ka rahanduskomisjon toetas maksuvaba tulu muudatuste väljatöötamist. Ülevaate koostamise ajal oli vastav eelnõu kooskõlastamisel.
Õiguskantslerilt palusid selgitusi pensionärid, kes avaldasid rahulolematust pensionide täiendava maksuvaba tulu kaotamise üle. Peamiselt pöördusid õiguskantsleri poole välisriigi pensioni saavad inimesed, kelle maksuvaba tulu arvestatakse lähtudes sissetulekust, mis on saadud Eesti ja välisriigi pensioni kokkuliitmisel. Isegi kui välisriigi pensioni Eestis ei maksustata, peetakse seda topeltmaksustamiseks. See, mis riik võib pensioni maksustada, oleneb riikide vahel sõlmitud maksulepingutest, sageli oleneb see ka pensioni liigist.
Käibedeklaratsiooni lisa andmete kasutamine
Õiguskantsleri poole pöörduti kaebusega, et käibedeklaratsiooni lisas deklareeritud tuhandeeuroste ja suuremate arvete andmeid on kasutatud teistsugusel eesmärgil, kui algselt lubati.
Tuhandeeuroste ja suuremate arvete deklareerimise kohustuse kehtestamisel lubati ettevõtjatele, et neid andmeid hakatakse koguma ainult maksude tasumise kontrollimiseks. Tegelikult kasutati arvete andmeid ka Arenguseire Keskuse tellitud uurimistöö tegemiseks. Uurimistöö teinud teadlased said andmetele ligipääsu Statistikaameti vahendusel.
Statistikaametil on õigus saada maksusaladust sisaldavat teavet riikliku statistika seaduses sätestatud ülesannete täitmiseks. Samas selgus, et Statistikaametil on maksusaladust sisaldavaid andmeid võimalik küsida ka eraisiku või organisatsiooni tellimusel tehtava statistikatöö, mitte ainult riikliku statistika tarbeks.
Ehkki andmeid töödeldi nii, et konkreetsete ettevõtjate tuvastamine ning maksu- ja ärisaladuse ilmsikstulek oli välistatud, eirati lubadusi, mis anti seaduseelnõu menetlemise ajal ettevõtjatele andmete tellimustööks kogumise ja kasutamise eesmärkide kohta.
Õiguskantsler märkis Maksu- ja Tolliametile ning Statistikaametile saadetud märgukirjas, et lubaduste täitmata jätmine vähendab usaldust riigi vastu ning ei ole kooskõlas hea halduse põhimõttega. See käib ka seadusesse kirja panemata jäänud lubaduste kohta.
Enne andmete Statistikaametile edastamist korraldas Rahandusministeerium ettevõtlusorganisatsioonide esindajatega ümarlauaarutelu. Arutelul osalenud toetasid andmete Statistikaametile töötlemiseks üleandmist, sest seda peeti mõistlikumaks kui halduskoormust, mis kaasnenuks siis, kui Statistikaamet hakanuks sama teavet ettevõtjatelt uuesti küsima. Samas ei ole kindel, kas nõusoleku andnud ettevõtlusorganisatsioonid mõistsid olukorda õigesti, kui pelgasid halduskoormuse suurenemist. Riikliku statistika seaduse § 28 kohaselt kehtib andmete esitamise kohustus üksnes riikliku statistika programmi alusel koostatud küsimustiku ulatuses ning kedagi ei saa kohustada esitama andmeid tellimustööde jaoks.
Parlamendis selgitati, et maksusaladust sisaldavat teavet edastatakse teistele isikutele ja asutustele, mis on lahutamatult seotud nende ülesannete täitmisega ning ka sel juhul on Maksu- ja Tolliametil õigus andmete edastamisest keelduda. On aga küsitav, kas Riigikogu nägi eelnõu menetlemisel ette olukorda, et Statistikaameti ülesannete täitmisega lahutamatult seonduvaks loetakse ka eraõigusliku isiku tellimusel tehtav statistikatöö ning nõnda leitakse alus käibedeklaratsiooni lisa andmete kasutamiseks ka sellisel eesmärgil.
Liiklusseadus näeb ette, et avalikult kasutataval teel üle 3500-kilogrammise täismassiga veoautoga ja selle haagisega liigeldes tuleb maksta teekasutustasu. Praktikas on segadust põhjustanud teekasutustasu objekti, s.o veoauto mõiste määratlemine. Seaduse kohaselt on veoauto veose veoks ettenähtud auto, selliselt defineeritakse veoautot ka teekasutustasu käsitlevas Euroopa Liidu õiguses.
Ometi on teekasutustasu nõutud ka sõidukitelt, mis pole kauba või veose vedamiseks ette nähtud – näiteks kraanad ja puksiirautod. Selline väär praktika tuleneb teekasutustasu regulatsiooni välja töötanud Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi selgitustest, mis ei ole kooskõlas seadusega ega õigusselguse põhimõttega. Teekasutustasu käsitlev seaduse regulatsioon iseenesest ei ole probleemne. Seaduse tõlgendused peavad aga olema seadusega ja Euroopa Liidu õigusega kooskõlas ning selgitused ei tohi olla eksitavad.
Kuigi seaduse väljatöötamisel võis olla kavatsus võtta teekasutusmaksu ka eriotstarbeliste mootorsõidukite eest, ei toeta seaduse sõnastus sellist tõlgendust. Ometi peavad isikud järgima seadust ning seaduse norm peab olema ühemõtteline ja selge. Seaduses kasutatud mõistet ei saa sisustada määruses – see on vastuolus seaduslikkuse põhimõttega, sest sel juhul otsustab minister, kas ja millal seadust tuleb kohaldada. Pealegi on teekasutustasu objekti osas keskse tähtsusega mõiste „veoauto“ sisustamisel lähtutud hoopis muul eesmärgil kehtestatud määruse mõistekasutusest. Sõidukitele kohalduvate tehniliste nõuete määramise reeglitel ja sellel otstarbel sõidukite jaotamisel kategooriatesse M, O ja N ja alakategooriatesse pole seost teekasutustasu objekti määratlemisel.
Ka Euroopa Liidu reeglid ei luba liikmesriigil laiendada teekasutustasu objekti mõistet. Liikmesriik võib sätestada väiksemad maksumäärad või vabastada mõned veoautod teekasutustasu maksmise kohustusest, kuid riigil ei ole õigust käsitada veoautona sõidukit, mis ei ole ette nähtud ja mida ka ei kasutata kauba vedamiseks. Nii näiteks võib teekasutustasu maksmise kohustusest vabastada veoautod, mida kasutatakse riigikaitses ja kodanikukaitse tagamisel ning tuletõrje-, muus hädaabiteenistuses ja politseiteenistuses ning teehooldustöödel. Samuti võib liikmesriik mitte võtta teekasutustasu nende veoautode eest, mida kasutatakse vaid juhuti ning mida kasutavad isikud, kelle põhitegevusala ei ole kaubavedu.
Taastuvenergia toetuse vähendamine
Elektrituruseadus näeb ette, et taastuvenergia tootjal on õigus saada toetust. Selle eesmärk on motiveerida uute ja keskkonnasäästlike tootmisvõimsuste kasutamist.
Pikka aega olid taastuvenergia toetused seaduses fikseeritud määraga. See tähendas, et kinni tuli maksta kogu taastuvenergia toodang, olenemata sellest, kas Eesti on juba saavutanud toetusskeemi eesmärgi. Toetusskeemi muudeti ja fikseeritud määraga toetus kaotati. Edaspidi selgub taastuvenergia toetuse määr vähempakkumise teel, mis on tarbijale tõenäoliselt soodsam.
Õiguskantsler leidis, et niisugused muudatused olid õiguspärased ja arvestasid ka tootjate õiguspärase ootusega. Endise toetusskeemi alusel toetuse saamiseks kvalifitseerunud tootjad saavad toetust edasi kuni 12-aastase toetusperioodi lõpuni. Taastuvenergia tootjad pidid teadma Euroopa Liidu riigiabi reegleid ega saanud eeldada, et taastuvenergia toetusi makstakse jätkuvalt samadel tingimustel.
Jäätmeveo teenustasu Tallinnas
Õiguskantsler pöördus 10. mail 2018 Riigikohtusse taotlusega tunnistada kehtetuks Tallinna jäätmehoolduseeskirja § 351 laused 1 ja 2, millega anti Tallinna linnavalitsuse pädevusse teenustasu määramise korra kehtestamine ning kehtestati avalik-õiguslik teenustasu ka jäätmevaldajate registri pidamise ning jäätmevaldajatega arveldamise kulude katmiseks.
Kuni 6. jaanuarini 2015 kehtis jäätmeseaduse (JäätS) § 66 lõige 11, mis võimaldas olmejäätmete vedu korraldada kohaliku omavalitsuse üksuse vahendusel. Sel juhul oli jäätmevedaja ainus klient linn või vald, kes pidas jäätmevaldajate üle arvestust ning ka arveldas nendega. Üleminekusätete (JäätS § 1366 ja 1368) mõjul toimib jäätmevedu sellisel kujul mõnes omavalitsuses siiani, nii ka mitmes Tallinna jäätmeveopiirkonnas (nt Haabersti, Põhja-Tallinn, Mustamäe, Lasnamäe).
Tallinna linn lisas jäätmeveo ja -käitlemise teenuse eest võetavale tasule linnale laekuva lisatasu jäätmevaldajate registri pidamise ning jäätmevaldajatega arveldamise eest.
Selline tasu on avalik-õiguslik rahaline kohustus, mille võib kehtestada üksnes seadusest tuleneva piisavalt selge volitusnormi alusel. Jäätmeseaduse rakendussätted reguleerivad üksnes alustatud riigihangete lõpuleviimist ning sõlmitud lepingute kehtivusaja lõpuni kehtimist. Seega ei tulene nendest sätetest õigust võtta tasu registripidamise ning jäätmevedajatega arveldamise eest. Sellist alust ei saa õiguskantsleri hinnangul tuletada ka sätetest, mis reguleerivad jäätmeveo teenustasu kujunemist nn klassikalise jäätmeveo mudeli (JäätS § 66 lõiked 4−6) rakendamisel, kui pole vaja tasule ülempiiri või tasu kujunemise aluseid täpsemalt kehtestada. Sel juhul reguleerib teenuse hinna kujunemist konkurents.
Avalik-õigusliku rahalise kohustuse võib kehtestada seaduses sätestatud objektiivsete kriteeriumide alusel, kui kohustuse ulatus on ettenähtav ning tagatakse isikute võrdne kohtlemine. Jäätmeseadus ega ükski teine seadus ei reguleeri tasu võtmist, tasu alam- ega ülemmäära ega määratle tasu suuruse määramise aluseid. Jäätmeveo teenustasud olid kehtestatud Tallinna Keskkonnaameti juhi käskkirjaga ning seadus ei anna selliseks delegeerimiseks alust. Tallinna volikogu ei ole ka määranud, kuidas tuleb Keskkonnaametil teenustasu suurust arvutada. Teenustasu kujunemise alused olid ebamäärased ja läbipaistmatud, seega ei ole jäätmevaldajal võimalik piisavalt ette näha jäätmeveo teenustasu suurust.
Riigikohus jättis õiguskantsleri taotluse rahuldamata. Kohus leidis, et tasu võtmise õiguslik alus tuleneb jäätmeseaduse §-dest 1366 ja 1368 (üleminekusätted) koostoimes jäätmeseaduse § 66 lõigetega 4−6. Kuna omavalitsusüksusel on õigus üleminekusätetes nimetatud lepingute kehtivusaja lõpuni osutada jäätmeveoteenust jäätmeseaduse § 66 lõikes 11 kirjeldatud viisil, on tal õigus võtta selle eest ka jäätmeveo teenustasu. Seadus näeb ette, et jäätmeveo teenustasu peab katma jäätmete veo ja veo ettevalmistamisega seotud kulud. Jäätmevaldajatega arveldamise ja jäätmevaldajate üle arvestuse pidamise kulusid saab pidada veo ja veo ettevalmistamisega seotud kuludeks ning need kulud peab hüvitama jäätmevaldaja, olenemata sellest, kes talle konkreetset teenust osutab.
Üllatuslikult märkis kohus, et õiguskantsler pole kohtuasjas kahtluse alla seadnud jäätmeveo teenustasu kehtestamise õigusliku aluse põhiseaduspärasust. Õiguskantsler vaidlustas tõepoolest Tallinna jäätmehoolduseeskirja sätted, sest leidis, et linnal puudub õiguslik alus võtta jäätmeveo teenustasu jäätmevaldajate üle arvestuse pidamise ja nendega arveldamise eest. Tasu võtmist jäätmete veo eest ja nende hilisema käitlemise eest pidas õiguskantsler võimalikuks, lähtudes põhimõttest, et saastaja maksab. Lisaks kujuneb jäätmete veo ja käitlemise hind avalikul konkursil, s.t seda ei määrata otsustuskorras.
Õiguskantsler ei saanud esitada taotlust arveldamise ja registripidamise kulude õigusliku aluse põhiseadusvastaseks tunnistamiseks, sest vastav säte õiguskorras puudub. Õiguskantsleri taotluses oli siiski märgitud, et isegi kui õiguslik alus teenustasu kehtestamiseks on olemas, ei pruugi see olla põhiseadusega kooskõlas, sest seadus ei kehtesta tasu ülem- ega alampiiri.
Õigusliku aluse olemasolu tuvastanud kohus ei pidanud aga vajalikuks kontrollida selle põhiseaduspärasust. Nimelt märkis Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium 6. jaanuari 2015. aasta otsuses (asi nr 3-4-1-34-14) ka järgmist: „[…] JäätS § 66 lg-d 5 ja 6 näevad ette omavalitsusüksusele ulatusliku kaalutlusruumi jäätmekäitluse teenustasu kehtestamisel, sätestamata selle ülemmäära ega selle arvestamise aluseid muu hulgas osas, mis ulatuses võib omavalitsusüksuste teenuse osutamisega seotud kulusid ja JäätS § 66 lg 11 alusel volitatud MTÜ-de tegevuskulusid korraldatud jäätmeveo puhul tarbijalt küsitavasse teenustasusse lisada (vrd Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi 19. detsembri 2003. a otsus asjas nr 3-4-1-22-03, p 19; 1. juuli 2008. a otsus asjas nr 3-4-1-6-08, p 41). Selle tulemusel ei ole välistatud, et JäätS § 66 lg 11 alusel korraldatud jäätmekäitluse kaudu soovitakse teenida omavalitsusüksuse eelarvesse lisatulu, nagu leitakse jäätmeseaduse muutmise seaduse eelnõu seletuskirjas (XII Riigikogu koosseisu 455 SE I, seletuskiri eelnõu esitamisel). Eeltoodust lähtuvalt ei ole kolleegiumi hinnangul lepingu sõlmimise kohustuslikkust JäätS § 66 lg 11 alusel jäätmetekitaja ja omavalitsusüksuse või selle volitatud MTÜ vahel piisavalt tasakaalustatud nõuetega jäätmeseaduses, mis tagaksid jäätmetekitaja kaitse omavalitsusüksuse või selle volitatud MTÜ kehtestatud jäätmekäitluse teenustasude selguse kaudu.“
Niisiis leidis kohus varasemas lahendis, et jäätmeseadusega ei ole piisavalt ette nähtud nõudeid ning jäätmekäitluse teenustasud ei kujune kehtetuks tunnistatud regulatsiooni alusel piisavalt selgelt. Nüüd on Riigikohus tuletanud omavalitsusüksuse tasu võtmise õiguse nii-öelda ridade vahelt, tuginedes üleminekunormidele, milles tasu võtmist ei ole mainitud. Kohus on seejuures viidanud kehtetuks tunnistatud normile (kuna varem oli omavalitsusüksusel õigus tasu võtta, võib ka üleminekuajal tasu võtta) ning jätnud tähelepanuta asjaolu, et selle normi põhiseaduspärasuses kahtles kunagi ka põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium.
Kohus nõustus õiguskantsleriga, et jäätmevaldajate registri pidamise kulude katmine on seaduse kohaselt kohaliku omavalitsuse üksuse ülesanne, seega tuleb registri pidamisega seotud kulud kanda omavalitsusel. Siiski leidis kohus, et Tallinna jäätmehoolduseeskirja on võimalik tõlgendada põhiseadusega kooskõlas oleval viisil. Kohus lähtus seejuures Tallinna linna selgitusest, et registri pidamise kulud on tegelikult jäätmevaldajatega arveldamisega ja nende üle arvestuse pidamisega seotud kulud, mitte registri arendamise kulud. Kohus leidis, et registri mõistet on kasutatud jäätmeseaduses ja jäätmehoolduseeskirjas erinevas tähenduses, mis võib tekitada segadust ja tekitada ka küsimuse jäätmeveotasu kujunemise läbipaistvuse kohta.
Varasemas kohtupraktikas on väljendatud avalik-õiguslike tasude asjus siiski teistsugust seisukohta (tasu võtmise alus peab olema piisavalt selgelt sätestatud, sh tasu ülemmäär või siis tasu kujunemise põhimõtted ja tasu suuruse ettenähtavus). Risk, et jäätmetekitajalt võetav tasu on ülemäärane, on Tallinna puhul sellise küsimuse hindamiseks piisavalt kompetentse ameti hinnangul ka realiseerunud.
Konkurentsiameti hinnangul oli Tallinna linnas jäätmevedamise ja -käitlemise kuludele lisatud tasu registripidamise ja arveldamise eest majanduslikult põhjendamatult suur − see moodustas peaaegu 40% prügiveo teenustasust. Konkurentsiamet pidas Tallinna linnaga ning MTÜ-ga Lääne-Viru Jäätmekeskus jäätmeveo teenustasu hinna küsimuses kohtuvaidlust. Riigikohus tegi 25. aprillil 2019 otsuse asjas nr 3-16-1267/49 (MTÜ Lääne-Viru jäätmekeskus vs Konkurentsiamet) ning leidis, et jäätmevaldajate üle arvestuse pidamine ja nendega arveldamise puhul on tegu avaliku võimu teostamisega seotud tegevusega, mille kohta ei kehti konkurentsiseadus ning mille üle seega Konkurentsiametil ei ole õiguslikku alust järelevalvet teha.
Kohus märkis lõpetuseks: „Konkurentsiameti järelevalvepädevuse puudumisest hoolimata on JäätS § 66 lg 11 alusel korraldatud jäätmeveo puhul jäätmeveo teenustasude suurus kontrollitav. Kuivõrd KOV või selle volitatud MTÜ kehtestatud jäätmekäitluse teenustasu on avalik-õiguslik rahaline kohustus (Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi otsus asjas nr 3-4-1-34-14, p 38), saab iga jäätmevaldaja temale pandud kohustust vaidlustada halduskohtus, kui ta leiab, et selle suurus on ebaproportsionaalne.“
On siiski kaheldav, et tarbija suudab end tõhusalt kaitsta ülemäärase tasu eest, kui ebaselge on isegi see, millega võrreldes tarbija saaks öelda, et jäätmeveo teenustasu on liiga suur. Teenustasu suuruse üle vaidlemiseks tuleks välja arvutada jäätmete mahupõhine veokulu ja massipõhine käitlemise kulu ning leida konkreetse tarbija jäätmete maht ja mass ning võrrelda selleks tehtud kulude vastavust tegelike kuludega. Väikesemahulise jäätmeveo puhul moodustab suurema osa kuludest vedu ning väiksema osa käitlus. Lisaks tuleks hinnata kohaliku omavalitsuse muude kulude osakaalu (nt arveldamine) ja nende kulude põhjendatust konkreetse tarbija osas.
Kokkuvõtvalt järeldub Riigikohtu viimastest otsustest, et seadus ei kaitse enam avalik-õigusliku rahalise kohustuse ebaproportsionaalsuse vastu, rahalise kohustuse ülempiiri ei pea sätestama enam seadusega ning tasakaalu ei aita tagada ka ükski ametkond, vaid selle piiri peab selgeks vaidlema jäätmevaldaja ise.
Seadusliku aluseta kehtestatud vee abonenttasu Loksa linnas
Õiguskantsler tegi Loksa linnale ettepaneku viia veeteenuse hinnaregulatsioon põhiseadusega kooskõlla. Loksa Linnavolikogu määruses oli sätestatud, et Loksa linna ühisveevärgi ja kanalisatsiooniga liitunu maksab vee-ettevõtjale abonenttasu, mille kinnitab Loksa Linnavalitsus vee-ettevõtja ettepanekul.
Kohalik omavalitsus ei saa reguleerida üldaktiga veeteenuse hinnakujundust. Veeteenuse hinnakujundus on sätestatud ühisveevärgi- ja kanalisatsiooni seaduse §-des 141 ja 142, mille järgi kehtestab vee-ettevõtja hinna pärast seda, kui on saanud hinnataotlusele kooskõlastuse.
Kui vee-ettevõtja tegevuspiirkond asub reoveekogumisalal, mille reostuskoormus on 2000 inimekvivalenti või rohkem, tuleb hinnataotlus kooskõlastada Konkurentsiametiga. Loksa linn on sellise reostuskoormusega reoveekogumisala, mistõttu veeteenuse hind (sealhulgas hinnastruktuuri muutmine ja abonenttasu kehtestamine) tuleb kooskõlastada Konkurentsiametiga.
Ükski seadus ei anna volikogule õigust vee hinda kujundada, seega oli Loksa linn kehtestanud abonenttasu ilma seadusest tuleneva õigusliku aluseta. Loksa linnavolikogu arvestas õiguskantsleri ettepanekut ning muutis määrust.
Viivis tagasinõutavatelt põllumajandustoetustelt
Riigikogu lahendas ühes õiguskantsleri varasemas märgukirjas kirjeldatud probleemi seoses tagasinõutavatelt põllumajandustoetustelt arvestatavate viiviste määraga.
Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduses (ELÜPS) sätestatud viivise määr (0,1% päevas, 36,5% aastas) oli küllalt kõrge, mistõttu võisid isikud sattuda majanduslikult keerulisse olukorda, kui nad ei suutnud toetusi tähtpäevaks ära maksta. Toetust tagasi nõudval asutusel ei ole õigust ka viivist vähendada või kustutada ning viivisel puudus ülempiir.
Riigikogu võttis vastu seadusemuudatuse, mis näeb ette, et toetuse tagasimaksmise ajatamise korral võetakse võlgnikult ainult intressi (6 kuu euribor 3% aastas). Peale selle seadis Riigikogu ELÜPS-is ning mitmes teises toetuste maksmist ja tagasinõudmist reguleerivas seaduses (perioodi 2014−2020 struktuuritoetuse seadus, kalandusturu korraldamise seadus) viivistele ülempiiri. Uue korra järgi saab viivis olla maksimaalselt selle arvestamise aluseks oleva tagasinõutava toetussumma suurune. Muudatused jõustusid 2019. aasta 1. jaanuaril.
Avalik ruum ja ehitus
Põhiseaduse § 32 kohaselt on omand puutumatu ja kaitse all. Siiski võib seaduses ette nähtud juhtudel ja avalikes huvides elukeskkonna kaitseks omandiõigust kitsendada või piirata. See ei tähenda, et kõik omandikitsendused peaksid seaduses üksikasjalikult ja ammendavalt kirjas olema. Õiguspärased on ka haldusaktidega kehtestatud omandipiirangud, kui need lähtuvad seadusest. Ometi ei tähenda see, et igasugune seaduses olev omandikitsendus on põhiseadusega kooskõlas. Igal piirangul peab olema õiguspärane ja mõistlik eesmärk. Kui see puudub, siis on piirang põhiseadusega vastuolus.
Üldplaneering ja ehitusmäärus
Kinnisasjale saab kitsendusi seada ka üldplaneeringuga. Üldplaneeringus võib kehtestada tingimused ja piirangud omandi kasutamisele. Näiteks määratakse maa-ala rohevõrgustiku osaks ja piiratakse sinna uute ehitiste püstitamist. Samuti võib üldplaneeringuga seada nõuded krundi suurusele või kirjutada ette, et hoonete soojaga varustamiseks tuleb kasutada kaugkütet.
Ehituse ja maakasutuse tingimused tuleb 1. juulil 2015 jõustunud planeerimisseaduse kohaselt kehtestada üldplaneeringuga, mitte aga kohaliku omavalitsuse määrusega. Üldplaneeringu menetlemise kord erineb oluliselt määruse menetlemise korrast. Näiteks saavad planeeringu koostamisel kõik huvilised teha ettepanekuid, millega planeeringu kehtestaja peab arvestama. Kui ta otsustab jätta ettepanekud arvestamata, tuleb tal seda põhjendada. Seevastu määruse võib vastu võtta põhimõtteliselt kedagi kaasamata ning määrust vaidlustada on üpris keeruline.
Vallad ja linnad pidid oma ehitusmäärused üle vaatama ja seadusega kooskõlla viima 1. juuliks 2017. Enamik valdu ja linnu on seda teinud. Siiski tegi õiguskantsler Tallinnale ettepaneku tunnistada Astangu, Pelgulinna ja Nõmme linnaosa ehitusmäärused kehtetuks, sest neis käsitleti üldplaneeringuga lahendatavaid küsimusi. Tallinn tunnistas nende linnaosade ehitusmäärused õiguskantsleri ettepanekul kehtetuks. Sarnase märgukirja saatis õiguskantsler ka Haapsalu linnale, kus samuti kehtis aegunud ehitusmäärus. Ka Haapsalu on oma ehitusmäärused nüüdseks kehtetuks tunnistanud.
Õige menetluse valik on oluline ka kaugküttepiirkonnaga seonduvate küsimuste lahendamisel. Seaduse kohaselt võivad vallad ja linnad määrata kaugküttepiirkonna ehk ala, kus asuvate hoonete peamine soojavarustuse allikas peab olema kaugküte. Paljud vallad ja linnad on kehtestanud kaugküttepiirkonna ja sellega seonduvad tingimused määrusega, kuigi seaduse kohaselt peaks seda tegema üldplaneeringuga. Sellise väära praktika on põhjustanud kaugkütteseaduse sätete õigusselgusetus. Õiguskantsler juhtis sellele tähelepanu juba eelmisel ülevaateaastal. Loodetavasti hakkab 2019. aasta märtsis valitud Riigikogu koosseis seda probleemi lahendama esimesel võimalusel.
Parkimise korralduse arengukava
Tallinna Linnavolikogu võttis aastal 2006 vastu „Tallinna parkimise korralduse arengukava aastateks 2006–2014“, mille 4. peatükk „Parkimisnormatiiv“ sätestas projekteeritavate elamute juurde ette nähtud parkimiskohtade arvutamise põhimõtted. Õiguskantsleri tähelepanu juhiti asjaolule, et Tallinna ametiasutused lähtuvad siiani kitsalt selle arengukava sätetest ega soovi end kurssi viia konkreetse objekti vajaduste ja iseärasustega.
Õiguskantsler märkis, et arengukava on haldusorganile endale kehtestatud sise-eeskiri, millest võib küll juhinduda, kuid see ei tohi välistada muude oluliste asjaolude ja põhjendatud huvide kaalumist. Samuti on arengukava koostatud juba 13 aastat tagasi, mistõttu ei pruugi kehtivuse kaotanud parkimise arengukavas sätestatud parkimisnormatiiv olla enam asjakohane ning kooskõlas kehtivate arengudokumentidega.
Õigus saada elamumaal asuva tehnovõrgu talumise eest hüvitist
Sageli on omandiõiguse piirangute puhul keskne küsimus see, kas piirangute talumisega kaasneb õigus nõuda hüvitist. Põhiseadus ei nõua, et igasugust omandipiirangut tuleks kompenseerida. Nii näiteks ei näe 1. jaanuaril 2019 jõustunud asjaõigusseaduse rakendamise seaduse muudatused ette elamumaal asuvate tehnovõrkude eest talumistasu maksmist.
Õiguskantsler leidis, et selline muudatus oli konkreetsel juhul õiguspärane. Talumistasu maksmise eesmärk on hüvitada seda, kui omanik ei saa oma omandit enam sihtotstarbeliselt kasutada. Elamumaal asuvate tehnovõrkudega ei kaasne tavaliselt selliseid piiranguid, mis kitsendaksid maaomaniku õigusi ulatuslikult. Tehnovõrk on enamasti vajalik ka kinnistul asuvate hoonete teenindamiseks.
Muinsuskaitselised omandipiirangud
Palju tähelepanu pälvis 1. mail 2019 jõustunud uus muinsuskaitseseadus. Ka muinsuskaitseseaduse rakendamisega kaasnevad omandiõiguse piirangud, mis lähtuvad üldistest huvidest. Nii varem kehtinud kui ka uue muinsuskaitseseadusega seoses on ajendanud inimesi õiguskantsleri poole pöörduma eeskätt omandiõiguse kitsenduste proportsionaalsus. Seoses uue seaduse jõustumisega tuli selgitada ka seda, et kehtetuks tunnistatud muinsuskaitseseaduse alusel määrusena kehtestatud muinsuskaitseala põhimäärused on sisult haldusaktid ja kehtivad seni, kuni neid muudetakse või need kehtetuks tunnistatakse.
Muinsuskaitseliste piirangute rakendamine oleneb üksikotsustest: näiteks muinsuskaitseala kehtestamisest, üksikobjekti kaitse alla võtmisest või töödeks loa andmisest. Seejuures tuleb igal üksikul juhul kaaluda, kas kohaldatavad piirangud on vajalikud, sobivad ja mõõdukad. Seadus ei välista selle rakendamisel põhiseadusega kooskõlas olevate otsuste tegemist.
Piirangute proportsionaalsust on võimalik saavutada mitmeti: nii piirangute leevendamise kui ka kaotamisega, või siis hüvitiste ja sihtotstarbeliste toetuste maksmisega. Kuigi riik on aasta-aastalt suurendanud kinnistuomanikele muinsuskaitseliste nõuete täitmiseks ette nähtud toetuste eelarvet, ületavad vajadused võimalusi ja mõistagi tekitab see omanikes pahameelt. Seetõttu juhtis õiguskantsler Riigikogu kultuurikomisjoni tähelepanu vajadusele vaadata üle kinnisasja muinsuskaitse alt vabastamise alused. Mõnel juhul ei ole otstarbekas hoonet kaitse all hoida, eriti kui see hoone on halvas seisukorras ning selle taastamine on muinsuskaitse eritingimusi arvestades kulukas ja lootusetu. Sellisel juhul on tõenäoline, et pikema aja jooksul hoone hävib. Niisiis tuleks kaaluda, kas alati on põhjendatud omandiõigust jätkuvalt piirata − mõnel juhul võib olla otstarbekas hoone mälestisena kaitsmine lõpetada. Kultuuripärandi kaitsmisel tuleb arvestada peale omaniku õiguste ka avalikku huvi – näiteks vajadust tagada ohutus.
Kõigi piirangute, sealhulgas muinsuskaitseliste piirangute seadmisel ei tule tingimata maksta toetust või hüvitist. Hüvitise ja toetuse puudumine ei muuda piirangut õigusvastaseks, küll aga võib väga intensiivse piirangu kehtestamisel tekkida õigus hüvitist nõuda. Riigi toetus tuleneb eelkõige arusaamast, et ilma selleta kultuuripärand ei säiliks.
Planeeringu menetluse ajal võidakse esitada mitmesuguseid ettepanekuid, arvamusi ja anda tingimustega kooskõlastusi. Kohustuslikuks muutuvad seisukohad aga üksnes siis, kui need on kehtestatud planeeringusse nõudena kirja pandud. Hilisemates menetlustes ei saa tugineda planeeringu kohta hilinemisega saadetud kooskõlastuskirjas märgitud tingimustele.
Maanteemüra vähendamise tegevuskavast ei saa välja jätta riigi finantseeritava müratõkkeseina ehitust üksnes põhjusel, et Maanteeamet on varem kooskõlastanud planeeringu tingimusega, mille kohaselt ehitab müratõkkeseina arendaja. Kõnealusel juhul oli kooskõlastuskiri saadetud hilinemisega ning valele isikule, mistõttu kooskõlastuskirjas esitatud tingimust ei olnud kajastatud kehtestatud planeeringus.
Hoones tuletõkkesektsiooni moodustamise nõue
Ehitiste tuleohutusnõudeid kehtestava siseministri määruse kohaselt tuleb hoonetes luua tuletõkkesektsioonid ja vajaduse korral paigaldada kortermaja eraldi kasutatavatele osadele (näiteks keldritele) tuletõkkeuks. See nõue kehtib kõigi kasutuses olevate elumajade kohta. Mõni vana hoone tuleb seetõttu ka ümber ehitada, isegi juhul, kui hoone vastab ehitamise ajal kehtinud nõuetele.
Õiguskantsler selgitas, et niisugune nõue on kehtinud pikemat aega ning seda ei saa pidada ülemäära koormavaks ega ebaproportsionaalseks. Ka vanast majast peab inimene tulekahju puhkemisel välja pääsema.
Riigi eriplaneeringu regulatsiooni põhiseadusele vastavus
Planeerimisseaduse kohaselt võib Vabariigi Valitsus teatud juhtudel algatada ja kehtestada riigi eriplaneeringu. Sellega välistatakse kohaliku omavalitsuste planeerimispädevus – riigi eriplaneeringut menetleb Vabariigi Valitsuse määratud valitsusasutus ning omavalitsus kaasatakse menetlusprotsessi kõigi teiste huvitatud isikutega samadel alustel. Ka peavad omavalitsuse kehtestatud planeeringud taanduma riigi eriplaneeringu ees.
Tartu linna algatatud põhiseaduslikkuse järelevalve menetluse käigus tuli õiguskantsleril hinnata, kas planeerimisseaduse sätted määratlevad riigi eriplaneeringu juhtumi piisavalt selgelt ning kas on õiguspärane, kui riigi eriplaneeringu menetluse kulud võib kanda huvitatud isik. Riigikohus leidis, et planeerimisseaduse riigi eriplaneeringut käsitlevad sätted on põhiseadusega kooskõlas.
Väärtuslik põllumaa
Lõppenud ülevaateaastal oli Riigikogu menetluses seaduseelnõu, mis nägi ette ulatuslikke kitsendusi väärtusliku põllumaa kaitseks. Eelnõu kohustas põllumaa omanikku jätkama maa põllumajanduslikku kasutamist. Sellele maale tohtinuks näiteks teed, kaevu või kuuri ehitada või sinna puid istutada vaid erandjuhul Põllumajandusameti loal.
Õiguskantsler juhtis tähelepanu, et eelnõus valitud lähenemine teeks omanikust riigi tööriista, vahendi mingi eesmärgi saavutamiseks. See ei passi aga kokku vabadusele tugineva ühiskonnakorraldusega (vt põhiseaduse preambul), milles põhiõigusi võib piirata minimaalses vajalikus ulatuses ning piirang ei tohi moonutada õiguste ja vabaduste olemust (põhiseaduse § 11). Kui soovitud eesmärki on võimalik saavutada muul, kuid põhiõigusi vähem piiraval moel, siis pole piirang vajalik. Tarbetu piirang on põhiseadusega vastuolus.
Kindlasti tuleb põlde kaitsta. Elumaju ja teisi hooneid ei pea tingimata ehitama põllule, mis on toidutootmist arvestades pealegi piiratud ressurss. Küll aga tuleb põldude kaitseks rakendada põhiseadusega kooskõlas olevaid abinõusid, sealhulgas piiranguid.
Väärtusliku põllumaa kaitse näeb ette planeerimisseadus (§ 75 lg 1 p 14). Isik saab oma huve ja vajadusi väljendada planeerimismenetluses ning kohalik omavalitsus peab avatud menetluses erinevate huvide ja väärtuste vahel leidma tasakaalu. Niisiis on ka praegu planeeringutes seatud põllumaa kaitseks piiranguid ning planeerimisseadust pole põhjust pidada selles osas puudulikuks.
Kui Riigikogu leiab, et põllumaa vajab tõhusamat kaitset, tuleks seaduses kindlaks määrata väärtusliku põllumaa mõiste. Muus osas piisab põldude kaitsmiseks olemasolevast planeerimisseadusest, mille norme saab ja tulebki asjakohaselt rakendada.
Aastaid ette valmistatud uute piirangute kaalukaim põhjendus oli linnade ümbruses asuva väärtusliku põllumaa täisehitamine. Paraku on see paljudes kohtades juba nii läinud. Seal, kus veel võiks olla huvi väärtusliku põllumaa kasutusotstarvet muuta, saab muudatuse tõkestada olemasolevate normide alusel. Eelnõus pakutud maaomanike ja kohalike omavalitsuste õiguste piirangud on ülemäärased. Eelnõu langes Riigikogu menetlusest välja.
Maakatastri alusandmete muutmine
Maa-amet muutis 2018. aasta lõpus katastriüksuste pindalasid ja ajakohastas kõlvikud. Paljudele maaomanikele jäi arusaamatuks, miks nende kinnistu pindala vähenes, kinnistu piiripunktide koordinaadid muutusid ja kuidas riik üldse tohtis eraisikule kuuluva maa andmeid muuta omanikku teavitamata.
Katastriüksuse kõlviku andmete muutmise alus on 1. jaanuaril 2019 jõustunud maakatastriseaduse (MaaKatS) § 131, mille kohaselt on katastri kaardiks kõlvikukaart. Kõlvik on ühetaolise majandusliku kasutuse ja/või loodusliku seisundiga katastriüksuse osa ning näitab maa tegelikku looduslikku seisundit. Kõlvikukaardi andmete alusel arvutatakse vähemalt kord aastas katastriüksuse kõlvikute pindalad. Kui katastriüksuse kõlvikud või nende suurus selle arvutuse tõttu muutuvad, on see tingitud maaüksuse loodusliku seisundi muutumisest. Maa loodusliku seisundi kohta kogutakse andmeid igal aastal ülelendudega.
Kõlviku märkimine kaardil iseenesest omandipiiranguid seada ei tohiks. Piirangute aluseks ei saa olla haldustoiming (kõlviku märkimine kaardil), vaid peab olema seadus (nt looduskaitseseadus) või seaduse alusel antud vaidlustatav haldusakt (nt planeering). Segadust tekitavad kõlvikute määramise põhimõtted ja õiguslikud alused ning toimingu vaidlustamise võimalused. Ekslik kanne võib isikule kaasa tuua tema õiguste riive, näiteks kõrgema maamaksu, ehituspiirangu vms. Pole selge, millisel juhul märgitakse kõlvikud looduslikuks rohumaaks ja millisel juhul haritavaks maaks. Nimelt on paljud haritava maa kõlvikud juba pikalt kasutuses näiteks püsirohumaadena, mida talunikel ei ole otstarbekas PRIA toetuste tingimustest lähtudes harida, vaid hoida rohumaana. Maamaksu tuleb aga tasuda haritava maa kõlviku eest.
Siiani on selgusetu, mille alusel määratletakse osa elamumaast metsamaa kõlvikuna. Metsamaale on iseloomulik konkreetsete parameetritega puittaimestik (metsaseaduse § 3 lg 2 p 2). Metsaseaduse alusel loetakse metsaks ökosüsteem, mis koosneb metsamaast, sellel kasvavast taimestikust ja seal elunevast loomastikust. Metsamaa definitsiooni annab metsaseadus. Ükski muu keskkonnaministri määruses toodud metsakõlviku definitsioon (nt raiesmik, noorendik jne) ei näita maa looduslikku olukorda metsana, vaid need lähtuvad metsamaa majanduslikust kasutusest (mets on alles kujunemisel, s.t metsa kasvatatakse).
Elamumaal asuval metsakõlvikul aga metsaseaduse § 3 lõike 3 kohaselt majanduslikku otstarvet ei ole. Järelikult on ekslik, kui elamukrundil iga aastaga kogukamaks muutuvaid puid hakatakse Maa-ameti aerofotosid tõlgendades pidama ühtäkki metsaks koos kõigi sellega kaasnevate piirangutega. Kummaline on ka see, et maaomanikku ennast seesugusest muudatusest ei teavitata. Teatud juhtudel võib ekslik elamumaal paiknev metsamaa kõlviku märkimine tuua kaasa olulisi omandipiiranguid. Näiteks Lahemaa rahvuspargi kaitse-eeskirja § 23 lõike 1 punkti 1 kohaselt on sealses piiranguvööndis metsamaale hoonete püstitamine keelatud.
Keskkonnaministeeriumi haldusalas tuleb elamumaal paikneva metsamaa kõlvikuga seonduv selgeks teha ja vajaduse korral viia normid omavahel kooskõlla. Isikutele peab olema arusaadav, milliste parameetritega puittaimestik loetakse elamumaal metsaks.
Haldusmenetluse seadus ja hea halduse tava näevad ette, et isikuid tuleb kõigist nende õigusi puudutavatest menetlustoimingutest teavitada ja nende vastuväited ära kuulata. Seda tuleb teha enne haldusakti (nt maamaksuteade) andmist. Kui kinnistu omanik kinnistu andmete muutumisest midagi ei tea, ei oska ta neid andmeid loodusliku olukorraga võrrelda ega ebakõlade korral katastripidajale andmete parandamise vajadusest teatada.
Planeerimine ja ehitustegevuse korraldamine riigi maal
Õiguskantsler juhtis keskkonnaministri tähelepanu, et riigi tegevus peab olema järjepidev ning lähtuma riigi poole pöördunud inimese soovidest ja eesmärkidest.
Markantne näide on ühe Hiiumaa sadama juhtum. Sadama rajaja kaebas õiguskantslerile, et ta ei saa kasutada enda ehitatud lainemurdjaid, sest kümne aasta jooksul ei ole riik andnud talle paadisadama kasutamiseks maakasutusõigust. Seda hoolimata sellest, et riik on teadlik sadama rajamisest, Keskkonnaministeerium on andnud selleks vajaliku loa ning sadam on planeeritud ja ehitatud kehtivate õigusaktide alusel. Riik on pannud inimese seeläbi lubamatusse ja kummalisse olukorda: inimesel on lubatud ehitada riigi maa külge lainemurdjad, mida ta ei saa aga eesmärgipäraselt kasutada, sest riik pole seni andnud õigust kaldaäärse maa-ala kasutamiseks.
Õiguskantsler leidis, et riigi selline käitumine läheb vastuollu hea halduse tavaga. Sadama rajaja taotluse tegeliku lahendamisega on põhjendamatult kaua viivitatud ning talle on antud vastuolulisi selgitusi. Ametkondadevahelise koostöö tõrked ei tohi põhjustada kellelegi majanduslikku kahju ega rikkuda inimeste õigusi.
Lindude pesitsusrahu tagava normi rakendamine
Õiguskantsleril paluti hinnata, kas looduskaitseseaduse § 55 lõike 61 (pesitsusrahu tagamine) rakendamiseks piisab olemasolevatest normidest.
Looduskaitseseaduse § 55 lõikes 61 sätestatud keeldu tuleb järgida metsatööde tegijal ning seda peab silmas pidama ka riik tegevuseks luba andes. Ehkki vahetult hindab pesade olemasolu või nende puudumist metsatööde tegija, peab ka keskkonnaametnikel olema hea ülevaade lindude tõenäolistest pesitsuseelistustest puistute kaupa ning sellest, mil viisil mõjutavad raieliigid linde pesitsusajal. Hinnates raiete mõju linnustikule, tuleb juhinduda teadusuuringutest ning vajaduse korral seada metsateatisele proportsionaalsed tingimused, mis tagaksid metsaomaniku ja looduskaitse huvide vahel mõistliku tasakaalu. Täitevvõim ei saa raietööde kavandamisel jätta arvestamata looduskaitseseaduse § 55 lõikes 61 kehtestatud keeldu ega hindamata raiete mõju lindude pesitsusrahule. Samuti ei saa täitevvõim panna kogu vastutust metsatööde tegijale.
Õiguskantsleri hinnangul on Keskkonnaametil õigus seada lindude pesitsusajal kavandatud raiete tegemiseks metsateatisele lisatingimusi (sh ajalisi piiranguid). Seega piisab lindude pesitsusrahu tagamiseks olemasolevatest normidest.
Looduskaitseala moodustamise alustamise otsus
Seadus ei kirjuta ette, kui kiiresti tuleks teha toiminguid ala looduskaitse alla võtmiseks. Samuti ei sätesta seadus tähtaega, kui kiiresti peaks riik kujundama põhimõttelise seisukoha looduskaitseala moodustamise suhtes. Samas mõjutab otsustamise kiirus olulisel määral maaomaniku õigusi oma maad kasutada. Näiteks võib riik vastava menetluse ajaks muu hulgas peatada metsateatiste ja ehituslubade kehtivuse, samuti võib looduskaitseala moodustamisel piirata piirkonnas majandustegevust või isegi inimeste liikumist.
Sõrve looduskaitseala moodustamiseks tehti ettepanek aastal 2006, kuid veel 2019. aasta alguseks polnud riik võtnud seisukohta kaitseala moodustamise algatamise suhtes.
Õiguskantsler leidis, et 13 aastat on niisuguse oluliste piirangutega seotud otsuse tegemiseks ebamõistlikult pikk aeg. Seetõttu soovitas ta keskkonnaministril Sõrve looduskaitseala kohta otsuse langetada võimalikult kiiresti. 16. aprillil 2019 seda ka tehti.
Hajureostus
Õiguskantsleri poole pöördusid abipalvega keset põlde asuva elamu omanikud, kes olid avastanud, et nende kaevuvesi on nitraatidega saastunud. Reostuse päritolu pole teada, ent kaevuvesi enam juua ei kõlba ning elanikel tuleb tuua joogivett kilomeetrite kauguselt.
Küsimus on selles, kuidas saavad vastutavad ametkonnad kindlaks teha tõenäolise reostuse allika ning kes ja mida saab teha kahjude heastamiseks.
Keskkonnaametnikel on mitu võimalust veereostusega seotud muret lahendada, õiguskantsler saatis selle kohta ka soovituse. Tegemist võib olla juhtumiga, mille lahendamisel tuleb kohaldada keskkonnavastutuse seadust või veeseadust. Reostuse ulatusest oleneb, kumba õigusakti rakendada.
Hea halduse tavaga ei sobi kokku aga see, kui ametkonnad teavad saastunud kaevuveest juba mitu aastat, ent keelduvad inimeste mure lahendamiseks asjakohaseid õigusnorme rakendamast.

matches:
Riigikohus
§ 28
§ 351
§ 66
§ 1366
§ 66
Riigikohus
Kohus
§ 66
§ 66
kohus
§ 66
§ 66
§ 66
§ 66
kohus
Riigikohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Riigikohus
Kohus
§ 66
§ 32
Riigikohus
§ 11
§ 131
§ 3
§ 3
§ 23
§ 55
§ 55
§ 55


Välireklaami ja teabe paigaldamise kord – Riigi Teataja
Välireklaami ja teabe paigaldamise kord - sisukord
2 TEABE AVALIKUSTAMINE NING TEABEKANDJA PAIGALDAMISE VIIS JA KOHT
§ 5 Teabe avalikustamine ning teabekandja paigaldamise viis ja koht
§ 6 Vanalinna muinsuskaitsealal, kinnismälestisel ja selle kaitsevööndis ning miljööväärtuslikul hoonestusalal kehtivad nõuded
3 TEABEKANDJA PAIGALDAMISE MENETLUS RIIGILE VÕI ERAOMANDISSE KUULUVA KINNISASJA VÕI EHITISE KORRAL
§ 7 Teabekandja kooskõlastuse taotlemine
§ 8 Kooskõlastuse taotluse menetlemine
§ 9 Kooskõlastuse otsus ja otsuse tähtaeg
§ 10 Kooskõlastuse otsuse kehtetuks tunnistamine
§ 11 Ehitusteatise või -loa kohustusega teabekandja
§ 12 Teabekandja muutmine või teabekandjale ajutise erilahenduse paigaldamine
4 TALLINNA LINNALE KUULUVA EHITISE PINNA KASUTUSSE ANDMINE TEABEKANDJA PAIGALDAMISEKS
§ 13 Kohaldamisala
§ 14 Ehitise pinna kasutusse andmise pädevus
§ 15 Ehitise pinna kasutusse andmise kooskõlastamine
§ 16 Ehitise pinna kasutusse andmine
§ 17 Ehitise pinna kasutusse andmise tasu
2 Ehitise pinna läbirääkimistega pakkumise korras kasutusse andmine
§ 18 Menetluspõhimõtted
§ 19 Komisjon
§ 20 Pakkumise läbiviimise tingimused
§ 21 Tagatis
§ 22 Pakkumine
§ 23 Pakkumiste avamine ja läbirääkimised
§ 24 Lõplike pakkumiste esitamine
§ 25 Hindamiskriteeriumid ja pakkumiste hindamine
§ 26 Võrdväärsed pakkumised
§ 27 Tulemuste väljakuulutamise haldusakt
§ 28 Pakkujate teavitamine
§ 29 Läbirääkimistega pakkumise nurjumine
§ 30 Ehitusteatise või -loa kohustusega teabekandja
3 Ehitise pinna otsustuskorras kasutusse andmine
§ 31 Menetluspõhimõtted
§ 32 Ehitise pinna kasutusse andmise lubatavus
§ 33 Teabekandja paigaldamise taotlemine
§ 34 Paigaldamise taotluse menetlemine
§ 35 Ehitise pinna otsustuskorras kasutusse andmise haldusakt
§ 36 Paigaldamise taotluse menetlemine vanalinna muinsuskaitsealale, kinnismälestisele või selle kaitsevööndisse ning miljööväärtuslikule hoonestusalale planeeritava teabekandja korral
§ 37 Ehitusteatise või -loa kohustusega teabekandja
4 Ehitise pinna kasutusse andmise lepingu sõlmimine, muutmine ja lõpetamine
§ 38 Ehitise pinna kasutusse andmise lepingu sõlmimine
§ 39 Ehitise pinna kasutusse andmise lepingu muutmine ja üleandmine
§ 40 Ehitise pinna kasutusse andmise lepingu erakorraline lõpetamine
§ 41 Ehitise pinna kasutusse andmise lepingu lõppemine
5 TEABEKANDJA PAIGALDAJA JA TEABE AVALIKUSTAJA KOHUSTUSED
§ 42 Teabekandja paigaldamisega ja valdaja muutmisega kaasnev teavituskohustus
§ 43 Teabekandja paigaldaja kohustused
§ 44 Omavoliliselt paigaldatud teabekandja
§ 45 Sobimatu teabekandja
6 RIIKLIK JÄRELEVALVE JA MENETLUS TERAs
§ 47 Järelevalvemenetluse põhimõtted TERAs
§ 48 Kanded TERAs
§ 49 Määruse rakendamine
§ 50 Määruste muutmine
RT IV, 27.04.2018, 8
Vastu võetud 19.04.2018 nr 9
(7) Lisaks korrale kohaldub reklaamimaksuga maksustatavale välireklaamile Tallinna Linnavolikogu määrus Reklaamimaks Tallinnas".
2. peatükk TEABE AVALIKUSTAMINE NING TEABEKANDJA PAIGALDAMISE VIIS JA KOHT
3. peatükk TEABEKANDJA PAIGALDAMISE MENETLUS RIIGILE VÕI ERAOMANDISSE KUULUVA KINNISASJA VÕI EHITISE KORRAL
4. peatükk TALLINNA LINNALE KUULUVA EHITISE PINNA KASUTUSSE ANDMINE TEABEKANDJA PAIGALDAMISEKS
2. jagu Ehitise pinna läbirääkimistega pakkumise korras kasutusse andmine
3. jagu Ehitise pinna otsustuskorras kasutusse andmine
4. jagu Ehitise pinna kasutusse andmise lepingu sõlmimine, muutmine ja lõpetamine
5. peatükk TEABEKANDJA PAIGALDAJA JA TEABE AVALIKUSTAJA KOHUSTUSED
6. peatükk RIIKLIK JÄRELEVALVE JA MENETLUS TERAs
(1) Tallinna Linnavolikogu 22. juuni 2006 määruses nr 45 Tallinna linna heakorra eeskiri" tehakse järgmised muudatused:
„(11) Teemaa on tee ja seda teenindavate rajatiste maa-ala.";
„(3) Avalikku kohta tohib lillevaasi, prügiurni, pinki, vitriini ja muid teisaldatavaid väikevorme ning soojakut paigaldada linnaosa valitsuse loal. Teemaal ja tee kaitsevööndis on eelnimetatud objektide paigaldamiseks vaja kommunaalameti ja transpordiameti kooskõlastust. Tallinna vanalinna muinsuskaitsealal, kinnismälestisel, kinnismälestise kaitsevööndis ja miljööväärtuslikul hoonestusalal on eelnimetatud objektide paigaldamiseks vaja Tallinna Linnaplaneerimise Ameti (edaspidi linnaplaneerimise amet) kooskõlastust. Nende korrashoid ja hooldus on omaniku kohustus.";
(2) Tallinna Linnavolikogu 17. detsembri 2009 määruses nr 44 Reklaamimaks Tallinnas" tehakse järgmised muudatused:
„(2) Käesoleva paragrahvi lõike 1 punktis 16 nimetatud välireklaamikandjal määruse § 5 lõikes 3 nimetatud reklaami eksponeerimisel ei kohaldu käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud maksuerand.";
„1) kontsertide, muusikalide ja kirjandusürituste, mille kaasfinantseerijaks on riigi- või kohaliku omavalitsuse asutus, reklaami osas 50%;";
„21) raamatute, mille kaasfinantseerijaks on riigi- või kohaliku omavalitsuse asutus või Eesti Kultuurkapital, reklaami osas 50%;";
„(2) Käesoleva paragrahvi lõike 1 punktis 2 toodud maksusoodustust on õigus taotleda filmide reklaami osas, mille valmimise kaasfinantseerija on riigi- või kohaliku omavalitsuse asutus, Eesti Kultuurkapital või Sihtasutus Eesti Filmi Instituut.";
„(31) Käesoleva paragrahvi lõikes 3 sätestatud maksumäärasid kohaldatakse § 3 lõike 1 punktis 16 nimetatud välireklaamikandjal vastava reklaami eksponeerimisel.";
„(4) Reklaamile, mida eksponeeritakse mobiilse konstruktsiooni vahendusel, kohaldatakse kahekordset diferentseeritud maksumäära. Kui mobiilse konstruktsiooni vahendusel eksponeeritava reklaami objekt on lõikes 3 nimetatud reklaam, kohaldatakse seitsmekordset diferentseeritud maksumäära.";
„(3) Vaie maksuhalduri haldusakti või toimingu peale esitatakse haldusakti või toimingu teinud maksuhaldurile.";
„(21) Reklaami osas, mida eksponeeritakse linna ühiskondlikuks objektiks oleval välireklaamikandjal, mis on paigutatud Tallinna linnale kuuluva ehitise pinnale linna ametiasutusega enne 1. jaanuarit 2019 sõlmitud ehitise pinna kasutusse andmise lepingu alusel, tekib maksukohustus siis, kui on möödunud lepingus sätestatud tähtaeg maksu mittekohaldamise kohta või kui leping on lõppenud.".
(3) Tallinna Linnavolikogu 17. juuni 2010 määrus nr 33 Reklaami või teabe eksponeerimiseks ehitise pinna kasutusse andmise kord" tunnistatakse kehtetuks.


text:
31. jaanuar 2013(*)
Õhutransport – Määrus (EÜ) nr 261/2004 – Mõiste „erakorralised asjaolud” – Kohustus reisijaid abistada, kui lend tühistatakse „erakorraliste asjaolude” tõttu – Õhuruumi sulgemise põhjustanud vulkaanipurse – Islandil asuva vulkaani Eyjafjallajökull purse
Kohtuasjas C‑12/11,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Dublin Metropolitan District Court’i (Iirimaa) 10. novembri 2010. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 10. jaanuaril 2011, menetluses
koosseisus: K. Lenaerts, kolmanda koja presidendi ülesannetes, kohtunikud: E. Juhász, G. Arestis, T. von Danwitz ja D. Šváby (ettekandja),
arvestades kirjalikus menetluses ja 9. veebruari 2012. aasta kohtuistungil esitatut,
– McDonagh, esindaja: solicitor J. Hennessy,
– Ryanair Ltd, esindajad: Rechtsanwalt G. Berrisch, Senior Counsel M. Hayden ja Barrister-at-Law R. Aylward,
– Prantsuse valitsus, esindajad: G. de Bergues ja M. Perrot,
– Euroopa Parlament, esindajad: L. G. Knudsen ja A. Troupiotis,
– Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: E. Karlsson ja A. De Elera,
– Euroopa Komisjon, esindajad: K. Simonsson ja N. Yerrell,
olles 22. märtsi 2012. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1 Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91 (ELT L 46, lk 1; ELT eriväljaanne 07/08, lk 10), artikli 5 lõike 1 punkti b ja artiklit 9 ning hinnata nende sätete kehtivust.
2 See taotlus esitati D. McDonaghi ja Ryanair Ltd (edaspidi „Ryanair”) vahelises vaidluses selle üle, et Ryanair keeldus D. McDonaghile pakkumast määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punktis b ette nähtud hoolitsust, kui Islandil asuv vulkaan Eyjafjallajökull purskama hakkas, mistõttu tema lend tühistati ja laiemalt võttes suleti osa Euroopa õhuruumist.
3 Rahvusvahelise õhuveo nõuete ühtlustamise konventsioon, mis sõlmiti Montréalis 28. mail 1999, kirjutati Euroopa Ühenduse poolt alla 9. detsembril 1999 ja kiideti tema nimel heaks nõukogu 5. aprilli 2001. aasta otsusega 2001/539/EÜ (EÜT L 194, lk 38; ELT eriväljaanne 07/05, lk 491; edaspidi „Montréali konventsioon”).
4 Montréali konventsiooni preambuli viimases lõigus on märgitud:
„Olles veendunud, et sobivaim viis huvide õiglase tasakaalu saavutamiseks on riikide koostöö rahvusvahelise õhuveo nõuete edasisel ühtlustamisel ja kodifitseerimisel […]”.
5 Nimetatud konventsiooni artikkel 29 sätestab:
6 Määruse nr 261/2004 põhjendused 1, 2, 14 ja 15 on sõnastatud järgmiselt:
7 Määruse nr 261/2004 artikkel 5 „Tühistamine” sätestab:
c) on asjaomastel reisijatel õigus saada tegutsevalt lennuettevõtjalt hüvitist vastavalt artiklile 7, [välja arvatud juhul,] kui
i) neid [on] tühistamisest teavitatud vähemalt kaks nädalat enne kavandatud väljumisaega; või
iii) neid on teavitatud tühistamisest vähem kui üks nädal enne kavandatud väljumisaega ning neile on pakutud võimalust teekonda muuta, mis võimaldab neil välja lennata mitte rohkem kui üks tund enne kavandatud väljumisaega ja jõuda lõppsihtkohta hiljemalt kaks tundi pärast kavandatud saabumisaega.
[...]”. [Tsitaati on parandatud Euroopa Kohtus, kuna määruse eestikeelne versioon on ebatäpne.]
8 Selle määruse artikkel 8 määrab kindlaks, millist abi peab lennuettevõtja reisijale andma seoses õigusega tagasimaksmisele või teekonna muutmisele.
9 Nimetatud määruse artikkel 9 „Õigus hoolitsusele” on sõnastatud järgmiselt:
10 Sama määruse artikli 12 „Lisahüvitis” lõige 1 näeb ette, et „[k]äesoleva määruse kohaldamine ei piira reisijate õigusi lisahüvitisele. Käesoleva määruse alusel antud hüvitis võidakse sellisest lisahüvitisest maha arvata”.
11 Määruse nr 261/2004 artikkel 16 „Hilinemine” on sõnastatud järgmiselt:
„1. Iga liikmesriik määrab asutuse, kes vastutab käesoleva määruse jõustamise eest oma territooriumil asuvatest lennujaamadest väljuvate lendude ja kolmandast riigist sellistesse lennujaamadesse saabuvate lendude puhul. Vajadusel võtab see asutus vajalikud meetmed reisijate õiguste kaitsmise tagamiseks. Liikmesriigid teavitavad komisjoni käesoleva lõike kohaselt määratud asutusest.
3. Liikmesriikide poolt käesoleva määruse rikkumise puhul kohaldatavad karistused on tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.”
12 D. McDonagh tegi 11. veebruaril 2010 broneeringu Ryanairi 17. aprilli 2010. aasta lennule Farost (Portugal) Dublinisse (Iirimaal) 98 euro eest. 20. märtsil 2010 hakkas Islandil asuv vulkaan Eyjafjallajökull purskama. 14. aprillil 2010 algas vulkaanis plahvatuslik tegevus, mis paiskas Euroopa taevasse vulkaanilise tuha pilve. Lennukeid ähvardava ohu tõttu sulgesid lennuliikluse eest vastutavad asutused 15. aprillil 2010 mitme liikmesriigi õhuruumi.
13 17. aprillil 2010 tühistati D. McDonaghi lend Iirimaa õhuruumi sulgemise tõttu. Ryanairi lennud Mandri-Euroopa ja Iirimaa vahel taastati 22. aprillil 2010 ja D. McDonagh jõudis Dublinisse alles 24. aprillil 2010.
14 Ajavahemikul 17.–24. aprill 2010 ei hoolitsenud Ryanair põhikohtuasja hageja eest vastavalt määruse nr 261/2004 artiklis 9 ette nähtud korrale.
15 D. McDonagh esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtusse hagi, nõudes Ryanairilt hüvitist summas 1129,41 eurot selle ajavahemiku jooksul toitlustamiseks, karastusjookide ostmiseks, majutuseks ja transpordiks tehtud kulude katteks.
16 Ryanair väitis omakorda, et vulkaani Eyjafjallajökull purske tagajärjel Euroopa õhuruumi ühe osa sulgemine kujutab endast mitte „erakorralist asjaolu” määruse nr 261/2004 tähenduses, vaid „äärmiselt erakorralist asjaolu”, mis vabastab ta mitte ainult hüvitamiskohustusest, vaid ka selle määruse artiklitest 5 ja 9 tulenevast hoolitsuse pakkumise kohustusest.
17 Võttes arvesse oma kahtlusi küsimuses, kas niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas võib nimetatud hoolitsuse pakkumise kohustusele kohaldada piiranguid, ning kuna Euroopa Kohus ei ole seda küsimust veel selgitanud, otsustas Dublin Metropolitan District Court menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas sellised asjaolud, nagu Euroopa õhuruumi sulgemine Islandil asuva vulkaani Eyjafjallajökull purske tagajärjel, mis põhjustas ulatusliku ja küllaltki pikaajalise katkestuse lennuliikluses, ulatuvad kaugemale „erakorralistest asjaoludest” määruse 261/2004 tähenduses?
2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas seesugustel asjaoludel on [määruse nr 261/2004] artiklite 5 ja 9 alusel välistatud kohustus pakkuda hoolitsust?
3. Kui vastus teisele küsimusele on eitav, siis kas [määruse nr 261/2004] artiklid 5 ja 9 on kehtetud niivõrd, kui need rikuvad proportsionaalsuse põhimõtet, diskrimineerimiskeelu põhimõtet, Montréali konventsioonis ette nähtud „huvide õiglase tasakaalu” põhimõtet ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta [edaspidi „harta”] artikleid 16 ja 17?
4. Kas [määruse nr 261/2004] artiklites 5 ja 9 sätestatud kohustust tuleb tõlgendada nii, et see sisaldab hoolitsuse pakkumisele kaudset, näiteks ajalist ja/või rahalist piirangut, kui lennu tühistamise on põhjustanud „erakorralised asjaolud”?
5. Kui vastus neljandale küsimusele on eitav, siis kas [määruse nr 261/2004] artiklid 5 ja 9 on kehtetud niivõrd, kui need rikuvad proportsionaalsuse põhimõtet, diskrimineerimiskeelu põhimõtet, Montréali konventsioonis ette nähtud „huvide õiglase tasakaalu” põhimõtet ning [harta] artikleid 16 ja 17?”
18 Euroopa Liidu Nõukogu väidab sisuliselt, et need küsimused ei ole vastuvõetavad, kuna need ei ole põhikohtuasja vaidluses asjakohased, kuivõrd lennu tühistamise korral – olenemata selle põhjusest – ei saa lennureisijad siseriiklikus kohtus lennuettevõtja vastu esitatud hüvitise nõudes tugineda sellele, et viimane ei täitnud oma kohustust pakkuda määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punktis b ja artiklis 9 ette nähtud hoolitsust.
19 Selles osas tuleb meeles pidada, et määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punkti b kohaselt kannab lennuettevõtja lennu tühistamise korral selles punktis kindlaks määratud tingimustel asjaomaste reisijate kulud seoses nimetatud määruse artiklis 9 ette nähtud söögi, hotellimajutuse ja sideteenustega.
20 Euroopa Kohtul on juba olnud võimalus täpsustada, et kui vedaja rikub talle nimetatud artiklist 9 tulenevaid kohustusi, on lennureisijad õigustatud nõudma hüvitist nimetatud artiklites sätestatud alustel (vt selle kohta 13. oktoobri 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑83/10: Sousa Rodríguez jt, EKL 2011, lk I-9469, punkt 44), kuna niisuguse nõude aluseks ei saa pidada individuaalse kahjuhüvitise saamist asjaomase lennu tühistamisega tekitatud kahju eest eelkõige Montréali konventsiooni artiklis 22 ette nähtud tingimustel (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Sousa Rodríguez jt, punkt 38).
21 Niisuguse nõudega nagu põhikohtuasjas soovitakse nimelt, et lennuettevõtja täidaks samaväärselt reisijate eest hoolitsemise kohustust, mis tuleneb määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punktist b ja artiklist 9, mille puhul tuleb meeles pidada, et see kohustus toimib varasemas faasis kui Montréali konventsioonis sätestatu (vt 22. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑549/07: Wallentin-Hermann, EKL 2008, lk I‑11061, punkt 32, ja 23. oktoobri 2012. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑581/10 ja C‑629/10: Nelson jt, punkt 57).
22 Nõukogu on selles osas rõhutanud, et iga liikmesriik määrab määruse nr 261/2004 jõustamise eest vastutava asutuse, kes vajadusel võtab vajalikud meetmed reisijate õiguste kaitsmise tagamiseks ja kellele võib iga reisija esitada kaebuse nimetatud määruse väidetava rikkumise kohta, vastavalt nimetatud määruse artiklile 16, ning see asjaolu ei sea kahtluse alla reisija õigust niisugusele tagasimaksmisele.
23 Nimetatud artiklit ei saa nimelt tõlgendada nii, et üksnes määruse nr 261/2004 jõustamise eest vastutaval asutusel on õigus rakendada sanktsioone lennuettevõtjate suhtes, kes ei täida oma kohustust pakkuda selle määruse artikli 5 lõike 1 punktis b ja artiklis 9 ette nähtud hoolitsust.
24 Selle põhjal tuleb järeldada, et lennureisija võib siseriiklikus kohtus tugineda sellele, et lennuettevõtja ei täitnud oma kohustust pakkuda määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punktis b ja artiklis 9 ette nähtud hoolitsust, saamaks viimaselt hüvitist kulude eest, mis see oleks pidanud kandma nimetatud sätete alusel.
25 Sellest järeldub, et kuna need küsimused on vaidluse lahendamiseks asjakohased, siis on eelotsusetaotlus vastuvõetav.
26 Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 261/2004 artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et sellised asjaolud, nagu Euroopa õhuruumi osaline sulgemine Islandil asuva vulkaani Eyjafjallajökull purske tagajärjel, on „erakorralised asjaolud” selle määruse tähenduses, mis ei vabasta lennuettevõtjaid kohustusest pakkuda määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punktis b ja artiklis 9 ette nähtud hoolitsust, või vastupidi – ja tulenevalt nende asjaolude erilisest ulatusest – väljuvad nad selle mõiste raamistikust, vabastades lennuettevõtjad kirjeldatud kohustusest.
27 Alustuseks tuleb märkida, et mõiste „erakorralised asjaolud” ei kuulu määruse nr 261/2004 artiklis 2 või mõnes muus selle määruse artiklis määratletud mõistete hulka, ehkki ka selle määruse põhjendustest 14 ja 15 nähtub nende asjaolude mitteammendav loetelu.
28 Selles kontekstis on Euroopa Kohtus välja kujunenud praktika, et liidu õiguses tuleb määratlemata terminite tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramisel lähtuda nende tavakeele tähendusest, võttes arvesse terminite kasutamise konteksti ja nende sätete eesmärke, mille osad need terminid on (eespool viidatud kohtuotsus Wallentin-Hermann, punkt 17).
29 Tavakeeles peetakse termini „erakorralised asjaolud” all otseselt silmas asjaolusid, mis on „mittekorralised”. Õhutranspordi kontekstis tähistavad need sündmust, mis ei ole oma olemuselt või päritolult omane asjaomase lennuettevõtja tavapärasele tegevusele ja väljub tema tegeliku kontrolli alt (eespool viidatud kohtuotsus Wallentin-Hermann, punkt 23). Teisisõnu, nagu ka kohtujurist on oma ettepaneku punktis 34 märkinud, hõlmab see kõiki asjaolusid, mis ei allu lennuettevõtja kontrollile, sõltumata nende asjaolude olemusest ja tõsidusest.
30 Määrus nr 261/2004 ei sisalda ühtki viidet, mis võimaldaks järeldada, et lisaks määruse nr 261/2004 artikli 5 lõikes 3 nimetatud „erakorralistele asjaoludele” tunnustatakse eraldi kategooriana ka „eriti erakorralisi” sündmusi, mis tooks kaasa lennuettevõtja vabanemise oma kohustustest, sealhulgas neist, mis tulenevad nimetatud määruse artiklist 9.
31 Järgmiseks, mis puudutab määruse nr 261/2004 artikli 5 (mis määrab kindlaks lennuettevõtja kohustused lennu tühistamise korral) konteksti ja taotletud eesmärke, siis tuleb esiteks meeles pidada seda, et kui esinevad erakorralised asjaolud, vabastab nimetatud artikkel 3 lennuettevõtjad üksnes kõnealuse määruse artikli 7 alusel hüvitise maksmise kohustusest. Liidu seadusandja leidis seeläbi, et sama määruse artiklist 9 tulenev hoolitsuse kohustus kehtib lennuettevõtjate suhtes, olenemata lennu tühistamise tinginud sündmusest. Teiseks tuleneb selgelt määruse nr 261/2004 põhjendustest 1 ja 2, et selle määruse eesmärk on tagada reisijate kaitstuse kõrge tase ja võtta arvesse kõiki tarbijakaitse üldisi nõudeid, kui lennu tühistamine toob reisijatele kaasa tõsiseid ebamugavusi (eespool viidatud kohtuotsused Wallentin‑Hermann, punkt 18, ja Nelson jt, punkt 72).
32 Kui niisugused asjaolud nagu põhikohtuasjas väljuksid eelkõige oma päritolu ja ulatuse tõttu mõiste „erakorralised asjaolud” raamistikust määruse nr 261/2004 tähenduses, läheks niisugune tõlgendus vastuollu mitte ainult selle mõiste tavakeeletähendusega, vaid ka nimetatud määruse eesmärkidega.
33 Niisuguse tõlgenduse tagajärg oleks tegelikult see, et lennuettevõtjad oleksid kohustatud määruse nr 261/2004 artikli 9 alusel hoolitsema nende lennureisijate eest, kes lennu tühistamise tõttu on piiritletud ebamugavas olukorras, samas kui sellest hoolitsusest jäetakse ilma niisugused reisijad nagu põhikohtuasja hageja, kes on eriti haavatavas seisus, kuivõrd nad on sunnitud mitmeks päevaks lennujaama jääma.
34 Eeltoodut arvesse võttes tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 261/2004 artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et sellised asjaolud, nagu Euroopa õhuruumi osaline sulgemine Islandil asuva vulkaani Eyjafjallajökull purske tagajärjel, on „erakorralised asjaolud” selle määruse tähenduses, mis ei vabasta lennuettevõtjaid kohustusest pakkuda nimetatud määruse artikli 5 lõike 1 punktis b ja artiklis 9 ette nähtud hoolitsust.
35 Arvestades esimesele küsimusele antud vastust, ei ole teisele ega kolmandale küsimusele vaja vastata.
36 Oma neljanda ja viienda küsimusega, mida tuleb käsitleda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punkti b ja artiklit 9 tuleb tõlgendada nii, et juhul kui lend tühistatakse niisuguste „erakorraliste asjaolude” tõttu nagu põhikohtuasjas, on nendes sätetes ette nähtud reisijate eest hoolitsemise kohustus ajaliselt või rahaliselt piiratud, ja kui vastus on eitav, siis kas selliselt tõlgendatuna on nimetatud sätted kehtetud niivõrd, kui need rikuvad proportsionaalsuse põhimõtet, diskrimineerimiskeelu põhimõtet, Montréali konventsioonis ette nähtud „huvide õiglase tasakaalu” põhimõtet ning harta artikleid 16 ja 17.
37 Selles osas tuleb märkida, et „erakorraliste asjaolude” ilmnemise tõttu lennu tühistamise korral nägi liidu seadusandja ette määruse nr 261/2004 artikli 5 lõikes 1 kehtestatud kohustused lennuettevõtjatele.
38 Selle määruse põhjenduse 15 ja artikli 5 lõike 3 kohaselt, mis on erand sama artikli lõike 1 sätetest, on lennuettevõtja vabastatud artikli 7 alusel reisijatele hüvitise maksmise kohustusest, kui ta suudab tõestada, et tühistamise põhjustasid erakorralised asjaolud, mida ei oleks suudetud vältida isegi siis, kui oleks võetud kõik vajalikud meetmed, näiteks asjaolud, mis väljuvad lennuettevõtja tegeliku kontrolli alt (eespool viidatud kohtuotsus Nelson jt, punkt 39).
39 Selles osas on Euroopa Kohus märkinud, et niisugustel asjaoludel on lennuettevõtja vabastatud üksnes määruse nr 261/2004 artikli 7 alusel hüvitise maksmise kohustusest, ning et sellest tulenevalt jääb kehtima tema kohustus pakkuda hoolitsust vastavalt selle määruse artiklile 9 (vt selle kohta 12. mai 2011. aasta kohtuotsus C‑294/10: Eglītis ja Ratnieks, EKL 2011, lk I-3983, punktid 23 ja 24).
40 Pealegi ei tulene määruse nr 261/2004 sõnastusest mingit ajalist ega rahalist piirangut kohustusele hoolitseda reisijate eest niisuguste erakorraliste asjaolude esinemisel, nagu on käsitletud põhikohtuasjas.
41 Nimelt ilmneb määruse nr 261/2004 artiklist 9, siis kõik need tühistatud lendude reisijate eest hoolistemist puudutavad kohustused kogumis kehtivad lennuettevõtjate suhtes terve selle ajavahemiku jooksul, mil asjaomased reisijad on sunnitud oma teekonna muutmist ootama. Kõnealuses küsimuses nähtub selle artikli lõike 1 punktist b selgelt, et lennuettevõtja pakub tasuta hotellimajutust selle ajavahemiku jooksul, „kui tuleb oodata”.
42 Pealegi, igasugune erinev tõlgendus, millega tunnustatakse kas ajalisi või rahalisi piiranguid lennuettevõtja kohustusele hoolitseda nende reisijate eest, kelle lend on tühistatud, muudaks küsitavaks määruse nr 261/2004 eesmärgid, mida on korratud käesoleva kohtuotsuse punktis 31, kuna kehtivast piirangust väljaspool jääksid reisijad ilma igasugusest hoolitsusest ja peaksid ise hakkama saama. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 52 märkis, on niisuguste reisijate eest hoolitsemine eriti tähtis siis, kui tegemist on pikalt kestvate erakorraliste asjaoludega, ning et just siis, kui lennu tühistamisest tulenev ooteaeg on eriti pikk, on vaja tagada, et lennureisija, kelle lend on tühistatud, omaks kogu ooteaja vältel juurdepääsu esmatarbekaupadele ja -teenustele.
43 Järelikult, ja vastupidi Ryanairi väidetele, ei saa määrusest nr 261/2004 tuletada, et niisugustel erakorralistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas peaks selle määruse artiklites 5 ja 9 sätestatud reisijate eest hoolitsemise kohustus olema kas ajaliselt või rahaliselt piiratud.
44 Siiski tuleb tagada, et eelmises punktis kirjeldatud tõlgendus ei läheks vastuollu proportsionaalsuse põhimõtte, Montréali konventsioonis kehtestatud „huvide õiglase tasakaalu” põhimõtte, diskrimineerimiskeelu põhimõtte ning harta artiklitega 16 ja 17. Tõlgendamise üldpõhimõtte kohaselt tuleb ühenduse õigusakti tõlgendada võimaluste piires viisil, mis ei sea kahtluse alla selle kehtivust ning on kooskõlas kogu esmase õigusega (16. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑149/10: Chatzi, EKL 2010, lk I‑8489, punkt 43).
45 Esiteks, mis puudutab proportsionaalsuse põhimõtet, siis tuleb meeles pidada, et Euroopa Kohtul on oma 10. jaanuari 2006. aasta kohtuotsuse C‑344/04: IATA ja ELFAA (EKL 2006, lk I‑403) punktides 78–92 juba olnud võimalus sedastada, et määruse nr 261/2004 artiklid 5–7 ei ole kehtetud proportsionaalsuse põhimõtte rikkumise tõttu.
46 Isegi siis, kui reisijate eest hoolitsemine niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas ei ole ajaliselt või rahaliselt piiratud, ei õigusta miski Euroopa Kohtu poolt nimetatud kohtuotsuses seda kehtivust puudutava järelduse kahtluse alla seadmist.
47 Asjaolu, mille kohaselt määruse nr 261/2004 artiklis 9 määratletud reisijate eest hoolitsemise kohustus toob lennuettevõtjatele – nagu väitis ka Ryanair – kaasa teatavaid rahalisi tagajärgi, ei ole oma olemuselt selline, mis võiks nimetatud järelduse tühistada, kuivõrd neid tagajärgi ei saa pidada ülemäärasteks võrreldes reisijate kõrgendatud kaitse tagamise eesmärgiga.
48 Nimelt tarbijate, sealhulgas niisiis ka lennureisijate kaitsmise eesmärgi olulisus võib õigustada isegi teatavate ettevõtjate arvestatavalt suuri negatiivseid majanduslikke tagajärgi (eespool viidatud kohtuotsus Nelson jt, punkt 81 ja seal viidatud kohtupraktika).
49 Lisaks, nagu on märkinud ka kohtujurist on oma ettepaneku punktides 58 ja 60, peab lennuettevõtja kui informeeritud ettevõtja ette nägema seda tüüpi kulud, mis on seotud tema hoolitsuskohustusega, mida ta peab vajaduse korral täitma, ja lisaks võib ta selle kohustuse täitmisest tulenevad kulud arvata lennupileti hinna sisse.
50 Siit järeldub, et määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punkt b ja artikkel 9 ei ole proportsionaalsuse põhimõttega vastuolus.
51 Sellegipoolest võib lennureisija selle alusel, et lennuettevõtja ei ole täitnud oma kohustust pakkuda määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punktis b ja artiklis 9 ette nähtud hoolitsust, nõuda tagasi need summad, mis iga üksikjuhtumi asjaolusid arvestades näivad lennuettevõtja poolt nimetatud reisija eest hoolitsemise kohustuse täitmata jätmise korvamiseks vajalikud, asjakohased või mõistlikud, mida peab hindama siseriiklik kohus.
52 Teiseks, mis puudutab „huvide õiglase tasakaalu” põhimõtet, mis sisaldub Montréali konventsiooni preambuli viimases lõigus, siis piisab meeldetuletusest, et määruses nr 261/2004 ette nähtud ühetaoliste ja viivitamatute hüvitamismeetmete, mille hulka kuulub tühistatud lennu reisijate eest hoolitsemine, kohaldamistingimused ei ole Montréali konventsiooniga reguleeritud (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Wallentin-Hermann, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
53 Seega ei ole tarvis hinnata nende sätete kehtivust võrreldes nimetatud konventsioonis viidatud „huvide õiglase tasakaalu” põhimõttega.
54 Kolmandaks, mis puudutab üldist diskrimineerimiskeelu või võrdse kohtlemise põhimõtet, siis väidab Ryanair, et määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punktis b ja artiklis 9 ette nähtud kohustus hoolitseda reisijate eest niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas, paneb lennuettevõtjate õlule kohustuse, mida põhikohtuasja asjaoludega sarnases olukorras ei pea kandma muud transpordiliigid, mille tegevust reguleerivad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2007. aasta määrus (EÜ) nr 1371/2007 rongireisijate õiguste ja kohustuste kohta (ELT L 315, lk 14), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. novembri 2010. aasta määrus (EL) nr 1172/2010, mis käsitleb meritsi ja siseveeteedel reisijate õigusi ning millega muudetakse määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ELT L 334, lk 1), ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta määrus (EL) nr 181/2011, mis käsitleb bussisõitjate õigusi ning millega muudetakse määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ELT L 55, lk 1), isegi kui transpordiühenduse ulatusliku ja pikaajalise katkemise tõttu ühte kohta pidama jäänud reisijate olukord on sama, olenemata nende transpordiliigist.
55 Selles osas tuleb meeles pidada, et eespool viidatud kohtuotsuse IATA ja ELFAA punktides 93–99 on Euroopa Kohus juba sedastanud, et määruse nr 261/2004 artiklid 5–7 ei riku võrdse kohtlemise põhimõtet.
56 Nimelt, erinevate transpordiliikide sektoris tegutsevate ettevõtjate olukord ei ole võrreldav, kuna eelkõige toimimisviisi, kättesaadavuse tingimusi ja teenindusvõrkude jaotust arvesse võttes ei ole erinevad transpordivahendid kasutustingimuste osas üksteise vastu vahetatavad (eespool viidatud kohtuotsus IATA ja ELFAA, punkt 96).
57 Neil asjaoludel soovis liidu seadusandja kehtestada eeskirjad, mis näevad ette tarbijate kaitse taseme, mis on asjaomaste transpordisektorite lõikes erinev.
58 Siit järeldub, et määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punkt b ja artikkel 9 ei riku diskrimineerimiskeelu põhimõtet.
59 Neljandaks, mis puudutab harta artikleid 16 ja 17, mis tagavad vastavalt ettevõtlusvabaduse ja õiguse omandile, siis väidab Ryanair, et lennuettevõtjatele pandud kohustus hoolitseda reisijate eest niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas, jätab nad ilma teatavast osast oma töö viljadest ja tehtud investeeringutest.
60 Selles osas tuleb kõigepealt meeles pidada, et ettevõtlusvabadus ja õigus omandile ei ole absoluutsed eelisõigused, vaid nendega tuleb arvestada kooskõlas nende ülesandega ühiskonnas (vt selle kohta 6. septembri 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑544/10: Deutsches Weintor, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).
61 Lisaks näeb harta artikli 52 lõige 1 ette, et hartas sätestatud õigusi võib piirata, tingimusel et piirangud on ette nähtud seadusega, need arvestavad nimetatud õiguste ja vabaduste olemust ning need on proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt vajalikud ja vastavad tegelikult liidu poolt tunnustatud üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele või vajadusele kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi.
62 Lõpetuseks, kui paljud liidu õiguskorras kaitstud õigused omavahel põrkuvad, tuleb selline hinnang anda, järgides vajalikku kooskõla nõuete vahel, mis puudutavad nende erinevate õiguste kaitset ning nendevahelist õiglast tasakaalu (vt selle kohta 29. jaanuari 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑275/06: Promusicae, EKL 2008, lk I‑271, punktid 65 ja 66, ning eespool viidatud kohtuotsus Deutsches Weintor, punkt 47).
63 Käesoleval juhul viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus harta artiklitele 16 ja 17. Sellegipoolest on oluline võtta arvesse ka harta artiklit 38, mille eesmärk – sarnaselt ELTL artikliga 169 – on liidu poliitikas tagada tarbijate, sealhulgas ka lennureisijate kaitstuse kõrge tase. Nimelt, nagu tuletati meelde käesoleva kohtuotsuse punktis 31, on nende reisijate kaitse üks määruse nr 261/2004 peamisi eesmärke.
64 Käesolevas kohtuotsuses proportsionaalsuse põhimõtet käsitlevatest punktidest 45–49 tuleneb, et määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punkti b ja artiklit 9, tõlgendatuna käesoleva kohtuotsuse punkti 43 kohaselt, tuleb pidada vastavaks nõudele ühitada erinevad asjassepuutuvad põhiõigused ning saavutada nende vahel õiglane tasakaal.
65 Siit järeldub, et nimetatud sätted ei riku harta artikleid 16 ja 17.
66 Järelikult tuleb neljandale ja viiendale küsimusele vastata, et määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punkti b ja artiklit 9 tuleb tõlgendada nii, et juhul kui lend tühistatakse „erakorraliste asjaolude” tõttu, mille kestus on selline nagu põhikohtuasjas, tuleb nendes sätetes ette nähtud lennureisijate eest hoolitsemise kohustust täita, ilma et see mõjutaks nimetatud sätete kehtivust.
1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 261/2004 (millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91) artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et sellised asjaolud, nagu Euroopa õhuruumi osaline sulgemine Islandil asuva vulkaani Eyjafjallajökull purske tagajärjel, on „erakorralised asjaolud” selle määruse tähenduses, mis ei vabasta lennuettevõtjaid kohustusest pakkuda määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punktis b ja artiklis 9 ette nähtud hoolitsust.
2. Määruse nr 261/2004 artikli 5 lõike 1 punkti b ja artiklit 9 tuleb tõlgendada nii, et juhul kui lend tühistatakse „erakorraliste asjaolude” tõttu, mille kestus on selline nagu põhikohtuasjas, tuleb nendes sätetes ette nähtud lennureisijate eest hoolitsemise kohustust täita, ilma et see mõjutaks nimetatud sätete kehtivust.

matches: Kohus kohus kohus Kohus Kohus kohus


text:
3-2-1-123-11 Riigikohus 07.12.2011
Teiste riikide analoogilisi seadusi ja praktikat võib eraõigusnormide puhul arvestada võrdlusmaterjalina Eesti seaduse mõtte ja eesmärgi väljaselgitamisel ka juhul, kui tegemist ei ole rahvusvahelise eraõiguse suhtega. See kehtib esmajoones olukorras, kui meil sätte rakenduspraktika puudub, kuid mujal on see sarnase sätte puhul välja kujunenud. See puudutab eelkõige riike, kellega meil on üldjoontes sarnane õigussüsteem ja seaduste rakendamise praktika, eeskätt Euroopa Liidu teisi liikmesriike ja esmajoones Mandri-Euroopa õigusperekonda kuuluvaid riike. Eeskätt on see vajalik Euroopa Liidu õiguse ja selle alusel kehtestatud siseriiklike õigusnormide tõlgendamisel ja rakendamisel (Riigikohtu 21. detsembri 2004. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-145-04, p 39). Välismaist kohtupraktikat ei saa üle võtta.
Vt kohtumenetluse-eelsete õigusabikulude hüvitamise eelduste kohta Riigikohtu 5. novembri 2008. a otsus tsiviilasjas nr 3-2-1-79-08.
3-2-1-81-07 Riigikohus 10.10.2007
Euroopa Nõukogu on rahvusvaheline poliitiline organisatsioon, mille kõrgeima otsuseid vastu võtva organi - Ministrite Komitee - soovitused ei ole organisatsiooni liikmesriikidele kohustuslikud ega otsesiduvad, erinevalt nt Euroopa Liidu Parlamendi ja Nõukogu vastu võetud määrustest. Kuid kohtud võivad vaidluse lahendamisel vajaduse korral täiendavalt toetuda ka vastavas valdkonnas rahvusvaheliselt kehtivatele tavadele ja praktikale, sh kohaldada ka nimetatud soovitust.
Eksperdiarvamus isiku ohtlikkuse (ja raske psüühikahäire) kohta ei ole kohtule siduv, vaid üks tõenditest, mida kohus peab koos teiste tõenditega kriitiliselt analüüsima. Eksperdiarvamus on teaduslikku liiki dokument, milles väljendub muu hulgas ohtlikkuse prognoos, kuid selle arvamuse hindamine tõendite hindamise käigus on kohtuniku juriidilise iseloomuga toiming. Nimetatu ei tähenda kohtuniku kohustust anda pädev hinnang isikule diagnoosi panemiseks, kohtuniku kohustus on kõiki tõendeid koostoimes hinnata, et otsustada isiku kinnisesse asutusse ravile paigutamise küsimus. Seetõttu on seadusandja kehtestanud ka nõude puudutatud isiku enda ja tema lähedaste isikute ning teatud ametiisikute ärakuulamiseks. Sama hindamiskohustus kehtib ka muu psühhiaatrilise abi ebapiisavusele viitava eksperdiarvamuse hindamisel. Ainuüksi isikule pandud psühhiaatriline diagnoos ei tähenda veel isiku ohtlikkust kinnisesse asutusse paigutamise eeldusena, ohtlikkust tuleb alati analüüsida eraldi.
Saavutamaks eksperdiarvamuse kriitiline hindamine, on esialgse õiguskaitse kohaldamisel vajalik märkida toimikusse mitte ainult puudutatud isikute ja tema lähedaste ning ametiisikute ärakuulamise kulg, vaid ka kohtuniku järeldused puudutatud isiku ja tema lähedaste isikute ning ametiisikute ärakuulamisest. See analüüs võimaldab kohtul vajaduse korral kasutada ka TsMS § 539 lg-s 1 nimetatud võimalust lõpetada isiku kinnisesse asutusse paigutamine.
PsAS § 11 lg 1 p 2 mõttes ohtlikkus tähendab isiku reaalset ohtlikkust endale või teistele. Eelkõige saab isiku ohtlikkus väljenduda füüsilises ohus tema enda või teiste isikute elule või tervisele, mh kalduvuses vägivallale või suitsiidile. Seega ei pruugi isiku ohtlikkus seisneda nt selles, et isik lõhub endale või teistele isikutele kuuluvat vara. Ka isiku ohtlikkust enda või teiste elule, tervisele või julgeolekule tuleks hinnata pigem kõrgendatud standardite kohaselt. Seega ei saa ohtlikkust põhjendada üldise isiku käitumist iseloomustava omadusena, vaid seda tuleb analüüsida konkreetsel juhtumil eraldi ning tuvastada ohtlikkus lähituleviku mõttes väga piiratud ajalise distantsiga (st isik võib kõige lähemas tulevikus muutuda ohtlikuks). Samuti tuleb tuvastada see, et isiku ohtlikkus lähitulevikus on pigem kindel kui tõenäoline.
Eksperdiarvamus isiku ohtlikkuse (ja raske psüühikahäire) kohta ei ole kohtule siduv, vaid üks tõenditest, mida kohus peab koos teiste tõenditega kriitiliselt analüüsima. Eksperdiarvamus on teaduslikku liiki dokument, milles väljendub muu hulgas ohtlikkuse prognoos, kuid selle arvamuse hindamine tõendite hindamise käigus on kohtuniku juriidilise iseloomuga toiming. Nimetatu ei tähenda kohtuniku kohustust anda pädev hinnang isikule diagnoosi panemiseks, kohtuniku kohustus on kõiki tõendeid koostoimes hinnata, et otsustada isiku kinnisesse asutusse ravile paigutamise küsimus. Seetõttu on kehtestatud ka nõue puudutatud isiku enda ja tema lähedaste isikute ning teatud ametiisikute ärakuulamiseks. Sama hindamiskohustus kehtib ka muu psühhiaatrilise abi ebapiisavusele viitava eksperdiarvamuse hindamisel. Ainuüksi isikule pandud psühhiaatriline diagnoos ei tähenda veel isiku ohtlikkust kinnisesse asutusse paigutamise eeldusena, ohtlikkust tuleb alati analüüsida eraldi.
Saavutamaks eksperdiarvamuse kriitiline hindamine, on vajalik märkida toimikusse mitte ainult puudutatud isikute ja tema lähedaste ning ametiisikute ärakuulamise kulg, vaid ka kohtuniku järeldused puudutatud isiku ja tema lähedaste isikute ning ametiisikute ärakuulamisest.
Kinnisesse asutusse paigutamise ja tahtest olenematu ravi kohaldamise määruses on vaja selgelt ja eraldi analüüsida PsAS § 11 lg 1 p-des 1-3 ja TsMS §-des 533 jj sätestatud kinnisesse asutusse paigutamise ja tahtest olenematu ravi kohaldamise eeldusi. See on vajalik, et nii puudutatud isik ise, tema esindaja kui ka kõrgema astme kohtud saaksid paremini aru põhjustest, miks kohus valis konkreetsel juhul isikuõigusi enim piirava vahendi - kinnisesse asutusse paigutamise. Isiku kinnisesse asutusse paigutamisel tuleb kohtulahendis põhjendada ka isiku kinnisesse asutusse paigutamise tähtaja valikut. Esmajoones on see oluline esialgse õiguskaitse kohaldamisel, mil maksimumtähtaja kohaldamist on vaja selgelt põhjendada.
Isikut ei saa PsAS § 11 ja TsMS § 534 korras tema tahteta paigutada kinnisesse asutusse ega kohaldada talle tahtest olenematut ravi, kui on olemas isiku nõusolek enda ravimiseks. Nimetatud sätete kohaldamise üks alus on just isiku tahtevastane kinnisesse asutusse paigutamine ja ravimine. Seega ei pruugi isiku nõusolek raviks olla aluseks kinnisesse asutusse paigutamise määruse tegemata jätmisele (või isiku vabastamisele kinnisest asutusest), kui kohtule on esitatud dokumendid, et nõusolek oli antud seisundis, mis piiras isiku võimet oma käitumisest aru saada või seda juhtida.
PS § 21 esimest lauset tuleb koostoimes alamalseisvate õigusaktidega mõista nii, et raske psüühikahäirega isiku korral ei ole alati võimalik isikule arusaadaval viisil selgitada vabaduse võtmise põhjust.
TsMS § 534 lg 1 p 4 ja § 534 lg 3 teise lause põhiline eesmärk on vajadus vältida isiku alusetut paigutamist kinnisesse asutusse või võimaldada otsustada isiku kinnisesse asutusse paigutamise lõpetamine TsMS § 539 lg 1 kohaselt.
Tulenevalt TsMS § 696 lg-st 3 võib isik, kelle õigust on määrusega kitsendatud, esitada Riigikohtule määruskaebuse maakohtu menetlust lõpetava määruse peale esitatud määruskaebuse kohta tehtud ringkonnakohtu määruse peale. Isiku paigutamine kinnisesse asutusse on vaieldamatult isiku õiguste kitsendamine. Seetõttu on kinnisesse asutusse paigutatud isikul õigus kaevata ringkonnakohtu otsuse peale Riigikohtusse.
Eelkõige puudutatud isiku kaebeõigus annab puudutatud isikule ka õiguse nõuda esialgse õiguskaitse kohaldamise määranud kohtulahendi kontrollimist juhul, mil isik on juba kinnisest asutusest vabastatud. Sellisel juhul võib isik nõuda asjaolu tuvastamist, et kinnisesse asutusse paigutamise eeldused puudusid. Sellise nõude rahuldamise vastu võib olla isikul huvi seoses kahju hüvitamise nõude esitamise võimaluste selgitamisega.

matches:
Riigikohus
Riigikohus
kohus
§ 539
§ 11
kohus
§ 11
kohus
§ 11
§ 534
§ 21
§ 534
§ 534
§ 539
§ 696


Metsamaterjali veoeeskiri, metsamaterjali üleandmise-vastuvõtmise aktile ja veoselehele esitatavad nõuded ning müüdud või ostetud raieõiguse või metsamaterjali kohta Maksu- ja Tolliametile esitatava teatise vorm – Riigi Teataja
Metsamaterjali veoeeskiri, metsamaterjali üleandmise-vastuvõtmise aktile ja veoselehele esitatavad nõuded ning müüdud või ostetud raieõiguse või metsamaterjali kohta Maksu- ja Tolliametile esitatava teatise vorm
Metsamaterjali veoeeskiri, metsamaterjali üleandmise-vastuvõtmise aktile ja veoselehele esitatavad nõuded ning müüdud või ostetud raieõiguse või metsamaterjali kohta Maksu- ja Tolliametile esitatava teatise vorm - sisukord
§ 2 Metsamaterjali võõrandamine või töötlemiseks või ladustamiseks andmine
§ 3 Raieõiguse või metsamaterjali müügi- või ostutehingu teatis
§ 4 Metsamaterjali valdamise seaduslikkuse tõendamine
§ 5 Metsamaterjali veoseleht
RT I, 15.12.2017, 16
[RT I, 15.12.2017, 15 - jõust. 18.12.2017]
Vastu võetud 21.12.2006 nr 84
RTL 2006, 93, 1726
19.12.2008 RTL 2008, 103, 1474 01.01.2009
03.03.2011 RT I, 09.03.2011, 11 12.03.2011
20.12.2013 RT I, 28.12.2013, 4 01.01.2014
20.12.2013 RT I, 28.12.2013, 4 01.01.2014, osaliselt 1.07.2014
12.12.2017 RT I, 15.12.2017, 15 18.12.2017
Määrus kehtestatakse «Metsaseaduse» § 37 lõike 11 ja § 38 lõike 1 alusel.
Käesolev määrus reguleerib metsamaterjali üleandmist selle võõrandamisel, metsamaterjali üleandmist töötlemiseks või ladustamiseks, metsamaterjali ning kasvava metsa ostust ja müügist teatamist ja metsamaterjali vedu avalikult kasutatavatel teedel.
§ 2. Metsamaterjali võõrandamine või töötlemiseks või ladustamiseks andmine
(1) Metsamaterjali võõrandamisel ning metsamaterjali töötlemiseks või ladustamiseks andmisel sõlmivad võõrandaja või töötlemiseks või ladustamiseks andja ja metsamaterjali omandaja või töötlemiseks või ladustamiseks võtja kirjalikus või kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis metsamaterjali võõrandamise lepingu või vormistavad akti suulise lepingu sõlmimise kohta.
(2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud lepingule või aktile lisatakse metsamaterjali üleandmise-vastuvõtmise akt. Metsamaterjali üleandmise-vastuvõtmise akti lisamine ei ole kohustuslik, kui lepingus või üleandmist tõendavas muus dokumendis on ära näidatud metsamaterjali valdamise alus vastavalt üleandmise ja vastuvõtmise akti nõuetele.
[RT I, 28.12.2013, 4 - jõust. 01.01.2014]
(3) Metsamaterjali üleandmise-vastuvõtmise aktile peavad olema kantud järgmised andmed:
1) akti number ja koostamise kuupäev;
2) metsamaterjali üleandmise-vastuvõtmise koht;
3) metsamaterjali üleandja ja esindaja nimi, isiku- või registrikood, esindaja korral esindusõiguse alus;
4) metsamaterjali vastuvõtja ja esindaja nimi, isiku- või registrikood, esindaja korral esindusõiguse alus;
5) metsamaterjali valdamise alus. Kui metsamaterjal on saadud raieõiguse või metsamaterjali võõrandamise lepingu alusel, lisatakse ka võõrandamislepingu number ja kuupäev, võõrandaja nimi, isiku- või registrikood. Kui metsamaterjal on saadud enda kinnistult, siis lisatakse katastriüksuse number, riigimetsas kvartali ja metsaeraldise number;
6) metsamaterjali veoks kasutatud veoselehe number;
7) metsamaterjali sortimendi nimetus ja kogus tihumeetrites.
(4) Lõikes 3 nimetatud andmed kinnitavad metsamaterjali üleandja ja vastuvõtja allkirjaga või muul isikut ühest tuvastamist võimaldaval viisil.
§ 3. Raieõiguse või metsamaterjali müügi- või ostutehingu teatis
Metsamaterjali ja raieõiguse müüja ning ostja on kohustatud esitama paberil või elektrooniliselt Maksu- ja Tolliametile vastavalt müüdud või ostetud metsamaterjali kohta lisas 3 toodud vormi kohase teatise. Teatis esitatakse elektrooniliselt, kui sellel näidatakse enam kui kümme tehingut.
[RT I, 09.03.2011, 11 - jõust. 12.03.2011]
§ 4. Metsamaterjali valdamise seaduslikkuse tõendamine
(1) Metsamaterjali veoks üleandmisel peab üleandja vedajale tõendama metsamaterjali valdamise seaduslikkust ja vedaja selles veenduma. Metsamaterjali valdamise seaduslikkust tõendavad metsaseaduse § 37 lõikes 3 nimetatud andmed ja dokumendid.
(2) Kui metsamaterjali omanik ja vedaja on erinevad isikud, peab metsamaterjali vedajal, kui ta veab metsamaterjali väljaspool selle omaniku kinnistut avalikult kasutataval teel ehitusseadustiku § 92 lõike 5 tähenduses, olema kaasas või vormistatud elektrooniliselt metsamaterjali sortimenti, kogust ja kuuluvust tõendav veoseleht. Elektrooniline veoseleht peab olema kättesaadav vastavalt käesoleva määruse § 5 lõikele 41.
(3) Metsaseaduse § 28 lõike 11 või § 41 lõike 14 alusel saadud metsamaterjali vedajal peab kaasas olema isikut ja metsamaterjali päritolu tõendav dokument.
§ 5. Metsamaterjali veoseleht
(1) Veoselehele peavad olema kantud järgmised andmed:
1) veoselehe number ja kuupäev;
2) metsamaterjali omaniku ja esindaja nimi, isiku- või registrikood, esindaja korral esindusõiguse alus;
3) metsamaterjali valdamise alus. Kui metsamaterjal on saadud raieõiguse või metsamaterjali võõrandamise lepingu alusel, lisatakse ka võõrandamislepingu number ja kuupäev, võõrandaja nimi ning isiku- või registrikood. Kui metsamaterjal on saadud enda kinnistult, siis lisatakse katastriüksuse number, riigimetsas kvartali ja metsaeraldise number;
4) metsamaterjali veo lähtekoht (maaüksuse või laoplatsi nimi ja aadress) ja sihtkoht (metsamaterjali saaja nimi ja sihtkoha aadress);
5) lähetatud metsamaterjali sortimendi nimetus ja kogus tihumeetrites;
6) veokijuhi nimi ja isikukood;
7) veoki, haagise kasutamise korral ka haagise riiklik registreerimisnumber;
8) väljasõidu kuupäev ja kellaaeg.
(11) Lõikes 1 loetletud andmeid kinnitab esitaja kas allkirjaga või elektroonilise veoselehe kasutamise korral muul isiku ühest tuvastamist võimaldaval viisil.
(2) Veoseleht vormistatakse iga koorma kohta eraldi, välja arvatud käesoleva paragrahvi lõikes 3 toodud tingimustel.
(3) Metsamaterjali vedu samale saajale samast lähtekohast samasse sihtkohta võib toimuda ühe veoselehe alusel juhul, kui sellele märgitakse andmed antud veoselehe alusel kõikide koormate lähetamise ja vastuvõtmise kohta ja kui vedu toimub kümne järjestikuse kalendripäeva jooksul.
(4) Paberil veoseleht vormistatakse kolmes eksemplaris, millest esimene kuulub metsamaterjali omanikule, teine saajale ja kolmas vedajale. Kui metsamaterjali omaniku, vedaja ja saaja isikud kattuvad, siis vormistatakse veoselehe eksemplare vastavalt veost tegelikult omanikuna, vedajana ja saajana osa võtvate isikute arvule.
(41) Elektrooniline veoseleht peab olema kättesaadav ja vajaduse korral välja trükitav metsamaterjali omanikule, saajale ja vedajale. Riiklikule järelevalveasutusele peab elektrooniline veoseleht olema kättesaadav riigi infosüsteemide andmevahetuskihi X-Tee kaudu.
(5) Metsamaterjali omanik peab väljastatud veoselehtede kohta arvestust.
(6) Metsamaterjali omanik ja saaja säilitavad veoselehte pärast vedu seitse aastat.
Lisa 1 Metsamaterjali üleandmise-vastuvõtmise AKT
[Kehtetu - RT I, 28.12.2013, 4 - jõust. 01.01.2014]
[Kehtetu - RT I, 09.03.2011, 11 - jõust. 12.03.2011]


Sotsiaalmaksu Korduma Kippuvad Küsimused
Maksu- ja Tolliamet • 14. august 2005
KKK seoses hooldajatoetuse saajate eest linna- ja vallavalitsuste poolt sotsiaalmaksu arvestamisega ja deklareerimisega vormil ESD (SMS § 6 lg 11)
Küsimus: Kas sotsiaalmaksu makstakse ainult mittetöötava hooldajatoetust saava isiku eest? SMS § 6 lg 11 sätestab valla või linna kohustuse maksta sotsiaalmaksu isiku eest, kellele makstakse hooldajatoetust sotsiaalhoolekande seaduse § 23 lõike 2 alusel, eristamata seejuures töötavaid ja mittetöötavaid isikuid. Seega tuleb sotsiaalmaksu maksta iga hooldajatoetust saava isiku eest, olenemata sellest, kas ta töötab või mitte, välja arvatud järgmises küsimuses toodud juhtudel.
Küsimus: Millistel juhtudel ei ole vallal või linnal kohustust hooldajatoetuse saaja eest sotsiaalmaksu maksta? Valla- või linnavalitsusel ei ole kohustust maksta sotsiaalmaksu hooldajatoetust saava isiku eest juhul, kui valla- või linnavalitsusel on teave, et nimetatud isiku eest maksab samaaegselt sotsiaalmaksu riik SMS § 6 lõike 1 alusel. Teabe allikaks võib olla nii kirjalik kinnitus toetuse saajalt mõne SMS § 6 lõike 1 punkti alla kvalifitseerumise kohta või ka muudest allikatest saadud vastav teave (nt. andmed isikute kohta, kes kasvatavad alla 3 aastast last, mistõttu maksab nende eest sotsiaalmaksu Sotsiaalkindlustusamet).
Kas tuleb maksta sotsiaalmaksu hooldajatoetust saava isiku eest, kes on samaaegselt riikliku pensioni saaja? Vastavalt SMS § 6 lg 11 maksab vald või linn sotsiaalmaksu isiku eest, kellele makstakse hooldajatoetust sotsiaalhoolekande seaduse § 23 lõike 2 alusel, kuni tema jõudmiseni vanaduspensioniikka. Vanaduspensionieas isikuks loetakse riikliku pensionikindlustuse seaduse § 7 lõikes 1 või 2 sätestatud vanaduspensioniikka jõudnud isikut. Seega lõpeb valla või linna kohustus maksta sotsiaalmaksu hooldajatoetuse saaja eest alates hetkest, mil isik jõuab vanaduspensioniikka, sõltumata sellest, kas sellele isikule on juba määratud vanaduspension pärast pensioni saamiseks vajalike formaalsuste täitmist. Väärib märkimist, et sotsiaalmaks tuleb ikka maksta veel vanaduspensioniikka mittejõudnud riikliku pensioni saajate eest, näiteks soodustingimustel pensionärid, väljateenitud aastate pensionärid, töövõimetuspensioni või ennetähtaegselt vanaduspensioni saavad isikud.
: Milliselt summalt tuleb maksta sotsiaalmaks juhul kui üks ja sama isik on samaaegselt mitme isiku hooldaja? Sotsiaalmaksuseadus ei tee vahet kas hooldajatoetust makstakse ühe või mitme isiku hooldajale, seega tuleb sotsiaalmaks tasuda lähtuvalt 700 kroonilt, olenemata hooldatavate arvust. Kui aga hooldajatoetust makstakse kahe erineva kohaliku omavalitsuse poolt, siis iga kohalik omavalitsus peab maksma sellise hooldajatoetuse saaja eest sotsiaalmaksu lähtuvalt 700 kroonilt.Küsimus:Kas sotsiaalmaksu arvestus sõltub hooldajatoetuse suurusest? Olenemata isikule makstava hooldajatoetuse suurusest on sotsiaalmaksu arvestuse aluseks alati 700 krooni. Erandiks on kalendrikuu, mille kestel isikul algab või lõpeb hooldajatoetuse saamise õigus, antud juhul makstakse sotsiaalmaksu proportsionaalselt kalendripäevade arvuga, mille eest on vallal või linnal kohustus sotsiaalmaksu maksta. Antud juhul näidatakse vormil ESD sotsiaalmaksu kohustuse tekkimise või lõppemise kuupäev.