text:
Kohtuasi C‑154/11
Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtualluvus – Riikide kohtulik immuniteet – Töölepingute kohtualluvus – Vaidlus, mille ese on liikmesriigis kolmanda riigi suursaatkonnas autojuhina töötanud hageja töölepingu ülesütlemise seaduslikkus
– Mõisted „esindus”, „filiaal” või „muu üksus” määruse (EÜ) nr 44/2001 tähenduses – Töölepingu sõlmimisel sinna lisatud kohtualluvuse kokkulepe – Niisuguse kokkuleppe kooskõla määrusega nr 44/2001
1. Käesolev eelotsusetaotlus tõstatab küsimuse, kuidas tõlgendada mõisteid „esindus”, „filiaal” või „muu üksus” nõukogu 22. detsembri
2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades(2) artikli 18 lõike 2 tähenduses varem esinemata kontekstis: tegemist on kohtuvaidlusega, mille ese on niisuguse töötaja töölepingu
ülesütlemine, kelle kolmas riik on tööle võtnud autojuhina ühte oma suursaatkondadest, mis asub liikmesriigi territooriumil.
2. Määruse nr 44/2001 artikli 2 lõikes 1 on kirjas, et „[k]äesoleva määruse kohaselt kaevatakse isikud, kelle alaline elukoht
on liikmesriigis, selle liikmesriigi kohtutesse nende kodakondsusest hoolimata”.
3. Määruse nr 44/2001 artikli 4 lõige 1 sätestab, et „[k]ui kostja alaline elukoht ei ole liikmesriigis, tehakse iga liikmesriigi
kohtute pädevus kooskõlas artiklitega 22 ja 23 kindlaks selle liikmesriigi seaduste kohaselt”.
4. Määruse nr 44/2001 II peatüki 5. jagu, kuhu kuuluvad selle määruse artiklid 18–21, sätestab erinormid töölepingute kohtualluvuse
5. Määruse nr 44/2001 artikkel 18 sätestab:
1. „Töölepingutega seotud küsimuste puhul tehakse kohtualluvus kindlaks käesoleva jao kohaselt, ilma et see mõjutaks artikli 4
ja artikli 5 punkti 5 kohaldamist.
2. Kui töötaja sõlmib töölepingu tööandjaga, kelle alaline elukoht ei ole liikmesriigis, kuid kellel on filiaal, esindus või
muu üksus mõnes liikmesriigis, loetakse see liikmesriik nimetatud filiaali, esinduse või muu üksuse tegevusest tulenevate
asjade puhul tööandja alaliseks elukohaks.”
6. Määruse nr 44/2001 artikkel 19 näeb ette:
b) kui töötaja ei tööta või ei töötanud tavaliselt ainult ühes riigis, siis selle maa kohtutesse, kus asub või asus töötaja tööle
võtnud ettevõte.”
7. Määruse nr 44/2001 artikkel 21 sätestab:
2) mis võimaldab töötajal algatada menetluse käesolevas jaos nimetamata kohtutes.”
8. Saksamaa tsiviilkohtumenetluse seadustiku (Zivilprozessordnung) § 38 käsitleb kohtualluvuse kokkuleppeid ning näeb oma lõikes 2
ette, et „[e]simeses kohtuastmes saab kohtualluvuses kokku leppida ka juhul, kui vähemalt ühel pooltest puudub Saksamaal üldine
kohtualluvus. Kokkulepe peab olema sõlmitud kirjalikult, suuline kokkulepe tuleb kirjalikult kinnitada.”
9. Põhikohtuasja hagejal A. Mahamdial on Alžeeria-Saksamaa topeltkodakondsus. Ta elab Berliinis. Alates 2002. aasta septembrist
on ta tööl põhikohtuasja kostja, Alžeeria Demokraatliku Rahvavabariigi suursaatkonna juures Berliinis. A. Mahamdia tööülesanneteks
oli saatkonna külaliste ja töötajate sõidutamine. Ta ei olnud ametlikult Alžeeria suursaadiku Saksamaal ametlik autojuht,
kuid vahel tuli tal teda sõidutada. Diplomaatilise koti vedu ei olnud kunagi otseselt tema ülesanne, kuid tal tuli sõidutada
isikut, kelle ülesandeks oli selle koti vastuvõtmine või edasisandmine. Põhikohtuasja pooled on eri meelt küsimuses, kas A. Mahamdia
osutas ka tõlketeenuseid. Eelotsusetaotluse esitanud kohus lähtub siiski eeldusest, et hageja ei täitnud Alžeeria riigi suveräänsuse
teostamisega seotud ülesandeid.
10. Hagejat ja tema tööandjat, Alžeeria Demokraatlikku Rahvavabariiki, ühendav tööleping oli vormistatud prantsuse keeles ning
sisaldas sõlmimise hetkest alates kohtualluvuse kokkulepet, mille kohaselt kõik lepingu pinnalt tekkivad vaidlused pidid alluma
üksnes Alžeeria kohtutele.
11. Alžeeria Demokraatlik Rahvavabariik andis 2007. aasta augustis A. Mahamdiale teada, et ütleb tema töölepingu üles alates 30. septembrist
2007. Viimane pöördus Arbeitsgericht Berlini, taotledes tuvastamist, et ülesütlemine ei lõpetanud töösuhet, hüvitise väljamõistmist
tema tööandjalt etteteatamistähtaja järgimata jätmise eest ning töösuhte esialgset jõussejätmist. Alžeeria Demokraatlik Rahvavabariik
aga vaidlustas asja allumise Saksamaa kohtutele rahvusvahelise kohtualluvuse sätete järgi ühtaegu nii põhjusel, et tema tegevus
on ekstraterritoriaalne, kui ka põhjusel, et töölepingus sisaldub kohtualluvuse kokkulepe. Arbeitsgericht Berlin jättis 2. juulil 2008
A. Mahamdia taotluse rahuldamata kostja kohtuliku immuniteedi alusel. Selle otsuse peale esitati apellatsioonkaebus Landesarbeitsgericht
Berlin-Brandenburgile, kes 14. jaanuari 2009. aasta otsusega osaliselt muutis esimese astme kohtu otsust ja asus seisukohale,
et lepingu ülesütlemine ei lõpetanud töösuhet. Nimetatud kohus leidis kõigepealt, et kostja ei saa selle vaidluse raames tugineda
riikide kohtulikule immuniteedile. Seejärel leidis ta, et igal juhul ei vasta lepingus sisalduv kohtualluvuse kokkulepe määruse
nr 44/2001 artiklis 21 sätestatud tingimustele. Lõpuks leidis ta, et kostja suursaatkonda kui üksust võib käsitada määruse
nr 44/2001 artikli 18 kohaldamisalasse kuuluvana.
12. Alžeeria Demokraatlik Rahvavabariik esitas 14. jaanuari 2009. aasta otsuse peale kassatsioonkaebuse. Bundesarbeitsgericht
tühistas edasikaevatud otsuse 1. juulil 2010 ning saatis asja tagasi eelotsusetaotluse esitanud kohtule, kes peab käesoleva
vaidluse seega veelkord lahendama. Bundesarbeitsgericht nimelt leidis oma otsuses, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks
uuesti analüüsima kohaldatava õigusega seotud küsimusi, et teha kindlaks pädev kohus, võttes arvesse asjaolu, et Euroopa Kohus
ei ole siiani võtnud seisukohta küsimuses, kas kolmanda riigi suursaatkonda liidu liikmesriigis võib käsitada „esinduse”,
„filiaali” või „muu üksusena” määruse nr 44/2001 artikli 18 lõike 2 tähenduses.
13. Eelotsusetaotluses juhib nimetatud kohus tähelepanu asjaolule, et Alžeeria Demokraatliku Rahvavabariigi kohtulikku immuniteeti
ei saa tunnustada ning seda eelkõige põhikohtuasjas Bundesarbeitsgerichti 1. juuli 2010. aasta otsuse tõttu, mille kohaselt
vaidlused tööõiguse valdkonnas, mille pooled on Saksamaa territooriumil asuva saatkonna töötaja ja selle saatkonna esindatav
kolmas riik, alluvad Saksamaa kohtutele, tingimusel et töötaja ei ole oma töölepingu raames täitnud nimetatud kolmanda riigi
suveräänsuse teostamisega seotud ülesandeid.
14. See on kontekst, milles Landesarbeitsgericht Berlin‑Brandenburg otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtu kantseleisse
29. märtsil 2011 saabunud otsusega Euroopa Kohtule ELTL artikli 267 alusel kaks alljärgnevat eelotsuse küsimust:
„1. Kas liikmesriigis asuv sellise riigi suursaatkond, mis ei kuulu määruse [nr 44/2001] kohaldamisalasse, on filiaal, esindus
või muu üksus määruse nr 44/2001 artikli 18 lõike 2 tähenduses?
2. Jaatava vastuse korral esimesele küsimusele: kas enne vaidluse tekkimist sõlmitud kohtualluvuse kokkuleppest võib tuleneda
asja allumine määruse nr 44/2001 kohaldamisalast välja jäävale kohtule, kui kohtualluvuse kokkuleppe tõttu langeks ära määruse
nr 44/2001 artiklitel 18 ja 19 põhinev kohtualluvus?”
15. Põhikohtuasja kostja, Hispaania ja Šveitsi valitsus ning Euroopa Komisjon esitasid Euroopa Kohtule kirjalikud märkused.
16. Enne kahele eelotsuseküsimusele vastama asumist soovin hetkeks peatuda kohtulikul immuniteedil, millele Alžeeria Demokraatlik
Rahvavabariik tugineb.
17. Põhimõte, mille kohaselt liikmesriiki ei saa kaevata teise suveräänse üksuse kohtutesse, on rahvusvahelises avalikus õiguses
hästi tuntud. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb aga, et „[liidu] pädevuse teostamisel tuleb järgida rahvusvahelist õigust”(3) ning et „liit [on] akti vastuvõtmisel kohustatud järgima rahvusvahelist õigust tervikuna, sealhulgas rahvusvahelist tavaõigust”(4). Teisese õiguse norme peab niisiis vajadusel tõlgendama lähtuvalt rahvusvahelise tavaõiguse normidest. Seetõttu leian, et
tekib küsimus, kas niisuguses vaidluses nagu põhikohtuasjas saab või ei saa selle vaidluse pooleks oleva riigi kohtuliku immuniteedi
probleemistik – probleemistik, mida tuleb analüüsida lähtuvalt rahvusvahelisest praktikast, mida kohe käsitlen – mõjutada
nende probleemide lahendust, mis on tõstatatud käesoleva eelotsusetaotluse raames seoses määruse nr 44/2001 tõlgendamisega.
18. Ühelt poolt märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus väga selgelt, et Alžeeria Demokraatlik Rahvavabariik on kohe vaidluse
algusest peale väitnud, et tal on kohtulik immuniteet, ning sama selgelt lähtub nimetatud kohus põhimõttest, et käesolevas
asjas ei saa sellele immuniteedile tugineda. Ta tugineb siseriiklikule kohtupraktikale, mille kohaselt tuleb selleks, et teha
kindlaks, kas liikmesriik võib enda sõlmitud töölepinguga seotud vaidluses väita, et tal on kohtulik immuniteet, selgitada
välja, kas ülesanded, mida töötaja selle lepingu alusel täidab, kujutavad endast avaliku võimu teostamist. Eelotsusetaotluse
esitanud kohus leiab, et kuna põhikohtuasja hageja täitis oma töölepingu raames üksnes põhiliselt tehnilist laadi alama astme
ülesandeid, siis ta ei osalenud Alžeeria avaliku võimu teostamisel. Seetõttu arvab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Alžeeria
riik ei saa tugineda oma kohtulikule immuniteedile. 19. Teiselt poolt valitseb teatav ebaselgus osas, milline on riikide kohtuliku immuniteedi staatus rahvusvahelises avalikus õiguses.
20. Nimelt on kohtuliku immuniteedi mõiste ebaselge, raskesti etteaimatav ja äärmiselt sõltuv riigiti tundlikest teemadest. Eelotsusetaotluse
esitanud kohtu hinnang lisab immuniteedi doktriini hoonesse uue kohtunikuõigusliku ehituskivi – tuleneb ju riikide kohtuliku
immuniteediga seotud kordki eelkõige kohtupraktikast. Õigupoolest on vaid vähestel riikidel sellekohased seadused.
21. Samas saab siiski täheldada, et üldlevinud suundumuseks on kinnistada kohtulik immuniteet, mille aluseks on vahetegemine selle
vahel, kas riik tegutseb oma suveräänsuse teostamise raames (iure imperii) või eraõiguse alusel (iure gestionis), viimati nimetatud juhud on samastatavad üksikisikute tegudega. Teisisõnu, pelgalt asjaolust, et liikmesriik on kohtus kostjaks,
ei piisa enam selleks, et talle antaks kohe kohtulik immuniteet(5). Kaasaegsest riigist on saanud mitmenäoline osaline õiguslikus elus ning ta võib tegutseda ja luua õiguslikke suhteid, ilma
et ta seejuures teostaks oma suveräänsust või avalikku võimu: pean eelkõige silmas riiki kui ettevõtjat, aga muidugi ka riiki
kui tööandjat. Kuna need riigi õigusliku tähendusega tegevuse erinevad tahud ei kuulu süstemaatiliselt avaliku võimu teostamisega
kaasnevate eelisõiguste juurde, siis ei tarvitse need enam õigustada kohtuliku immuniteedi automaatset tunnustamist. Bundesarbeitsgericht
on näiteks juba otsustanud, et Ameerika Ühendriikide Saksamaa suursaatkonda tööle võetud liftimontööri tegevus ei kuulu riigi
suveräänsuse teostamise alla ning seetõttu pole põhjust tunnustada tööandjaks oleva riigi immuniteeti(6). Samasugusele järeldusele on nimetatud kohus jõudnud seoses ülesannetega, mida täitis samas saatkonnas töötanud hoonetehnika
hooldaja, kelle ülesandeks oli erinevate tehniliste seadmete, seal hulgas alarmsüsteemi korrashoid(7), või seoses majahoidja ülesannetega(8).
22. See suhtelisus on seletatav kohtuliku immuniteediga kaasneva võimuliiasusega, mis nullib kohtuliku kaebeõiguse ja kujutab
endast õigusemõistmisest keeldumise institutsionaliseeritud kehastust.
23. Nende tähelepanekute järel tuleb ka märkida, et õigupoolest ei ole olemas ühtegi teooriat liikmesriikide kohtuliku immuniteedi
kohta. Kui pöörduda tagasi riigi kui tööandja juurde, siis erinevate riikide lahendused on väga erinevad ning riikide kohtud
võtavad aluseks kas täidetavate ülesannete laadi, nende ülesannete eesmärgi või lepingu liigi. Vahel peavad immuniteedi kadumiseks
olema täidetud kõik need kriteeriumid samaaegselt. Lisaks võib immuniteedi küsimusele läheneda erinevalt, lähtudes sellest,
kas vaidlustatakse töölevõtmine, lepingu ülesütlemine või lepingujärgsete ülesannete täitmine.
24. Riikidevahelised erinevused on selles osas nii suured, et esiteks on mis tahes kodifitseerimist rahvusvahelisel tasandil väga
raske teostada(9) ja teiseks on kahtlane, kas selles valdkonnas on peale vaieldamatu suundumuse tegelikult olemas ka rahvusvahelise tavaõiguse
25. Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika ei anna palju kindlamat vastust. Nimetatud kohus on kõigepealt leidnud, et „riigile tsiviilkohtumenetluses
immuniteedi andmine teenib õiguspärast eesmärki järgida rahvusvahelist õigust, et soodustada teise riigi suveräänsuse austamise
kaudu riikidevahelist viisakust ja häid suhteid”(10), ning et „seetõttu ei saa Kõrge Lepinguosalise võetud meetmeid, mis peegeldavad üldtunnustatud rahvusvahelise õiguse põhimõtteid
riikide immuniteedi valdkonnas, pidada [Roomas 4. novembril 1950 alla kirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse
konventiooni, edaspidi „EIÕK”] artikli 6 lõikes 1 ettenähtud õiguse pöörduda kohtusse rikkumisena”(11).
26. Sellegipoolest võttis Euroopa Inimõiguste Kohus seoses kohtuasjaga Cudak vs. Leedu(12) arvesse rahvusvahelise kogukonna suundumist töölepingu ülesütlemisega seotud immuniteedi doktriini poole. Selles kohtuasjas
oli Leedu kodanik töötanud sekretärina Poola saatkonnas Vilniuses ning esitanud oma töölepingu ülesütlemise järel hüvitisenõude
Leedu kohtule. Poola Vabariik tugines oma kohtulikule immuniteedile, mispeale Leedu kohus kuulutas, et tal puudub asjas pädevus.
Kuigi Euroopa Inimõiguste Kohus tunnustas jätkuvalt, et kohtulik immuniteet teenib Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse
konventsiooni seisukohalt õiguspärast eesmärki, otsustas ta selles asjas – olles eelnevalt kontrollinud, et hageja ei olnud
täitnud Poola riigi suveräänsuse teostamisega seotud ülesandeid –, et Leedu kohtu reaktsioon oli ebaproportsionaalne(13), ja asus seisukohale, et rikutud on kõnealuse konventsiooni artikli 6 lõiget 1(14). Euroopa Inimõiguste Kohus kordas otsuses Cudak vs. Leedu väljakujundatud praktikat oma otsuses Sabeh El Leil vs. Prantsusmaa(15). Neis kahes asjas analüüsis ta hagides viidatud riikide õiguse ja kohtupraktika olukorda, et teha kindlaks, kas need juba
möönavad, et immuniteet võib olla suhteline, kinnitades seejärel, et New Yorgi (ratifitseerimata) konventsiooni artikkel 11,
mis näeb oma lõikes 1 ette põhimõtte, et „liikmesriik ei saa vaidluse lahendamiseks pädevas teise riigi kohtus tugineda oma
kohtulikule immuniteedile menetluses, mis puudutab riigi ja füüsilise isiku vahel niisuguse töö tegemiseks sõlmitud töölepingut,
mida kas osaliselt või täielikult tehti või tuleb teha selle teise riigi territooriumil”(16), on siduv niivõrd, kui see – samuti nähtuvalt Euroopa Inimõiguste Kohtu hinnangust – peegeldab rahvusvahelist tavaõigust.
Asjaolust, et nimetatud konventsioon ise ei ole siduv, on Euroopa Inimõiguste Kohus iga kord üle saanud, leides, et kostjaks
olevad liikmesriigid ei ole kõnealuse artikli 11 väljatöötamisel esitanud konkreetseid vastuväiteid ja veelgi enam, väljendanud
New Yorgi konventsioonile vastuseisu(17). See rida väiteid tõstatab siiski teatavaid küsimusi(18). Riikidevahelised erinevused, millele olen eespool viidanud, võivad rääkida mitmetahulisema lähenemise kasuks.
27. Olgugi et nõue arvestada rahvusvahelise tavaõiguse norme jääb rangelt paika – eeldusel, et need normid on liidu teiseste õigusnormide
tõlgendamise seisukohalt asjakohased –, tuleb siiski lähtuda eelotsusetaotluse esitanud kohtu algsest seisukohast, et Alžeeria
Demokraatlik Rahvavabariik ei saa põhikohtuasjas tugineda oma kohtulikule immuniteedile, ja seda iseäranis kui arvestada,
et selle seisukoha eesmärk on säilitada põhikohtuasja kostjale tõhus kohtulik kaitse. Seetõttu vastan Landesarbeitsgericht
Berlin-Brandenburgi esitatud kahele eelotsuse küsimusele, võttes arvesse asjaolu, et tegemist on vaidlusega, milles kostjaks
olev riik ei saa tugineda oma kohtulikule immuniteedile.
28. Sissejuhatavate märkuste lõpetuseks lükkan kõrvale Hispaania valitsuse argumendi, mille kohaselt ei saa jätta tähelepanuta
asjaolu, et isegi kui lõpuks tunnistatakse põhikohtuasi Saksamaa kohtutele alluvaks, kohaldades sel juhul määrust nr 44/2001,
võib Alžeeria Demokraatlik Rahvavabariik seejärel väita, et tal on immuniteet täitemeetmete suhtes, mille eesmärk on just
nimelt jätta asjassepuutuv riik välja kohtuotsuse täitmisega kaasneda võivate haldus‑ või kohtulike piirangute alt. Pean siiski
märkima, et see kaalutlus, mis on täiesti hüpoteetiline(19), ei saa mõjutada määruse nr 44/2001 kohaldatavuse analüüsi, kuna see läheb kaugemale esitatud küsimusest, mis puudutab kohtualluvust.
29. Pärast seda täpsustust asugem analüüsima kahte esitatud eelotsuse küsimust.
30. Määruses nr 44/2001 ette nähtud kohtualluvuse eeskirju on võimalik kohaldada üksnes juhul, kui kostja elu‑ või asukoht on
liikmesriigi territooriumil. Vastasel juhul jääb kohtualluvuse küsimus üldjuhul reguleerituks liikmesriikide õigusega(20).
31. Sellegipoolest on seadusandja soovinud pühendada ühe eriosa määrusest nr 44/2001 kohtualluvuse eeskirjadele töölepingute valdkonnas.
Nimetatud määruse artikli 18 lõige 2 näeb sõnaselgelt ette olukorra, kus tööandja asukoht ei ole liikmesriigis, ning sätestab,
et „[k]ui töötaja sõlmib töölepingu tööandjaga, kelle alaline [asukoht] ei ole liikmesriigis, kuid kellel on filiaal, esindus
või muu üksus mõnes liikmesriigis, loetakse see liikmesriik nimetatud filiaali, esinduse või muu üksuse tegevusest tulenevate
asjade puhul tööandja alaliseks [asukohaks]” [täpsustatud tõlge]. Põhikohtuasi tõstatab küsimuse, kas suursaatkonda, kus A. Mahamdia
töötas, saab käsitada „filiaali”, „esinduse” või „muu üksusena”, selleks et saaks kohaldada määruse nr 44/2001 5. jaos ettenähtud
valikulise kohtualluvuse eeskirju.
32. Asjaolu, et Alžeeria riigi kohtulikku immuniteeti ei saa tunnustada, nagu väidab eelotsusetaotluse esitanud kohus, saab selgemaks
nimetatud kohtu antud hinnangu põhjal. See kohus leiab nimelt, et Alžeeria riik ei teostanud A. Mahamdiaga sõlmitud töölepingu
raames avalikust võimust tulenevaid eelisõigusi, ning A. Mahamdia omakorda ei osalenud oma ülesandeid täites oma tööandja
avaliku võimu teostamises. See eeldus viib mind järeldusele, et olenemata asjaolust, et töö tegemise kohaks oli suursaatkond,
mis kahtlemata on Alžeeria riigi jätk, võib seda riiki ennast – juhul kui ta ei teosta oma suveräänset võimu – samastada mis
tahes tsiviilõigusliku tööandjaga. Teisisõnu, leian, et ainuüksi asjaolust, et töötaja võeti tööle kolmanda riigi suursaatkonda,
ei piisa selleks, et muuta määruse nr 44/2001 artiklid 18 ja 19 kohaldamatuks. Seega tuleb kindlaks teha, kas see suursaatkond
vastab „filiaali”, „esinduse” või „muu üksuse” mõistele selle määruse tähenduses.
33. Kuigi kõnealune määrus viitab neile kolmele mõistele korduvalt(21), tuleb tõdeda, et see ei sisalda nende mõistete sõnaselgeid määratlusi.
34. Teisalt ilmneb määruse nr 44/2001 ülesehitusest veenvalt, et selle artiklis 18 jj esitatud kohtualluvuse eeskirjade puhul
on tegemist lex specialis’ega ning need kujutavad endast erandit põhimõttest, mille kohaselt määruses ettenähtud kohtualluvuse eeskirjad on kohaldatavad
üksnes juhul, kui kostja elukoht on liikmesriigi territooriumil. Nende sätete ilmselge mõju on määruse nr 44/2001 kohaldamisala
laiendamine. Seetõttu tuleb neid eeskirju kui erinorme tõlgendada kitsalt(22).
35. Selle grammatilise ja süstemaatilise tõlgenduse puhul tuleb siiski saavutada kooskõla määruse nr 44/2001 artikli 18 teleoloogilise
tõlgendusega. Töölepingute valdkonnas aga on taotletav eesmärk „kaitsta nõrgemat poolt […] soodsamate kohtualluvuse eeskirjadega
kui üldised eeskirjad”(23), suurendades nende olukordade arvu, kus töötaja võib oma tööandja kaevata nendesse kohtutesse, mis on talle lähemal ja tuttavamad.
Euroopa Kohus on järjekindlalt öelnud, et töölepingute osas tuleb 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja
kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (edaspidi „Brüsseli konventsioon”)(24) tõlgendada, „võttes arvesse kaalutlust tagada sotsiaalses mõttes nõrgemale lepingu poolele ehk käesoleval juhul töötajale
piisav kaitse”(25). Määruse nr 44/2001 artikli 18 lõikes 2 kasutatud mõistete „esindus”, „filiaal” või „muu üksus” tõlgendamisel tuleb seega
arvestada ka seda konkreetset eesmärki.
36. Lisaks, kui Euroopa Kohtul on tulnud tõlgendada Brüsseli konventsiooni artikli 5 lõiget 5, mis – olgugi et teistsuguses kontekstis
– nägi samuti ette kohtualluvuse erieeskirja viitega „filiaali, esinduse või muu asutuse tegevusest tulenev[ale] vaidlus[ele]”,
asus ta seisukohale, et „mis puudutab võimalust kalduda kõrvale kohtualluvuse üldeeskirjast, siis õiguslik eesmärk tagada
õiguskindlus ning tasakaal poolte õiguste ja kohustuste vahel nõuab, et konventsiooni artikli 5 [lõikes] 5 ettenähtud kohtualluvuse
üldeeskirjale antaks autonoomne ja seega kõigile osalisriikidele ühine tõlgendus”(26). Niisugune lahendus laieneb mutatis mutandis mõistete „esindus”, „filiaal” või „muu üksus” tõlgendusele määruse nr 44/2001 artikli 18 lõike 2 tähenduses, kuivõrd ka see
tõlgendus peab olema autonoomne.
37. Neid mõisteid on õigusaktides määratletud harva. Minu teada võib ainult riikide immuniteedi Euroopa konventsioon heita veidi
valgust nende mõistete sisule, kuna see näeb artiklis 7 ette, et „osalisriik ei või teise osalisriigi kohtus tugineda oma
kohtulikule immuniteedile, kui tal on kohtu asukohariigi territooriumil büroo, esindus või muu üksus, mille kaudu ta sarnaselt
eraõigusliku isikuga tegeleb tööstus‑, äri või finantstegevusega ning kui menetlus on seotud selle büroo, esinduse või üksuse
tegevusega”(27).
38. Seega tuleb abi otsida Euroopa Kohtu praktikast. Kõigepealt tuleb täpsustada, et Euroopa Kohus on mõisteid „esindus”, „filiaal”
või „muu üksus” tõlgendanud üksnes Brüsseli konventsiooni kontekstis ja mitte kunagi seoses töölepingut puudutava vaidlusega.
39. Esimese katse neid mõisteid määratleda tegi Euroopa Kohus kohtuasjas De Bloos(28). Ta kinnitas tol korral, et „üks olulistest tunnusjoontest, mis iseloomustab mõisteid filiaal ja asutus, on allutatus emaettevõtja
juhtimisele ja kontrollile”(29) ning et „üksuse mõiste lähtub konventsiooni kontekstis samadest olulistest tunnusjoontest, mis filiaal või asutuski”(30).
40. Hiljem on Euroopa Kohus teinud edasisi täpsustusi. Kohtuotsuses Somafer(31) rõhutas ta, et „arvestades asjaolu, et asjaomased mõisted võimaldavad kalduda kõrvale kohtualluvuse üldpõhimõttest […], peab
neile antav tõlgendus võimaldama raskusteta kindlaks teha erilise seose, mis seda kõrvalekaldumist õigustab”(32). Ta jätkas, märkides, et „see eriline seos puudutab esiteks materiaalseid tunnuseid, mis võimaldavad filiaali, asutuse või
üksuse olemasolu hõlpsalt ära tunda, ning teiseks seost, mis on selliselt paikneva üksuse ja emaettevõtja vastu suunatud hagi
eseme vahel”(33). Esimese punkti osas täpsustas Euroopa Kohus, et „filiaali, asutuse või muu üksuse mõiste tähendab tegevuskeset, mis esineb
emaettevõtja püsiva laiendusena, ning millel on juhatus ja varalised vahendid äritehingute tegemiseks kolmandate isikutega,
nii et viimased teavad, et nad saavad luua välismaal asuva emaettevõtjaga õigussuhte ilma temaga otse suhtlemata, sõlmides
tehinguid emaettevõtja laienduseks olevas tegevuskeskmes”(34). Mis puudutab teist punkti, siis Euroopa Kohus on öelnud, et „lisaks on vajalik, et vaidluse ese puudutaks filiaali, asutuse
või muu üksuse tegevust”(35) ning et „see tegevuse mõiste hõlmab esiteks vaidlusi, mille esemeks on ühelt poolt vaidlused, mis puudutavad asutuse, filiaali
või üksuse enese sõna otseses tähenduses haldamisega seotud lepingulisi ja lepinguväliseid õigusi ja kohustusi, nagu näiteks
need, mis on seotud hoone rentimisega, et asjaomased üksused saaksid seda kasutada oma asukohana, või need, mis on seotud
seal töötava personali kohapeal värbamisega”(36).
41. Viimaseks, kohtuotsustes Blanckaert & Willems(37) ja SAR Schotte(38) täpsustas Euroopa Kohus, et „filiaal, asutus või üksus peab kolmandate isikute jaoks olema vaevata eristatav kui emaettevõtja
laiendus”(39) ning et „tiheda seose olemasolu vaidluse ja seda lahendava kohtu vahel tuleb kontrollida […], arvestades ka seda, kuidas
need kaks ettevõtjat ühiskondlikus elus käituvad ning ärisuhetes ennast kolmandatele isikutele esitlevad”(40).
42. Jääb veel uurida, kas ja mil viisil võib kolmanda riigi suursaatkond vastata määratlusele, mis kohtupraktikas on antud mõistetele
„asutus”, „filiaal” ja „üksus” määruse nr 44/2001 artikli 18 lõike 2 tähenduses.
43. Kõigepealt on selge, et põhimõtteliselt viitavad need mõisted üksustele, mis ei ole juriidilised isikud(41). Suursaatkond kui selle riigi organ, mida ta esindab, ei ole tõepoolest juriidiline isik. Näen selle tõendina muu hulgas
ka asjaolu, et põhikohtuasjas toimuva vaidluse raames esitas töötaja oma hagi Alžeeria riigi, mitte suursaatkonna enda vastu.
44. Järgmiseks tekib küsimus, kas need mõisted on seotud üksnes üksustega, kes tegelevad ärilise tegevusega, kuna Euroopa Kohtu
senisest praktikast ilmneb selgelt selline seisukohavõtt. Kuigi see on nii, ei maksa unustada tõsiasja, et eespool viidatud
Euroopa Kohtu otsused käsitlevad seda, kuidas tõlgendada Brüsseli konventsiooni artikli 5 lõiget 5, mille telos erineb tuntavalt määruse nr 44/2001 artikli 18 lõike 2 omast, kuna esimesena nimetatud säte ei olnud mõeldud reguleerima konkreetselt
töölepinguga seotud vaidlusi. Minu arvates räägib see põhimõtteline erinevus nende mõistete ajakohastatud ja kohandatud tõlgenduse
45. Suursaatkonna kui diplomaatilise esinduse ülesanded on määratletud 18. aprilli 1961. aasta diplomaatiliste suhete Viini konventsiooni
artiklis 3. Selle artikli kohaselt on nendeks ülesanneteks lähetajariigi esindamine asukohariigis, lähetajariigi ja selle
kodanike huvide kaitsmine asukohariigis, läbirääkimiste pidamine asukohariigi valitsusega, asukohariigi olukorra ja arengu
jälgimine ning lähetaja- ja asukohariigi sõbralike suhete ning riikide majandus-, kultuuri- ja teadussuhete edendamine. Rangelt
võttes ei ole suursaatkonna ülesanded „ärilised”, kuid ei saa ka täielikult eitada nende võimalikku mõju sellele valdkonnale.
46. Igal juhul ei peaks mõistete „asutus”, „filiaal” või „üksus” puhul nõudma mitte seda, et need sisaldaksid seost äritegevusega,
vaid pigem seda, et need puudutaksid üksusi, kes tegutsevad nagu eraõiguslik isik. Selle kasuks räägib määruse nr 44/2001
artikli 18 lõike 1 erieesmärk, eriti kuna selle artikli sõnastus ei sisalda niisugust sõnaselget piirangut. Kui korrata näidet,
mille komisjon oma menetlusdokumentides esitas, siis juhul, kui nende mõistete tõlgendus peaks piirduma üksnes äri- või finantstegevusega,
ei saaks niisuguste valitsusväliste organisatsioonide töötajad, kelle registreeritud asukoht on kolmandas riigis, kuid kes
töötavad selle organisatsiooni tegevusüksuses, mis asub liikmesriigis, kasu suurendatud kaitsest, mida määrus nr 44/2001 põhimõtteliselt
pakub, ega tugineda selle määruse artikli 18 lõikele 2, ning niisiis ei saaks nad kasu kohtualluvuse alaste liidu õigusaktide
kohaldamisest, kuna nende tööandja asukoht ei ole liikmesriigi territooriumil.
47. Nüüd kus esimene takistus määruses nr 44/2001 artikli 18 lõikes 2 ettenähtud mõistete „asutus”, „filiaal” või „üksus” kohaldamiselt
on kõrvaldatud, jääb veel üle kontrollida, kas suursaatkonna puhul esineb materiaalseid tunnuseid, millest piisab tema olemasolu
tunnustamiseks (eespool viidatud kohtuotsuses Somafer väljakujundatud esimene kriteerium) ning analüüsida seost, mille olemasolu
võib tuvastada suursaatkonna ja põhikohtuasja vaidluse eseme vahel, kuivõrd viimane on suunatud Alžeeria riigi vastu (eespool
viidatud kohtuotsuses Somafer väljakujundatud teine kriteerium).
48. Mis puudutab esimest kriteeriumi, siis saab suursaatkonna samastada tegevuskeskmega, mis esineb emaettevõtja püsiva laiendusena.
Suursaatkond identifitseerib ja esindab lähetajariiki oma asukohariigi territooriumil. On selge, et suursaatkonna puhul on
tegemist laiendusega. Samuti on selge, et tal on varalised vahendid. Lisaks juhib teda suursaadik, kelle ülesandeid ei saa
taandada tavalise vahendaja omadele, kuivõrd viimasel puuduvad tegutsemis- ja otsustamisvolitused. Kuigi suursaatkonna tegevus
toimub tihedas koostöös keskvalitsusega, ei muuda see tõsiasja, et tal on teatavates valdkondades märksa suurem tegutsemisruum,
näiteks mis puudutab tema tehnilise personali või muude – eelkõige lepinguliste töötajate – haldamist.
49. Mis puudutab teist kriteeriumi, siis on selge, et Alžeeria riiki puudutava põhikohtuasja vaidluse esemel on piisav seos suursaatkonnaga.
Alžeeria Demokraatliku Rahvavabariigi suursaatkond Berliinis on koht, kus A. Mahamdia(42) tööle võeti, ja koht, kus ta oma ülesandeid täitis ning kus tema tööle anti hinnang ja kus tema tööandja võis tema suhtes
kasutada distsiplinaarvõimu. Euroopa Kohus on aga juba asunud seisukohale, et esinduse, filiaali või asutusega seotud vaidluste
hulka kuuluvad ka vaidlused, mis puudutavad neis töötavate inimeste kohapeal värbamist(43).
50. Lõpuks, vastupidi sellele, mida võidakse väita mujal, ei leia ma, et põhikohtuasi kaotab oma rahvusvahelise iseloomu seepärast,
et selles konkreetses kontekstis loetakse Alžeeria riigi asukoht asjaolu tõttu, et tema suursaatkond asub Saksamaal, asuvaks
sama liikmesriigi territooriumil, kus on A. Mahamdia elukoht(44). Ühest küljest muudetakse määrus nr 44/2001 kohaldatavaks üksnes seetõttu, et kostja asukoht on fiktiivselt määratletud liikmesriigi
territooriumil olevana. Niisugusena ei saa see õiguslik fiktsioon vaidluse algset rahvusvahelist iseloomu täielikult varjutada.
Teisest küljest tähendaks järeldus, et pärast õigusliku fiktsiooni kohaldamist osaleb vaidluses endiselt kaks erinevates liikmesriikides
asuvat poolt, et valikulise kohtualluvuse eeskirjade kohaldamisel nõutakse veel ühe täiendava tingimuse täidetust ning vähendatakse
minu arvates tuntavalt nende eeskirjade kohaldamisala(45), või mindaks lausa vastuollu kaitse–eesmärgiga, mida liidu seadusandja soovis määruse nr 44/2001 artikli 18 jj koostamisel
saavutada. Näib, et ka Euroopa Kohus ei ole veel teinud sellist lahenduskäiku järgivat otsust(46).
51. Kõigil neil põhjustel soovitan Euroopa Kohtul vastata esimesele eelotsuse küsimusele, et määruse nr 44/2001 artikli 18 lõiget 2
tuleb tõlgendada nii, et kolmanda riigi suursaatkonda liikmesriigis tuleb käsitada „esinduse” „filiaali”, või „muu üksusena”,
kui tegemist on vaidlusega, mis puudutab selle suursaatkonna kui lähetajariigi esinduse sõlmitud töölepingut, kui töötaja
võeti tööle ja täitis oma tööülesandeid liikmesriigi territooriumil, tingimusel et need ülesanded ei ole seotud lähetajariigi
avaliku võimu teostamisega.
52. Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 44/2001 artikliga 21 on vastuolus
töölepingu sõlmimisel sinna lisatud kokkulepe, millega kõik selle lepinguga seotud vaidlused antakse kolmanda riigi kohtute
alluvusse, samas kui nii töötaja kui ka tööandja elu- või asukoht on või loetakse olevaks ühes ja samas liikmesriigis ning
kui töö tegemise koht on samuti selles liikmesriigis. See küsimus tekib muidugi üksnes juhul, kui Euroopa Kohus leiab, et
põhikohtuasja vaidlus kulub määruse nr 44/2001 kohaldamisalasse ning et suursaatkonda saab nii, nagu ma välja pakkusin, käsitada
„esinduse” „filiaali”, või „muu üksusena” kõnealuse määruse artikli 18 lõike 2 tähenduses.
53. Sissejuhatuseks tuleb meenutada Euroopa Kohtu praktikat, mille kohaselt „see, kui tehakse kindlaks, et asi allub [liikmes]riigi
kohtule põhjusel, et kostja alaline asukoht on selle riigi territooriumil, isegi seoses vaidlusega, millel vaidluseseme või
hageja alalise asukoha tõttu on vähemalt osaliselt kokkupuude kolmanda riigiga, ei pane iseenesest veel kohustusi viimati
nimetatud riigile”.(47) Juhul kui põhikohtuasjas määratletaksegi, et Saksamaa kohtud on pädevad vaidlust lahendama, ei too see asjaolu iseenesest
kaasa kohustusi riigile, kes ei ole Euroopa liidu liige. Meenutan, et käesoleva eelotsusetaotluse raames ei ole nimelt tegemist
mitte riigi kui suveräänse avalik-õigusliku juriidilise isikuga, vaid riigi kui tööandjaga, kelle tegevus ei seisne suveräänse
võimu teostamises. Määruse nr 44/2001 abil nende kohtute väljaselgitamine, kellele põhikohtuasja vaidlus allub, võib olla
siduv riigi kui tööandja, kuid mitte kui suveräänset võimu teostava üksuse jaoks.
54. Kui pöörduda tagasi teise küsimuse juurde, siis tingimused, mille korral võib määruse nr 44/2001 artiklites 18 ja 19 sätestatud
eeskirjadest kõrvale kalduda, on ette nähtud sama määruse artiklis 21. See artikkel, mis kuulub samuti eriosasse, mille seadusandja
otsustas pühendada töölepingutele, märgib, et ainsad lubatud kõrvalekalded peavad olema lepingu vormis. Lisaks peab see leping
olema sõlmitud pärast vaidluse teket (määruse nr 44/2001 artikli 21 punkt 1) või võimaldama töötajal algatada menetluse muudes
kohtutes kui need, mis määratletakse artiklite 18 ja 19 põhjal (määruse nr 44/2001 artikli 21 punkt 2).
55. On selge, et kokkulepe, millega vaidlus antakse Alžeeria kohtute alluvusse, lisati kohe alguses lepingusse, mille põhikohtuasja
hageja oma tööandjaga sõlmis. Seega ei vasta see määruse nr 44/2001 artikli 21 punktis 1 nõutule.
56. Selle artikli sõnastus, ja eelkõige sidesõna „või“ kasutamine näeb ette kohustuse tunnustada seda, et isegi enne vaidluse
teket sõlmitud kohtualluvuse kokkulepe võib osutuda selle artikliga kooskõlas olevaks, kui see võimaldab töötajal pöörduda
teistesse kohtutesse kui need, kellele asi alluks vastavalt määruse nr 44/2001 artiklitele 18 ja 19.
57. Isegi kui oletada, et kaks lepingupoolt, kelle asukoht on või loetakse olevaks ühes ja samas liikmesriigis, võivad leppida
kokku nende vahel sõlmitud töölepinguga seotud vaidluste allumises kolmanda riigi kohtutele(48), samas kui töö tegemise koht on samuti nimetatud liikmesriigis, ei tohi unustada seda liiki lepingute eripära ning erilist
kaitsetaset, mis töötajale tuleb tagada. Ka niisuguse kokkuleppe kooskõlalisust tuleb hinnata lähtuvalt määruse nr 44/2001
artikli 18 jj taotletavast erieesmärgist. Seetõttu näib mulle ilmne, et sel eesmärgil peab kõnealune kokkulepe andma töötajale
võimaluse valida, millisesse kohtusse oma hagi esitada.
58. Nagu Šveitsi valitsus ja komisjon on minu arvates õigesti märkinud, tuleb määruse nr 44/2001 artikli 21 punkti 2 tõlgendada
nii, et enne vaidluse teket sõlmitud kohtualluvuse kokkulepe on selle artikliga kooskõlas juhul, kui see võimaldab töötajal
pöörduda veel teistessegi kohtutesse peale kohtute, kellele asi tavaliselt allub määruse nr 44/2001 artiklites 18 ja 19 ettenähtud
erieeskirjade kohaselt. Põhikohtuasjas vaidluse all olev kokkulepe võimaldab aga pöörduda üksnes Alžeeria kohtutesse ega luba
seega A. Mahamdial, kes on nõrgem pool ning kellele tuleks tagada eriline kaitse, valida, millisesse kohtusse oma hagi esitada.
59. Niisugune tõlgendus on kooskõlas analüüsiga, mis Jenard’i aruande(49) raames tehti Brüsseli konventsiooni nende sätete kohta, mille sisu on sarnane määruse nr 44/2001 artikli 21 punkti 2 omale,
olgugi et need sätted ei nimetanud sõnaselgelt töötajaid. Nimetatud säte täpsustas seoses kõnealuse konventsiooni artikli 12
punktiga 2(50), et kohtualluvuse kokkuleppeid käsitleva raamistiku eesmärk oli „keelata pooltel piirata [selles konventsioonis] ettenähtud
valikuvõimalusi”(51). See lisas, et selleks, et pärast vaidluse teket sõlmitud kokkulepped oleksid õiguspärased, peavad need olema sõlmitud nõrgemaks
peetava poole „kasuks”.(52) Lisaks on Euroopa Kohus eriti seoses töötajatega olnud alati seisukohal, et „kohtualluvuse regulatsioon lähtub […] soovist
anda kohane kaitse lepingupoolele, kes on sotsiaalsest vaatenurgast nõrgem pool”(53).
60. Neil asjaoludel teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu teisele küsimisele, et selleks, et
kontrollida, kas töölepingu raames enne vaidluse teket sõlmitud kohtualluvuse kokkulepe on kooskõlas määruse nr 44/2001 artikli 21
punktiga 2, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks tegema, kas see kokkulepe võimaldab töötajal lisaks kohtutele,
kellele vaidlus määruse nr 44/2001 artiklites 18 ja 19 sisalduvate erieeskirjade kohaselt tavaliselt allub, pöörduda veel
teistessegi kohtutesse, andes talle seeläbi valikuvõimaluse.
61. Kõiki eespool esitatud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg’i
esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1. Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades
artikli 18 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kolmanda riigi suursaatkonda liikmesriigis tuleb käsitada „esinduse” „filiaali”,
või „muu üksusena”, kui tegemist on vaidlusega, mis puudutab selle suursaatkonna kui lähetajariigi esinduse sõlmitud töölepingut,
kui töötaja võeti tööle ja ta täitis oma tööülesandeid liikmesriigi territooriumil, tingimusel et need ülesanded ei ole seotud
lähetajariigi avaliku võimu teostamisega.
2. Selleks et kontrollida, kas töölepingu raames enne vaidluse teket sõlmitud kohtualluvuse kokkulepe on kooskõlas määruse nr 44/2001
artikli 21 punktiga 2, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks tegema, kas see kokkulepe võimaldab töötajal lisaks
kohtutele, kellele vaidlus määruse nr 44/2001 artiklites 18 ja 19 sisalduvate erieeskirjade kohaselt tavaliselt allub, pöörduda
veel teistessegi kohtutesse, andes talle seeläbi valikuvõimaluse.
2 – EÜT 2001 L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42.
3 –	24. novembri 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑286/90: Poulsen ja Diva Navigation, EKL 1992, lk I‑6019.
4 – 21. detsembri 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑366/10: Air Transport Association of America jt (kohtulahendite kogumikus veel
avaldamata, punkt 101 ja seal viidatud kohtupraktika).
5 –	Absoluutse immuniteedi doktriin.
6 –	Bundesarbeitsgerichti 20. oktoobri 1997. aasta otsus kohtuasjas 2 AZR 631/96, BAGE 87, 144‑153.
7 –	Bundesarbeitsgerichti 15. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas 9 AZR 116/04, BAGE 113, 327‑342.
8 –	Bundesarbeitsgerichti 30. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas 3 AZB 17/07.
9 –	Riikide immuniteedi Euroopa konventsioon töötati välja Euroopa Nõukogus ja avati riikidele allkirjastamiseks 16. mail 1972
Baselis (Šveits). Selle konventsiooni artikkel 5 reguleerib olukordi, kus liikmesriik võib töölepinguga seotud menetluses
tugineda kohtlikule immuniteedile. Tänaseks on selle konventsiooni ratifitseerinud ainult kaheksa riiki. ÜRO peaassamblee
võttis 2. detsembril 2004 New Yorgis vastu riikide ja nende vara kohtuliku immuniteedi konventsiooni (edaspidi „New Yorgi
konventsioon”), mis avati riikidele allkirjastamiseks 17. jaanuaril 2005. Selle artikkel 11 käsitleb töölepinguid. Riikide
ja nende vara kohtuliku immuniteedi konventsioonile on tänaseks alla kirjutanud 28 riiki, kellest 13 on osalisriigid, kuid
see ei ole veel jõustunud.
10 –	Euroopa Inimõiguste Kohtu 21. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas Fogarty vs. Ühendkuningriik, Recueil des arrêts et décisions 2001‑XI (punkt 34). Vt ka Euroopa Inimõiguste Kohtu 21. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjad Al‑Adsani vs. Ühendkuningriik, Recueil des arrêts et décisions 2001‑XI (punkt 54); 23. märtsi 2010. aasta otsus kohtuasjas Cudak vs. Leedu, Recueil des arrêts et décisions 2010 (punkt 60); 29. juuni 2011. aasta otsus kohtuasjas Sabeh El Leil vs. Prantsusmaa, hagi nr 34869/05 (punkt 52).
11 –	Euroopa Inimõiguste Kohtu eespool viidatud otsused Fogarty vs. Ühendkuningriik (punkt 36), Cudak vs. Leedu (punkt 57) ja Sabeh El Leil vs. Prantsusmaa (punkt 49).
12– Viidatud 10. joonealuses märkuses.
13 –	Euroopa Inimõiguste Kohtu eespool viidatud otsus Cudak vs. Leedu (punkt 70).
14 –	Euroopa Inimõiguste Kohtu eespool viidatud otsus Cudak vs. Leedu (punkt 75).
15– Viidatud 10. joonealuses märkuses.
16 –	New Yorgi konventsiooni artikli 11 lõige 2 (osundatud käesoleva kohtuotsuse 6. joonealuses märkuses) seob lõikes 1 väljendatud
põhimõtte teatava arvu eranditega, mis käsitlevad eelkõige olukorda, kus töötaja tööle võetud teatavate suveräänse võimu teostamisega
seotud ülesannete täitmiseks (selle konventsiooni artikli 11 lõike 2 punkt a) või ta on diplomaatiline esindaja, konsulaarametnik
või tal on diplomaatiline immuniteet (selle konventsiooni artikli 11 lõike 2 punkti b alapunktid i, ii ja iv).
17 –	Vt Euroopa Inimõiguste Kohtu eespool viidatud otsused Cudak vs. Leedu (punkt 66) ja Sabeh El Leil vs. Prantsusmaa (punkt 57).
18 –	Seoses väitega, et aluslepingu ratifitseerimata sättel on siduv jõud, viitan kohtunik Cabral Barreto kokkulangevale arvamusele
selles kohtuasjas.
19 –	Küsimus immuniteedist täitemeetmete suhtes tekib üksnes juhul, kui täidetud on kaks eeldust: Saksamaa kohtud rahuldavad
põhikohtuasja hageja hagi sisuliselt ja Alžeeria riik keeldub täitmast selle tagajärjel tehtud kohtuotsust.
20 – Vt määruse nr 44/2001 artikkel 4.
21 –	Vt määruse nr 44/2001 artikli 5 lõige 5, artikli 9 lõige 2, artikli 15 lõige 2 ja muidugi artikkel 18.
22 –	Euroopa Kohus on juba asunud seisukohale, et „[määruses nr 44/2001 ettenähtud] valikulise kohtualluvuse eeskirju [tuleb]
tõlgendada kitsalt ning tõlgendus ei tohi kaugemale minna määruses otseselt ette nähtud juhtudest” (22. mai 2008. aasta otsus
kohtuasjas C‑462/06: Glaxosmithkline ja Laboratoires Glaxosmithkline, EKL 2008, lk I‑3965, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
23 – Vt määruse nr 44/2001 põhjendus 13.
24 – EÜT 1998, C 27, lk 1 (konsolideeritud versioon).
25 –	Vt 26. mai 1982. aasta otsus kohtuasjas 133/81: Ivenel (EKL 1982, lk 1891, punkt 14), 13. juuli 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑125/92:
Mulox IBC (EKL 1993, lk I‑4075, punkt 18), 9. jaanuari 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑383/95: Rutten (EKL 1997, lk I‑57, punkt 17)
ning 10. aprilli 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑437/00: Pugliese (EKL 2003, lk I‑3573, punkt 18).
26 – 22. novembri 1978. aasta otsus kohtuasjas 33/78: Somafer (EKL 1989, lk 2183, punkt 8).
27 –	Baseli konventsioon, viidatud 9. joonealuses märkuses.
28 – 6. oktoobri 1976. aasta otsus kohtuasjas C‑14/76: Winfried L. Holböck vs. Finanzamt Salzburg Land (EKL 2007, lk I‑1497).
29 – Ibidem, punkt 20.
30 – Ibidem, punkt 21.
31 – Viidatud eespool 25. joonealuses märkuses.
32 – Eespool viidatud kohtuotsus Somafer, punkt 11.
34 – Ibidem (punkt 12).
35 – Ibidem (punkt 13).
37 –	18. märtsi 1981. aasta otsus kohtuasjas 139/80 (EKL 1981, lk 819).
38 –	9. detsembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 218/86 (EKL 1987, lk 4905).
39 –	Eespool viidatud kohtuotsus Blanckaert & Willems (punkt 12).
40 –	Eespool viidatud kohtuotsus SAR Schotte (punkt 16).
41 – Vt 7. veebruari 2006. aasta arvamus 1/03 (EKL 2006, lk I–1145, punkt 150).
42 –	Meenutan, et see töötaja ei kuulunud suursaatkonna nende töötajate hulka, kes on pärit Alžeeriast, tal on Alžeeria-Saksa
topeltkodakondsus ning ta võeti tööle Berliinis, kus ta elab.
43 – Eespool viidatud kohtuotsus Somafer (punkt 13).
44 –	Vt seoses Brüsseli konventsiooni artikliga 13, mis nägi ette tingimused, mille korral oma majandustegevuse raames tegutsevat
isikut, kelle asukoht on kolmandas riigis, võib tarbijaga seotud lepingut puudutava vaidluse raames käsitada liikmesriigis
asuvana, kohtujurist Darmoni ettepanek kohtuasjas, milles tehti 19. jaanuari 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑89/91: Shearson
Lehman Hutton (EKL 1993, lk I‑139) ettepaneku punkt 58 jj ning kohtujurist Darmoni ettepanek kohtuasjas, milles tehti 15. septembri
1994. aasta otsus kohtuasjas C‑318/93: Brenner ja Noller (EKL 1994, lk I‑4275) ettepaneku punkt 24 jj.
45 –	Õigupoolest oleks sel juhul tegemist niisuguse töölepinguga seotud erihüpoteesiga, mille on sõlminud töötaja, kelle elukoht
on liikmesriigis, ja tööandja, kelle elukoht on kolmandas riigis, ning täidetud peab olema tingimus, et töötaja tegevus on
seotud oma tööandja esinduse, filiaali või muu üksusega, eeldusel et selle esinduse, filiaali või muu üksuse asukoht on mõnes
muus liikmesriigis kui see, kus on töötaja elukoht.
46 –	Samas kui kohtujurist Darmon võttis selles küsimuses seisukoha, ei täpsustanud Euroopa Kohus kohtuotsuse resolutsioonis,
et Brüsseli konventsiooni artiklis 13 ettenähtud õigusliku fiktsiooni kohaldamiseks peab kostja asukoht olema teises liikmesriigis
kui see, kus on hageja asukoht (vt eespool viidatud 15. septembri 1994. aasta kohtuotsuse Brenner ja Noller punkt 18 ja resolutsioon).
47 – 1. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑281/02: Owusu (EKL 2005, lk I–1383, punkt 31).
48 –	Erinevalt lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsioonist, mis avati allkirjastamiseks 19. juunil 1980
Roomas (ELT L 266, lk 1; konsolideeritud redaktsioon ELT C 334, 30.12.2005, lk 1) ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni
2008. aasta määrusest (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta (Rooma I) (ELT L 177, lk 6),
ei sisalda määrus nr 44/2001 selle üldisele kohaldatavusele pühendatud sätet, mis möönaks, et selles sisalduvate eeskirjade
kohaldamise tagajärjel võiks ilmneda, et asi allub kolmanda riigi kohtutele.
49 – Jenard P. aruanne, mis puudutab 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil-
ja kaubandusasjades(EÜT 1979, C 59, lk 1).
50 –	Mille kohaselt „[k]äesoleva jao sätetest võib kõrvale kalduda üksnes kohtualluvust käsitleva kokkuleppe alusel […], millega
võimaldatakse kindlustusvõtjal, kindlustatul või soodustatud isikul algatada menetlus käesolevas jaos nimetamata kohtutes”.
[Mitteametlik tõlge.]
51 – Eespool viidatud Jenardi aruanne (lk 33).
52 – Eespool viidatud Jenard’i aruanne (lk 33).
53 – Eespool viidatud kohtuotsused Ivenel (punkt 16), Rutten (punkt 22), Mulox IBC (punkt 18) ning Pugliese, (punkt 18).

matches:
§ 38
kohus
kohus
kohus
Kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
Kohus
kohus
Kohus
Kohus
Kohus
kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
kohus
Kohus
Kohus
kohus
kohus
Kohus
Kohus


Teede ja tänavate ajutise sulgemise eeskiri – Riigi Teataja
Teede ja tänavate ajutise sulgemise eeskiri - sisukord
§ 2 Tänava ajutise sulgemise loa taotlemine
§ 3 Tänava sulgemise loa andmise pädevus
§ 4 Tänava sulgemise loa andmine ja väljastamine
§ 5 Tänava sulgemise loa andmisest keeldumine
§ 6 Tänava sulgeja kohustused
§ 7 Tänava sulgemine avariitööde korral
§ 8 Tänava sulgemise pikendamine
§ 9 Vastutus eeskirja rikkumise eest
RT IV, 11.05.2016, 13
Vastu võetud 03.05.2016 nr 7
Määrus kehtestatakse liiklusseaduse § 6 lg 4, § 72 lg 3 ja § 12 lg 1 ja Kuressaare Linnavolikogu 27. august 2015. a määruse nr 8 „Pädevuse delegeerimine“ § 4 alusel.
(1) Teede ja tänavate ajutise sulgemise eeskiri (edaspidi eeskiri) sätestab Kuressaare linna territooriumil asuvate avalikult kasutatavate teede, tänavate, parklate, väljakute, parkide, puhkealade (edaspidi tänavad) või nende osa sulgemise korra avalike ürituste korraldamise, samuti ehitus- ja remonditööde puhul.
(2) Tänava sulgemiseks või osaliseks sulgemiseks loetakse olukord, kui puudub võimalus tänava täielikuks või osaliseks avalikuks kasutamiseks. Tänava sulgemiseks ei loeta lühiajalist osalist tänava sulgemist tänavarajatiste hoolduseks või teehoiutööde teostamiseks.
(3) Tänava sulgeja on füüsiline või juriidiline isik, kelle tegevusest tuleneb tänava või selle osa sulgemise vajadus.
(4) Tänava sulgeja on kohustatud tasuma tänava sulgemise maksu vastavalt Kuressaare Linnavolikogu (edaspidi linnavolikogu) määrusele “Teede ja tänavate sulgemise maks”.
§ 2. Tänava ajutise sulgemise loa taotlemine
(1) Tänava ajutise sulgemise loa taotleja esitab linnavalitsusele vormikohase tänava ajutise sulgemise loa taotluse, mis sisaldab:
1) andmeid tänava sulgeja kohta;
2) liikluseks suletud ala aadressi või asukohakirjeldust;
3) sulgemise alguse ja lõpu kuupäeva ning kellaaega;
4) sulgemise põhjuse äranäitamist;
5) andmeid tänava sulgemisega kaasneva liikluskorralduse korraldamise eest vastutava isiku kohta;
6) sulgemisest teavitamise kava.
(2) Tänava sulgeja lisab vajadusel tänava ajutise sulgemise loa taotlusele liikluskorralduse skeemi, mis on koostatud vastavalt kehtivatele liikluskorralduse nõuetele.
§ 3. Tänava sulgemise loa andmise pädevus
(1) Kuressaare Linnavalitsus (edaspidi linnavalitsus) otsustab tänava sulgemiseks loa andmise oma korraldusega kui:
1) tänav suletakse avaliku ürituse läbiviimiseks või ettevalmistamiseks;
2) tänava sulgemisega kaasneb maksusoodustuse või –vabastuse andmise või liikluse ümberkorraldamise kulude kandmisest vabastamise otsustamine;
3) on tegemist sulgemise ajalisest kestvusest, iseloomust jne tuleneva mittetavapärase sulgemisega.
(2) Ülejäänud juhtudel annab loa tänava sulgemiseks linnavalitsuse moodustatud tänavate sulgemise taotluste läbivaatamise komisjon (edaspidi loakomisjon). Loakomisjoni töökorra kehtestab linnavalitsus.
§ 4. Tänava sulgemise loa andmine ja väljastamine
(1) Nõuetele vastava taotluse ja sellele lisatud vajalike dokumentide saamisel otsustab linnavalitsus või loakomisjon tänava sulgemise loa andmise või loa andmisest keeldumise 10 tööpäeva jooksul.
(2) Pärast loa andmise otsustamist väljastatakse taotlejale viie tööpäeva jooksul tänava ajutise sulgemise luba.
§ 5. Tänava sulgemise loa andmisest keeldumine
Linnavalitsuse või loakomisjoni põhjendatud otsusega võib jätta loa tänava sulgemiseks andmata:
1) isikutele, kes on rikkunud käesoleva eeskirja nõudeid;
2) isikutele, kes on jätnud tasumata maksu tänava sulgemise eest linnavolikogu kehtestatud määrades ja korras;
3) kui sulgemine takistab oluliselt varem loa saanud tänava sulgemise läbiviimist või esineb muu tänava sulgemist takistav tegur.
§ 6. Tänava sulgeja kohustused
Tänava sulgeja on kohustatud:
1) informeerima avalikkust sulgemisest vastavalt esitatud teavitamise kavale;
2) paigaldama liikluskorraldusvahendid vastavalt kooskõlastatud skeemile;
3) paigaldama ettekirjutusel täiendavad liikluskorraldusvahendid;
4) tagama sulgemispiirkonnas heakorra nõuetest kinnipidamise;
5) võimaldama tänava sulgemise kohal tutvuda sulgemise loaga;
6) sulgemise lõppedes avama koheselt tänava liikluseks.
§ 7. Tänava sulgemine avariitööde korral
(1) Avariitöö on vältimatu ja kiireloomuline töö ehitise, seadme või tehnosüsteemi ootamatu purunemise, rikke või eelpool nimetatud asjaolude tagajärjel tekkinud kahjustuse kõrvaldamiseks.
(2) Avariitöö korral on ehitise omanik või valdaja kohustatud olukorrast operatiivselt informeerima Politsei- ja Piirivalveameti Lääne Prefektuuri Kuressaare politseijaoskonda, Päästeameti Lääne päästekeskust ja linnavalitsust, paigaldama avariikohale vajalikud piirded, valgustuse ja tagama liiklusohutuse ning asuma avariid kõrvaldama. Kui avariipiirkonda läbivad ühistranspordiliinid, on kohustus informeerida ka vastavaid ühistranspordiliine teenindavaid ettevõtteid.
§ 8. Tänava sulgemise pikendamine
Tänava sulgemise kestuse ettenägematul pikenemisel võib tänava sulgemise luba pikendada samadel alustel, tehes loale vastava märkuse.
§ 9. Vastutus eeskirja rikkumise eest
Eeskirja rikkujad kannavad vastutust õigusaktidega ettenähtud korras.
Eero Lapp


§ 1 Kaevetööde eesmärk ja reguleerimisala
§ 2 Kaevetööde tegija
§ 3 Eeskirja täitmise kontroll
§ 4 Kaevaja kohustused
§ 5 Kaevetööde lubade vormistamine ja väljastamine
§ 7 Avariitööd
§ 8 Insenerkommunikatsioonide kaitsmine kaevetöödel
§ 9 Kaevetööde tagatisraha
§ 10 Kaevetööde lõpetamine
§ 11 Garantii kaevetöödele
§ 12 Järelevalve ja vastutus eeskirja rikkumise eest
RT IV, 24.01.2013, 61
Vastu võetud 11.11.2010 nr 18
Eeskiri kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lõike 1 punkti 36¹ alusel.
§ 1. Kaevetööde eesmärk ja reguleerimisala
(1) Kaevetööde eeskiri (edaspidi eeskiri) reguleerib kaevetööde tegemist (edaspidi kaevetööd) Tootsi valla (edaspidi valla) territooriumil ja on kohustuslik kõikidele kaevetöid tegevatele isikutele.
(2) Kaevetöödeks käesoleva eeskirja tähenduses loetakse pinnases tehtavaid töid:
2) mille käigus rikutakse tee- või pinnaskate (asfalt, sillutis, muru jne);
3) mille käigus muudetakse pinnase esialgset kõrgust;
(3) Kaevetöödeks käesoleva eeskirja tähenduses ei loeta:
1) kaevetööde tegemist kalmistutel või territooriumi(de)l, kus kaevetööd on reguleeritud teiste eeskirjadega;
2) kaevetööde tegemist juriidilise või füüsilise isiku omandis või kasutuses olevatel maa-aladel maaomaniku või -valdaja poolt tingimusel, et seal ei asu teistele isikutele kuuluvaid tehnovõrke ja -rajatisi. Vastutus kaevetööde ohutu tegemise eest lasub sellisel juhul maavaldajal.
§ 2. Kaevetööde tegija
Kaevetööde tegija (edaspidi kaevaja) all mõistetakse käesolevas eeskirjas juriidilist või füüsilist isikut, kes teeb kaevetöid.
§ 3. Eeskirja täitmise kontroll
Käesoleva eeskirja täitmist kontrollivad:
1) Tootsi Vallavalitsuse (edaspidi vallavalitsus) määratud ametiisik;
2) tehnovõrkude valdajad.
§ 4. Kaevaja kohustused
(1) Kaevetöödega lõhutud pinnakatte peab taastama kaevaja hiljemalt loal toodud tähtpäevaks (kui ei lepita kokku teisiti). Katete taastamiseni peab kaevaja tagama häireteta ja ohutu liikluse.
(2) Kaevetöid tuleb teha võimalikult lühikese ajaga. Vallavalitsuse poolt määratud isikul on õigus kehtestada erinõuded töödele (töö õhtusel ajal või öösel) ja täiendavate kooskõlastuste kohta.
( 3)Kaevetööde puhul, mis nõuavad liikluse ümberkorraldamist, peab kaevaja sellest eelnevalt kirjalikult või muul kontrollitaval moel informeerima kohalikku politseid, tuletõrjet ja kiirabi, nimetades tööde kestuse ja ümbersõidu marsruudi.
(3) Kaevaja on kohustatud kinni pidama tee-ehitus- ja haljastustehnoloogiast.
(4) Kaevaja vastutab tööde kvaliteedi eest 24 kuu jooksul pärast katte lõpliku taastamist.
§ 5. Kaevetööde lubade vormistamine ja väljastamine
(1) Kaevaja esitab vormikohase taotluse (eeskirja lisa 1) vallavalitsusele.
(2) Kaeveloa taotlusele lisatakse järgmised dokumendid:
1) tehnorajatise kinnitatud ehitusprojekt ja ehitusluba;
2) tee ehituse või rekonstrueerimise projekt ja tee-ehitusluba;
3) maksekorraldus tagatisraha tasumise kohta või panga garantiikiri;
4) .tegevuslitsents, kui see on ettenähtud kaevetööde taotluses märgitud tööde
(3) Kaevaja on kohustatud tasuma kaevetööde tagatisraha pinnasele tekitatud kahju ulatuses enne kaeveloa väljastamist. Pärast kaevetööde nõuetekohast tegemist tagastatakse tagatisraha 5 (viie) tööpäeva jooksul.
(4) Kaeveloa (eeskirjalisa 2) annab vallavalitsuse poolt määratud ametiisik 5 (viie) tööpäeva jooksul kaevaja poolt taotluse esitamise päevast.
(5) Kaeveloa taotlus jäetakse rahuldamata, kui:
1) kaeveloa taotlusele ei ole lisatud eeskirja §5 lõikes 2 nõutud dokumente;
2) kaevaja on taotluse esitamisele eelneva ühe aasta jooksul kaks või enam korda rikkunud eeskirja.
(6) Kaevetööde luba võidakse tühistada, kui töid ei ole alustatud ühe nädala jooksu loal märgitud tööde alguspäevast, või selle kehtivus peatada, kui tööde käigus ei ole täidetud loas toodud tingimusi.
(7) Kaevetööde luba ei ole nõutav ehituskrundi sisesel territooriumil kaevamiseks juhul, kui antud objektile on vallavalitsus väljastanud ehitusloa.
(1) Kaevetööde ajal peab kaevetööde luba asuma kaevetööde tegemise kohas.
(2) Kaevetöödel üldkasutataval alal tuleb töökohale paigaldada teabetahvel, kuhu on märgitud tööde tegija nimi, telefoninumber, tööde tähtajad ja vastutava isiku nimi.
(3) Kaevetööde tsoon peab olema piiratud ning tähistatud liiklusmärkidega ja pimedal ajal olema valgustatud.
(4) Kaeviku täitmiseks kõlbmatud materjalid ja pinnas tuleb kohe vedada selleks ettenähtud kohta. Täitmiseks ja taastamiseks vajalikud materjalid tuleb ladustada nii, et need ei takistaks liiklust. Keelatud on kaevikuid täita tihendamata.
(5) Kaevaja peab kindlustama ohutu läbipääsu liiklusvahenditele ja jalakäijatele kohtadesse, kust läbipääs oli eelnevalt võimalik.
(6) Puude tüved ja võrad peavad olema kaitstud võimalike vigastuste eest. Kaevamine puude juurekaelale lähemal kui 2 m tuleb kooskõlastada vallavalitsuse vastava spetsialistiga.
(7) Kaevetöödega lõhutud pinnakate ja kahjustatud haljastus taastatakse kaevaja kulul hiljemalt loal toodud tähtajal.
(8) Vallavalitsusel on õigus nõuda kaevajalt ümbersõidutee ehitamist, selle sõidukorras hoidmist tööde perioodil ning pärast tööde lõpetamist ümbersõidu likvideerimist ja selle alla jäänud maa-ala endise seisundi taastamist.
(9) Ettenägematute asjaolude ilmnemisel (arheoloogiline leid, lõhkekeha, topogeodeetilisele plaanile kandmata tehnorajatis jms) tuleb kaevetööd peatada ja sellest viivitamatult informeerida vallavalitsust, vajadusel päästeteenistust või Muinsuskaitseinspektsiooni.
(10) Kaevetööde peatamisel eeskirja §6 lõike 9 alusel pikeneb kaeveluba kaevetööde seiskamise aja võrra. Kaevetööde jätkamise aluseks on vallavalitsuse poolt määratud isiku kirjalik märge kaeveloal.
(11) Kaevetööde tähtaja pikendamiseks üle kaevetööde loas märgitud tähtpäeva peab kaevaja pöörduma vallavalitsuse poolt määratud isiku poole vähemalt eelmisel tööpäeval enne kaevetööde tähtaja lõppu.
(12) Enne kaeviku täitmist peab kaevaja tagama paigaldatud kommunikatsioonide teostusdokumentatsiooni koostamise.
(13) Pinnaskate peab olema taastatud kohe pärast kaevetööde lõpetamist. Erandjuhul taastatakse kate ajutiselt vallavalitsuse poolt määratud isiku loal, kui on vajalik liikluse viivitamatu taastamine.
§ 7. Avariitööd
(1) Avariitööd on need kaevetööd, mille vajadus tekib ootamatult või on ebasoovitavaid tagajärgi silmas pidades edasilükkamatud. Täita tuleb järgmisi tingimusi:
1) teatada vallavalitsusele avarii asukoht, põhjus, tööde alustamise ja lõpetamise aeg;
2) avariikohale tuleb kutsuda kõikide läheduses asuvate kommunikatsioonide valdajad;
3) avariikohal on tagatud nii sõidukite kui jalakäijate liiklusohutus.
(2) Avariil kaevetööde alustamine on erandkorras lubatud ilma eelnevalt luba vormistamata, kui kaevaja on veendunud, et tööde tegemine selles piirkonnas ei ohusta teisi
insenerkommunikatsioone.
(3) Avaldus kaevetööde loa saamiseks tuleb esitada vallavalitsusele hiljemalt järgmisel tööpäeval pärast tööde alustamist.
(4) Pärast avarii kõrvaldamist taastatakse pinnasekate kohe vastavalt käesolevale eeskirjale ja vallavalitsuse poolt väljastatud kaevamisloa tingimustele.
§ 8. Insenerkommunikatsioonide kaitsmine kaevetöödel
(1) Kaevetööde tegemise piirkonnas olevate kommunikatsioonide valdajate esindajad kutsutakse kohale (kui seda on nõutud loa taotlemisel) enne kaevetööde algust. Esindaja mitteilmumisest tingitud tööseisakust tuleneva kahju eest vastutab kommunikatsiooni valdaja.
(2) Olemasolevaid kommunikatsioone võib ümber paigutada ainult nende valdaja loal. Teostusdokumentatsioon trassi ümberpaigutamise kohta tuleb esitada vallavalitsusele.
(3) Kommunikatsioonide vigastamisest on süüdlane kohustatud viivitamatult teatama valdajale ja vallavalitsusele. Vigastus parandatakse süüdlase kulul.
(4) Kaevikutest väljapumbatava vee juhtimine kanalisatsiooni või kaevekoha ümbrusesse tuleb eelnevalt kooskõlastada kanalisatsiooni omaniku või valdajaga, maaomaniku või -valdajaga.
(5) Kaevetööde käigus on keelatud hävitada, vigastada või ümber paigutada geodeetilisi- ja liiklusmärke ning muid tähiseid. Hävitatud või vigastatud märgid või muud tähised taastatakse kaevaja kulul.
§ 9. Kaevetööde tagatisraha
(1) Kaevetööde tagatisraha on ettemaks kaevetöödega lõhutud teekatete ja haljastuse taastamise eest valla teedel, tänavatel, kõnniteedel ja haljasaladel.
(2) Kaevetöödega lõhutav tänavakatte pindala on määratud tööprojektis ja näidatud kaeveloa avalduses.
(3) Kaevetööde tagatisraha määraks on 19.17 eurot 1 m² (ühe ruutmeetri) kohta (koos käibemaksuga) ja haljastuse taastamise tagatisraha muru puhul 6.39 eurot 1 m² (ühe ruutmeetri) kohta (koos käibemaksuga), mis peab olema laekunud vallavalitsuse arvelduskontole enne kaeveloa väljastamist. Tagatisraha tagastatakse viie tööpäeva jooksul pärast katte lõpliku taastamist ning kooskõlastamist vallavalitsusega ja loa talongi tagastamist vajalike kooskõlastustega.
(4) Kaeveloa tagatisraha arvutamisel arvestada järgmiste koefitsientidega vastavalt tänava või tee tüübile:
1) I tüübi tänav või teeasfaltkatte + äärekivi - koefitsient 1,00;
2) II tüübi tolmuvabad katted äärekivita - koefitsient 0,75;
3) II tüübi tänav või teekruuskatte - koefitsient 0,60.
(5) Avarii-remonditöödega seotud kaevamiste puhul tasutakse tagatisraha ühe nädala jooksul pärast taastatava pinna selgumist, kui selleks ajaks on kaevekoht taastamata.
(6) Kui kaevetööde käigus selgub, et rikutud katte pindala on oluliselt suurem, kui esialgsel arvutamisel on aluseks võetud, siis on kaeveloa võtnu kohustatud tagatisraha esialgu arvestatut ületava osa ulatuses juurde maksma.
(7) Kui töö tehakse vahetult enne või tänavaremondi ajal, siis tagatisraha maksma ei pea.
(8) Kaevamistööde eeskirja või kaeveloas ettenähtud tingimuste või tehnoloogia rikkumisel ning kaevetööde ebakvaliteetsel tegemisel on vallavalitsusel õigustekitatud kahju tagatisrahast kinni pidada. Tööde lõpetamiseks ja katte taastamiseks märgitud tähtaegade ületamisel ei kuulu tagatisraha tagastamisele.
§ 10. Kaevetööde lõpetamine
Kaevetööd loetakse lõppenuks, kui on täidetud järgmised tingimused:
2) kaevetööde käigus kahjustatud territooriumid on lõplikult taastatud ja üle antud vallavalitsusele, maaomanikule või -valdajale;
3) vallavalitsusele on üle antud teostusdokumentatsioon paberil ja digitaalsel andmekandjal;
4) on tagastatud loa talong vajalike kooskõlastustega.
§ 11. Garantii kaevetöödele
(2) Garantiiaja kestel ilmnevad kaevetöödest tingitud defektid kõrvaldab kaevaja oma kulul ning haldaja poolt määratud tähtajaks.
(3) Kui kaevetööde teostaja pole garantiiajal ilmnenud puudusi määratud tähtajaks kõrvaldanud, võib haldaja tellida taastamistööd kolmandalt isikult kaevaja kulul.
§ 12. Järelevalve ja vastutus eeskirja rikkumise eest
(1) Teekonstruktsioonide ja haljastuste taastamise üle teostab järelevalvet vallavalitsuse määratud ametiisik, muus osas korraldab järelevalvet kaevetööde tellija.
(2) Eeskirja rikkumise eest vastutab isik kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse §662 alusel. Väärteo kohtuvälised menetlejad on vallavalitsus, politseiprefektuur ja Keskkonnainspektsioon.
(1) Tunnistada kehtetuks Tootsi Vallavolikogu 14.02.2008 määruse nr 9 „Kaevetööde eeskiri”.
(2) Määrus jõustub 01. jaanuar 2011. aasta.
Lev Suni


text:
3-1-1-79-16 Riigikohus 05.12.2016
KrMS § 126 2 lg 4
KrMS § 205 2
KonkS § 2 lg 1 kohaselt loetakse ettevõtjaks ka ettevõtja huvides tegutsev isik (vt ka RKKKo nr 3-1-1-32-10, p 11.1). Juriidiline isik on võimeline tegutsema vaid füüsilise isiku vahendusel ja juriidilise isiku vastutuse eelduseks on alati füüsilise isiku tegevuses koosseisutunnuste sedastamine (nt RKKKo nr 3-1-1-64-05, p 10). Asjaolu, et juriidilisele isikule mingil põhjusel süüdistust ei esitata, ei välista füüsilise isiku karistusõiguslikku vastutust. (p 23)
Jälitustoiminguks loa andmist otsustaval kohtul tuleb lähtuda neist asjaoludest, mis on tal teada otsustamise momendil (ex ante-käsitlus), ja kohtule pole võimalik ette heita seda, et ta ei võtnud arvesse asjaolusid, mis ei olnud lahendit tehes teada (RKKKm nr 3-1-1-68-14, p 24.2). Seega ei saa jälitustoiminguks antud loa ebaseaduslikkust tingida asjaolu, et selle aluseks olev kuriteokahtlus hilisemas menetluses kinnitust ei leia. (p 15)
31. detsembrini 2012 kehtinud KrMS § 111 sätestas, et jälitustoiminguga saadud teave on tõend, kui selle saamisel on järgitud seaduse nõudeid. Nõuetekohase põhistuse puudumine jälitustoimingu loas ei ole käsitatav seaduse nõuete rikkumisena jälitustoiminguga tõendi „saamisel“, mistõttu ei too loa põhistamatus 31. detsembrini 2012 kehtinud KrMS § 111 kohaselt kaasa selle loa alusel tehtud jälitustoiminguga kogutud tõendi lubamatust (nt RKKKo nr 3-1-1-14-14, p 779). Kriminaalasja lahendades on kohus vaatamata eeluurimiskohtuniku määruses märgitule pädev tuvastama, kas konkreetse jälitustoimingu puhul olid KrMS § s 110 sätestatud materiaalsed eeldused täidetud. (p 18)
3-4-1-10-13 Riigikohus 29.05.2013
KrMS § 436 lg 1 p 2
PS § 36 lõike 2 kolmanda lause rakendamiseks kehtestatud KrMS § 452-1 kohaselt on isikutel õigus halduskohtus vaidlustada Vabariigi Valitsuse võimalikku otsust enda välisriigile väljaandmise kohta. (p 38) Isiku väljaandmine välisriigile võib riivata tema põhiõigusi, kuid Ameerika Ühendriikide ja Eesti pädevate organite vahel väidetavalt sõlmitud kokkulepe ning Eestis kriminaalmenetluse alustamata jätmine ei riiva iseenesest kaebajate subjektiivseid õigusi ja seetõttu ei ole kaebus nende vaidlustamiseks lubatav. (p 36)
Tõendite loetlemine kohtuotsuses ei ole käsitatav kohtuotsuse põhistusena KrMS § 339 lg 1 p 7 mõttes, ning et tõendite hindamine nende kogumis tähendab muuhulgas erinevatest tõenditest tulenevate andmete asetamist omavahelisse konteksti sidustatuna kuriteokoosseisu tunnustega (vt nt RKKKo 3-1-1-100-06 ja 3-1-1-16-04).
Pelgalt kinnipidamisasutuses karistuse kandmist ei saa käsitada mõjuva põhjusena KrMS § 424 mõttes, mis annaks aluse menetluskulude tasumise tähtaja pikendamiseks.
Olukorras, kus kaitsja ei taotlenud kõvaketta tagastamist või selle osalist hävitamist, vaid üksnes teatud andmete kopeerimist, ei tähendaks sellise taotluse rahuldamine vastuolu jõustunud kohtuotsusega.
Olukorras, kus isik tunnistati süüdi konkreetsete ebaseaduslikke pilte sisaldavate failide hoidmises, jääb arusaamatuks, millisel seadusest tuleneval alusel peab täiendavalt üle kontrollima ülejäänud kõvakettal leiduvad andmed, mille omamist või hoidmist jõustunud kohtuotsusega karistusõiguslikult talle ette ei heidetud.
Tulenevalt KrMS §-st 431 saab täitmiskohtunik oma määrusega lahendada vaid kohtulahendi täitmisel ilmnevaid kahtlusi ja ebaselgusi, mitte muuta juba jõustunud kohtulahendist tulenevaid õiguslikke järelmeid. Määrus, millega täitmiskohtunik otsustaks KrMS § 431 alusel kohtuotsuse järgi hävitamisele kuuluva asitõendi hoopis süüdimõistetule tagastada või hävitada selle osaliselt, satuks jõustunud kohtuotsusega vastuollu.
3-1-1-35-12 Riigikohus 17.04.2012
KrMS § 126 lg 3
KrMS § 126 lg 3 p 2 ja lg 4 sätestavad asitõendina ära võetud asja kohtueelses menetluses omanikule või seaduslikule valdajale tagastamise menetlusõigusliku aluse ning korra. Asitõendina ära võetud asja konkreetsele isikule väljaandmiseks, peab aga olema ka materiaalõiguslik alus.
AÕS § 34 lg-st 2 ja § 35 lg-st 3 tulenev valduse seaduslikkuse presumptsioon annab materiaalõigusliku aluse tagastada asi KrMS § 126 lg 3 p 2 ja lg 4 korras isikule, kellelt menetleja selle asitõendina ära võttis. Muudel materiaalõiguslikel alustel peale AÕS § 34 lg-st 2 ja § 35 lg-st 3 tuleneva ei ole uurimisasutusel, prokuratuuril ega eeluurimiskohtunikul endal võimalik kohtueelses menetluses asitõendi valduse üleandmist otsustada. Lisaks asitõendi tagastamisele AÕS § 34 lg 2 ja § 35 lg 3 alusel saab menetleja kohtueelses menetluses anda asja välja isikule, kes ei olnud asitõendi äravõtmise ajal selle valdaja, kui selleks on asja äravõtmisaegse valdaja ja teiste asjast huvitatud isikute nõusolek. Sõltumata eeltoodust on menetleja üldjuhul õigustatud ja kohustatud andma asitõendi, mille tagastamine ei takista kriminaalmenetlust, välja isikule, kelle õigus asjale või kelle valduse seaduslikkus on tuvastatud jõustunud kohtuotsusega teises kriminaal- või tsiviilasjas. Seejuures on oluline, et kohtuotsus oleks tehtud samade isikute suhtes, kes vaidlevad asja üle käimasolevas kriminaalasjas.
Kui ei ole vaidlust, et isik, kellelt menetleja asja asitõendina ära võttis, on selle asja omanik või seaduslik valdaja, on asi võimalik kohtueelses menetluses tagastada ilma eeluurimiskohtuniku määruseta. Eeluurimiskohtunik otsustab asja tagastamise siis, kui kriminaalasjas on vaidlus, kas isik, kellelt asi asitõendina ära võeti, on asja omanik või seaduslik valdaja. Viimatinimetatud juhul tuleb kohtul kaaluda eeskätt seda, kas asja tagastamise korral on kindlustatud teiste menetlusosaliste õigustatud huvid ja kriminaalmenetluse läbiviimine.
KrMS § 124 lg-test 3-6 tulenevalt ei ole menetleja õigustatud hoidma asja asitõendina enda või vastutava hoidja käes kauem kui see on vajalik kriminaalmenetluse huvides - s.o tõendusteabe kogumise ja säilitamise seisukohalt.
Olukorras, kus menetlejal ei ole enam KrMS §-st 124 tulenevalt alust asja asitõendina enda käes hoida, kuid samas ei ole menetleja hinnangul õige ka asitõendi tagastamine KrMS § 126 lg 3 p 2 ja lg 4 korras, tuleks kaaluda võimalust asi KrMS § 142 alusel tsiviilhagi või konfiskeerimise tagamiseks arestida.
Asitõendi vastutavale hoiule andmist õigustavaks asjaoluks võib olla ka see, et menetleja juures olevad hoiutingimused ei ole asitõendi säilitamiseks sobivad ja võivad põhjustada asitõendi väärtuse vähenemise.
Seadus ei piira nende isikute ringi, kellele menetleja võib asitõendi lepingu alusel vastutavale hoiule anda. Näiteks ei ole vähemalt teatud juhtudel välistatud ka see, et asitõendina ära võetud asi antakse vastutavale hoiule kannatanule, kellelt kahtlustuse kohaselt see asi kuriteoga ära võeti. Seejuures tuleb aga silmas pidada, et asitõendi hoidja peab KrMS § 125 lg 3 kohaselt tagama asitõendi puutumatuse ja säilimise.
Kohtuotsuse tegemisel saab kriminaalasja arutav kohus otsustada asitõendina ära võetud eseme väljaandmise ka näiteks AÕS § 80 või § 45 alusel.
KrMS § 126 lg-s 4 sätestatud korras kohtueelses menetluses asitõendi suhtes võetavate meetmete valikul on kohus seotud prokuratuuri taotluse piiridega ega tohi nendest väljuda. Kohus võib prokuratuuri taotluse osaliselt või täielikult rahuldada või rahuldamata jätta, mitte aga kohaldada asitõendi suhtes taotluses nimetamata meetmeid või tagastada asitõendit isikule, kellele asitõendi tagastamist prokuratuur ei taotle. Seejuures ei ole välistatud see, et prokuratuur esitab kohtule KrMS § 126 lg 4 korras otsustamiseks mitu alternatiivset taotlust asitõendiga edasiseks toimimiseks.
3-1-1-8-12 Riigikohus 09.04.2012
KrMS § 245
Kokkuleppemenetluses kohtuistungi korraldamise eesmärk on eeskätt süüdistatavale ausa kohtumenetluse õiguse tagamine. Kohtuliku arutamise korraldamine kokkuleppemenetluses on kantud vajadusest vältida olukorda, kus süüdistatav sõlmib end süüstava kokkuleppe oma tegeliku tahte vastaselt või selle sisust aru saamata. Kohtuistungil on kohus kokkulepet vahetult arutades kohustatud välja selgitama, kas see vastab süüdistatava tõelisele tahtele nii enda kuriteos süüditunnistamise, karistamise kui ka muude selles sisalduvate tingimuste osas. Süüdistataval on tulenevalt KrMS § 247 lg-s 2 sätestatust piiramatu õigus kohtuistungil kokkuleppest loobuda, vastates kohtuniku küsimusele kokkuleppega nõustumise kohta eitavalt. Sellisel juhul puuduvad kokkuleppemenetluse kohaldamise alused ja kriminaaltoimik tuleb obligatoorselt prokuratuurile tagastada. Seevastu prokuröri puhul ei ole eeltoodud kaalutlused olulised, mistõttu tema õigus juba allakirjutatud kokkuleppest loobuda on piiratum. Avaldades kohtuistungil tahet sõlmitud kokkuleppest loobuda, peab prokurör KrMS § 247 lg 3 sõnastusest nähtuvalt andma kokkuleppe kohta oma arvamuse, seega enda seisukohta loobumise osas ka põhjendama.
Süüdistatava nõustumine kokkuleppega ei tähenda üksnes enese süüditunnistamist ja soostumist talle süüks arvatava kuriteo kvalifikatsiooniga, vaid see tähendab muu hulgas nõustumist ka talle mõistetava karistusega. Oluline on, et süüdistatav oleks kokkuleppest aru saanud ja väljendanud seda sõlmides oma tõelist tahet. Kohus peab tulenevalt KrMS § 247 lg-st 2 kontrollima eespool nimetatud asjaolusid.
Kui süüdistatav väljendab uue kokkuleppe sõlmimisega oma tahet loobuda varasemast sõlmitud kokkuleppest, puudub ringkonnakohtul alus seoses viimati nimetatud kokkuleppega aset leidnud menetlusõiguslikele minetustele viidates maakohtu otsuse tühistamiseks ja kriminaaltoimiku prokuratuurile tagastamiseks. Eelkirjeldatud rikkumine ringkonnakohtus on hinnatav kriminaalmenetlusõiguse muu olulise rikkumisena KrMS § 339 lg 2 mõttes.
prokuratuuri toimingud kokkuleppemenetluses
KrMS § 245 lg-st 5 tuleneb, et pärast kokkuleppe sõlmimist edastab prokuratuur kokkuleppe koopiad süüdistatavale ja kaitsjale ning saadab kriminaaltoimiku kohtusse. Viidatud sätte imperatiivse sõnastuse tõttu ei ole sellest võimalik grammatiliselt tuletada prokuratuuri pädevust loobuda kohtueelses menetluses juba sõlmitud kokkuleppest sel teel, et kriminaalasi koos kokkuleppega jäetakse kohtusse saatmata. Sellist järeldust kinnitab ka KrMS 9. peatüki 2. jaos sisalduva kokkuleppemenetluse regulatsiooni kui terviku analüüs, millest nähtub, et § 247 lg 3 kohaselt on seadusandja näinud ette pooltele võimaluse loobuda sõlmitud kokkuleppest kohtuliku arutamise käigus. Kuna kriminaalmenetlusõiguses ei sisaldu analoogilist kokkuleppest lahtiütlemise regulatsiooni kohtueelses menetluses, siis tuleb asuda seisukohale, et kohtueelses menetluses pole juba sõlmitud kokkuleppest võimalik loobuda. Viimane on põhjendatav ka asjaoluga, et kuigi kriminaalasja lahendamine kokkuleppemenetluses on menetlusosalistele vabatahtlik, eeldades kõigi sellega hõlmatud poolte konsensuslikku otsustust, on juba sõlmitud kokkuleppe näol tegemist poolte ühise taotlusega arutada kriminaalasja kokkuleppemenetluses. Kokkuleppe sõlmimise järel on menetlusosalistel õigus eeldada, et asja kohtulik arutamine toimub kokkuleppemenetluses.
Õiguslikud alused sõlmitud kokkuleppest loobumiseks kokkuleppemenetluses peavad tulenema seadusest. Kuna seadusandja on KrMS § 245 lg 5 kohaselt sidunud kohtueelses menetluses kokkuleppe sõlmimise vaid ühe õigusjärelmiga - prokuratuuri poolt kokkuleppe koopiate edastamisega süüdistatavale ja kaitsjale ning kriminaaltoimiku kohtusse saatmisega -, siis on nõuetekohaselt toimunud kokkuleppe sõlmimise järel kriminaalasja kohtusse saatmata jätmine hinnatav kriminaalmenetlusõiguse rikkumisena.
3-1-1-10-12 Riigikohus 30.03.2012
KrMS § 205 1
KrMS § 228 lg 6
Kriminaalmenetluse lõpetamine KrMS § 205^1 alusel on vaidlustatav KrMS VIII peatüki 5. jaos sätestatud uurimiskaebe korras.
lõpetamine leebusetaotleja suhtes
Kriminaalmenetluse seadustiku §-s 2051 sätestatud konkurentsialase kuriteo lõpetamine seoses leebuse kohaldamisega on käsitatav KrMS §-s 205 sisalduva nn kroontunnistaja suhtes kriminaalmenetluse lõpetamise erijuhuna. Kroontunnistajal puudub KrMS §-st 205 lähtuv subjektiivne õigus nõuda kriminaalmenetluse lõpetamist ja ka õigus vaidlustada tema suhtes kriminaalmenetluse lõpetamata jätmist. KrMS §-st 2051 aga tuleneb subjektiivne õigus nõuda kriminaalmenetluse lõpetamist ja õigus vaidlustada kriminaalmenetluse lõpetamata jätmist. Kui KrMS §-s 205 (samamoodi nagu ka KrMS §-des 202, 203, 204, 2052) sisalduva sõnakasutuse kohaselt „võidakse kriminaalmenetlus lõpetada“, siis KrMS § 2051 tekstis nähakse ette, et „kriminaalmenetlus lõpetatakse“. Seega on põhjust väita, et KrMS §-s 2051 kutsutakse isikuid oluliselt aktiivsemalt riigiga koostööle ja samas põhjustatakse sellega vältimatult ka oluliselt enamal määral õiguspärast ootust kriminaalmenetluse lõpetamisele, kui §-s 205 sisalduvas kroontunnistaja üldregulatsioonis. Riiklikus tegevuses põhjustatud õiguspärase ootusega tuleb aga üldjuhul siduda ka vastav subjektiivne õigus, millest lähtuvalt saab isik tegutseda siis, kui leiab, et tema õiguspärast ootust on rikutud. Veelgi olulisem erinevus seisneb aga selles, et kriminaalmenetluse lõpetamiseks KrMS § 2051 alusel ei piisa lihtsalt kroontunnistajaks olemisest ja täielikust koostöövalmidusest riigiga, vaid oluline on olla esimene kroontunnistaja. Kuna küsimus selle kohta, kes leebusetaotlejaist esitab nõuetekohase taotluse esimesena, on seadusandja ühelt poolt muutnud leebusetaotlejate menetlusliku saatuse määramisel absoluutselt otsustavaks tingimuseks ja kuna teisalt puuduvad objektiivsed kriteeriumid selle küsimuse otsustamiseks ja ka tehtud otsustuse objektiivsuse hindamiseks, siis peab olema tagatud subjektiivne õigus taotleda enda tunnistamist esimeseks leebusetaotlejaks. Samuti tuleb tagada kohtukaebeõigus vaidlustamaks kõnealuses küsimuses tehtud Riigiprokuratuuri otsustust.
3-1-1-17-12 Riigikohus 15.03.2012
KrMS § 7 lg 2
Kohtuväline menetleja peab väärteomenetluse alustamisel olema veendunud, et kasutatud mõõtevahend vastab mõõteseaduse nõuetele. Tõendamaks mõõtetulemuse jälgitavust peab menetleja olema juba kohtuvälises menetluses valmis esitama menetlusalusele isikule mõõtetulemuse jälgitavust kinnitavaid dokumente (eeskätt mõõtevahendi tüübikinnitustunnistus ja taatlustunnistus). Olukorras, kus menetlusalune isik või tema kaitsja vaidlustab kiirusmõõtevahendi näidu õigsust või mõõtevahendi kasutamise õiguspärasust kohtumenetluses, lasub ka maakohtul kohustus uurida asjassepuutuvaid dokumente vahetult, mitte aga piirduda vastutava ametkonna üldise kinnitusega selle kohta, et mõõtevahend oli näiteks töökorras või läbinud nõuetekohase kontrolli.
Kohtuotsuse rajamine oletustele on väärteomenetlusõiguse oluline rikkumine, mis tingib otsuse tühistamise. Selliselt esitatud põhjendused ei ole objektiivselt kontrollitavad ega taga menetlusalusele isikule efektiivset võimalust kaitsta ennast talle esitatud karistusõigusliku etteheite eest. Sisuliselt peab ta sellisel juhul tõendama oma süütust, mis on vastuolus süütuse presumptsiooni põhimõttega (PS § 22 lg 2 ja KrMS § 7 lg 2).
Mõõteseaduse § 5 lg 2 p 2 kohaselt peab mõõtetulemuste jälgitavus olema tõendatud riikliku järelevalve käigus, kui mõõtetulemuste alusel tehakse ettekirjutus, määratakse karistus väärteoasjas või piiratakse eriõigust. Tulenevalt sama seaduse § 5 lg 1 lausest 2 ja LS § 199 lg 1 p-st 4 ja lg-st 6 on statsionaarse automaatse kiirusmõõtesüsteemi mõõtetulemuse jälgitavus tõendatud, kui kasutatakse taadeldud mõõtevahendit. MõõteS § 7 lg 2 p 4 kohaselt peab kiirusmõõtevahend enne kasutusele võtmist läbima legaalmetroloogilise ekspertiisi. TJA väljastab mõõtevahendi kohta, mis on saanud ekspertiisil positiivse tulemuse, Eesti siseriikliku tüübikinnitustunnistuse. Samuti peab kiirusmõõtevahend olema taadeldud kooskõlas MõõteS § 7 lõikega 3 (ning selle alusel antud määrusega) ja § 10 lg-ga 4. MõõteS § 7 lg 3 alusel kehtestatud metroloogilise kontrolli nimistu kohaselt on kiirusmõõtevahendi puhul kohustuslik TJA väljastatud siseriiklikku tüübikinnitustunnistust omava mõõtevahendi esmataatluse läbimine. MõõteS § 10 lg 4 täpsustab, et kui konkreetse mõõtevahendi taatlemiseks Eestis võimalus puudub, võib legaalmetroloogia asutus teistes riikides väljastatud jälgitavate mõõtetulemuste alusel teha selle mõõtevahendi legaalmetroloogilise ekspertiisi, tunnistada mõõtevahend taadelduks ja märgistada mõõtevahendi või asjakohase dokumendi taatlusmärgise või -märgistega. Nendele nõuetele peab vastama ka liiklusjärelevalves kasutatav kiirusmõõtevahend, mille näidu põhjal väärteomenetlust alustatakse.
Ei ole välistatud, et konkreetses väärteoasjas tuleb mõõtetulemuse jälgitavuse kontrollimisel pöörata tähelepanu ka sellele, kas tulemus on saadud kiirusmõõtevahendi kasutamisel tüübikinnitustunnistuses märgitud kasutustingimustel - nii võivad kasutustingimused näha ette piiranguid mõõtevahendi kasutamiseks sõltuvalt nt välisõhu temperatuurist vms.
Kokku: 246| Näitan: 1 - 20

matches:
Riigikohus
§ 126
§ 205
§ 2
§ 111
§ 111
kohus
Riigikohus
§ 436
§ 36
§ 452
§ 339
§ 424
§ 431
Riigikohus
§ 126
§ 126
§ 34
§ 35
§ 126
§ 34
§ 35
§ 34
§ 35
§ 124
§ 126
§ 142
§ 125
kohus
§ 80
§ 45
§ 126
kohus
Kohus
§ 126
Riigikohus
§ 245
kohus
§ 247
§ 247
Kohus
§ 247
§ 339
§ 245
§ 247
§ 245
Riigikohus
§ 205
§ 228
§ 205
§ 2051
§ 2051
Riigikohus
§ 7
§ 22
§ 7
§ 5
§ 5
§ 199
§ 7
§ 7
§ 10
§ 7
§ 10