text:
VEB-fondi probleemistik ja areng 2011-2015 - Ebaseadus.net
Home Poliitika VEB-fondi probleemistik ja areng 2011-2015
06/11/2017	 Poliitika
Riigikohus jättis 1. veebruari 2011. aastal menetlusse võtmata Vabariigi Valitsuse, sihtasutuse VEB (SA VEB) ja Eesti Panga kassatsioonkaebused Tallinna Ringkonnakohtu otsuse peale, millega kohustati riiki lahendama VEB-fondi sertifikaatide hüvitamise küsimus. Sellega jõustus ringkonnakohtu 22. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus.
Kohtuotsuse tähtsamad punktid
Kohus nimetas kaebuse lahendamisel keskseks küsimuseks, kas kuskilt tuleneb Eesti Vabariigi kohustus tagada, et VEB-fondi sertifikaatide omanikud saaksid sertifikaatide eest mingi muu rahaliselt hinnatava hüvitise. Kohus leidis, et küsimuse lahendamisel ei ole sealjuures oluline, kas kaebajad on sertifikaatide algsed omanikud või on sertifikaadid omandanud hilisemalt.
Kohus lähtus eeldusest, et sertifikaate võib pidada väärtusetuks, kuigi need olid turul vabalt kaubeldavad ning sertifikaadi omanikul oli vastavalt sertifikaadi väärtusele õigus VEB-fondi varadele.
Sekkudes avalik-õiguslike meetmetega eraõiguslikesse suhetesse võttis riik endale vastutuse eelnimetatud meetmete proportsionaalsuse ja efektiivsuse eest. Riik ei vabane vastutusest üksnes seetõttu, et ta on loonud riikliku VEB-fondi, mille puhul on teada, et selle fondi vastu nõuete esitamine on tulemusetu.
Riigil on olemas kõik vajalikud võimalused ja volitused, et otsida tekkinud olukorras uusi alternatiivseid lahendusi. Arvestades seejuures riigil olevat suurt kaalumisruumi, ei ole kohtul võimalik ette kirjutada, milliste vahenditega ja kuidas peab toimuma sertifikaatide omanike õiguste tagamine.
Sertifikaatide eest määratava kompensatsiooni instrument ning hüvituse suurus on vastustaja kaalutlusotsus. Kohus tegi riigile ettekirjutuse otsustada VEB-fondi sertifikaatidega tagatud nõuete hüvitamise küsimus üheksa kuu jooksul.
Riiki esindas selles kohtuasjas Justiitsministeerium. Pärast kohtuotsuse jõustumist anti valitsuses asi üle Rahandusministeeriumile töötada üheksa kuu jooksul välja lahendus, kuidas riik seda kohtuotsust täidab. Rein Langilt läks vastutus üle tollasele rahandusminister Jürgen Ligile.
VEB-fondi kreeditore esindanud advokaat Indrek Leppik avaldas pärast kohtuotsuse jõustumist lootust, et riigiga on võimalik kokkulepe saavutada. Indrek Leppiku sõnul oli selleks ajaks vaieldud juba üksjagu kaua ja riik ei olnud kordagi VEB-fondi kreeditoridega läbirääkimistesse laskunud. (Äripäev, 03.02.2011 http://arileht.delfi.ee/news/uudised/riigikohus-ei-votnud-veb-fondi-sertifikaatide-kaebust-menetlusse?id=39529537 )
10.02.2011 toimunud Vabariigi Valitsuse istungile järgnenud pressikonverentsil teatas tollane rahandusminister Jürgen Ligi, et riik pandi selle kohtuotsusega keerulisse olukorda. Tegelikult oli see ainus fraas, mille mõttest oli Jürgen Ligi pikemas vastuses võimalik aru saada. Tollane justiitsminister Rein Lang suutis ennast selgelt väljendada: „Kohus on öelnud, et riik peab tegema VEB-fondi osakute hüvitamise osas üheksa kuu jooksul otsuse. Missugune see otsus täpselt olema saab, seda me räägime siin ühel pressikonverentsil, kuskil kui puud on juba lehes.“ (BNS,11.02.2011)
VEB-fondi kreeditore esindanud advokaat Indrek Leppik nägi riigipoolset lahendust kõigi pangaklientide võrdses kohtlemises. Ta meenutas, et kui omal ajal päästeti Põhja-Eesti Aktsiapank (PEAP) ja Balti Ühispank (UBB) nende liitmisel uueks Põhja-Eesti Pangaks (PEP), kompenseeriti PEP-i külmutatud vahendid ka kümneprotsendilise aastaintressimääraga riiklike võlakirjadega. Indrek Leppiku arvates oleks pidanud ka PEAP-i ja UBB tema esindatud klientidele kompensatsiooni määrama sarnastel alustel. (ERR-i uudised 04.03.2011 http://uudised.err.ee/v/majandus/62eb6760-48aa-4638-b346-694764c98011 )
Samal ajal otsustas SA VEB nõukogu 24.03.2011 lõpetada sihtasutuse tegevus ja alustada likvideerimismenetlust. Sihtasutuse kolmest liikmest kaks oli nimetatud Eesti Panga president ja ühe liikme Rahandusministeerium. Alates juulist 2010 oli SA VEB üheliikmelise juhatuse liige Rein Järvelill, nõukogu liikmeteks Kadi Kapral ja Veiko-Joel Kokk Eesti Pangast ning Silvi Uljas Rahandusministeeriumist. SA-l VEB puudus vara ja majandustegevus ning aastatel 2004–2010 oli majandusaasta aruannetes märgitud, et sihtasutus tuleks lõpetada. (BNS, 25.03.2011)
29.09.2011 valitsuse kabinetinõupidamisel tuli teemaks ka kohtuotsuse täitmiseks valitsuse leitud lahendus. Järgnenud pressikonverentsil vastas peaminister ka küsimustele VEB-fondi kreeditoridele hüvituse küsimuses lahenduse leidmisest.
Peaminister Andrus Ansip: „Teatavasti kunagised ja praegused Vnešekonompanga kreeditorid on esitanud hagisid Eesti Vabariigi, Eesti Panga, Ühispanga vastu ja kõikides kohtu instantsides on nad alati kaotanud. Aga halduskohus kohustas Eesti riiki langetama selles küsimuses otsuse.“ Andrus Ansipi nägu läks muigele, mida ta ei suutnud varjata. Ning pärast pausi teatas: „See ei tähenda seda, et halduskohus oleks kohustanud Eesti riiki siis maksma.“ Edasi jätkas peaminister valitsuse kava tutvustamist: “Meie järgnevad käigud peaksid olema meie meelest sellised, et kõik kreeditorid, kelle nõuded on koondatud VEB-fondi, võiksid veel kord kaaluda, kas nad ei taha mitte iseseisvalt, ilma selle fondita, oma nõudeid rahuldada. Sest et siiani ka põhikirja järgi kõigil kreeditoridel on õigus võtta oma nõudeid VEB-fondist välja ja minna neid omal käel rahuldama. (…) Kui kõik need, kes on tahtnud seda võimalust kasutada, omal käel asju ajada, on oma nõuded välja võtnud VEB-fondist, siis tuleb see fond likvideerida. Ja tema käes olev vara ehk siis nõuded enampakkumisel maha müüa ja enampakkumisel saadud raha jaotada siis nende vahel, kellel on nõudeid VEB-fondi vastu. See on see põhimõtteline lähenemine, mille valitsuskabinet täna heaks kiitis.“
Aeg oleks justkui pööranud tagasi aastasse 1999, kui pärast petuskeemi elluviimist TSL Internationaliga mõtles Eesti Pank nende tehingute varjamiseks välja alibi nõuete iseseisvast realiseerimisest. Kõigile teistele tegelikele VEB-fondi kreeditoridele peale Aleksander Matti TSL Internationali leidis valitsus lahenduseks SA VEB likvideerida ja tema vara ning nõuded enampakkumisel maha müüa ja saadud raha SA VEB nõudeõiguse omanike vahel jagada.
Valitsus oli leidnud kavala lahenduskäigu, kuidas kohtuotsuse sisulisest otsusest mööda hiilida, sest SA-l VEB puudus vara. Ka mitte mingisugused nõuded ei saanud olla varaks sellel lihtsal põhjusel, et tal ei olnud ka juriidiliselt aktsepteeritud nõudeid, mida VEB (Vnešekonompank) oleks tunnistanud.
Valitsuse istungil 25.10.2011 kiideti heaks saata Riigikogule otsuse eelnõu VEB-fondi sertifikaatide hüvitamise kohta. Istungit juhatas Andrus Ansipi puudumisel Mart Laar. Eelnõu juurde kuulunud seletuskirjas olid kõige paradoksaalsemalt esitatud kaks olulist küsimust, nõudeõiguse iseseisev realiseerimine ja VEB-i külmutatud konto valdaja. Eelnõu seletuskirjas oli nende kahe punkti kohta toodud järgmised seletused.
1. „Muuhulgas tehti 1990. aastatel nn tasaarveldusi Nõukogude Liidu endiste vabariikidega ning mitmed sertifikaadiomanikud asusid nõudeõigust iseseisvalt teostama.“
Edasine jutt on tähelepanuväärne: „Siiski ei teostatud nõudeõigusi täiesti iseseisvalt Riikliku VEB-fondi volikirja alusel, vaid sellele eelnes tavaliselt pankadevaheline informatsioonivahetus ning nõude teostamiseks olevate asjaolude väljaselgitamine. Üldjuhul nõudis VEB eelnevalt Eesti Panga kinnitust vastavate isikute kontode olemasolu kohta, mille kohta saatis Eesti Panga president vastava informatsiooni VEB-ile. Kokkuleppe saavutamise korral esitas PEP maksekorralduse PEP-i valuutavahendite ülekandmiseks nõudeõigust iseseisvalt teostava isiku poolt osutatud kontole mingis teises Venemaa pangas ning VEB teostas vastava ülekande. Kuigi PEP oli juba 05.01.1997 ühinenud Ühispangaga, toimus 1998. aastal nõudeõiguse iseseisev teostamine siiski veel PEP-i maksekorralduse alusel. Pärast VEB-i kinnituse saamist ülekande teostamise kohta kustutati nõudeõigust iseseisvalt teostanud isiku sertifikaat registrist.“
Seletuskiri kirjeldab jällegi TSL Internationali ebaseaduslikke tehinguid 1998. aastal. Samuti lükkab see ümber Andrus Ansipi jutu nõudeõiguse iseseisvast realiseerimisest.
2. „Sihtasutus VEB omab nõuet külmutatud kontode suhtes VEB-is (nõude loovutamise leping Riikliku VEB-fondi ja PEP-i vahel 03.05.1996). Seni pole SA VEB proovinud nõuet müüa, sest sihtasutuse eesmärk on olnud raha kättesaamine VEB-ist. Nõude müük likvideerimismenetluses selgitab välja selle nõude tegeliku turuväärtuse.“
Nõudeõigus sai olla ainult VEB-is külmutatud konto omanikul, kelleks oli ja jäigi PEP. Seda vaatamata sellele, et PEP liideti Ühispangaga ja tema tegevus loeti 04.09.1997 lõppenuks koos äriregistrist kustutamisega. Tõepoolest sõlmisid PEP ja VEB-fond lepingu (03.05.1996), millega PEP andis oma külmutatud korrespondentkonto üle VEB-fondile ja informeeris sellest ka VEB-i. Kuid VEB vastas oma kirjaga 11.06.1997 keeldumisega. (EP dok nr 99) Ilma VEB-i nõusolekuta ei olnud võimalik konto valdamise üleminek VEB-fondile. Järelikult sisaldab seletuskiri otsest ja teadlikku valet.
Rahandusminister Ligile esitati teabenõue eelnõu seletuskirjas toodud väidete kohta, et VEB-is külmutatud konto valdaja ei ole SA VEB, vaid PEP. Iga kord oli Ligi poolseks vastuseks vaid fraasi seletuskirjast, et PEP-i ja VEB-fondi vahel sõlmiti 03.05.1996 nõude loovutamise leping. Ligile koostas vastused Rahandusministeeriumi õigusosakond, kes oli koostöös Eesti Pangaga koostanud ka seletuskirja. Sisuliste küsimustega tegeles põhiliselt jurist Silvi Uljas, kes oli ka SA VEB nõukogu liige.
Naljakaim neist oli Ligi allkirjaga vastused teabenõudele 22.11.2011, kus ta jälle kordas sedasama tõele mittevastavat väidet, et VEB-i külmutatud konto omanik on SA VEB. Sealsamas vastuses veidi allpool esitati fakt: „02.01.2001 tunnistas VEB eelmainitud korrespondentkontode omanikuna PEP-i, saates neile saldokinnitused.“ Aga kui lisada sinna otsa veel valitsuse eelnõu seletuskirjas olnud väide, et Eesti Pank küsis 2011. aasta kevadel VEB-is, kellele külmutatud konto kuulub, ei saanud ta sellele vastust. Skisofreenia oli täielik. Igasugune sisuline diskussioon Rahandusministeeriumiga, rahandusminister Jürgen Ligiga ja valitsusega osutus kreeditoride sõnul võimatuks.
Omaette teema on T.Kümmeli kukepoks Jürgen Ligiga ajakirjanduse veergudel. Kord oli ta solvunud, et ajakirjanik teda valetajaks nimetas, kord sõimas teda laimajaks, ikka talle omases jürgenligilikus reljeefses väljendusviisis. Aga kui tal tuli Riigikogus 12.12.2011 vastata sellekohasele arupärimisele, lasi ta ka seal ikka sellesama plaadi mängima: „Sel sihtasutusel (SA VEB) on nõue külmutatud kontodele VEB-is, aluseks on nõude loovutamise leping riikliku VEB-fondi ja VEB-i vahel 1996. aastast. Seni pole seda nõuet müüa proovitud ega püütud välja selgitada selle nõude täpset turuväärtust põhjusel, et sihtasutuse eesmärk on olnud raha VEB-ist kätte saada.“ Ei ole mõtet ümber jutustada Jürgen Ligi teisi vastuseid, kus ta rääkis segaselt ja pikalt näiteks mingist Eesti õigusjärgluse probleemist seoses VEB-is külmutatud kontoga. Jürgen Ligi põhjendused kippusid olema nii arusaamatud, et neist punase niidina läbivat mõtet otsida oleks tühi vaev. Mitmest tema sõnavõtust võib välja lugeda, et ega ta ei olnud üleliia õnnelik VEB-fondi problemaatikaga tegelemise üle, mis Rahandusministeeriumile anti. Jürgen Ligi on parteisõdur ja ehkki võib-olla hapu näoga ja vastu tahtmist, aga ülesanne tuli täita. Ilmselt ta ei viitsinudki VEB-fondi temaatikasse eriti süveneda.
VEB-fondi kreeditore esindanud advokaat Indrek Leppik oli valitsuse otsusest hämmingus, ja mitte ainult tema. Ta ei saanud aru, miks niigi hapra õiguskultuuriga Eestis, kus valitsus peaks olema eeskujuks, sellist rumalust korraldab ja proovib reaalse hüvitise maksmisest kõrvale hiilida. „Kas see peaks olema eeskujuks kõigile kohtuotsuste täitmisel, et proovige läheneda formalistlikult ja mitte sisuliselt ning punnige kohtuotsuse täitmisele vastu ka siis, kui kohtuotsus on üheselt mõistetav,“ küsis Indrek Leppik. (EPL, 18.10.2011 http://epl.delfi.ee/news/eesti/kas-veb-fondi-kohtuotsus-jaab-taitmata?id=59999337 )
Kogu selles sürrealistliku kafkalikus etenduses oli veel üks seik. 12.01.2012 päädis kogu see saaga kohtumäärusega, mille järgi pidi Eesti riiki esindanud valitsus kohtuotsuse üheksa kuu jooksul täitmata jätmise eest 3200 eurot trahvi maksma. Riik pidi riigile trahvi maksma ehk iseenda ühest taskust 3200 eurot teise taskusse tõstma! Nagu tavaks saanud, puudus jällegi vastutaja!
Riigikohtu kommunikatsiooniosakonna juhataja Eveli Kuklase arvates ei tohiks olukorda, et riik jätab kohtuotsuse täitmata, üldse tekkida. „Antud juhul ei olegi ilmselt määratud trahvi eesmärk mitte rahalise koormuse kaudu riiki mõjutada, vaid juhtida tähelepanu tõsiasjale: riik peab täitma kohtuotsust. Kohtuotsuse mittetäitmine ei ole aksepteeritav,“ toonitas Eveli Kuklane. (Õhtuleht, 14.01.2012 http://www.ohtuleht.ee/460086/kurioosum-riik-peab-iseendale-trahvi-maksma )
Valitsuse esitatud Riigikogu otsuse „Riikliku VEB Fondi sertifikaatidega tagatud nõuete hüvitamine“ esimene lugemine toimus 11.01.2012. Riigikogus oli eelnõu menetlemisel juhtivaks komisjoniks õiguskomisjon, mida juhtis Marko Pomerants. (http://stenogrammid.riigikogu.ee/et/201201111400#PKP-9556 )
Minister Ligi ütles oma ettekandes: „Eelnõu on esitatud, sest Tallinna Ringkonnakohtu 22. oktoobri 2010. aasta otsuse kohaselt peab Eesti Vabariik otsustama Riikliku VEB-fondi sertifikaatidega tagatud nõuete hüvitamise küsimuse. Kohtuotsuse resolutsioonist lähtuvalt ei ole riigil kohustust maksta konkreetset hüvitist Riikliku VEB-fondi sertifikaatidega tagatud nõuete eest, vaid otsustada tuleb üksnes nõuete hüvitamise küsimus.“
Ja siis tegi ta seda jälle: „Sihtasutus omab nõuet külmutatud kontode suhtes Vnešekonombankis (nõude loovutamise leping Riikliku VEB-fondi ja PEAP-i vahel 3. maist 1996). Seni pole seda nõuet müüa proovitud ega püütud selgitada selle nõude täpset turuväärtust põhjusel, et sihtasutuse eesmärk on olnud raha kättesaamine Vnešekonombankist. Nõude müük likvideerimismenetluses selgitab selle nõude tegeliku turuväärtuse.“ Selleks ajaks oli Jürgen Ligi kümneid kordi kuulnud teabenõuetest ja ajakirjanduses avaldatust, miks see väide on vale. Raske on seetõttu leida Eesti poliitikast ehedamat illustratsiooni teadlikule sihikindlale valetamisele, kui see, Ligi esituses!
Ka vahurkraftilikku jama muudkui aga tuli Jürgen Ligi suust: „Riikliku VEB-fondi tegevus oli 1990. aastate jooksul kooskõlas Riigikogu otsuse sisu ja mõttega.“
Pärle hakkas Jürgen Ligi suust tulema eriti küsimuste voorus, sest seal ei olnud tal kasutada ettevalmistatud teksti: „Riigikogu tegi oma valiku kaalutlusel, et ühiselt tegutsedes on kõige suurem tõenäosus, et Venemaalt saadakse raha kätte. Aga see lootus ei ole vilja kandnud, sest Venemaa on kinni selles, et Eesti peab võtma osa Nõukogude Liidu laenude maksmisest ja enne meiega üldse ei räägita. Mõistagi ei saa ükski Balti riik lähtuda eeldusest, et me oleme Nõukogude Liidu õigusjärglane. Me olime okupeeritud, annekteeritud riik, me ei olnud iseseisva otsustusvõimega. Selles mõttes me seda vaidlust pidada ei saa. Nii see on, et Venemaa selle otsuse langetas. Sellel on sügav poliitiline taust ja me ei saa siit edasi.“ (…)
„Kui keegi suudab selle pealt raha teenida, siis palju õnne, aga võimalus minna ja küsida Riiklikust VEB-fondist oli kogu aeg olemas. Kuuldavasti on käidud, kuuldavasti on keegi otse pöördudes ka VEB pangast raha saanud. See oli sertifikaadi tingimus. Aga täpseid andmeid ei ole. Venemaa ei ava seda informatsiooni.“ (…)
„On teada, et spekulandid on neid sertifikaate kokku ostnud. Nemad ka riiki hagevad, loodavad mingit raha teenida. Üks viis raha teenida on kasutada kalleid advokaate ja saada Eesti riigi abil veel kord rikkamaks.“
Riigikogu õiguskomisjoni poolt tegi ettekande esimees Marko Pomerants: „Nii ongi meile kui riigile tehtud ettekirjutus, et tuleb otsustada sertifikaatidega tagatud nõuete küsimus.“ Ja nüüd tähelepanu: „Eelnõu 130 seletuskirja kohaselt on Riikliku VEB-fondi ja PEAP-i vahel sõlmitud leping 3. maist 1996. Samas ei tunnista Nõukogude Liidu Välismajanduspank sihtasutuse VEB nõuet.“
Õiguskomisjoni esimees, erinevalt rahandusministrist tunnistas, et VEB-i külmutatud arve valdajaks ei saa kuidagi olla SA VEB. Järelikult ei saa ka SA-l VEB olla nõuet, mida käsitleda varana ja mida müüa. Aga Marko Pomerants tegi sellest omamoodi järeldused: „Nüüd sellest, mis puudutab sertifikaadile reaalse väärtuse andmist. Tõepoolest, sihtasutusel VEB puuduvad 2010. aasta majandusaasta aruande kohaselt varad ja kohustused, aga bilansiväliselt on lisas 4 kajastatud Nõukogude Liidu Välismajanduspangas külmutatud kontode ja Riikliku VEB-fondi sertifikaatide bilansiväline arvestus. Nüüd on küsimus selles, kas seda nõudeõigust on võimalik müüa või mitte. Lisaks sellele tuleb lähtuda teadmisest, et Venemaa Välismajanduspank ei ole Riiklikku VEB-fondi nõudeomanikuna tunnistanud. Vastuse saame teada ühel viisil. Riikliku VEB-fondi nõukogu, mis koosneb Rahandusministeeriumi ja Eesti Panga esindajatest, peab selle protsessi läbi viima. Kui selle protsessi tulemusena tekib sertifikaatidele reaalne hind, on eelnõu oma eesmärgi täitnud ja saab rääkida nii sisulisest kui ka efektiivsest menetlusest.“
Pole teada, kas Riigikogu saalis oli sel päeval mõni inimene, kes sai aru, mis on ikkagi need nõuded, mida müüma hakatakse. See ongi kogu selle eelnõu ja ühtlasi kohtuotsuse täitmise mõte. Mõned väljavõtted Pomerantsi vastustest küsimustele 06.12.2011.
Küsimus: „Kas Te tunnistate, et VEB-is asuv blokeeritud korrespondentkonto ei saa mitte kuidagi kuuluda SA-le VEB?“
Marko Pomerants: „Minul ei ole tõsikindlaid andmeid, kellele kuulub VEB-is blokeeritud korrespondentkonto. Ka Eesti Pank ei saanud sellele küsimusele VEB-ist vastust. Kuid õiguskomisjon ei tegele mitte blokeeritud kontodega, vaid menetleb Riikliku VEB-fondi sertifikaatidega tagatud nõuete hüvitamise küsimust. Sertifikaadid on emiteeritud Eesti riikliku fondi poolt ja riik peab kehtestama mehhanismi, kuidas neid oleks võimalik hüvitada tingimustes, kus ei saa pidada tõenäoliseks rahade vabastamist VEB-is SA VEB tegevuse kaudu.“
Küsimus: „Kuidas Te hindate toodud faktide taustal esitatud eelnõu ja seletuskirja koostaja ja vastutaja professionaalset taset?“
Marko Pomerants: „Õiguskomisjoni esimehena ei ole mul kohane anda avalikke hinnanguid valitsusasutuse ametnike professionaalsusele. Meie menetleme eelnõusid oma protseduuri järgides ning kui vaja, teeme kriitikat komisjoni istungil. Vajadusel täiendame eelnõu, selleks menetlus ongi.“
Küsimus: „Kui antud juhul on tegemist sooviga parlamenti teadlikult eksitada, siis missugune on sellisel juhul õiguskomisjoni vastureaktsioon ja hinnang taolisele katsele?“
Marko Pomerants: „Teadlik eksitamine ei tule minu arvates kõne alla. Kellele ja milleks peaks see kasulik olema? Ma ei poolda vandenõuteooriaid ja leian, et kui anda kõigile asjaomastele isikutele võimalus oma seisukohtade tutvustamiseks, argumentide ning ettepanekute esitamiseks, siis ei ole võimalik tegutseda eksituses. Eksitamine on võimalik vaid ühekülgse info kasutamise korral. Mitmekülgse info põhjal peaks see olema välistatud.“
Küsimus: „Kes Teie arvates otseselt vastutab eelnõus esitatud valeandmete esitamise eest?“
Marko Pomerants: „Praeguseks ei ole mingeid valeandmeid tuvastatud, rääkimata teadlikust sabotaažist. Eelnõu kvaliteedi eest vastutab eelnõu koostaja, vastuvõetud õigusakti eest lasub vastutus parlamendil.“
Marko Pomerants: „Riigikogu seadusandjana saab nendes küsimustes otsuse näol anda vaid üldise suuna ehk teha põhimõttelise otsustuse, kas ja mis mehhanismi kaudu sertifikaadiomanike nõuded hüvitatakse. Ja just selleks kohustab riiki ka jõustunud ringkonnakohtu otsus.
Tegemist ei ole ju riigieelarvet puudutava kulusumma määramisega, seda enam, et tänaseni pole keegi ei kohtus ega kohtuväliselt mingeid rahalisi nõudeid riigi vastu esitanud ega üheski punktis riigi õigusvastast käitumist tuvastanud. Igal protsessil, sh ka hüvitamisel, on ikkagi oma normaalne asjade käik ja sisemine loogika ning kindlasti pole võimalik rahuldada nõudeid, mida pole olemas või mida pole esitatud ega tõendatud. SA VEB likvideerimismenetluses on minu hinnangul võimalik minna abstraktselt teemakäsitluselt üle konkreetsetele tegudele, mis lõppastmes redutseeruvad konkreetsetele nõuete müügist laekuvatele summadele ja seeläbi jõuame me lähemale vastusele, kas menetlus on olnud efektiivne ja kohtuotsus saab täietud ka sisuliselt või saab sellel protsessil jätku olema.“
Küsimus: „Soovitan Teil uurida, kui palju maksis Vabariigi Valitsus omal ajal PEAP-ile ja UBB-le VEB-fondi sertifikaatide eest riiklike võlakirjade väljalaskmisega. Kas see mehhanism ei võiks olla aluseks ka teistele VEB-fondi sertifikaatide omanikele hüvitise määramisel?“
Marko Pomerants: „Tänan soovituse eest. Rõhutan veel kord, et Riigikogu ei menetle sertifikaadiomanikele raha maksmise otsuse eelnõu, millest tulenevalt ei oma tähendust, kui palju Vabariigi Valitsus kommertspankadele omal ajal maksis.“
Küsimus: „Kui palju omab teie andmetel SA VEB neid samu sertifikaate ehk missugune on tema nõudeõiguse suurus ja struktuur?“
Marko Pomerants: „SA VEB ei oma sertifikaate, vaid koondab endas Riikliku VEB-fondi õigusjärglasena Eesti Vabariigi nõudeid Venemaa VEB-i vastu. Sertifikaadiomanikke on registrisse kantud selle aasta septembri lõpu seisuga 118 isikut nõuete kogumahuga 236 032 700,88 krooni vastavalt Eesti Panga 25.01.93. aasta päevakursile.“
Küsimus: „Kui te ei tea, kellele kuulub Vnešekonompangas asuv kõnes olev külmutatud konto, siis kuidas te saate teada, kellele kuulub nõudeõigus seal asuvatele vahenditele?“
Marko Pomerants: „Kellele kuulub nõudeõigus, selgub, kui tutvuda Riigikogu 1993. aaasta otsusega ja SA VEB põhikirjaga. Kõigepealt moodustati VEB-is Eesti pankade külmutatud summadest Eesti Vabariigi nõuete fondina Riiklik VEB-fond (eraõiguslike pankade nõuded muutusid riiklikuks nõudeks), mis koondas endasse tollase PEAP-i ja UBB nõuded VEB-i vastu ning sertifikaatidega kompenseeriti PEAP-i ja UBB klientide nõuded viimati nimetatute vastu.“
Küsimus: „Aga kogu selle pika ja väga segase jutu peale: ei saa müüa nõudeid ja ei saagi olla mingeid nõudeid, kui see konto, millel asuvaid vahendeid sa nõuad, ei kuulu sulle. No see peaks olema selge nagu aamen kirikus!“
Marko Pomerants: „Ma ei näe asju nii traagilisena. Loomulikult ei saa müüa nõudeid, mille käsutamiseks õigust pole, kuid praegu polegi sellega tegemist. Lähtuma peaks kolmest tõsiasjast:
1) Riigikogu 1993. aasta otsuse (VEB-fondi moodustamise – T.K.) punktidest 1, 2 ja 4, mis ei jäta kahtlust, et kommertspankade nõuded transformeerusid juba 1993. aastal Eesti Vabariigi nõueteks VEB-i vastu, ning kommertspankade klientide nõuded oma nn kodupankade PEAP ja UBB vastu kompenseeriti sertifikaatidega;
2) SA VEB põhikirja punktist 1, mis selgelt ütleb, et SA VEB on Riikliku VEB-fondi õigusjärglane. Seega ei ole nõuete omandiõiguse osas midagi muutunud: varem Riiklikule VEB-fondile kuulunud Eesti Vabriigi nõuded kuuluvad nüüd uuele juriidilisele isikule, SA-le VEB;
3) riik oma otsusega (130 OE) annab selge nõusoleku talle kuuluvate nõuete müügiks SA VEB likvideerimismenetluses, millest laekuvate vahendite arvel hüvitatakse proportsionaalselt sertifikaadiomanike tänaseni rahuldamata nõuded.“
On tunne, et ega Marko Pomerants ise täpselt aru ei saanud, millest ta rääkis.
Riigikogu otsuse „Riikliku VEB Fondi sertifikaatidega tagatud nõuete hüvitamine” eelnõu teine lugemine toimus 15.02.2012, ettekandjale Marko Pomerantsile ei olnud mitte ühtegi küsimust. Häältega 44 poolt ja 7 vastu võeti otsus vastu. Kuid koguni 42 kohal olnud saadikut jätsid hääletamata. Poolt hääled tulid kahest fraktsioonist, IRL-i ja Reformierakonna saadikutelt.
VEB-fondi kreeditorid ei andnud alla ja ei nõustunud Riigikogu 15.02.2012 otsusega, et VEB-fondi sertifikaatidega tagatud nõuded hüvitatakse sertifikaadiomanikele SA VEB vara müügist laekuva rahaga, ning kaebasid selle otsuse peale 05.03.2012 Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumile. 22.03.2012 andis Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium asja läbivaatamiseks üle Riigikohtu üldkogule.
Eesti Panga Nõukogu valis 11.10.2011 Ardo Hanssoni Eesti Panga presidendi kandidaadiks ja alates 07.06.2012 töötab ta Eesti Panga presidendina.
Avalikuks tuli Eesti Panga Vahur Krafti allkirjaga petukiri 1995. aastast. Riigikohtu üldkogu küsis eri osapooltelt arvamusi. SA VEB likvideerija Rein Järvelill esitas sihtasutuse materjalid, mille seas oligi kurikuulus petukiri. Ardo Hansson sattus aga kohe pärast valimist Eesti Panga presidendi kandidaadiks olukorda, kus tal tuli amet üle võtta VEB-fondi loo kahtlaste tehingute päevakorda tõusmise hetkel.
26.09.2012 tekitas väikest elevust kaebajate soov taandada asja arutamiselt Riigikohtu esimees Märt Rask. Nad leidsid, et Riigikohtu esimees osales justiitsministrina haldusmenetluses, millest tekkis see kohtuvaidlus. Riigikohtu üldkogu jättis oma määrusega 16.10.2012 Märt Raski taandamata kaebuse arutamiselt. Riigikohus märkis, et üldkogule ei esitatud ühtegi asjaolu, mis oleks andnud alust kahelda Riigikohtu esimehe erapooletuses.
Riigikohtu üldkogu jättis 20.11.2012 VEB-fondi sertifikaadiomanike kaebuse rahuldamata. Riigikohtu üldkogu leidis, et Riigikogu otsus oli formaalselt õiguspärane. Samuti märkis Riigikohtu üldkogu, et Riigikogu otsusega ei lahendatud kahju hüvitamise küsimust. Kui kaebajatel oli enne Riigikogu otsust õigus nõuda kahju hüvitamist, siis eksisteerib see õigus neil muutumatul kujul ka pärast Riigikogu otsuse jõustumist.
Tähelepanuväärne oli see, et koguni kuus Riigikohtu kohtunikku jäid otsuse suhtes eriarvamusele. Selles tõdeti, et riik sekkus, omamata selleks seadusest tulenevat alust, isikutevahelistesse tsiviilõiguslikesse suhetesse eesmärgiga vabastada PEAP ja UBB osast kohustustest oma klientide ees. „Üldkogu otsuse punktides 40–43 jääb mulje, et üldkogu arvates on Riigikogu täitnud 15. veebruari 2012. aasta otsusega nõuetekohaselt Tallinna Ringkonnakohtu 22. oktoobri 2010. aasta otsuse haldusasjas nr 3-04-469. Oleme seisukohal, et riik ei ole seda kohtuotsust sisuliselt täitnud,“ konstateerivad Riigikohtu kohtunikud.
Advokaat Indrek Leppik nägi probleemi selles, et sellest hetkest oli Eestis kaks kehtivat, teineteist välistavat kohtuotsust. Tallinna Ringkonnakohtu varasem jõustunud otsus ütles, et riik vastutab ja peab leidma ebaõnnestunult tegutsenud fondi asemele uue lahenduse, mis tagab reaalse sertifikaadiomanike õiguste kaitse. Riigikohtu otsus aga selgitab, et riigil puudub igasugune vastutus ja VEB-fondi likvideerimisega on varasem kohtuotsus täidetud. Esimene lahend kohustas riiki otsustama sertifikaatide kompenseerimise. Teine, Riigikohtu üldkogu otsus on põhjendustega, mis välistanuks kaebajate nõude rahuldamise eelnevas nende kasuks lõppenud kohtumenetluses. Sellise üllatusliku lõppjärelduse osas kaebajad Riigikohtu menetluses oma arvamust väljendada ei saanud, kuigi menetlusseadus seda nõuab ja Riigikohus on sellist rikkumist korduvalt madalama astme kohtutele ette heitnud. (Postimees, 04.02.2013 http://arvamus.postimees.ee/1125938/indrek-leppik-kas-korgeim-kohus-eksis) Küsitavusi oli üldkogu otsuses veel ridamisi. Kohtul on kohustus otsuses vastata menetlusosalise argumentidele või põhjendada, miks need asjakohased ei ole. Üldkogu otsus oli selles osas jahmatav. Tippkohtunikest koosnev koosseis oli jätnud täielikult põhjendustes puutumata kaebajate kaalukaimad argumendid,“ kirjutas Indrek Leppik.
01.03.2013 advokatuuri üldkogul esinenud ametist lahkuv endine advokatuuri esimees Toomas Vaher arvustas oma kõnes VEB-fondi ja ESM-i Riigikohtu otsuseid. „Kuulsin hiljuti üht raadio jutusaadet, kus ajakirjanikud kurtsid, et VEB-fondi lahendist on väga raske aru saada ja selleks peab olema tippjurist. Nende ajakirjanike lohutuseks ja meie kõigi kurvastuseks peab tõdema, et ka tippjuristiks olemine ei pruugi aidata,” ütles Toomas Vaher Ärilehe ajakirjanikule Kadri Paasile. (Delfi, 02.03.2013 http://arileht.delfi.ee/news/uudised/tippadvokaat-riigikohus-tegi-veb-i-ja-esm-i-asjus-robustsed-otsused?id=65762622)
„Ilmselt on see üks kohtupraktika vastuolulisemaid ja keerukamaid kaasusi ning ei loonud head tunnet osalenutele ega otsuse lugejatele. Pigem võiks öelda, et tegemist oli ülimalt pikaealise teema otste kokkutõmbamisega pisut robustsel moel, sest kooskõla varasema, jõustunud Ringkonnakohtu lahendiga jäi vajaka,“ kritiseeris Vaher.
RIIGIKOGU JA RIIGIKOHTU OTSUSELE JÄRGNENUD SÜNDMUSED
EESTI PANGA AUDIT
Eesti Panga uue presidendi valimine 2012. aasta veebruaris küttis asjast huvitatud seltskonnas ja ühiskonnas laiemalt piisavalt kirgi üles. Tegeliku toetuseta, kuid alati endast heal arvamusel rahandusminister Jürgen Ligi ei jõudnud isegi trikoovooru. See oli Jürgen Ligile suureks löögiks ja oma isiklikku kibestumist ei varjanud ta kellegi eest. Kuid seda oli nõukogul kerge tõrjuda väitega, et isegi Jürgen Ligi oma erakonna kõik juhtfiguurid ei toetanud teda. Edasine on teada. Sõltumatu nõukogu valis kindlalt Eesti Panga presidendiks Ardo Hanssoni. Nii Jaan Männik kui ka Ardo Hansson rõhutasid Eesti Panga maine parandamist ja avatust.
05.11.2012 vastas värske keskpanga president Riigikogus arupärimisele Eesti Panga tegevuse kohta seoses VEB-fondiga. (http://stenogrammid.riigikogu.ee/et/201211051500#PKP-11134 ) „Eesti Panga praegusel uuel juhatusel ei ole detailset ülevaadet VEB-fondi ajaloost, seal toimunust ja sellega seotud dokumentidest. Just seepärast otsustasin tänavu 21. septembril viia VEB-fondi teemal läbi majasisese auditi. Andsime sellest avalikkusele teada ajakirjanduse vahendusel ja sellist lähenemist toetas ka Eesti Panga nõukogu.
Eesti Panga auditit tutvustav pressikonverents toimus 16.01.2013. (https://www.youtube.com/watch?v=ti70q8249_c) Auditi järeldustes oli arusaadavalt rõhk Eesti Panga 32,3 miljoni dollari petukirjal. (http://www.eestipank.ee/press/eesti-panga-veb-fondiga-seotud-auditi-tulemused-16012013) Keskpanga auditi järeldus petukirja kohta ütles: „32,3 miljoni dollari ulatuses TSL Internationalile nõudeid „lisanud“ valeandmetega dokument loodi 1995. aastal Eesti Pangas. Samas ei õnnestunud tuvastada, kes kirja loomise ahelas põhjustas valeandmete sattumise kirja. Kaudsed tõendid viitavad sellele, et tegemist oli planeeritud tegevusega.
Valeandmetega kiri aitas TSL-il tulevikus nõuded Vnešekonombank’ist realiseerida, kuna Vene riik oli teatanud, et oma riigi residentidest juriidilistele isikutele avatakse külmutatud arved ja nende summade vastu antakse Vene riigi võlakirju.“ Kuid võibolla kõige olulisem oli Eesti Panga üllatus, et VEB-fondi ümber toimunud tegevuste kohta oli säilinud nii palju dokumentaalset materjali. Eesti Pank tegi kogu dokumentatsiooni, üle 150 dokumendi, avalikult kättesaadavaks. (http://www.eestipank.ee/press/eesti-panga-veb-fondiga-seotud-audit/dokumentatsioon) Kõige emotsionaalsem moment auditi pressikonverentsil saabus siis, kui Ardo Hansson palus Eesti Panga nimel vabandust.
Reaktsioonid Eesti Panga auditile ja Ardo Hanssoni vabandamisele olid tormilised. Allpool on välja valitud vaid kaks reljeefsemat:
Esimene neist oli halenaljakas lugu peaminister Andrus Ansipi mürgi võtmisest. Peaministri ütlus mürgi võtmise kohta pärines 4. oktoobri valituse pressikonverentsi järgsest vestlusest Äripäeva ajakirjanikuga (Alyona Stadnik). Peaminister reageeris toona Äripäeva 3. oktoobri kaaneloole dokumendivõltsimise kahtluse kohta Eesti Pangas. Andrus Ansip sõnas toona, et võib mürki võtta selle peale, et Eesti Pank ei ole midagi võltsinud. Peaminister soovis oma sõnad tagasi võtta ja nagu ikka hakkas pressiteenistus kibekähku seletama, mida Andrus Ansip selle all tegelikult mõtles: „Peaminister väljendas eelkõige oma kindlat veendumust selles osas, et VEB-fondil ei ole kunagi raha olnud ning mingit riisumist ei ole toimunud, mida kinnitab ka audit,” märkis valitsuse kommunikatsioonibüroo direktor Inga Bowden. 17.01.2013 valitsuse pressikonverentsil oli muidu söaka Andrus Ansipi toon hoopis teine: „Need, kes peaksid mäletama, need võiksid oma mälu värskendada. Aga see Eesti Panga omaaegsetele juhtidele au ei tee, et pangast on läinud välja valeandmeid sisaldanud dokument. Ju olen mina üks nendest, kes praegu peab nentima, et ta on usaldanud 1990. aastate Eesti Panka rohkem, kui see väärinuks.“
Teine lugu oli Äripäeva peatoimetaja Meelis Mandeli arvamuslugu, mis kandis paljutähenduslikku pealkirja „Kurat küll!“ (Äripäev,16.01.2013 http://www.aripaev.ee/blog/2013/01/16/meelis-mandel-kurat-kull) „Alandus on üsna isiklik ja seetõttu seda valusam. Äripäeva toimetuses on VEB-fondi temaatikaga tegelenud pool inimpõlve kümneid ajakirjanikke ja toimetajaid. Ka allakirjutanu. Eelnimetatud „THE” paberile allkirja andnud Vahur Kraft jt keskpangaga seotud inimesed on mulle otsa vaadates kinnitanud, et kõik on korras. Et keegi lihtsalt ajab kiusu, on oma huvide peal väljas. Et lõpeta lollide küsimuste esitamine, poiss.
Kuigi ma olen küll ja küll oma ajakirjanikutöö kestel näinud, kuidas inimene teisel pool lauda südamerahus näkku valetab, hakkasin aastatega VEB-fondi asjus tippametnikke ja -poliitikuid uskuma. Ei saa ju olla, et kõik vassivad. Mis mõttes ringkaitse? Aga näe, ikka õpid, kuni elad,“ kirjutas Äripäeva peatoimetaja.
RIIGIKOGU UURIMISKOMISJON
Riigikogu uurimiskomisjoni „VEB-fondi koondatud nõuete menetlemise ja rahuldamise asjaolude väljaselgitamiseks“ lõpparuandes tunnistatakse otse ja ausalt, et komisjoni moodustamise ajendiks oli Eesti Panga siseauditi järeldus, mille kohaselt koostati 1995. aastal keskpangas Vahur Krafti allkirjaga valeandmetega (petu)kiri. (Riigikogu VEB-fondi uurimiskomisjoni aruanne, 2004, lk 3) Kui esimesel momendil oligi uurimiskomisjoni moodustamise osas mõnelt poolt kõhklusi, siis ühel hetkel ei julgenud enam keegi sellele avalikult vastu olla. VEB-fondi uurimiskomisjoni eelnõu esitasid haruldases üksmeeles kõik Riigikogu neli fraktsiooni ja neli sõltumatut fraktsioonidesse mittekuuluvat saadikut. Eelnõu võeti Riigikogu menetlusse selle esitamise päeval 29.01.2013. Põhiseaduskomisjon arutas eelnõu 368 OE kahel istungil. Esmalt leiti, et pealkirja tuleb muuta, sest sõnad „ebaseaduslik tehing“ komisjoni nimetuses ja ülesandes on suunavad ning hinnangulised. Lisaks otsustati eelnõus asendada sõna „tehingud“ sõnaga „toimingud“, kuna tsiviilseadustiku üldosa seaduse § 5 kohaselt on „toiming“ laiem mõiste kui „tehing“.
Eelnõu esimesel lugemisel Riigikogus 19.02.2013 (http://stenogrammid.riigikogu.ee/et/201302191000#PKP-12163) oli üksmeele vahele ka Andres Herkeli pisike kiuslik küsimus põhiseaduskomisjoni esindanud Peep Arule. Andres Herkel tuletas meelde 2004. aastat, kui samasuguse komisjoni moodustamine Reformierakonna poolt põhja lasti. „… mis on nüüd vahepealsete aastate jooksul muutunud? Kas üksnes see, mis tuli ilmsiks ühe 1995. aastal koostatud dokumendi kohta? Kas ei olnuks õigem siiski toona see komisjon moodustada, võib-olla me ei peaks siis täna selle probleemiga tegelema?“
Peep Aru vastus iseloomustab meie poliitilist kultuuri ehk laiemaltki kui ainult suhtumist VEB-fondi teemadesse: „Aitäh enda saba kergitamast, aga Riigikogu on oma otsustes vaba. Kord otsustab toetada, kord lükkab tagasi – oleneb sellest, kuidas saavutatakse poliitiline konsensus ja milline on poliitiline enamus siin saalis. Loomulikult, eks iga otsustaja peab tuginema oma otsustes teadmistele ja südametunnistusele.“
Valimised hakkasid segama isegi esialgses üksmeeles moodustatud VEB-fondi uurimiskomisjoni tööd. Lõpuks lepiti siiski kokku, et uurimiskomisjoni töö tulemuste lõpparuanne tuleks esitada enne 2. detsembrit. See tähtaeg ei jäänud siiski pidama, sest sama aasta oktoobris pikendati tähtaega 7. aprillini 2014.
VEB-fondi uurimiskomisjoni kuulusid esimees Rainer Vakra ja liikmed Andres Anvelt, Väino Linde, Marko Pomerants ja Aivar Riisalu.
Umbes samal ajal alustas oma auditiga ka Riigikontroll. Varsti tekkis hea koostöö Riigikontrolli peakontrolör Tarmo Olgoga, kes viibis Riigikogu uurimiskomisjoni kuulamiste juures. Mõlemal töörühmal oli oma spetsiifika. Riigikogu uurimiskomisjoni suureks eeliseks oli võimalus asjaosalisi vestlusele kutsuda. Riigikontrolli trump omakorda oli väga põhjalik pangamaterjal aastatest 1991–1993. Nad suutsid uurida ka VEB-is külmutatud korrespondentkontodel toimunud liikumisi, samuti pärast külmutamist 1992. aastal PEAP-i ja UBB arvetel toimunud liikumisi.
Riigikogu uurimiskomisjoni tööperioodi jäid ilmestama eelkõige kaks skandaalset sündmust:
1) Aleksander Matti komisjoni ilmumata jätmine vaatamata tema mitmetele lubadustele tulla,
2) Vahur Krafti komisjoni tassitud primitiivne võltsdokument.
Komisjoni esimees Rainer Vakra teatas küll mitmel korral, et Eesti kodakondsusega Aleksander Matti saab komisjoni ilmumata jätmise eest karistada. Tegelikkuses midagi ei juhtunud ja Aleksander Matt jagas ajakirjanduses Riigikogu solvavaid intervjuusid.
Vahur Krafti juhtum on muidugi eriline. Kuni lõpuni rääkis pangajuhi kohta väga lapsikut ja rumalat juttu, mis lõppes komisjoni võltsitud dokumendi toomisega, justkui oleks Aleksander Mattil tõepoolest olnud õigus 32,3 miljonile dollarile, mis kirjutati petukirja. Ja ehkki võltsitud dokumendi esitamine Riigkogu komisjonile lõppes Vahur Kraftile tema suhtes kriminaalasja algatamisega, vabanes ta 2014. aasta lõpul kriminaalsest kahtlusest. Prokuratuuri hinnangul ei olnud Vahur Krafti tegevuse eesmärgiks omandada õigusi või vabaneda vastutusest.
Riigikontrolli auditi aruanne hiilgab oma detailse ja hiiglasliku algmaterjali läbitöötamise poolest.
RIIGIKOGU VEB-FONDI UURIMISKOMISJONI HELISALVESTISTE SALASTAMINE
Segadused Riigikogu VEB-fondi uurimiskomisjoni helisalvestistega algasid kohe alates lõpparuande avalikust esitlusest 18. juunil 2014. Üks ajakirjanik küsis sealsamas esitlusel Riigikogu Kantselei töötajalt uurimiskomisjonis ütlusi andmas käinud inimeste räägitu helisalvestiste kohta. Vastus oli üllatav, et helisalvestisi ei tehtudki ja uurimiskomisjoni aruande jaoks tegi käsikirjalisi märkmeid komisjoni kuulamistel viibinud Riigikogu Kantselei töötaja. Küsimusele nende märkmete kohta, vastati, et need on võõrale inimesele raskesti loetavad. Mõne aja pärast kinnitasid aga mõned uurimiskomisjonis ütlusi andmas käinud inimesed, et nende juttu küll nende arvates lindistati.
Mõne aja pärast kirjutas ERR uudisteportaal (17.7.2014), et Riigikogu VEB-fondi uurimiskomisjonis tehtud helisalvestised hävitati! (http://uudised.err.ee/v/eesti/4ca6e409-e2a2-444a-8ba5-1aae48e5a0d3) Riigikogu õigusnõunik Tiina Ojasalu selgitas, et erinevalt Riigikogu täiskogu istungitest riigikogu komisjonide, sh uurimiskomisjonide istungite stenografeerimist, heli- või videosalvestamist ette nähtud ei ole. Vastuseks Eesti Ekspressi ajakirjaniku Tarmo Vahteri teabenõudele, mil viisil talletati uurimiskomisjoni istungeid, vastas Tiina Ojasalu, et VEB-fondi uurimiskomisjon tegi töö sisemiseks korraldamiseks istungitest üksnes nn töösalvestisi. Kuna töösalvestised olid mõeldud komisjoni omatarbeks, siis tehti neid lihtsustatud viisil laual oleva üldise mikrofoniga. „Selliselt tehtud salvestistel kajastuvad ruumis olevad helid üheaegselt – lisaks kõnelejale taustahelina istungil viibijate omavahelised kõnelused, paberite krabin, toolide krigin –, mis teeb salvestise raskesti jälgitavaks. Seetõttu sai istungil tehtud paralleelselt salvestamisega käsikirjalisi märkmeid ning vahetult pärast istungit täiendatud neid salvestiste ja viimaste puudulikkuse tõttu ka enda ning teiste istungil viibinud ametnike värske mälupildi abil,“ märkis Riigikogu Kantselei õigusnõunik. Tiina Ojasalu teatas ERR-ile täiesti üheselt mõistetavalt, et helisalvestised ja ka märkmed hävitati: „Pärast uurimiskomisjoni tegevuse lõppu vajadus nende töösalvestiste ja märkmete järele langes ära, mistõttu neid säilitatud ei
Riigikogu esimees Eiki Nestor raporteeris 2015.aasta alul võidukalt: „Juhatus tegi lõpu Riigikogus viimased kümme aastat väldanud komisjonide istungite valikuta salastamisele. See on olnud enamikul juhtudel tarbetu ja toonud kaasa usaldamatuse Riigikogu suhtes. Riigikogu ei vaja enda ja rahva vahele vallikraave ja müüre.“ (Postimees, 23.1.2015 http://www.postimees.ee/3067063/riigikogu-juhatus-otsustas-rahuldada-teabenouded-helisalvestiste-osas) Riigikogu juhatus mainis samal ajal, et salvestiste avalikustamisel tuleb sellel kajastatud teavet eelnevalt kontrollida, et vältida õiguste ja riigisaladuste riivet.
Nagu läbi ime selgus pärast Riigikogu juhatuse otsust komisjonide salvestised avalikult kättesaadavaks teha, et VEB-fondi uurimiskomisjonis tehtud helisalvestised ei olegi hävitatud. Tuli välja, et see oli järjekordne häma! Riigikogu VEB-fondi uurimiskomisjoni esimees Rainer Vakra kinnitas Eesti Päevalehe Ärilehele, et komisjonile ütlusi andnud inimeste räägitu helisalvestised ei ole hävitatud. (Delfi, 29.1.2015 http://arileht.delfi.ee/news/uudised/saladus-haihtub-veb-fondi-uurimiskomisjoni-lindistused-lahevad-avalikku-arhiivi?id=70666041) Rainer Vakra sõnul oli helisalvestised must töömaterjal uurimiskomisjoni kvaliteetse lõppraporti koostamiseks. „Ja kuigi need on mustad töömaterjalid, olen kindel, et ajaloo huvides on meie üle aasta pikkuse töö kõikide materjalide säilitamine vajalik. Saan kinnitada, et VEB-fondi uurimiskomisjoni salvestusi ei ole hävitatud ega kustutatud. Kuna Riigikogu juhatus on otsustanud anda kõikide komisjonide salvestised arhiivile, siis puudutab see otsus ka VEB-fondi uurimiskomisjoni lindistusi. Kõik materjalid arhiveeritakse. Seejuures täidetakse riigisaladuse, isikuandmete kaitse ja teistest seadustest tulenevad nõuded,“ kinnitas Rainer Vakra.
16.02.2015 saatis Eesti Päevalehe ajakirjanik Kadri Paas Riigikogu Kantseleile teabenõude, milles soovis kuulata VEB-fondi uurimiskomisjonis küsitletud inimeste räägitu helisalvestisi. Riigikogu Kantseleil läks otsustamise ja vastuse koostamisega aega peaaegu terve kuu.
Vahepeal toimus aga Eestis 1. märtsil oluline sündmus, Riigikogu valimised. Parlamenti pääses kuus erakonda. Võidu saavutas Reformierakond, mis koos IRL-i ja sotsiaaldemokraatidega moodustas koalitsioonivalitsuse. Riigikogu valimistulemuste teadasaamisest olid möödunud vaid loetletud tunnid, kui Riigikogu Kantselei saatis 2. märtsil VEB-fondi uurimiskomisjonis ütlusi andmas käinud inimestele laiali küsimuse, kas nad on nõus nende räägitu helisalvestise avalikustamisega. (Delfi, 2.3.2015 http://arileht.delfi.ee/news/uudised/reformierakonna-voidu-tuules-veb-fondi-uurimiskomisjonis-raagitut-puutakse-salastada?id=70916283)
Riigikogu Kantselei kirjas teatati, et ajakirjanikud on pöördunud nende poole teabenõuetega, mille kohaselt nad soovivad ligipääsu Riigikogu VEB-fondi uurimiskomisjonis ütlusi andnud inimeste helisalvestitele. „Riigikogu juhatuse 22.01.2015 otsusega on tehtud Riigikogu Kantseleile ülesandeks täita esitatud teabenõuded Riigikogu komisjonide helisalvestiste kohta, tagades seejuures avaliku teabe seadusest, riigisaladuse ja salastatud välisteabe seadusest, isikuandmete kaitse seadusest ja muudest seadustest tulenevate kohustuste täitmine. Osalesite kutsutuna uurimiskomisjoni (kuupäev) istungil ja Teie poolt istungil väljendatu kajastub istungi salvestistel. Haldusorganina on Riigikogu Kantselei kohustatud helisalvestiste ajakirjandusele kättesaadavaks tegemiseks või sellest keeldumiseks muu hulgas ära kuulama puudutatud isiku seisukoha. Samuti palun Teil anda teada sellest, kui salvestisel võib Teie arvates olla juurdepääsupiiranguga teavet. Eelnevat arvestades palun Teil esitada seisukoht Teid ja Teie räägitut puudutavas osas uurimiskomisjoni istungi salvestiste ajakirjanikele kättesaadavaks tegemise kohta …,“ öeldi kirjas.
Kirja suunavast toonist andis aga märku viimane lõik: „Juhul kui olete nõus helisalvestiste ajakirjanikele kättesaadavaks tegemisega, siis tuleb Teil arvestada asjaoluga, et nõusoleku andmise korral puudub Teil hiljem õigus nõuda Riigikogu Kantseleilt salvestistel Teid puudutava teabe, sh isikuandmete avalikustamise lõpetamist selliste andmekandjate suhtes, mille üle Riigikogu Kantseleil puudub nõude esitamise ajal kontroll.“
Miks Riigikogu Kantselei kirjad laiali saatis, saab selgeks ajakirjanik Kadri Paasi teabenõudele saadetud vastusest 13.03.2015. Riigikogu Kantselei asedirektori Aaro Mõttuse allkirjastatud vastus keeldus helisalvestisi avalikustamast, tuues selleks kolm põhjendust. Esimeses punktis viidati salvestistel kajastatud isikuandmetele. Nende loetelu on aga lausa skisofreeniline: isikute kunagine tegevus, käitumine, kokkupuuted teiste isikutega jne. Tuleb välja, et maailmakirjandus, filmi- ja teatrikunst, dokumentalistika, ajakirjandusest rääkimata on Eesti Riigikogu Kantselei kindlal veendumusel tegelenud lakkamatult ainult sensitiivsete isikuandmete avalikustamisega, mistõttu tuleks see kõik salastada või hävitada. Edasi väideti, et salvestistel olevate isikuandmete avalikustamiseks puudub seaduslik alus ja nõusolekud. Mis on juba otsene vale. Vähemalt viis inimest, kes käisid uurimiskomisjonis ütlusi andmas, kinnitasid, et neil ei ole nende räägitu avalikustamise vastu mitte kõige vähematki. Need olid Rein Järvelill, Toomas Kümmel, Kalle Jürgenson, Vambola Kolbakov ja Indrek Leppik. Lisaks andis Siim Kallas ajakirjanduses teada, et tal ei ole avalikustamise vastu midagi, st kokku kuus inimest.
Kiri jätkus samas vaimus: „Isikud eeldasid, et said Riigikogu komisjoni kinnisel istungil rääkida usalduslikult ning nende räägitu ei saa salvestiste vahendusel avalikuks. Isikutelt usalduslikul alusel saadud isikuandmeid sisaldava teabe tagantjärele avalikustamine kahjustab oluliselt isikute õigusi.“ See on jälle vale. Vähemalt viis inimest, et neil ei olnud selliseks eelduseks küll alust. Riigikogu Kantselei ajab siin segamini kirikliku pihisaladuse ja enesestmõistetava eelduse, et inimesed räägivad Riigikogu uurimiskomisjonis tõtt asjade kohta, mis on olnud oma olulisuse tõttu ühiskonna tähelepanu all tänaseks juba 24 aastat. Nagu sellest oleks veel vähe, püüti kirjas õpetada ajakirjandust: „Ajakirjandusel on võimalik teema kohta teavet hankida isikuid vähemriivaval viisil, kasutades selleks nii Eesti Panga, Riigikontrolli ja Riigikogu veebilehel kui ka muudes teabekanalites avaldatud teavet. Isikute privaatsusõigus, informatsioonilise enesemääramise õigus ja isikuandmete kaitse vajadus kaaluvad ajakirjandusliku huvi üles ka põhjusel, et pärast erinevate institutsioonide uurimisi on teema uudisväärtus kahanenud.“ See on nii rumal, et selle pole mõtet peatuda.
Aga aina hullemaks kirja sisu läks. Teiseks põhjenduseks toodi, et juurdepääsupiirangud kehtivad ka rahapesu ja terrorismi rahastamise tõkestamise seaduse ja advokatuuriseaduse alusel! Siiski ei ole mõeldud siin seda, et VEB-fondist Eesti Panga petukirja abil VEB-i külmutatud korrespondentkontolt välja kanditud 32,3 miljonit dollarit oleks läinud terrorismi rahastamiseks. Viidatud seadusesäte ütleb: „Juurdepääs rahapesu andmebüroo andmekogus sisalduvale teabele ning selle töötlemise õigus on ainult rahapesu andmebüroo ametnikul.“ See saab kehtida ainult ühe inimese kohta, keda uurimiskomisjonis kuulati – Politsei- ja Piirivalveameti rahapesu andmebüroo juhi kohta.
Advokatuuriseadusest esitatud sätted puudutasid advokaadile usaldatud andmete konfidentsiaalsust ja seda, et advokaat on kohustatud hoidma saladuses talle õigusteenust osutades teatavaks saanud andmeid. Ka advokaate ei käinud uurimiskomisjonis ütlusi andmas just üleliia, ainult kolm ja nendestki vaid üks esindas omal ajal VEB-fondi loos Eesti Panka. Riigikogu Kantselei ei viitsinud aga isegi seda omale selgeks teha, et Eesti Panga president Ardo Hansson oli saatnud 08.04.2013 uurimiskomisjonile kirja, mille lakooniline kokkuvõte kõlas nii: „Sooviga aidata kaasa uurimiskomisjoni tööle kinnitame, et oleme nõus vabastama Eesti Panka VEB-fondiga seotud õigusvaidlustes esindanud advokaadid kutsesaladuse hoidmise kohustusest ja edastame käesoleva kirja ärakirja ka advokaatidele.“
Kolmandaks põhjenduseks oli Riigikogu Kantselei nutt ja hala, et helisalvestiste avalikustamiseks tuleks neile väga palju tööd juurde ning teistest tööülesannetest tuleks seetõttu loobuda.
Toomas Kümmel esitas 16. märtsil 2015 Riigikogu Kantseleile neliteist küsimust, mis olid ajendatud Riigikogu Kantselei poolt 13. märtsil 2015 antud vastusega Eesti Päevalehe Ärilehe ajakirjaniku Kadri Paasi teabenõudele. Riigikogu Kantselei direktori Maria Alajõe allkirjaga vastust tuli seekord oodata kaks kuud! Ja vastusega oli nähtud kõvasti vaeva, sest see sisaldas ohtralt skolastilisi õigusteoreetilisi arutelusid ning näiteid Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivide kohta, mis puudutasid isikuandmeid. Samas aga küsimusele, missuguseid isikuandmeid siis helisalvestistel konkreetselt kajastada ei saa, vastati: „Arvestades asjaolu, et mõistet isikuandmed ja eraelu tuleb käsitada väga laialt ning vastava teabe andmisega kaasneks väga suur töömaht, ei ole võimalik Riigikogu Kantseleil anda helisalvestistes kajastuvate isikuandmete konkreetset ja täpset loetelu.“
Toodi välja seisukoht, et komisjoni kinnise istungi salvestised ei ole avalikustatavad: „Riigikohus on pidanud Riigikogu komisjoni kinnise istungi salvestiste avalikustamisest keeldumist põhjendatuks juba üksnes komisjoni istungi kinnisuse tõttu. Riigiasutuste ja -organite poolt seaduste ja kohtulahenditega kooskõlas olev käitumine tagab rahva usalduse riigi vastu.“
Eraldi oli vastuses pikalt ja põhjalikult jagatud ajakirjanikule ja ajakirjandusele põhimõttelistes küsimustes õpetust. Lisaks kordamisele, et VEB-fondi teema uudisväärtus on kahanenud, laskutakse kirjas veelgi sügavamale meediateoreetilisele analüüsipinnale: „Euroopa Inimõiguste Kohus selgitab ajakirjanduslikku eesmärki kui sellise informatsiooni ja ideede levitamist, mis aitab edendada debatti avaliku huvi orbiidis olevatel teemadel. Seejuures tuleb eristada avalikkuse uudishimu ja meedia majandushuvisid avalikust huvist. Inimeste pelgalt tabloidliku uudishimu rahuldamine ei saa põhiõiguste piirangut õigustada. Küsitletud rääkisid uurimiskomisjonis n-ö avatud tekstiga, sidudes toimunud sündmused ennast ja/või teisi inimesi puudutavate isiklike asjaoludega ning väljendades isiklikke arvamusi, oletusi ja hinnanguid enda ja teiste isikute omaduste, käitumise jne kohta. VEB Fondi ümber tekkinud ühiskondliku debati seisukohalt olulised küsimused on kajastatud uurimiskomisjoni lõpparuandes, isikuandmed, mille abil inimesed toimunud sündmusi meenutasid, ei ole avaliku debati arendamiseks tarvilikud, nende avaldamine kujutaks endast isikute õiguste ülemäärast ja ebavajalikku riivet.“
Pikem diskussioon Riigikogu Kantseleiga juurdepääsu saamiseks helisalvestistele arenes ka advokaat Indrek Leppikul, kes esindab kohtutes VEB-fondi kreeditore. Tema soovis juurdepääsu helisalvestistele seoses tõendusmaterjali kogumise vajadusega Euroopa Inimõiguste Kohtu jaoks. Siinkohal pole erilist tähendust Maria Alajõe allkirjastatud vastusel, kuna see sisaldas juba esitatud põhjendusi helisalvestustele juurdepääsupiirangute seadmiseks. Sellest vastusest 13.04.2015 tasub ehk vaid välja tuua ühe erandi. „Soovi korral võimaldame Teil erandlikult kuulata uurimiskomisjoni 8. novembri 2013 istungi helisalvestist, millelt on eemaldatud juurdepääsupiiranguga teave ja riigisaladus. Erandi tegemise on tinginud märkimisväärne avalik huvi nimetatud salvestise vastu, mistõttu on Riigikogu Kantselei selle helisalvestise töödelnud ja võimaldab sellele juurdepääsu,“ anti kirjas teada. Rõhutada tuleb, et kuulamiseks lubatud helisalvestist oli Riigikogu Kantselei töödelnud. Sellel päeval andis Riigikogu VEB-fondi uurimiskomisjonis ütlusi Siim Kallas.
Selle temaatikaga seoses on oluline märkida, et alates 1. jaanuarist 2015 muutus kehtetuks karistusseadustiku § 316² „Teabe õigusliku aluseta salastamine ning riigisaladuse ja salastatud välisteabe valel õiguslikul alusel, vale salastamistaseme ja -tähtajaga salastamine“ kuriteokoosseis. Justiitsministeeriumis algatatud selle muutmise eelnõu seletuskirjas öeldi, et karistusseadustiku § 316² teabe alusetu salastamise näol on tegemist selle menetleja distsiplinaarüleastumisega, mille eest piisab ka distsiplinaarvastutusest. Puudub vajadus lugeda selline tegu kuriteoks.
Next PostVEB-fond – õiguskorralduse väänamise lõputu meisterklass
Riigikogusse võib sattuda kogemata juhuslikke inimesi, ilmselt on ka sattunud, valitsusse satub “teenete” eest “igasuguseid”,
aga kuidas on võimalik, et Riigikohtus on juhuslikud inimesed. Meil 19 Riigikohtunikku ja 244 muud kohtunikku, kellel on eluaegne garanteeritud kõrgelttasustatud töö ning pension, kas sellest kõigest on siis vähe.
Antud loos on väga selge näide, et meil ei täideta seadusi või täidetakse nii nagu “lordidekoda” või isehakanud eliit arvab ja tahab.
üles9 alla Vasta
Pätid jooksevad vabaduses, naeravad rahvale näkku ja sellest on saanud normaalsus. Kogu Kallase kamp on Eesti riigi ümber sõrme mässinud ja nii ongi? Nii jääbki? Halb hakkab. Ja pole ime, et noored Eesti riiki enam tunnistada ei taha ja välismaale pagevad.
üles6 alla Vasta
Hämmastav on see ,et rahvas muudkui valib ja valib neid pätte .Ju me siis sellised oleme ja sellised juhte ka väärime.
üles4 alla Vasta

matches:
Riigikohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 5
Kohus
§ 316
§ 316


text:
a. Testamendid. Testament on kehtiv, kui see on koostatud pärimisseadusega (Zakon o dedovanju) kindlaks määratud vormis ja nimetatud seaduses sätestatud tingimustel.
Pärimisseaduse kohaselt võib testament olla koostatud ühes järgmises vormis: omakäelise testamendina, tunnistajate juuresolekul allkirjastatud testamendina, kohtuliku testamendina, suulise testamendina, välisriigis koostatud testamendina, Sloveenia lipu all sõitva laeva pardal koostatud testamendina, erakorralise seisukorra või sõjaseisukorra ajal koostatud testamendina ja rahvusvahelise testamendina.
Pärimisseaduses on testamendi vormi käsitlevate nõuetega seoses sätestatud järgmine.
Omakäeline testament on kehtiv, kui testaator on selle oma käega kirja pannud ja allkirjastanud (pärimisseaduse artikli 63 lõige 1).
Testaator, kes oskab lugeda ja kirjutada, koostab tunnistajate juuresolekul allkirjastatud testamendi, allkirjastades omakäeliselt kahe tunnistaja juuresolekul dokumendi, mille on tema nimel koostanud teine isik, ja kinnitades nende tunnistajate juuresolekul, et see dokument on tema viimse tahte avaldus. Tunnistajad allkirjastavad testamendile lisatud järelmärkuse, milles nad kinnitavad, et nad allkirjastavad dokumendi tunnistajatena, kusjuures järelmärkuse olemasolu ei ole testamendi kehtivuse tingimus (pärimisseaduse artikkel 64).
Kohtuliku testamendi võib testaatori taotluse alusel koostada pädeva kohtu kohtunik, kes peab esmalt tegema kindlaks testaatori isiku. Seejärel loeb testaator testamendi läbi ja allkirjastab selle ning kohtunik kinnitab testamendil, et testaator luges testamendi läbi ja allkirjastas selle tema juuresolekul. Kui testaator ei oska lugeda kohtuniku koostatud testamenti või ei saa seda teha, siis loeb kohtunik testamendi testaatorile ette kahe tunnistaja juuresolekul. Seejärel allkirjastab testaator testamendi samade tunnistajate juuresolekul või teeb testamendile omakäelise märgi pärast seda, kui ta on kinnitanud, et asjaomane dokument on tema tahteavaldus. Seejärel allkirjastavad testamendi tunnistajad (pärimisseaduse artiklid 65 ja 66).
Välisriigis koostatud testamendi võib Sloveenia Vabariigi kodaniku jaoks välisriigis koostada Sloveenia Vabariigi konsulaaresindaja või konsulaarküsimustega tegelev diplomaatiline esindaja kooskõlas õigusnormidega, mida kohaldatakse kohtulike testamentide koostamise suhtes (pärimisseaduse artikkel 69).
Laeva kapten võib testamendi koostada Sloveenia lipu all sõitva laeva pardal kooskõlas õigusnormidega, mida kohaldatakse kohtulike testamentide koostamise suhtes. Testament kaotab kehtivuse pärast 30 päeva möödumist testaatori Sloveenia Vabariiki tagasipöördumisest (pärimisseaduse artikkel 70).
Erakorralise seisukorra või sõjaseisukorra ajal koostatud testament: erakorralise seisukorra või sõjaseisukorra ajal võib sõjaväepersonali liikme jaoks koostada testamendi kompaniiülem või samaväärse või kõrgema astme üksuse ülem või muu isik ülema juuresolekul kooskõlas õigusnormidega, mida kohaldatakse kohtulike testamentide koostamise suhtes. Testament kaotab kehtivuse pärast 60 päeva möödumist erakorralise seisukorra või sõjaseisukorra lõppemisest või kui testaatori sõjaväeteenistus lõpeb enne või pärast seda kuupäeva, siis pärast 30 päeva möödumist testaatori sõjaväeteenistuse lõppemisest (pärimisseaduse artikkel 71).
Rahvusvaheline testament peab olema koostatud kirjalikult. Testaator ei pea testamenti omakäeliselt kirja panema ning testament võib olla koostatud mis tahes keeles kas käsikirjas või mõnel muul viisil. Pädeva kohtu kohtunik võib testaatori taotluse alusel koostada rahvusvahelise testamendi; Sloveenia Vabariigi kodaniku jaoks võib seda välisriigis teha pärimisseaduse artiklis 69 osutatud diplomaatiline või konsulaaresindaja (edaspidi „volitatud isik”). Testaator peab kinnitama kahe tunnistaja ja volitatud isiku juuresolekul, et dokumendi näol on tegemist tema testamendiga ja et ta on teadlik selle sisust, ning allkirjastama testamendi nende isikute juuresolekul või – kui ta on testamendi juba allkirjastanud – kinnitama oma allkirja õigsust. Kui testaator ei ole võimeline allkirja andma, teavitab ta volitatud isikut selle põhjusest. Volitatud isik märgib selle testamendile. Peale selle võib testaator taotleda, et testamendi allkirjastaks teine isik tema nimel. Tunnistajad ja volitatud isik lisavad testaatori juuresolekul oma allkirjad järelmärkusesse, milles kinnitatakse, et nad allkirjastasid testamendi vastavalt tunnistajatena või volitatud isikuna (pärimisseaduse artikkel 71a). Seaduses on täiendavalt esitatud üksikasjalikum teave selle kohta, kes võivad olla rahvusvahelise testamendi tunnistajad (artikkel 71b), teave rahvusvahelisele testamendile lisatavate allkirjade ja kuupäevade kohta (artikkel 71c), teave rahvusvahelise testamendi hoidmise kohta (artikkel 71č), teave rahvusvahelise testamendi tühistamise kohta (artikkel 71d), teave rahvusvahelise testamendi kinnitamise kohta (artikkel 71e), teave rahvusvahelise testamendi kehtivuse kinnitamise kohta (artikkel 71f) ning teave testamendi vorminõuetele vastavuse ja allkirjastamisega seotud formaalsuste kohta (artikkel 71g).
Suuline testament: testaator võib avaldada oma viimset tahet suuliselt kahe tunnistaja juuresolekul üksnes juhul, kui erakorralistest asjaoludest tulenevalt ei saa ta koostada kirjalikku testamenti. Suuline testament kaotab kehtivuse pärast 30 päeva möödumist suulise testamendi tegemise tinginud erakorraliste asjaolude lõppemisest (pärimisseaduse artikkel 72). Pärimisseaduses käsitletakse lisaks üksikasjalikumalt seda, kes võib olla suulise testamendi tunnistaja (artikkel 73), millised on sellise tunnistaja ülesanded (artikkel 74), millised on suulise testamendi järgsed kehtetud korraldused (artikkel 75), milline on testamendi õigustühiseks tunnistamise taotlemise tähtaeg (artikkel 76) ning mille abil tõendatakse suulise testamendi olemasolu (artikkel 77).
Notarite seaduses (Zakon o notariatu) on sätestatud ka võimalus teha notariaalne testament. See on kas testament, mille koostab notar notariaalakti vormis testaatori dikteeritud teksti alusel, või selline kirjalik testament, mille testaator on ise kirja pannud ja mille ta viib notarile kinnitamiseks. Notariaalsel testamendil on samasugune õigusmõju nagu kohtulikul testamendil (notarite seaduse artikli 46 lõige 1).
Selleks et testament oleks kehtiv, on lisaks eespool nimetatud vorminõuetele nõutav ka testamendi tegemiseks vajalik teovõime. Pärimisseaduse kohaselt võib testamendi koostada igaüks, kellel on vajalik analüüsivõime ja kes on vähemalt 15aastane (pärimisseaduse artikli 59 lõige 1). Testament, mille testaator on koostanud ähvarduse, sunni või pettuse tulemusel või eksituse tõttu, ei ole kehtiv, sest dokumendis väljendatud tahe ei kajasta testaatori tegelikku tahet (pärimisseaduse artikli 60 lõige 1).
b. Ühine testament. Pärimisseadusega ei ole ühised testamendid ette nähtud ja kuna see ei ole üks seaduses sätestatud testamendivormidest, tuleb selliseid testamente käsitada õigustühistena vastavalt pärimisseaduse artiklile 62. Kohtupraktikas käsitatakse õigustühisena siiski üksnes sellist testamenti, milles kaks inimest, tavaliselt abikaasad, määravad teineteise vastastikku pärijaks (see on kõige tõenäolisem, sest seda liiki testament sarnaneb oma laadi poolest kõige rohkem pärimislepingule, mille sõlmimine on pärimisseaduse artikli 103 kohaselt keelatud), kuid mitte sellist testamenti, mille on koostanud kaks inimest kolmanda isiku kasuks (vt prof. K. Zupančič, prof. V. Žnidaršič Skubic, Dedno pravo (pärimisõigus), Uradni list, 2009, lk 127–128).
c. Pärimisleping. Pärimisseaduse kohaselt on õigustühine selline pärimisleping, millega isik jätab oma vara või osa sellest teisele lepingupoolele või muule isikule (artikkel 103). Sarnaselt on pärimisseaduse alusel samuti tühine oodatavat pärandit või annakut käsitlev leping (artikkel 104) ning testamendi sisu käsitlev leping (artikkel 105).
Ei. Seaduses ei ole sätestatud testamendi tõestamise erikorda.
Jah. Teatavatel pärijatel on õigus pärandvara osale, mida testaatoril ei ole lubatud käsutada (pärimisseaduse artikli 26 lõige 1). Seda osa pärandvarast nimetatakse sundosaks. Sundosa saamise õigus on lahkunu alanejatel sugulastel, lahkunu lapsendatud lastel ja nende alanejatel sugulastel, lahkunu vanematel ja lahkunu abikaasal. Vanaisadel, vanaemadel, vendadel ja õdedel on õigus saada sundosa üksnes juhul, kui nad on püsivalt töövõimetud ja neil puuduvad piisavad elatusvahendid. Eespool loetletud isikutel on õigus sundosale, kui neil on pärimisõigus seadusjärgse pärimisjärjekorra alusel (pärimisseaduse artikkel 25).
Sellisel juhul toimub pärimine seaduse järgi järgmiselt: lahkunu vara pärivad tema alanejad sugulased, tema lapsendatud lapsed ja nende alanejad sugulased, lahkunu abikaasa, lahkunu vanemad, tema lapsendaja ja selle isiku sugulased, lahkunu vennad ja õed ja nende alanejad sugulased ning lahkunu vanaisad ja vanaemad ja nende alanejad sugulased. Kui mees ja naine on pikka aega abiellumata koos elanud, siis võib üleelanud partner pärida sarnaselt abikaasaga, kuid seda üksnes juhul, kui puuduvad põhjused, miks nendevaheline abielu oleks olnud tühine. Need isikud pärivad vastavalt pärimisjärjekorrale, mille kohaselt välistavad lähema järjekorra pärijad kaugema järjekorra pärijate pärimise (pärimisseaduse artikkel 10).
Esimese järjekorra pärijad.
Esimeses järjekorras pärivad enne kõiki teisi võrdsetes osades lahkunu alanejad sugulased ja abikaasa (pärimisseaduse artikkel 11).
Kui isik suri enne pärandajat, siis läheb see osa pärandvarast, mille ta oleks vastasel korral pärinud, võrdsetes osades asjaomase isiku lastele (lahkunu lapselastele) lähtuvalt põhimõttest, mille kohaselt jagatakse pärandvara järglasliinide vahel võrdselt (per stirpes). Kui mis tahes lapselaps suri enne pärandajat, siis läheb see osa pärandvarast, mille ta oleks vastasel korral asjaomase isiku surma korral pärinud, võrdsetes osades asjaomase lapselapse lastele (lahkunu lapselapselastele). Sellises järjekorras toimub pärimine kuni lahkunu viimase alaneja sugulaseni (pärimisseaduse artikkel 12).
Kui lahkunu abikaasal puuduvad piisavad elatusvahendid ja ta pärib koos teiste esimese järjekorra pärijatega, võib kohus abikaasa taotluse alusel otsustada, et abikaasa pärib ka osa sellest pärandvarast, mille oleks seaduse järgi pidanud pärima abikaasa kaaspärijad. Abikaasa võib taotleda oma pärandiosa suurendamist kõigi või üksikute kaaspärijate arvel. Kohus võib otsustada, et abikaasa pärib kogu pärandvara, kui vara väärtus on nii väike, et pärandvara jagamise korral satuks abikaasa raskesse majanduslikku olukorda (pärimisseaduse artikli 13 lõige 1).
Kui teised esimese järjekorra pärijad, kellel puuduvad piisavad elatusvahendid, pärivad koos lahkunu abikaasaga, võib kohus nende taotluse alusel otsustada, et nad pärivad ka osa sellest pärandvarast, mille oleks seaduse järgi pidanud pärima abikaasa. Kõik kaaspärijad või osa neist võivad taotleda oma pärandiosa suurendamist abikaasa osa arvelt (pärimisseaduse artikli 13 lõige 2).
Need kaaspärijad, kellel puuduvad piisavad elatusvahendid, võivad samuti taotleda oma pärandiosa suurendamist teiste kaaspärijate osa arvelt (pärimisseaduse artikli 13 lõige 3).
Kohus võib otsustada, et kõik või üksikud kaaspärijad pärivad kogu pärandvara, kui vara väärtus on nii väike, et pärandvara jagamise korral satuksid nad raskesse majanduslikku olukorda (pärimisseaduse artikli 13 lõige 4).
Kui kohus teeb otsuseid eespool nimetatud taotluste kohta, mis käsitlevad pärandiosa suurendamist või vähendamist, siis võtab kohus nõuetekohaselt arvesse juhtumi kõiki asjaolusid, eelkõige pärijate rahalist olukorda ja suutlikkust teha tasustatavat tööd ning pärandvara väärtust (pärimisseaduse artikli 13 lõige 5).
Teise järjekorra pärijad.
Elusolevate alanejate sugulaste puudumise korral pärivad lahkunu vara teises järjekorras lahkunu vanemad ja abikaasa. Lahkunu vanemad pärivad võrdsetes osades poole pärandvarast ja abikaasa teise poole. Kui lahkunul ei ole üleelanud abikaasat, pärivad vanemad võrdsetes osades kogu pärandvara (pärimisseaduse artikkel 14).
Kui üks lahkunu vanematest sureb enne teda, siis selle osa pärandvarast, mis oleks läinud asjaomasele vanemale, kui ta oleks elanud lahkunust kauem, pärivad asjaomase vanema lapsed (s.t lahkunu vennad ja õed), tema lastelapsed ja lastelastelapsed ja nende alanejad sugulased lähtuvalt põhimõttest, mille kohaselt jagatakse pärandvara järglasliinide vahel võrdselt (per stirpes). Kohaldatakse norme, mis käsitlevad pärimist lahkunu laste ja teiste alanejate sugulaste poolt (artikli 15 lõige 1).
Kui mõlemad lahkunu vanemad surevad enne teda, siis selle osa pärandvarast, mis oleks läinud kummalegi vanemale, kui nad oleksid elanud lahkunust kauem, pärivad nende alanejad sugulased: isa osa pärivad isa alanejad sugulased ja ema osa pärivad ema alanejad sugulased. Kõikidel juhtudel pärivad lahkunu isapoolsed poolvennad ja poolõed võrdsetes osades isa osa pärandvarast, emapoolsed poolvennad ja poolõed pärivad võrdsetes osades ema osa pärandvarast, samas kui vennad ja õed pärivad isa osa võrdsetes osades koos isapoolsete poolvendade ja -õdedega ning ema osa võrdsetes osades koos emapoolsete poolvendade ja -õdedega (pärimisseaduse artikli 15 lõiked 2 ja 3).
Kui üks lahkunu vanematest sureb enne teda ja asjaomasel vanemal ei olnud alanejaid sugulasi, siis selle osa pärandvarast, mille asjaomane vanem oleks pärinud, kui ta oleks lahkunust kauem elanud, pärib teine vanem. Kui ka see teine vanem sureb enne lahkunut, siis selle osa pärandvarast, mille üks või teine vanem oleks pärinud, pärivad asjaomase teise vanema alanejad sugulased (pärimisseaduse artikkel 15). Kui mõlemad vanemad surevad enne lahkunut ja kummalgi ei olnud alanejaid sugulasi, siis pärib kogu pärandvara lahkunu üleelanud abikaasa (pärimisseaduse artiklid 16 ja 17).
Kolmanda järjekorra pärijad.
Kui ükski esimese või teise järjekorra pärija ei päri, siis pärivad kolmanda järjekorra pärijad.
Kui lahkunu suri, ilma et tal oleks olnud üleelanud alanejaid sugulasi või vanemaid ja ilma et nendel alanejatel sugulastel ja vanematel oleks olnud üleelanud alanejaid sugulasi või abikaasat, siis pärivad lahkunu vara kolmandas järjekorras tema vanavanemad. Poole pärandvarast pärivad isapoolsed vanavanemad ja teise poole emapoolsed vanavanemad (pärimisseaduse artikkel 18).
Ühe poole vanavanemad pärivad oma osa pärandvarast võrdsetes osades. Kui üks lahkunu ühe poole esivanematest sureb enne teda, siis selle osa pärandvarast, mis oleks läinud asjaomasele esivanemale, kui ta oleks elanud lahkunust kauem, pärivad asjaomase esivanema lapsed, lastelapsed ja kaugemad alanejad sugulased vastavalt normidele, mis käsitlevad pärimist lahkunu laste ja teiste alanejate sugulaste poolt. Kõigil muudel juhtudel kohaldatakse ühe poole vanavanemate ja nende alanejate sugulaste pärimisõiguse suhtes norme, mis käsitlevad pärimist lahkunu vanemate ja nende alanejate sugulaste poolt (pärimisseaduse artikkel 19).
Kui lahkunu ühe poole vanavanemad surevad enne teda ja neil ei olnud alanejaid sugulasi, siis selle osa pärandvarast, mille asjaomased vanavanemad oleksid pärinud, kui nad oleksid lahkunust kauem elanud, pärivad teise poole vanavanemad ning nende lapsed, lastelapsed ja kaugemad alanejad sugulased, nagu on sätestatud pärimisseaduse artiklis 19 (pärimisseaduse artikkel 20).
Pärimisasju menetlevad Sloveenia Vabariigis kohtud, kusjuures pädevad on sellistes asjades kohalikud kohtud (okrajno sodišče).
Kohus pärimisasja käsitleva istungi raames.
Kui isik sureb või ta tunnistatakse surnuks, saadab surma registreerimise eest vastutav registripidaja surmatunnistuse 30 päeva jooksul pärimisasja menetlevale kohtule (pärimisseaduse artikli 179 lõige 1).
Kohus alustab menetlust omal algatusel pärast surmatunnistuse saamist.
Kui surmatunnistusel esitatud andmete alusel selgub, et lahkunust ei jäänud pärandvara, otsustab pärimisasja menetlev kohus istungit mitte korraldada; kohus teeb samasuguse otsuse siis, kui lahkunust jäi üksnes vallasvara ja ükski pärimisõigusega isikutest ei taotle istungi korraldamist (pärimisseaduse artikli 203 lõiked 1 ja 2). Kõigil muudel juhtudel korraldab kohus pärimisasja käsitleva istungi. Pärimismenetluse käigus teeb kohus kindlaks, kes on lahkunu pärijad, millisest varast koosneb pärandvara ning millised on pärijate, annakusaajate ja teiste isikute õigused seoses pärandvaraga (pärimisseaduse artikkel 162).
Pärimismenetlus on oma laadilt hagita menetlus. Kui pooled vaidlustavad mis tahes asjaolu, millest sõltuvad nende õigused, peatab kohus pärimisasja arutamise ja soovitab pooltel algatada vastavalt kas tsiviil- või haldusasja (pärimisseaduse artikli 210 lõige 1).
Kui kohus on kindlaks teinud, millistel isikutel on õigus pärida, tunnistab ta nad pärimisõigust käsitleva otsusega pärijateks (pärimisseaduse artikli 214 lõige 1). Pärimisõigust käsitlev otsus edastatakse kõigile pärijatele ja annakusaajatele, samuti nendele isikutele, kes on menetluse käigus esitanud pärandiga seoses nõude (pärimisseaduse artikli 215 lõige 1).
Kohus annab korralduse teha kinnistusraamatus vajalikud kanded pärast seda, kui pärimisõigust käsitlev otsus on muutunud lõplikuks
Mis tahes pärija võib taotleda pärandvara jagamist igal ajal, välja arvatud ebasobival ajal. Selle õiguse kasutamisele ei tohi kehtestada aegumistähtaega. Igasugune kokkulepe, mille kohaselt pärija loobub oma õigusest taotleda pärandvara jagamist, on õigustühine. Samamoodi on õigustühine mis tahes testamendiklausel, millega keelatakse selline jagamine või piiratakse seda (pärimisseaduse artikkel 144). Pärimisseadus ei sisalda sätteid selle kohta, kuidas pärand tuleks osadeks jaotada; see küsimus on reguleeritud hoopis asjaõigusseadustiku (stvarnopravni zakonik) ühisomandi jagamist käsitlevate sätetega. See tähendab, et pärand on kaaspärijate ühisomandis. Kaaspärijad võivad kokku leppida pärandvara jagamises. Kui nad kokkuleppele ei jõua, teeb kohus jagamismeetodi kohta otsuse hagita menetluse raames. Kui kõik pärijad esitavad pärimismenetluse käigus ühise ettepaneku pärandvara jagamise ja jagamismeetodi kohta, siis viitab kohus sellele kokkuleppele pärimisõigust käsitlevas otsuses (pärimisseadustiku artikli 214 lõige 3).
Pärimisseaduses on sätestatud, et pärandaja vara läheb surma hetkel pärijatele üle automaatselt (ipso iure) (pärimisseaduse artikkel 132). Pärimisõigust käsitlev otsus, millega kohus teeb pärimismenetluse lõpus teatavaks pärijad, on seega üksnes deklaratiivset laadi.
Ka annakusaaja saab annaku surma hetkel, välja arvatud juhul, kui annak on seotud tingimustega või konkreetse tähtajaga; sellisel juhul saab annakusaaja annaku pärast seda, kui asjaomane tingimus on täidetud või ajavahemik möödunud. Annaku saamine tähendab seda, et annakusaaja võib nõuda annaku täitmist. Omandiõiguse annakusaajale ülemineku suhtes kohaldatakse asjaõigusseadustiku üldsätteid.
Jah, kuid see vastutus on piiratud. Pärija vastutab pärandaja võlgade eest üksnes päritud vara väärtuse ulatuses. Kui pärijaid on mitu, vastutavad nad pärandaja võlgade eest solidaarselt, s.t igaüks vastutab oma vastava pärandiosa väärtuse ulatuses olenemata sellest, kas pärandvara on juba jagatud või mitte. Võlad rahuldatakse proportsionaalselt iga pärija vastava pärandiosaga, välja arvatud juhul, kui testamendiga on ette nähtud teisiti (pärimisseaduse artikkel 142).
Pärija, kes on oma pärandiosast loobunud, ei vastuta pärandaja võlgade eest (pärimisseaduse artikli 142 lõige 2).
Kinnistusregister otsustab, kas registrikannet saab teha dokumentide alusel, millega tõendatakse registrisse kantava õiguse omandamise õigusliku aluse olemasolu, tingimusel et muud seaduses sätestatud tingimused on täidetud.
Pärandi osaks oleva kinnisvara registreerimise aluseks on pärimisõigust käsitlev lõplik otsus, mis on väljastatud pärimismenetluse raames (kinnistusraamatu seaduse (Zakon o zemljiški knjigi – ZZK-1) artikli 40 lõike 1 punkt 6. Pärimisõigust käsitleva lõpliku otsuse alusel annab kinnistusregister omal algatusel korralduse pärija omandiõiguse kandmiseks kinnistusraamatusse.
Pärandi hooldaja määramine ei ole kohustuslik;
põhimõtteliselt valitsevad ja käsutavad pärandit pärijad ühiselt kuni pärandvara jagamiseni. Pärandile võib määrata erihooldaja, kui pärijad nii kokku lepivad. Kui pärijad ei saavuta kokkulepet pärandvara valitsemise küsimuses, määrab kohus mis tahes pärija taotluse alusel hooldaja, kelle ülesanne on valitseda pärandvara kõigi pärijate eest, või määrab kindlaks pärandiosa, mida iga pärija ise valitseb (pärimisseaduse artikkel 145).
Testaator võib oma testamendis nimetada testamenditäitjaks ühe või mitu isikut (pärimisseaduse artikli 95 lõige 1). Muu hulgas võib testamenditäitja valitseda pärandvara (pärimisseaduse artikli 96 lõige 1).
Testaator võib oma testamendis nimetada testamenditäitjaks ühe või mitu isikut (pärimisseaduse artikli 95 lõige 1). Kui testaator ei ole ette näinud teisiti, on testamenditäitja ülesandeks eelkõige pärandvara heaperemehelikult valitseda, tasuda võlad ja täita annakud ning eeskätt täita testament testaatori soovide kohaselt (pärimisseaduse artikli 96 lõige 1). Kui testamenditäitjat ei ole määratud, võivad need pärijad, kes valitsevad ühiselt pärandvara enne selle jagamist, määrata pärandvara valitsema erihooldaja. Kui pärijad ei saavuta kokkulepet pärandvara valitsemise küsimuses, määrab kohus mis tahes pärija taotluse alusel hooldaja, kelle ülesanne on valitseda pärandvara kõigi pärijate eest, või määrab kindlaks pärandiosa, mida iga pärija ise valitseb (pärimisseaduse artikkel 145).
Kui testaator nimetab testamendis testamenditäitja, siis määrab ta kindlaks ka testamenditäitja ülesanded.
Kui testaator ei ole ette näinud teisiti, kohaldatakse seaduse kohaselt järgmisi põhimõtteid (pärimisseaduse artikli 96 lõige 1):
testamenditäitja peab pärandvara heaperemehelikult valitsema. Eelkõige peab ta astuma samme pärandvara kindlustamiseks, inventeerimiseks ja väärtuse hindamiseks (pärimisseaduse artikkel 184) ning konkreetse vallasvara säilimiseks (pärimisseaduse artiklid 190 ja 191);
testamenditäitja peab pärandvara valitsema, kusjuures tavapärane valitsemine hõlmab ka pärandvara hulka kuuluvate üksikute esemete käsutamist. Testamenditäitjana tegutsemise aja jooksul ei võimalda testamenditäitja ühelgi pärijal pärandvara valitseda ja pärandvara hulka kuuluvaid esemeid käsutada;
testamenditäitja peab tagama testaatori võlgade tasumise ning mis tahes annakuga seotud tingimuste ja ülesannete täitmise;
testamenditäitja peab üldiselt tagama testamendi täitmise testaatori soovide kohaselt (vt prof. K. Zupančič, prof. V. Žnidaršič Skubic, Dedno pravo (pärimisõigus), Uradni list 2009, lk 170–171).
Kui testamenditäitjaid on rohkem kui üks, täidavad nad neile usaldatud ülesandeid ühiselt, kui testaator ei ole ette näinud teisiti (pärimisseaduse artikli 96 lõige 2). Testamenditäitja peab esitama kohtule oma töö kohta aruande ning tal on õigus saada tehtud kulutuste eest hüvitist ja tehtud töö eest tasu, mis makstakse talle kohtuotsuse alusel olemasolevast pärandvara osast (pärimisseaduse artikkel 97).
Kui testamenditäitjat ei ole määratud, võivad need pärijad, kes valitsevad ühiselt pärandvara kuni selle jagamiseni, määrata pärandvara valitsema erihooldaja. Kui pärijad ei saavuta kokkulepet pärandvara valitsemise küsimuses, määrab kohus mis tahes pärija taotluse alusel hooldaja, kelle ülesanne on valitseda pärandvara kõigi pärijate eest, või määrab kindlaks pärandiosa, mida iga pärija ise valitseb (pärimisseaduse artikkel 145).
Pärimismenetluse lõpus teeb kohus pärimisõigust käsitleva otsuse, mis on kohtuasja sisulisi aspekte käsitlev kohtuotsus. Otsusega määratakse kindlaks pärandvara ulatus ning pärijad ja annakusaajad, samuti mis tahes muud isikud, kellel on õigus pärandiosale. Pärimisseaduse kohaselt peab pärimisõigust käsitlev otsus sisaldama järgmisi andmeid (artikli 214 lõige 2):
1) lahkunu perekonna- ja eesnimi (samuti mis tahes varasemad perekonnanimed) ja tema isanimi, lahkunu elukutse, sünniaeg ja rahvus ning kui lahkunu oli abielunaine, siis tema abielueelne perekonnanimi;
2) kinnisvara loetelu koos kinnistusraamatu andmetega ning vallasvara loetelu koos viitega inventuurile;
3) pärija perekonna- ja eesnimi, elukutse ja alalise elukoha aadress, pärija ja pärandaja vaheline seos, teave selle kohta, kas pärija pärib seaduse või testamendi järgi, ning mitme pärija korral nende vastavad pärandiosad;
4) teave selle kohta, kas pärija kindlaksmääramise menetlus on peatatud;
5) teave selle kohta, kas pärija õigus on peatatud tulenevalt asjaolust, et õige aeg ei ole veel saabunud, kas õigusele on seatud kindlaksmääratud ajaline piirang, kas õigus on peatatud tulenevalt asjaolust, et teatav tingimus ei ole täidetud, kas õiguse saamine sõltub teatava tühistava tingimuse või sellise ülesande täitmisest, mida võib pidada tühistavaks, või kas õigus on piiratud kasutusvalduse õigusega ja kelle kasuks;
6) nende isikute perekonna- ja eesnimed, elukutsed ja alalise elukoha aadressid, kellel on õigus annakule, kasutusvaldusele või mis tahes muule pärandvarast tulenevale õigusele koos asjaomase õiguse täpse kirjeldusega.

matches: kohus Kohus kohus Kohus kohus kohus Kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus


Toorpiima käitlemise hügieeninõuded – Riigi Teataja
Toorpiima käitlemise hügieeninõuded
Jõustumine: 01.04.201801.07.2006
RT I, 29.03.2018, 29
Määrus kehtestatakse «Toiduseaduse» § 26 lõike 3, «Loomatauditõrje seaduse» § 171 lõike 5 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 853/2004, millega sätestatakse loomset päritolu toidu hügieeni erireeglid (ELT L 139, 30.04.2004, lk 55–205), artikli 1 lõike 4 ning artikli 10 lõike 8 punkti a alusel.
Määruses kehtestatakse toorpiima käitlemise hügieeninõuded sellises loomapidaja majapidamises ja ettevõttes, kus tegeletakse piima tootmisega (edaspidi piimatootmisettevõte), ning sellise toorpiima väikeses koguses käitlemise hügieeninõuded, mida tootja pakub müügiks, müüb või annab muul viisil tasu eest või tasuta üle (edaspidi turustamine) oma Eestis asuvast piimatootmisettevõttest otse tarbijale.
Toorpiima, välja arvatud väikeses koguses otse tarbijale turustamiseks mõeldud toorpiima, käitlemise nõuded
§ 2. Toorpiima, välja arvatud väikeses koguses otse tarbijale turustamiseks mõeldud toorpiima, tootmise nõuded
(1) Toorpiim on piim, mis on saadud tehistingimustes peetava looma piimanäärmeeritisena ning mida ei ole kuumutatud üle 40 °C ega töödeldud muul samaväärse mõjuga viisil.
(2) Toorpiima, välja arvatud väikeses koguses otse tarbijale mõeldud toorpiima, toodetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 853/2004, millega sätestatakse loomset päritolu toidu hügieeni erireeglid (ELT L 139, 30.04.2004, lk 55–205), lisa III jao IX peatüki I osa I hügieeninõuete kohaselt.
(3) Piimatootmisettevõte peab vastama Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 853/2004 lisa III jao IX peatüki I osa II hügieeninõuetele.
(4) Toorpiim peab vastama Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 853/2004 lisa III jao IX peatüki I osa III nõuetele, sealhulgas mikrobioloogilistele kriteeriumidele.
§ 3. Toorpiima turustamine toorpiima kokkuostjale või töötlejale
[Kehtetu - RT I, 29.03.2018, 1 - jõust. 01.04.2018]
§ 4. Toorpiima turustamine otse tarbijale või jaekaubandusettevõtjale
(1) Otse tarbijale või jaekaubandusettevõtjale turustatav toorpiim peab lisaks Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 853/2004 lisa III jao IX peatüki I osas III toodud mikrobioloogilistele kriteeriumidele vastama järgmistele nõuetele:
1) üks kord kuus toorpiimas pidurdusainete jääkide esinemise suhtes tehtud analüüsimise tulemus on negatiivne;
2) kord kahe kuu jooksul toorpiimas Staphylococcus aureuse esinemise suhtes tehtud analüüsimise tulemus on alla 500/ml.
(2) Toorpiima turustamiseks otse tarbijale turul, tänaval ja teises üldsusele avatud samalaadses kohas ning jaekaubandusettevõtjale, kes turustab toorpiima oma Eestis asuvast jaekaubandusettevõttest otse tarbijale, peab olema veterinaartõend. Jaekaubandusettevõtteks loetakse ka toitlustusettevõte, sealhulgas ettevõte või asutus, nagu näiteks kool või lasteaed, kus tegeletakse muu hulgas ka toitlustamisega.
(3) Veterinaarjärelevalveametnik väljastab veterinaartõendi kehtivusajaga kuni kuus kuud. Veterinaartõendiga tõendatakse, et toorpiim pärineb kliiniliselt tervelt loomalt ning karjast ja piirkonnast, mille kohta ei ole loomataudi esinemise ega kahtluse tõttu kehtestatud loomade liikumise piirangut. Veterinaartõendile kantakse teave lõikes 1 nimetatud laboratoorsete analüüside tulemuste ning toorpiima turustamise koha kohta.
Väikeses koguses otse tarbijale turustamiseks mõeldud toorpiima käitlemise hügieeninõuded
§ 5. Väikeses koguses otse tarbijale turustamiseks mõeldud toorpiima käitlemine
(1) Määruse tähenduses on otse tarbijale turustamiseks mõeldud toorpiima väike kogus loomaliikide kaupa järgmine:
1) lehma toorpiim – kuni 100 kg päevas või kuni 700 kg nädalas;
2) kitse toorpiim – kuni 20 kg päevas;
3) ute toorpiim – kuni 10 kg päevas.
(2) Väikeses koguses toorpiima ja selle käitlemise suhtes ei kohaldata määruse teise jao nõudeid.
(3) Toorpiim peab pärinema kliiniliselt tervelt loomalt ning karjast ja piirkonnast, mille kohta ei ole loomataudi esinemise ega kahtluse tõttu kehtestatud liikumise piirangut.
(4) Toorpiim peab pärinema karjast, mis on «Loomatauditõrje seaduse» § 43 lõike 2 alusel kehtestatud loomatauditõrje eeskirjade kohaselt tunnistatud brutselloosi- ja tuberkuloosivabaks, või loomalt, keda on uuritud brutselloosi ja tuberkuloosi esinemise suhtes ja kelle uurimise tulemus on negatiivne.
(5) Toorpiim peab pärinema loomalt, kellele ei ole manustatud ravimeid ega teisi veterinaarpreparaate, mille keeluaeg kestab, ja kellele ei ole manustatud keelatud aineid ega tooteid.
(6) Vahetult pärast lüpsi hoitakse toorpiima tingimustes, mis takistavad toorpiima riknemist ning saastumist. Toorpiim jahutatakse viivitamata temperatuurini mitte üle 8 °C igapäevase turustamise puhul või temperatuurini mitte üle 6 °C, kui turustamine ei toimu iga päev.
(7) Toorpiima toodetakse ja hoitakse piimatootmisettevõttes hea hügieenitava kohaselt.
(8) Väikeses koguses toorpiima võib turustada üksnes piimatootmisettevõttest tarbijale.


Kasutatud patareide ja akude käitlusnõuded – Riigi Teataja
Kasutatud patareide ja akude käitlusnõuded - sisukord
§ 2 Patarei- ja akujäätmete käitlemine
§ 3 Patarei- ja akujäätmete käitlus- ja ladustamiskohtadele esitatavad nõuded
RTL 2008, 6, 63
Kasutatud patareide ja akude käitlusnõuded1
Vastu võetud 10.01.2008 nr 5
Määrus kehtestatakse «Jäätmeseaduse» § 29 lõike 4 punkti 8 alusel.
Määrusega kehtestatakse «Jäätmeseaduse» § 25 lõike 3 punktis 1 nimetatud patareide ja akude, sealhulgas elektri- ja elektroonikaseadmetest ning mootorsõidukitest eemaldatud patareide ja akude, jäätmete (edaspidi patarei- ja akujäätmed) käitlemisele esitatavad nõuded.
§ 2. Patarei- ja akujäätmete käitlemine
(1) Patarei- ja akujäätmetest tuleb sortimiseks või ringlussevõtuks või kõrvaldamiseks ettevalmistamise käigus eemaldada vähemalt vedelikud ja happed.
(2) Patarei- ja akujäätmete käitlemisel tekkinud taaskasutamiskõlbmatud jäätmed kõrvaldatakse «Jäätmeseaduse» kohaselt.
(3) Tööstuslike ja mootorsõidukite patareide ja akude jäätmete prügilasse ladestamine ja jäätmepõletustehases põletamine on keelatud.
§ 3. Patarei- ja akujäätmete käitlus- ja ladustamiskohtadele esitatavad nõuded
(1) Patarei- ja akujäätmete käitlus- ja ladustamiskoht, sealhulgas ajutine ladustamiskoht, peab lisaks «Jäätmeseaduses» sätestatud tingimustele olema:
1) vedelikukindla pinnakattega;
2) ilmastikukindla pealiskattega.
(2) Patarei- ja akujäätmeid võib ladustada, sealhulgas ajutiselt ladustada, ka sobivatesse mahutitesse.
(3) Sobiv mahuti on kinnine mahuti:
1) kus patareid või akud on kaitstud ilmastikumõju eest;
2) mis ei lase läbi vedelikke;
3) on happekindel;
4) kust, kui mahutit kasutatakse patarei- ja akujäätmete esmasel kogumisel, ei saa kolmandad isikud mahutisse pandud patareisid või akusid ilma abivahendeid kasutamata või mahutit purustamata välja võtta.
(4) Sobivasse mahutisse ladustamisel, sealhulgas ajutisel ladustamisel, ei kohaldata lõikes 1 sätestatud nõudeid.
(5) Ainult siseruumides kasutatav sobiv mahuti peab vastama vähemalt lõike 3 punktis 2, 3 ja 4 sätestatud nõuetele.
Keskkonnaministri 26. aprilli 2004. a määrus nr 27 «Ohtlikke aineid sisaldavate patareide ja akude käitlusnõuded» (RTL 2004, 53, 900) tunnistatakse kehtetuks.
Määrus jõustub 26. septembril 2008. a.
1 Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/66/EÜ, mis käsitleb patareisid ja akusid ning patarei- ja akujäätmeid ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 91/157/EMÜ (ELT L 266, 26.09.2006, lk 1–14).