EKI.ee - EKI põhimäärus
EKI põhimäärus
RT I, 21.12.2012, 25
§ 1. Eesti Keele Instituut
(1) Eesti Keele Instituut (edaspidi EKI) on Haridus- ja Teadusministeeriumi hallatav riigi teadus- ja arendusasutus, mis tegutseb Eesti Vabariigi seaduste, teiste õigusaktide, rahvusvaheliste lepingute ning käesoleva põhimääruse alusel.
(2) EKI asutati 1947. aastal Eesti NSV Teaduste Akadeemia juures ning tegutses kuni 1993. aastani Keele ja Kirjanduse Instituudi nime all.
(3) EKI-l on väikese riigivapi kujutise ning oma nimega pitsat, arveldusarve(d), iseseisev eelarve ning sümboolika.
§ 2. EKI asukoht
EKI asub Tallinnas. EKI aadress on Roosikrantsi 6, 10119 Tallinn.
2. peatükkEESMÄRK JA PÕHITEGEVUS
§ 3. EKI tegevuse eesmärgid
(1) EKI on teadus- ja arendusasutus, mille põhieesmärk on:1) aidata kaasa eesti keele säilimisele läbi aegade eesti kirjakeele hoolde, korraldamise ja arendamise, rahvuskultuuri seisukohalt oluliste sõnaraamatute koostamise ja toimetamise, andmekogude hoolde ning neid tegevusi toetavate alus- ja rakendusuuringute ning eesti keele keeletehnoloogilise toe loomises osalemise kaudu;2) tänapäeva eesti keele, eesti keele ajaloo, eesti keele murrete ja soome-ugri sugulaskeelte uurimine.
(2) EKI osaleb riiklike, Euroopa ja teiste rahvusvaheliste programmide, lepingute ning uurimis- ja arendustoetuste taotlemise kaudu riigisiseses ning rahvusvahelises teadus- ja arendustegevuses.
(3) EKI osaleb Eesti ja Euroopa Liidu keelepoliitika kujundamises nii kodumaiste kui ka rahvusvaheliste organisatsioonide kaudu.
§ 4. EKI põhitegevus
(1) EKI püsirahastamisel põhinev tegevus on:1) eesti keele korraldamine, arendamine ja hoole;2) keelenõu andmine;3) rahvuskultuuri seisukohalt oluliste sõnaraamatute, sh õigekeelsus-, seletava, murde- ja etümoloogilise sõnaraamatu koostamine, toimetamine ja pidev ajakohastamine;4) elektroonilise sõnastikusüsteemi haldamine ja arendamine;5) eesti kirjakeele, eesti murrete ja lähisugulaskeelte teaduslike arhiivide, andmekogude ja -baaside hoidmine ja täiendamine ning nende kasutamise tagamine kõigile uurijatele kodu- ja välismaal;6) terminoloogiatöö ja nimekorraldus;7) eesti eurokeele korraldus.
(2) EKI toetuspõhine tegevus on:1) tänapäeva eesti keele struktuuri ja selle arengutendentside seire ja uurimine;2) tänapäeva eesti keele sõnavara (k.a terminoloogia) ja selle arengutendentside seire ja uurimine;3) eesti keele päritolu ja ajaloo uurimine;4) eesti keele murrete ja soome-ugri sugulaskeelte uurimine;5) keelekorraldusteooria edendamine;6) keeleteooria ja üldkeeleteaduslike küsimuste lahendamine;7) keeletehnoloogia vahendite, sh leksikograafi töökeskkonna väljatöötamine eesti keele jaoks;8) keeleekspertiis;9) täiskasvanute täiendusõpe EKI põhitegevuse valdkondades.
3. peatükkEKI JUHTIMINE
(1) EKI-t juhib direktor, kes kannab vastutust asutuse üldseisundi ja arengu ning rahaliste vahendite õiguspärase ja otstarbeka kasutamise eest.
(2) Direktor valitakse haridus- ja teadusministri kehtestatud tingimustel ja avaliku konkursi korras. Haridus- ja teadusminister sõlmib direktoriks valitud isikuga töölepingu kuni viieks aastaks.
(1) Direktor:1) vastutab EKI tegevuse otstarbeka korralduse eest;2) esindab EKI-t;3) kinnitab EKI kodu- ja asjaajamise korra, samuti raamatupidamise sise-eeskirjad;4) kuulutab välja konkursi iga korralise teadustöötaja ametikoha täitmiseks;5) sõlmib, muudab ja lõpetab töölepinguid EKI töötajatega ning kinnitab nende ametijuhendid;6) tagab EKI eelarveprojekti koostamise;7) tagab EKI eelarve täitmise;8) annab oma tegevusest aru EKI nõukogule;9) kinnitab EKI struktuuri;10) kinnitab EKI väljaannete kolleegiumi;11) lahendab teisi talle pandud või usaldatud ülesandeid.
(2) Direktor annab oma pädevuse piires välja käskkirju.
§ 7. Asedirektor(id)
(1) EKI asedirektori(d) valib EKI nõukogu.
(2) Asedirektori(te) ülesanded määrab direktor.
(3) Direktor sõlmib asedirektori(te)ga töölepingu.
§ 8. Teadussekretär
(1) EKI teadussekretäri ülesanded määrab direktor.
(2) Direktor sõlmib teadussekretäriga töölepingu.
§ 9. Teadusnõukogu
(1) EKI tegevusega seotud küsimuste lahendamiseks põhimääruses määratud ulatuses moodustatakse vähemalt kolmeteistkümneliikmeline teadusnõukogu (edaspidi ka nõukogu), mille koosseisu kinnitab direktori ettepanekul haridus- ja teadusminister.
(2) Teadusnõukogu esimees on EKI direktor.
§ 10. Teadusnõukogu koosseis
(1) Teadusnõukogusse kuuluvad:1) direktor;2) asedirektor(id);3) teadussekretär;4) EKI struktuuriüksuste juhid;5) EKI töötajate esindajad6) teiste asutuste siduserialade esindajad;7) Haridus- ja Teadusministeeriumi esindaja(d).
(2) Lõike 1 punktis 5 nimetatud nõukogu liikmed valib EKI töötajate üldkoosolek kolmeks aastaks.
§ 11. Teadusnõukogu ülesanded
Nõukogu:1) töötab välja ja kinnitab EKI üldise töökorralduse ning EKI tegevuse põhisuunad, viisid ja meetodid ning valvab nende täitmise järele;2) kinnitab EKI tegevuse plaanid;3) analüüsib ja hindab püsirahastamisel ning toetustel põhinevat tegevust;4) kuulab ära tegevuse ning muud aruanded, annab neile hinnangu ja kinnitab need;5) kinnitab EKI sihtfinantseeritavad jt teadusteemad ja nende täitmise aruanded;6) teeb haridus- ja teadusministrile ettepanekuid EKI põhimääruse muutmiseks;7) valib õigusaktides sätestatud korras EKI teadustöötajad;8) teeb ettepanekuid direktorile EKI struktuuri muutmiseks;9) korraldab teadustööde konkursse ja määrab auhindu nende tööde eest, samuti määrab stipendiume uurijatele ja üliõpilastele;10) esitab EKI või teiste asutuste siduserialade töötajaid EKI-välisteks autasustamisteks ning Eesti Teaduste Akadeemiasse või auastmeisse valimiseks ning annab vastavaid soovitusi;11) esitab silmapaistvamad uurimused auhindade ja preemiate taotlemiseks;12) teeb ettepaneku EKI väljaannete kolleegiumi moodustamiseks;13) kutsub kokku EKI rahvusvahelise nõukogu;14) valib EKI nõukogu aseesimehe ja sekretäri;15) täidab muid talle pandud ülesandeid.
§ 12. Teadusnõukogu töökord
(1) Nõukogu töövorm on koosolek. Koosolekuid võib pidada ka virtuaalkeskkonnas.
(2) Nõukogu koosolekud toimuvad vastavalt vajadusele, kuid vähemalt kord kvartalis.
(3) Nõukogu koosoleku kutsub kokku nõukogu esimees või tema äraolekul aseesimees nõukogu esimehe volitusel.
(4) Nõukogu koosoleku päevakord tehakse nõukogu liikmetele kirjalikult (meili teel) teatavaks hiljemalt kümme päeva enne koosolekut.
(5) Nõukogu on otsustusvõimeline, kui koosolekul osaleb vähemalt pool nõukogu liikmetest, sealhulgas esimees või tema äraolekul aseesimees.
(6) Nõukogu võtab otsuseid vastu koosolekul osalevate liikmete lihthäälteenamusega. Häälte võrdse jagunemise korral on otsustav esimehe hääl või tema äraolekul aseesimehe hääl.
(7) Nõukogu otsused protokollitakse. Protokollile kirjutavad alla esimees või tema äraolekul aseesimees ja nõukogu sekretär.
(8) Nõukogu koosolekul võivad osaleda kõik töötajad (kui ei ole otsustatud teisiti), nõukogu otsused tehakse EKI töötajatele teatavaks.
§ 13. EKI rahvusvaheline nõukogu
(1) Rahvusvaheline nõukogu on vähemalt kolmeliikmeline. Nõukogusse kuuluvad väljapaistvad teadlased, kes on seotud eesti keele ja sugulaskeelte uurimisega.
(2) Rahvusvaheline nõukogu vaatab läbi EKI aastaaruanded, suuremad projektid ning annab neile hinnangu, samuti teeb ettepanekuid EKI töö korraldamiseks ja rahvusvaheliste sidemete arendamiseks.
4. peatükkEKI INTELLEKTUAALNE OMAND
§ 14. EKI intellektuaalne omand
(1) EKI-s töökohustuse täitmisel loodud teose (sh sõnaraamatud ja nende elektroonilised versioonid, arvutiprogrammid, informatsioonikogumikud: keelekogud, sedelkogud, fonoteegimaterjalid, andmebaasid jms) varalised autoriõigused kuuluvad EKI-le, kui ei ole kokku lepitud teisiti.
(2) EKI intellektuaalset omandit võivad teised isikud kasutada EKI-ga sõlmitud kirjaliku lepingu alusel.
5. peatükkVARA JA FINANTSEERIMINE
(1) EKI-l on oma tegevuse läbiviimiseks vara, mille moodustavad talle riigivara valitseja poolt sihtotstarbelisse kasutusse antud maa, hooned ja rajatised, seadmed, inventar ja muud materiaalsed väärtused.
(2) EKI kasutab ja käsutab vara õigusaktidega sätestatud korras.
(1) EKI on riigi teadus- ja arendusasutus, keda finantseeritakse riigieelarvest, kohalike omavalitsuste eelarvest, sihtannetustest, EKI majandustegevusest laekuvast tulust ja muudest allikatest.
(2) EKI püsirahastatav tegevus vormistatakse EKI ja Haridus- ja Teadusministeeriumi vahelise halduslepinguna.
(3) EKI arendab majandustegevust oma tegevuse materiaalseks kindlustamiseks õigusaktides ettenähtud korras.
6. peatükkARUANDLUS JA JÄRELEVALVE
(1) EKI peab finants- ja statistilist arvestust õigusaktides kehtestatud korras.
(2) EKI-le riigieelarvest eraldatud vahendite sihtotstarbelist kasutamist ning EKI tegevuse vastavust põhimäärusest tulenevatele eesmärkidele kontrollitakse õigusaktidega sätestatud korras.
7. peatükkTEGEVUSE ÜMBERKORRALDAMINE VÕI LÕPETAMINE
§ 18. Tegevuse ümberkorraldamine või lõpetamine
EKI tegevuse korraldab ümber või lõpetab Vabariigi Valitsus haridus- ja teadusministri ettepanekul, kuulanud ära Eesti Keelenõukogu ning Teadus- ja Arendusnõukogu arvamuse.
Paragrahvi 4 lõike 1 punktis 1 sätestatud eesti keele korraldamise ning paragrahvi 4 lõike 1 punktis 3 sätestatud murdesõnaraamatu koostamise ülesandeid käsitletakse EKI püsirahastamisel põhineva tegevusena alates 1. jaanuarist 2009.
Haridusministri 10. mai 2002. a määrus nr 41 «Eesti Keele Instituudi põhimäärus» (RTL 2002, 58, 871; 2007, 47, 828) tunnistatakse kehtetuks.
Määrus jõustub 1. jaanuaril 2008. aastal.
Kantsler Sirje JÕGISTE
Haridus- ja teadusministri 7. detsembri 2007. a määruse nr 75 „Eesti Keele Instituudi põhimäärus” muutmine
Vastu võetud 18.12.2012 nr 39
Määrus kehtestatakse Vabariigi Valitsuse seaduse § 43 lõike 5 ning teadus- ja arendustegevuse korralduse seaduse § 13 lõike 1 punkti 3 alusel.
Haridus- ja teadusministri 7. detsembri 2007. a määruse nr 75 „Eesti Keele Instituudi põhimäärus” (RTL 2007, 99, 1653) § 16 lõige 2 tunnistatakse kehtetuks.
Jaak AaviksooMinister
Janar HolmKantsler


3-2-1-20-16 Riigikohus 03.05.2016
Nii TsK § 86 kui ka TsÜS 1994 § 116 esimese lause mõttes tuleb kutsehaigusega põhjustatud tervisekahjustuse korral õiguste rikkumisest teadasaamiseks lugeda mitte õigusvastasest teost ega tervisekahjustusest teadasaamise (mh kutsehaiguse diagnoosimise) aega, vaid tervisekahjustusest tuleneva varalise kahju tekkimisest teadasaamise aega (vt RKTKo nr 3-2-1-177-12, p 10). (p 27)
Kui nõuete aegumine algab pärast 1. juulit 2002, kohaldub nende aegumisele TsÜS § 153. (p 28)
Tervisekahjustusest tuleneva (mh kutsehaigusest põhjustatud) nõude aegumist ei arvestata ositi ning TsÜS § 154 ei kohaldu. Kohe, kui osa kahjuhüvitisest saab sisse nõuda, muutub sissenõutavaks ja hakkab aeguma kogu edaspidi tekkida võiva kahju hüvitamise nõue (vt RKTKo nr 3-2-1-177-12, p 12; RKTKo nr 3-2-1-199-13, p 12). (p 29)
Kui kutsehaigus on tervisekahjustusena kujunenud välja töötamise ajal erinevate tööandjate juures, on vastutuse jagunemisel nende vahel õige lähtuda TsK § 186 lg-st 1 ja § 448 lg-st 1 juhindudes osavastutuse põhimõttest, lähtudes eelduslikult töötamise proportsionaalsest ajast iga tööandja juures (vt ka RKTKo nr 3-2-1-55-10, p 29-30). (p 21)
Vt RKTKo nr 3-2-1-55-10, p 17 ja 19. (p 19)
Osavastutuse põhimõttel kaaskostjate hagemisel saab pidada mõistlikuks hagi rahuldamisel hageja menetluskulude jätmist kostjate kanda vastutuse osade järgi. (p 36)
Kutsehaigus on haigus, mis võib tekkida teatud kutse- või erialal töötamisel inimorganismile kahjulike töötingimuste. Kutsehaigus on oma olemuselt tervisekahjustus. Kutsehaigus võib tekkida töötajal ka normaalsete töötingimuste puhul ning et töökeskkonna ohuteguritest või töö laadist põhjustatud kutsehaigus võib töötajal tekkida olenemata sellest, et tööandja on oma kohustused töötajale ohutute ja tervislike töötingimuste tagamisel täitnud, kas töötaja enda süül või muudel põhjustel, mis ei sõltu tööandjast.
Alates 1. juulist 2002 kohaldatakse kutsehaiguse või muu tervise kahjustamisega põhjustatud kahju hüvitamisel võlaõigusseaduse sätteid. Olulise erisusena tsiviilkoodeksist võib tööandja tegevuse tõttu tervisekahjustuse saanud töötaja VÕS § 1044 lg 3 järgi valida, kas ta tugineb nõude esitamisel lepingu rikkumisele (st VÕS § 115 lg-le 1) või tööandja õigusvastasele teole (st VÕS §-le 1043), kusjuures vastavate nõuete rahuldamise eeldused on erinevad. Kui hageja töötas tööandjate juures, kelle kahju hüvitamise kohustuste täitmise eest kostja võib vastutada, enne 1.juulit2002,tuleb asja lahendamisel võlaõigusseaduse, tsiviilseadustiku üldosa seaduse ning rahvusvahelise eraõiguse seaduse rakendamise seaduse (VÕSRS) §-de 2 ja 11 ja § 22 lg 1 järgi kohaldada varem kehtinud seadust, st tsiviilkoodeksit. Tsiviilkoodeksi järgi on lahendatud tervisekahjustuse tagajärjel tekkinud kahju hüvitamise asju lepinguväliselt, st tuginedes TsK §-dele 448 jj, sõltumata sellest, kas samal ajal oli pooltel ka leping, mille rikkumisele võinuks põhimõtteliselt samamoodi tugineda. Tervisekahjustusega tekitatud kahju hüvitamist reguleeriti lähemalt TsK §-des 463-473. Ajutine kord ei muutnud seadust ning kannatanu võib korrale tuginedes nõuda selles sisalduva metoodika alusel arvestatavat hüvitist, kuid kahju tekitaja võib tõendada, et tegelikult sellist kahju kannatanul ei tekkinud või et see kahju on väiksem, ning kannatanu võib tõendada, et tema kahju on korra järgi arvutatavast suurem. Ajutine kord kaotas kehtivuse alates 1. juulist 2002, kui jõustus võlaõigusseadus, kuid varem toimunud tegudele saab seda kohaldada. Tervistkahjustavate tingimustega töö korraldamise eest tööandja vastutusele võtmiseks on seega vaja tuvastada, milles oli tööprotsess vastuolus õigusaktidega kehtestatud nõuetega või millega tööandja eiras tööohutuse nõudeid, st kui tööandja ei rikkunud tööohutuse norme, ei olnud tema tegevus töötaja suhtes õigusvastane. Põhjusliku seosega tööandja käitumise ja töötaja kutsehaiguse vahel on tegemist, kui tööandja tegevus (või tegevusetus), millel tema vastutus põhineb, on kutsehaiguse tekkimisega sellises seoses, et kutsehaigust võib pidada töötingimuste tagajärjeks. Kannatanu peab TsK § 448 lg 1 järgi tõendama nii kahju tekitaja õigusvastase käitumise (muu hulgas töökaitsenormide rikkumise), kahju tekkimise kui ka põhjusliku seose teo ja tagajärje vahel. Süü puudumine on TsK § 448 lg 2 järgi omakorda kahju tekitaja tõendada.
3-2-1-149-05 Riigikohus 07.12.2005
Põhjuslik seos ei pea VÕS § 127 lg 4 järgi olema alati vahetu, st tekkinud kahju ei pea igal juhul olema kohustuse rikkumise vahetu tagajärg. Põhjuslik seos on olemas juhul, kui ilma isikule etteheidetava teota ei oleks kahju tekkinud (conditio sine qua non reegel).
Kui isikule tekitatud kahju eest vastutab nii üks isik kahju õigusvastase tekitamise eest kui ka teine isik tööandja sõidukile tekitatud kahju puhul töölepingu rikkumise eest, võivad isikud vastutuda VÕS § 137 lg 1 järgi hüvitise maksmise eest solidaarselt.
Kui töötaja rikub töölepingust või töölepingu seadusest tulenevat kohustust, mille eesmärgiks on vastava kahju ärahoidmine, tuleb selgitada, kas töötaja vastutab tekkinud kahju eest. Kohustuse rikkumise ja tekkinud kahju vahel peab esinema põhjuslik seos ja töötaja peab hüvitama vaid sellise kahju, mis tekkis töösuhtest tuleneva kohustuse rikkumise tulemusena.


Maksumaksja portaal - Mõningaid probleeme eluaseme müügist saadud tulu maksustamisel. Leho Vool - 2008 > august (nr 8) - EML ajakiri MaksuMaksja
EML ajakiri MaksuMaksja > 2008 > august (nr 8) > Mõningaid probleeme eluaseme müügist saadud tulu maksustamisel. Leho Vool
Mõningaid probleeme eluaseme müügist saadud tulu maksustamisel. Leho Vool
Maksuvabastused moodustavad kahtlemata populaarseima osa tulumaksuseadusest, kuna vähemalt kord aastas uurivad maksumaksjad neid eriti põhjalikult. Ilmselt tahab enamik meist kasutada maksimaalselt ära talle seadusega antud õigust teatud tulu saamise korral maksu mitte maksta. Ja ilmselt on see ka põhjendatud, kuna maksude näol on tegemist suurima riigi poolt kehtestatud rahalise koormisega.
Tulumaksuseaduses on erilisel kohal loomulikult kinnisasjade, ehitiste ja korteritega seotud maksuvabastused. See temaatika on aasta-aastalt muutunud üha olulisemaks, kuna 90ndate lõpus alguse saanud kinnisvarabuum on märkamatult teinud paljud meist kinnisvara näol miljonäriks. Kinnisvara väärtuse hüppeline tõus pole mitte ainult teinud inimesi oluliselt varakamaks, vaid tekitanud ka ohtralt probleeme ja vaidlusi, kuna sellise väärtusega vara võõrandamine võib endaga kaasa tuua sadadesse tuhandetesse, vahel ka miljonitesse kroonidesse ulatuva maksukohustuse. On ilmselge, et selliseid “väljaminekuid” üritab inimene pigem vältida, pöörates pilgu abiotsivalt eelkõige tulumaksuseaduse poole.
Maksuvabastuste kataloogis üheks olulisemaks on eluruumi võõrandamisel kasutatav maksuvabastus, juhul kui isik kasutas eluruumi oma peamise või alalise elukohana. Alates kirjeldatud maksuvabastuse seadustamisest on vaieldud pikalt selle üle, mis siis ikkagi on isiku alaline või peamine elukoht, kui kaua peab ta seal elama, mida täpselt “elamise” all silmas on peetud ja kas ühel isikul võib olla ka mitu elukohta. Nendele ja paljudele muudele probleemidele üritamegi järgnevalt vastuse leida.
Abiks maksumaksjale
Tulumaksuseaduses on eelpool kirjeldatud maksuvabastus sätestatud § 15 lg 5 p-s 1, mille järgi ei maksustata tulumaksuga kinnisasja, ehitise või korteri kui vallasasja või elamuühistu osamaksu võõrandamisest saadud kasu, kui kinnisasja oluliseks osaks või korteriomandi või -hoonestusõiguse esemeks on eluruum, mida maksumaksja kuni võõrandamiseni kasutas oma alalise või peamise elukohana.
Tulumaksuseaduse vastava sätte aktuaalsust tunnetas ka Maksu- ja Tolliamet, kes probleemide vältimiseks ja maksumaksja abistamiseks koostas 2004. aastal juhendi “Maksumaksja alalise või peamise elukoha määratlemine maksuvabastuse rakendamisel”[1], mis peaks eelduslikult aitama otsustada, kas eluruumiks olnud kinnisvara võõrandamisel on tegemist olukorraga, mis maksuvabastuse rakendamiseks õiguse annab.
Juhendi järgi kasutatakse elukoha määratlemisel tsiviilseadustiku üldosa seaduses sätestatud elukoha määratlust. TsÜSi § 14 järgi on isiku elukohaks koht, kus isik alaliselt või peamiselt elab, kusjuures elukoht võib üheaegselt olla mitmes kohas; kui isiku elukohta ei saa kindlaks määrata, loetakse tema elukohaks tema igakordne viibimiskoht.
TsÜS on oma olemuselt suhteliselt abstraktne, seega ei aita see eriti ei maksuhaldurit ega ka maksumaksjat, kuna ei ole öeldud, kui kaua peab isik elukohas elama või milline elutegevus seal täpselt toimuma peab. Püsiva elukoha kindlaksmääramine on järelikult faktiküsimus.
Maksuhaldur selgitab oma juhendis, et peamist elukohta võib tõendada mistahes tõenditega, näiteks riiklikesse registritesse kantud andmed, maksumaksja selgitused, asjassepuutuvate isikute (naabrite) ütlused, elukoha aadressile toimetatud maksumaksja nimega dokumendid, korteriühistu töötajate ja liikmete selgitused, kohaliku omavalitsuse teatised, ajakirjanduse tellimine ja posti laekumine ning teatud juhtudel ka samas asulas töökoha või püsiva sissetuleku olemasolu.
Ilmnevad vastuolud
Siiski ilmnevad juhendis kiiresti ka esimesed vastuolud. Nimelt mainitakse riiklikesse registritesse kantust kui olulist tõendit elukoha määratlemisel, kuid täpsustatakse kohe, et sellistel kannetel ei ole siiski ettemääratud jõudu. Sisuliselt tähendab see, et kuigi tegemist on olulise tõendiga, ei ole see enamasti piisav ning maksuhaldur võtab seda arvesse kogumis teiste asjas tähtsust omavate asjaoludega. Seega pole näiteks rahvastikuregistris olevad andmed piisavad, et veenda maksuhaldurit eluruumi kasutamises püsiva või alalise elukohana. Üldiselt ongi maksuhalduri poolt aktsepteeritud seisukoht, et kui rahvastikuregistri või maksukohustuslaste registri kanne on ainus tõend, ei loeta isiku väidet eluruumi kasutamise osas oma püsiva või alalise elukohana tõendatuks. Selline kategooriline lähenemine võib aga tekitada probleemi alljärgneva näite puhul:
A-l on kaks maja, mis asuvad kõrvalasuvates valdades, üksteisest 5 km kaugusel. A elab vallas X asuvas majas, mis asub teistest elamutest ja inimestest mitu kilomeetrit eemal, seega ühegi inimesega ta läbi ei käi. Poes käib A korra nädalas Y vallas, mis on talle lähemal kui X valla pood ning samuti asub Y vallas ka tema teine maja. Posti tal ei käi ja kõik ametlikud teatised tulevad Y vallas asuvasse majja, kuna A meelest sunnib see teda ennast liigutama ja pealegi saab ta nii teisel majal ka silma peal hoida. Rahvastikuregistri järgi on A elukohaks X vallas asuv maja. Ühel hetkel otsustab A X maja müüa ja kolida elama linna N. Maksuhaldur avastab tehingu tavapärase kontrolli käigus ja määrab A-le maja müügilt tulumaksu, kuna teda on märgatud Y valla poes ja samuti tulevad teatised samas vallas asuvasse majja. A selgitustest, et ta tegelikult elab X vallas ja on ka seal registrisse kantud, maksuhaldur ei hooli.
Kuigi näide võib tunduda pisut ekstreemne, aitab see ilmselt mõista, et registrikande kui ainsa tõendi ebapiisavaks lugemine võib vahel viia ebaõigete järeldusteni.
Kui kaua on püsiv?
Teine vastuolu ilmneb juhendis sellest, et eluruumi võõrandamisel ei ole oluline selle püsiva või alalise elukohana kasutamise ajaline kestus, kuna kestus tõendab ainult konkreetses kohas elamist ja seegi ei saa olla ainsaks tõendiks. Juhend täpsustab, et eluruumi kasutamine püsiva või alalise elukohana ning selle müümise vajadus sõltub väga erinevatest asjaoludest ning teatud juhul võib vajadus elukoha vahetamiseks ilmneda suhteliselt lühikese aja tagant. Juhendis tuuakse mingil kummalisel põhjusel sisse ka konkreetne ajaline määrang, mille järgi võib eluruumi näol olla tegemist isiku püsiva või alalise elukohaga ka juhul, kui isik kasutas seda vaid pool aastat.
Autori hinnangul tekitab sellise näite sissekirjutamine segadust, kuna Maksu- ja Tolliamet on juhendis ise eelnevalt möönnud, et elukoha vahetamine võib sõltuda väga erinevatest asjaoludest. Illustreerime ka siin võimaliku probleemsituatsiooni ühe näitega:
A elab oma elukaaslase B-ga linnas N. Ühel päeval hukkub B aga ootamatult autoõnnetuses ning A otsustab kolida linna K, kuna linnaga N seovad teda halvad mälestused ning pealegi elab linnas K ka A ema C. Nädal pärast K linna kolimist sureb aga ka A ema ootamatu haiguse tõttu ning saatuselöökidest muserdatud A otsustab ka K linna tolmu jalgadelt pühkida, müües maha K linnas asuva korteri ning kolides hoopis linna F. Maksuhaldur avastab tehingu tavapärase kontrolli käigus ning määrab A-le korteri müügilt tulumaksu, kuna leiab, et niivõrd lühikese ajaga ei saa tekkida isikul püsiv või alaline elukoht, pealegi olevat Maksu- ja Tolliamet koostanud juhendi, mille järgi tekib püsiv või alaline elukoht umbes poole aastaga.
Seega võib vahel tekkida olukordi, kus elukoha vahetamise vajadus tekib tõesti ootamatult ning sellistes olukordades võib maksuhalduril olla raske otsustada, kas tegemist on tõepoolest ootamatute asjaoludega ning et isikul olid võõrandatud elukohaga algselt pikaajalisemad plaanid või on tegemist olukorraga, kus isik tegeleb püsivalt hoopis korteriäriga, üritades jätta maksuhaldurile muljet, et tegemist on tema alaliste või püsivate elukohtadega ning et müügid on tingitud elu keerdkäikudest.
Mitu elukohta
Õige põgusalt on reguleeritud juhendis ka mitme elukoha olemasolu. Seda probleemi on lühidalt käsitletud ka varem.[2] Mitme elukoha olemasolu kohta võiks tuua järgneva näite:
A elas oma naise B ja väikse lapse C-ga Pärnus. Ühel hetkel pakuti A-le tasuvat tööd Tallinnas. Kuna Pärnust on Tallinnasse 140 km, oleks igal hommikul ja õhtul kahe linna vahet sõitmine olnud tülikas, A oleks pidanud mitu tundi varem tõusma ning ilmselgelt oleks see nõudnud kallinevaid kütusehindasid silmas pidades ka oluliselt rahalist ressurssi. Neid asjaolusid arvesse võttes leidis A, et on mõttekam osta omale Tallinnas korter ja elada töönädala sees Tallinnas. Niisiis läkski A iga pühapäeva õhtul Tallinnasse tööle ja tuli sealt reede õhtul tagasi Pärnusse oma naise ja lapse juurde. Aasta pärast pakuti A-le aga veelgi tasuvamat tööd Paides. Kuna selline kahe linna vahet sõitmine hakkas negatiivselt mõjutama A, B ja C suhteid, otsustati müüa nii Tallinna kui Pärnu korter ja kolida kogu perega Paidesse.
Maksu- ja Tolliameti seisukoht oli pikka aega selline, et püsivaid või alalisi elukohti saab isikul olla vaid üks. Antud näite puhul tähendanuks see, et kui A oleks korraga müünud nii Pärnu kui Tallinna korteri, oleks ta pidanud maksuhaldurile selgitama, kumb on tema peamine elukoht ehk siis millise korteri puhul müügitulult ta maksuvabastust taotleb. Selline lähenemine kehtis ka juhul, kui A oleks müünud Tallinna ja Pärnu korteri erinevatel aegadel, nt aastase vahega. Mõnes mõttes oli maksuhalduri selline lähenemine isegi aktsepteeritav, kuna ka tavamõistuse kohaselt saab isikul olla vaid üks elukoht, mis kõige enam seostub tema isiklike ja majanduslike huvidega.
Siiski on majanduse üldine areng toonud endaga kaasa ka inimeste mobiilsuse suurenemise ja seega oli vajalik antud lähenemine põhjalikult üle vaadata. Ilmselt nendel kaalutlustel tõigi maksuhaldur juhendisse sisse ka punkti, mille järgi võib isiku elukoht olla üheaegselt mitmes kohas, kuid isik peab sel juhul ise tõestama, et tal oli kaks või enam alalist või püsivat elukohta, kui ta tahab mõlema suhtes maksuvabastust rakendada. Seega antud näite puhul peaks A tõendama, et elas aasta jooksul püsivalt ja samaaegselt nii Tallinnas kui ka Pärnus.
Siiski on juhend mitme elukoha probleemi lahendamisel ebatäielik, kuna ei reguleeri näiteks olukordi, kus isikul on küll mitu elukohta, kuid ta ei kasuta neid „samaaegselt” selle sõna klassikalises tähenduses ehk siis viisil, nagu kirjeldasime näites 3. Arusaamise lihtsustamiseks toome siingi näite ühest võimalikust olukorrast:
A on ärimees, kellel on maja nii linnas N kui ka mereäärses külas K. Talvel elab A linnas, kuna seoses erinevate äriprojektidega on tal vaja pidevalt ringi sõita – linnas on vahemaad lühemad ja mereäärsest majast ei pääse sügava lume tõttu mõnikord liikuma. Suve saabudes kolib A aga sisuliselt K külla elama, kuna äri on siis oluliselt vaiksem ja enamik asju õnnestub korda ajada telefoni teel. K külas asuva maja näol pole tegemist kerge konstruktsiooniga hoonega, vaid korraliku majaga, millel on iseseisev küttesüsteem ja kus saab elada aastaringselt. Tavapäraselt kolib A maale mai alguses ja sealt tagasi linna septembri lõpus, kokku elab ta K külas seega 5 kuud aastas. Suveajaks vormistab ta päevalehed ümber K küla aadressile ja laseb osa kirjugi sinna saata. Kuna majanduskliima on viimastel aastatel olnud kehvapoolne, otsustab A, et teeb äriprojektides pausi ja kolib kolmeks aastaks Rumeeniasse. Seega müüb ta maha nii linnas N kui ka külas K asuva maja. Kas A saab rakendada maksuvabastust ainult N linnas asuva maja osas või on see võimalik ka K külas asuva maja puhul?
Erinevus eelmise näitega seisneb siin selles, et A ei ela N linnas ja K külas “samaaegselt” ehk siis töönädal-nädalavahetus režiimil, vaid kummaski elukohas kindlal aastaajal.
Kõigepealt tekibki küsimus, kas kirjeldatud kahte näidet (näide 3 ja näide 4) peaks maksuhaldur kohtlema maksustamisel samamoodi või esinevad siin põhimõttelised erinevused? Autor leiab, et kirjeldatud olukordi peaks maksuhaldur kohtlema samamoodi. Sõna “samaaegselt” tuleks antud juhul mõista laiemas ajalises kontekstis kui nädal või isegi kuu. Peamiseks pooltargumendiks on siin järjepidevus maksumaksja käitumises – on ju öeldud, et A elab 5 kuud oma K külas asuvas majas igal aastal. Seega on A käitumine järjepidev ja K külas asuvat maja kasutatakse pidevalt. Erandiks oleks siin juhtum, kui A-l on suvekodud kolmes eri asulas ja ta elab igaühes iga kolme aasta tagant või kasutab neid maju korrapäratult vastavalt suvale. Sel juhul tuleks lugeda A peamiseks või alaliseks alukohaks ainult N linnas asuv maja ning suvekodude võõrandamisel ta maksuvabastust rakendada ei saaks.
Teine võimalus oleks läheneda probleemile TuMS § 15 lg 5 p 4 alusel, mille järgi ei maksustata tulumaksuga kinnisasja, ehitise või korteri kui vallasasja või elamuühistu osamaksu võõrandamisest saadud kasu, kui suvila või aiamaja vallasasja või kinnisasja olulise osana on maksumaksja omandis olnud üle kahe aasta ning kinnistu suurus ei ületa 0.25 hektarit.
Antud säte annaks ärimees A-le justkui võimaluse kasutada K külas asuva maja võõrandamisel TuMS § 15 lg 5 p 4 olevat maksuvabastust, kui on täidetud selle rakendamise eeldused. Kõigepealt peab suvila või aiamaja olema olnud isiku omandis vähemalt kaks aastat. Tekib muidugi küsimus ajalise kriteeriumi mõistlikkuse ja kinnisvaraturu toimimise mõjutamise kohta. Analoogne kahe aasta reegel kehtis kunagi ka korteri või elamu võõrandamisel, kuid muudetigi ära just põhjusel, et see hakkas häirima normaalse kinnisvaraturu tekkimist.
Teiseks peab kinnistu suurus, mille oluliseks osaks suvila või aiamaja on, jääma 2500m2 ehk siis 0.25 hektari piiresse. Ka siin tekib küsimus, et kas selline kinnistu maksimaalsuuruse piiritlemine on arukas. Antud maksuvabastuse toomisel tulumaksuseadusesse peeti silmas just eelmise riigikorra ajal loodud suvilakooperatiive, mis kujutasidki endast väikest hoonet koos selle juurde kuuluva maalapiga, mis eriti midagi peale peenarde ja kartulimaa ei mahutanudki, mistõttu 0.25-hektariline piirang probleemiks ei olnud. Praeguseks on aga inimeste elatustase nii palju tõusnud, et inimestel on võimalik lubada endale suuremaid maatükke. Kas on mõistlik neid seepärast maksukohustusega karistada?
Kolmas tingimus on antud maksuvabastuse juures kõige olulisem. Nimelt peab suvila või aiamaja näol olema tegemist selliste hoonetega, mida ei saa kasutada alaliseks elamiseks ning mis ei kujuta endast seetõttu eluruumi. Taas kord tuleb märkida, et antud sätte loomisel peeti silmas kunagisi suvilakooperatiive, sest sinna kuuluvad hooned kujutasid endast vähese soojapidavusega väga lihtsaid ehitisi, kus sisuliselt oligi võimalik elada vaid suvel. Praeguseks on aga mõiste “suvila” omandanud hoopis teise mõõtme, praegu saaks elada enamikus suvilates aastaringselt, kuigi seda võimalust objektiivsetel kaalutlustel enamasti siiski ei kasutata.
Kuna näites mainisime, et A-le kuuluvat K külas asuvat maja saaks kasutada aastaringselt (küttesüsteemi olemasolu), on tegemist hoonega, mida saab kasutada alaliseks elamiseks, mistõttu ei saaks selle võõrandamisel kasutada TuMS § 15 lg 5 p-s 4 olevat maksuvabastust. Samas peab autor vajalikuks märkida, et antud säte vajaks kindlasti ajakohastamist, sest on olukorra muutumise tõttu lootusetult aegunud ning ei arvesta enam reaalse elukorralduse ja tsiviilkäibega. Sätte olemasolu tulumaksuseaduses on aga siiski vajalik.
Elukoha kasutamine „kuni võõrandamiseni”
Viimaseks uurime veel ka seda, mida tähendab TuMS § 15 lg 5 p 1 sõnastuses /---/ mida maksumaksja kuni võõrandamiseni kasutas oma alalise või peamise elukohana elukoha kasutamine püsivalt või alaliselt kuni võõrandamiseni.
Maksu- ja Tolliameti koostatud juhendis ei ole seda probleemi lähemalt kirjeldatud, kuid autori hinnangul siin mõningad küsimused siiski tekivad. Peamine küsimus on selles, mis hetkeni peab isik eluruumi püsivalt või alaliselt elamiseks kasutama, et ta nimetatud maksuvabastust kasutada saaks.[3] Olukorra illustreerimiseks toome taas ühe näite:
A elas koos oma naise B-ga N linnas asuvas korteris. Kuna A ja B elujärg oli aastatega paranenud, otsustati endale samas linnas osta suurem elamispind. Peagi märgatigi lehes kuulutust, kus pakuti müüa sobivat kolmetoalist korterit. Kuna rahalist ressurssi oli A-l ja B-l piisavalt, ei hakatud ootama, kuni õnnestub oma senine eluase maha müüa, vaid sõlmiti koheselt uue eluaseme müügileping. Vahetult pärast müügilepingu sõlmimist pöördusid A ja B kinnisvaramaakleri D poole, et viimane hakkaks tegelema nende endise korteri müügiga ning kolisid samas ise uude korterisse sisse. Kuna kinnisvaraturg ei olnud kõige paremas seisus, läks 7 kuud, enne kui D-l õnnetus korterile ostja leida ja pooled müügilepingu sõlmisid. Maksuhaldur avastas müügitehingu tavapärase kontrolli käigus ja määras A-le maksu korteri müügilt saadud tulult. Maksuotsuses leidis maksuhaldur, et A ei saa kasutada TuMS § 15 lg 5 p-s 1 olevat maksuvabastust, kuna müüs korteri alles 7 kuud pärast sealt väljakolimist ning müümise hetkel oli tema alaliseks elukohaks juba 7 kuu vältel olnud uus korter.
Siin on küsimus selles, et kas A ja B oleksid pidanud müüdavas korteris elama kuni hetkeni, mil maakler D sellele ostja leiab ja pooled müügilepingu sõlmivad? Autor hinnagul ei ole selline lähenemine põhjendatud, kuna siis võib tekkida olukord, et inimesed hakkavad kujundama oma elutegevust maksusoodustuste saamise eesmärgil. Pealegi on maakleril palju lihtsam oma tööd teha, kui korter vaba on – ta saab igal ajal korterit huvilistele näidata. Kahtlemata oleks see mugavam ka korteriomanikele, kuna korteri näitamise korral peaksid nad oma isiklikud asjad ära korjama, toad korda tegema jne, lisaks oleks keerulisem leida sobivat aega korteri näitamiseks, mis võib samuti pikendada korteri müügiprotsessi. Seega ei ole mõistlik norida selle kallal, kas isik elas füüsiliselt korteris kuni selle võõrandamiseni, vaid lähtuda kontrollis sellest, kas isik pani selle müüki kohe vahetult pärast elukoha vahetamist või mitte. Samas toome teise näite, mis samuti üpris levinud on:
A tutvub klubis B-ga ja pärast mõnda kuud kurameerimist otsustatakse kokku kolida A korterisse. Mõni nädal pärast kokkukolimist otsustatakse abielluda ning kuu pärast kokkukolimist paneb B oma korteri müüki. Kas antud juhul oleks B-l õigus maksuvabastust kasutada?
Antud näide puudutab siis isikuid, kes oma senise elukoha uue vastu vahetavad ning alles mõne aja pärast vana elukoha, mida nad seni alalise või püsiva elukohani kasutasid, müüki panevad. Autori hinnangul tuleks siin anda maksumaksjale väike “armuaeg”. Sisulisel tähendab see, et kui isik paneb oma püsivalt või alaliselt kasutatud elukoha müüki näiteks 3 kuu jooksul pärast püsiva või alalise kasutamise lõppemist, on tal jätkuvalt õigus maksuvabastust kasutada. Periood, mille jooksul asi maksusoodustuse kasutamiseks müüki tuleb panna, tuleks eelnevalt muidugi selgeks vaielda ning maksuhaldur peaks kujundama kindla seisukoha konkreetse ajalise piirangu osas.
Oluline on rõhutada, et maksuvabastuse kasutamine ei tohiks sõltuda sellest, millal püsivalt või alaliselt kasutatud eluase tegelikult võõrandatakse. See sõltub sageli teguritest, mida maksumaksja kontrollida ei suuda (majanduse üldine seis, laenuraha kättesaadavus ja selle intressimäärad, kinnisvaraturu olukord jne), seega oleks põhjendamatu jätta sellest tulenevad maksuriskid maksumaksja kanda. Maksuvabastuse kitsapiirilisus ei tohiks endaga kaasa tuua olukorda, kus isik alandab hinda vaid kinnisvara kiirema müügi ja maksuvabastuse rakendamise huvides, kuigi teab, et kinnisasi või korteriomand on rohkem väärt ning pikema aja jooksul leiaks see ostja ka hinnaga, mis objektiivselt peegeldab vara turuväärtust või millega see algselt müüki pandi.
Kokkuvõtteks tuleb tõdeda, et kinnisasjade võõrandamisel rakendatavad maksuvabastused on kütnud kirgi pikemat aega ja teevad seda päris kindlasti ka edaspidi.[4]
Maksu- ja Tolliameti koostatud juhendi näol on tegemist kahtlemata tänuväärse materjaliga, mis aitab põhimõisteid arusaadavamaks teha ja vältida seega mõningaid probleeme, mis maksuarvestuses võiksid tekkida. Siiski on oluline rõhutada, et juhend pole kaugeltki täiuslik, seda tuleks muuta põhjalikumaks ja ka kaasaegsemaks, sest elu muutub tahes-tahtmata kiiremini kui tulumaksuseadus ja maksupraktika.
Samuti on ilmselge, et tuleb üle vaadata ka teatud kinnisvaraga seonduvad maksusätted, heaks näiteks on siis kas või TuMS § 15 lg 5 p 4, mis praeguseks on oma aja lootusetult ära elanud. Oluline on rõhutada ka maksuvabastuste rakenduspraktika ühtlustamise vajadust.
Käesoleva artikli eesmärgiks ei olnud analüüsida kõiki kinnisvaraga seonduvaid maksuvabastusi, vaid kitsamalt neid, mis seonduvad selle püsiva või alalise eluruumina kasutamisega. Kuid ka selles kitsas kategoorias on veel probleeme, mis samamoodi tähelepanu väärivad, kuid mis artiklisse ei mahtunud. Loodetavasti leiavad need käsitlemist järgmistes kinnisvarateemalistes artiklites.
Ettepanek tulumaksuseaduse muutmiseks
Eesti Maksumaksjate Liit teeb ettepaneku algatada seaduseelnõu, millega muuta tulumaksuseaduse § 15 lõikeid 5 ja 6. Kehtiv redaktsioon, eelkõige § 15 lg 5 punkti 1 osas, ei vasta enam kaasaja kinnisvaraturu tingimustele ning tekitab põhjendamatut ebavõrdsust, mistõttu on tõsine kahtlus, et praegusel kujul võib viidatud säte olla põhiseadusevastane.
Eelkõige vajab laiendamist TuMS § 15 lg 1 punktis 1 sisalduv “kuni võõrandamiseni alalise või peamise elukohana kasutamise” nõue. EML arvates tuleks ka kinnisvara puhul lähtuda samast põhimõttest, mis on § 15 lg 4 punktis 4 sätestatud vallasvara kohta ning tagada maksuvabastus kõikidele isikliku kasutusele juhtudele.
“Isikliku kasutuse” alla kuulub ka näiteks see, kui elamut või korterit kasutab omaniku pereliige või lähisugulane. Samuti võiks olla aktsepteeritav lühiajaline väljaüürimine või ettevõtluses kasutamine. Lisaks eluruumidele võivad isiklikus kasutuses olla ka nt abihooned ja garaažiboksid. Maksuvabastus peaks hõlmama ka pooleliolevat ehitist või hoonestamata krunti, mida maksumaksja kavatses hakata tulevikus elukohana või muul viisil kasutama. Maksuvabastus peaks olema välistatud vaid spekulatiivsetel eesmärkidel edasimüüdava kinnisvara puhul, seda saab reguleerida näiteks tehingute arvu või omandiõiguse kestuse ajalise piiriga.
Teeme ettepaneku sõnastada maksuvabastuse kriteeriumitena esiteks isiklik kasutus (või eesmärk hakata isiklikul otstarbel kasutama), teiseks ajaline kestus (nt kui kinnisasi on isiku omanduses olnud vähemalt kaks aastat) ning kolmandaks tehingute sagedus. Ettevõtluses või üüritulu saamiseks kasutatud elamu või korteri puhul soovitame Saksamaa eeskujul kehtestada pikema kasutusaja nõue (seal antakse maksuvabastus siis, kui vara on isiku omandis olnud üle 10 aasta, muudel juhtudel, kui vara ei kasutatud tulu saamiseks, piisab ühest aastast).
TuMS § 15 lg 5 uue redaktsiooni kehtestamisel oleks kindlasti võimalik ühtlustada praegust teksti ka teiste punktide osas, näiteks võiks kaotada suvila ja aiamaja erisätted ning omandireformist tingitud muud erisused. Ühtlasi soovitame laiendada maksuvabastust isikutele, kes olid kinnisvara kasutajana Eesti residendid, kuid müüsid kinnisvara seoses elama asumisega teise riiki ning kes tulu laekumise ajal on juba mitteresidendid.
täname Teid, et jätkuvalt pöörate tähelepanu Eesti maksusüsteemi võimalikele probleemkohtadele ja teavitate meid nendest.
Teete oma kirjas ettepaneku muuta tulumaksuseaduse § 15, põhjendades ettepanekut võimaliku vastuoluga põhiseadusega. Samas ei ole Teie kirjas täpsustatud, milles mainitud vastuolu seisneb. Te viitate vallasasjade ja kinnisasjade võõrandamise erinevale maksustamisele, samas on isiklikus kasutuses olevate vallasasjade maksuvabastus ja peamise elukohana kasutatava kinnisasja maksuvabastus kehtestatud erinevatel eesmärkidel. Seega on siin asjakohatu võrdse kohtlemise printsiibile viidata. Samuti ei põhjenda Te, miks peaks maksuvabastus kaasnema kõigi isikliku kasutuse juhtudega.
Tulumaksuseaduse § 15 lg 5 punktis 1 sätestatud maksuvabastus isikule, kes müüb kinnisasja, mida kasutas võõrandamiseni oma alalise või peamise elukohana, on antud sellisena, lähtudes eesmärgist toetada inimesi nende kodu vahetamisel. Seetõttu oleks pigem mõistlik tulevaste tulumaksuseaduse muudatustega sellele põhimõttele taas läheneda, sätestades konkreetsemad piirangud elukoha vahetusele – nt ajaline piirang, mille jooksul tuleb kodu omada, või siis raha kasutamise sihtotstarbe piirang (maksuvabastus vaid juhul, kui enne või pärast senise kodu müüki soetatakse uus kodu).
Teie teise ettepanekuga . kaotada erisätted suvilatele ja aiamajadele – nõustume, samuti vajab korrastamist omandireformiga seotud maksusoodustuste osa.
[1] Maksumaksja alalise või peamise elukoha määratlemine maksuvabastuse rakendamisel. – Maksu- ja Tolliameti juhend 28. oktoobrist 2004. Saadaval: www.emta.ee/?id=1996, 04. juuni 2008.
[2] Madis Uusorg. Tulumaks eluaseme müügilt. - Maksumaksja, 2005, nr 11, lk 18-20.
[3]u Viide 2.
[4] Vaata ka Lasse Lehis. Probleeme ja probleemikesi kinnisvara müügitulu maksustamisel ehk kuidas kokku väänata TuMS § 15 lõike 5 mõte ja säte. - Maksumaksja, 2005, nr 11, lk 21-22.


text:
Sellel lehel antakse ülevaade Eesti kohtusüsteemist.
Kohtukorraldus – kohtusüsteemid
Eesti põhiseaduse kohaselt mõistab õigust ainult kohus, kes on oma tegevuses sõltumatu. Kohus mõistab õigust kooskõlas põhiseaduse ja muude seadustega. Põhiseadusest lähtudes on Eesti kohtusüsteemil kohtumõistmise ainupädevus. Kohus on oma ülesannete täitmisel sõltumatu täidesaatvast ja seadusandlikust võimust.
Eesti kohtusüsteem on kolmeastmeline. Maakohtud ja halduskohtud on esimese astme kohtud. Eestis on neli maakohut: Harju, Viru, Tartu ning Pärnu Maakohus. Halduskohtuid on Eestis kaks: Tallinna ja Tartu Halduskohus. Maa- ja halduskohtud jagunevad kohtumajadeks.
Ringkonnakohtud on teise astme kohtud, kes vaatavad apellatsiooni korras läbi esimese astme kohtu lahendeid. Ringkonnakohtuid on kaks: Tallinna ja Tartu Ringkonnakohus.
Riigikohus on kõrgeima astme kohus, kes vaatab kassatsiooni korras läbi teise astme kohtu lahendeid. Eesti kohtusüsteemis ei ole eraldi konstitutsioonikohut. Riigikohus täidab ka põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu ülesandeid.
Esimese ja teise astme kohtuid haldab justiitsministeerium koostöös kohtute haldamise nõukojaga. Kohtute haldamise nõukoda on kohtusüsteemi juhtimiseks kokku kutsutud nõuandev kogu, mille tööd juhib Riigikohtu esimees. Esimese ja teise astme kohtuid rahastatakse justiitsministeeriumi eelarve kaudu riigieelarvest. Riigikohus haldab ennast iseseisvalt ja tal on eraldiseisev eelarve.
Kohtute haldamise nõukotta kuuluvad:
Riigikohtu esimees, kes on ühtlasi ka nõukoja esimees;
viis kohtunike täiskogu poolt kolmeks aastaks valitud kohtunikku;
kaks Riigikogu liiget;
advokatuuri esimees;
riigi peaprokurör või tema nimetatud riigiprokurör;
õiguskantsler või tema nimetatud esindaja;
justiitsminister või tema esindaja, kes osaleb nõukoja istungil ja kellel on sõnaõigus.
Nõukoda annab nõusoleku:
kohtu tööpiirkonna, kohtu struktuuri, kohtu ja kohtumaja täpse asukoha ning kohtu ja kohtumajas alaliselt teenistuses olevate kohtunike ja rahvakohtunike arvu määramisel;
kohtu esimehe ametisse nimetamisel ja ennetähtaegsel vabastamisel;
kohtu kodukorra kehtestamisel;
kohtunikukandidaatide arvu määramisel;
kohtumaja juhile lisatasu määramisel;
kohtute infosüsteemi registriandmete koosseisu ja nende esitamise korra kehtestamisel;
rahvakohtunikule makstava tasu suuruse ja maksmise korra määramisel.
Nõukoda:
annab eelneva seisukoha kohtute aastaeelarvete kujundamisel ja muutmise põhimõtete kohta;
annab arvamuse Riigikohtu kohtuniku vabale kohale kandideerivate isikute kohta;
annab arvamuse kohtuniku vabastamise kohta;
arutab eelnevalt läbi Riigikohtu esimehe poolt Riigikogule esitatava ülevaate kohtukorralduse, õigusemõistmise ja õiguse ühetaolise kohaldamise kohta;
arutab muid küsimusi Riigikohtu esimehe või justiitsministri algatusel.
Kohtute hierarhia
Eesti kohtusüsteem on kolmeastmeline:
esimese astme kohtud on maakohtud ja halduskohtud;
teise astme kohtud on ringkonnakohtud (apellatsioonikohtud);
kõrgeima astme kohus on Riigikohus (kassatsioonikohus).
Üldkohtutena arutavad maakohtud tsiviil-, kriminaal- ja väärteoasju. Halduskohtud arutavad esimese astme kohtuna seadusega nende pädevusse antud haldusasju. Ringkonnakohtud on teise astme kohtud, kes vaatavad apellatsiooni korras läbi maakohtute ja halduskohtute lahendeid. Riigikohus on kõrgeim kohus, kes vaatab ringkonnakohtu lahendeid läbi kassatsiooni korras. Riigikohus on ühtlasi põhiseaduslikkuse järelevalve kohus.
Üldteavet Eesti õigussüsteemi kohta on võimalik leida justiitsministeeriumi veebilehelt.
Ülevaadet Eesti kohtusüsteemi kohta on võimalik leida kohtute veebilehelt.
Kas juurdepääs andmebaasile on tasuta?
Juurdepääs Eesti õigus- ja kohtusüsteemi käsitlevale teabele on tasuta.
Viimati uuendatud: 08/08/2018

matches: Kohus Kohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus kohus Riigikohus Riigikohus Riigikohus


text:
Tallinna hankekord – Riigi Teataja
Tallinna hankekord - sisukord
§ 2 Kesksed riigihanked
§ 4 Riigihanke ettevalmistamine
§ 5 Ostumenetluse korraldamine
§ 6 Lihthankemenetlus, sotsiaal- ja eriteenuste tellimine
§ 7 Riigihangete kooskõlastamine
§ 8 Audiitorteenuse riigihanked
§ 9 Riigihankemenetluse dokumentide vormid
RT IV, 07.10.2017, 66
Vastu võetud 04.10.2017 nr 30
Määrus kehtestatakse riigihangete seaduse § 9 lg 3 ja Tallinna Linnavolikogu 21. septembri 2017 määruse nr 18 Riigihangete seaduses kohaliku omavalitsuse ülesande delegeerimine Tallinna Linnavalitsusele § 1 alusel ning kooskõlas riigihangete seaduse § 9 lg-ga 4 ja Tallinna Linnavolikogu 21. märtsi 2013 määruse nr 20 Tallinna Linnakantselei põhimäärusˮ § 7 p-ga 3.
(1) Tallinna hankekorra (edaspidi määrus) eesmärk on reguleerida riigihangete korraldamist Tallinna linna ametiasutustes (edaspidi ametiasutus) ja nende hallatavates asutustes (edaspidi koos linna asutused).
(2) Linna asutus lähtub riigihangete planeerimisel ja korraldamisel ning raam- ja hankelepingute (edaspidi leping) sõlmimisel riigihangete seadusest ning selle alusel kehtestatud riigi ja Tallinna linna õigusaktidest, sealhulgas käesolevast määrusest.
(3) Linna asutus ei või jaotada riigihanget osadeks eesmärgiga eirata määruses sätestatud korda, eriti kui lepingu esemeks on funktsionaalselt koos toimivad või sama eesmärgi saavutamiseks vajalikud asjad, teenused või ehitustööd. Funktsionaalselt koos toimivate või sama eesmärgi saavutamiseks vajalike asjade, teenuste või ehitustööde eeldatavad maksumused tuleb summeerida.
(4) Linna asutus korraldab üldjuhul riigihanke ise. Põhjendatud vajaduse korral võib linna asutus riigihanke korraldamise või tehnilise kirjelduse koostamise teenuse tellida, kooskõlastades selle kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis Tallinna Linnakantselei linna haldusteenistuse hankekeskusega (edaspidi hankekeskus). Linna ametiasutuse hallatav asutus peab teenuse tellimise kooskõlastama ametiasutusega enne hankekeskusega kooskõlastamist.
(5) Linna asutus peab riigihangete korraldamisel võimaldama pakkumuste ja taotluste elektroonilist esitamist kõigi riigihangete registris alustatud riigihangete puhul
§ 2. Kesksed riigihanked
(1) Tallinna Linnakantselei on linna asutustele keskne hankija riigihangete seaduse mõttes.
(2) Kesksed riigihanked on hankekeskuse korraldatavad riigihanked, mis üldjuhul hõlmavad kõiki linna asutusi.
(3) Keskse riigihanke tulemusel sõlmib linna nimel lepingu linnasekretär.
(4) Linna asutused on kohustatud asju ostma ja teenuseid tellima hankekeskuse korraldatud kesksete riigihangete tulemusel sõlmitud lepingute alusel.
(5) Hankekeskus saadab igal aastal hiljemalt 31. jaanuariks ametiasutustele kooskõlastamiseks kesksete riigihangete aastaplaani. Ametiasutused annavad sellele kooskõlastuse kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis kahe nädala jooksul.
(1) Linna asutus koostab ja kinnitab hankeplaani igal aastal nelja nädala jooksul pärast seda, kui linnavolikogu on vastu võtnud linnaeelarve. Hankeplaani muudetakse vajaduse korral.
(2) Riigihankeid korraldatakse üldjuhul hankeplaani alusel, erakorralised riigihanked kooskõlastatakse linna asutuse juhiga kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis. Hankeplaani tuleb kanda planeeritavad riigihanked, kui:
(3) Hankeplaanis nimetatakse:
1) riigihanke eseme nimetus;
3) riigihanke korraldamise eeldatav aeg;
5) lepingu täitmise eeldatav aeg;
6) riigihanke eest vastutav isik või üksus.
(4) Hankeplaani koostab linna asutuses selleks määratud isik, kes vajaduse korral kooskõlastab selle linna asutuse struktuuriüksuste ja ametiasutusega ning esitab hankeplaani linna asutuse juhile kinnitamiseks.
§ 4. Riigihanke ettevalmistamine
(1) Riigihanke alustamise haldusakti annab linna asutuse juht ja selles:
1) põhjendatakse hankemenetluse liigi valikut väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluse puhul;
2) määratakse riigihanke eest vastutav isik;
3) määratakse lepingu täitmise eest vastutav isik;
4) moodustatakse riigihanke komisjon, kui see on vajalik riigihanke esemest tulenevalt või kui riigihanke komisjoni liikmed peavad esitatud pakkumusi sisuliselt hindama.
(2) Riigihanke komisjon:
1) koosneb vähemalt kolmest liikmest;
2) teeb otsuseid lihthäälteenamusega. Häälte võrdse jagunemise korral on otsustav riigihanke komisjoni esimehe hääl.
(3) Ostumenetluse korral võib haldusaktiga määrata riigihanke eest vastutava isiku ja hankelepingu täitmise eest vastutava(d) isiku(d) üheks eelarveaastaks.
(4) Riigihanke alusdokumendid kinnitab üldjuhul linna asutuse või struktuuriüksuse juht, võttes arvesse, et riigihanke eest vastutav isik ei tohi olla alusdokumentide kinnitaja.
(5) Riigihanke eest vastutav isik, riigihanke komisjoni liige ja teised riigihanke menetluses osalevad teenistujad peavad vältima kogu riigihankemenetluse vältel huvide konflikti. Linna asutuse juhi või struktuuriüksuse juhi nõudmisel peavad nad esitama enne riigihanke alustamist kirjaliku kinnituse, et neil ei esine seoses riigihanke korraldamisega huvide konflikti.
(6) Riigihanke eest vastutav isik ja riigihanke komisjoni liige on kohustatud informeerima kirjalikult linna asutuse juhti või struktuuriüksuse juhti asjaoludest, mis võivad tema osalemisel riigihanke korraldamises põhjustada huvide konflikti, taandama ennast riigihanke korraldamisega seotud toimingutest ja hoiduma edasisest tegevusest seoses riigihankega.
§ 5. Ostumenetluse korraldamine
(1) Ostumenetlus tuleb korraldada asjade ostmisel ja teenuste tellimisel, kui maksumus on 0,01 - 29 999,99 eurot ilma käibemaksuta, ning ehitustööde tellimisel, kui maksumus on 0,01 - 59 999,99 eurot ilma käibemaksuta.
(2) Riigihanke eest vastutav isik peab korraldama ostumenetluse selliselt, et riigihangete seaduse §-s 3 sätestatud üldpõhimõtteid järgides oleks tagatud linnale majanduslikus mõttes parim tulemus.
(3) Asjade ostmisel ja teenuste tellimisel, kui maksumus on 0,01-999,99 eurot ilma käibemaksuta, ja ehitustööde tellimisel, kui maksumus on 0,01-4999,99 eurot ilma käibemaksuta, võib rahalise kohustuse võtta kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis kutset (edaspidi kirjalik kutse) vormistamata.
(4) Asjade ostmisel ja teenuste tellimisel, kui maksumus on 1000 - 29 999,99 eurot ilma käibemaksuta, ja ehitustööde tellimisel, kui maksumus on 5000 - 59 999,99 eurot ilma käibemaksuta, koostab riigihanke eest vastutav isik kirjaliku kutse. Kirjaliku kutse koostamisel ei tohi nimetada kindlat ostuallikat, protsessi, kaubamärki, patenti, tüüpi, päritolu ega tootmisviisi, mis võiks anda mõnele ettevõtjale või tootele eeliseid teiste ees või nende osaluse välistada.
(5) Riigihanke eest vastutav isik edastab kirjaliku kutse e-posti teel võimaluse korral vähemalt kolmele pakkujale, kontrollides enne nende vastavust õigusaktides sätestatud erinõuetele, kui seda eeldab ostumenetluse esemest lähtuv tegevus.
(6) Käesoleva paragrahvi lõigetes 4 ja 5 nimetatud kirjaliku kutse koostamise ja edastamise asemel võib riigihanke eest vastutav isik aluseks võtta potentsiaalsete pakkujate muud müügikanalid (e-poed, tavapoed jms). Muude müügikanalite kasutamisel peab riigihanke eest vastutav isik võtma võrreldavad pakkumused vähemalt kolmelt potentsiaalselt pakkujalt. Muude müügikanalite pakkumused peavad olema võetud vormis, mis võimaldab kontrollida ostumenetluse vastavust määruses kehtestatud nõuetele, sh tuleb tagada pakkumuste säilitamine vastavalt käesoleva paragrahvi lõikele 10.
(7) Kui ostumenetluse maksumus ületab käesoleva paragrahvi lõikes 3 nimetatud piirmäära, esitab riigihanke eest vastutav isik linna asutuse või selle struktuuriüksuse juhile põhjendatud õiendi ostumenetluse tulemuste kohta. Õiend peab sisaldama vähemalt kokkuvõtet esitatud või võetud pakkumustest, sh eduka pakkumuse valiku kriteeriumi, ja vajaduse korral põhjendust, miks ei olnud võimalik võtta kolme pakkumust. Põhjendust ei pea lisama, kui kirjalik kutse edastati vähemalt kolmele pakkujale, kuid pakkumuse esitas ainult üks või kaks pakkujat. Õiend peab sisaldama ka ettepanekut linna asutuse või selle struktuuriüksuse juhile sõlmida õiendile lisatud leping või kinnitada õiendile lisatud kuludokument.
(8) Linna asutuse juht sõlmib kirjaliku lepingu asjade ostmisel ning teenuste ja ehitustööde tellimisel, kui lepingu maksumus ilma käibemaksuta on 10 000 eurot või enam, va juhul kui kirjalik kutse ja esitatud pakkumus sisaldavad sõlmitava lepingu olulisi tingimusi ning nende alusel on tuvastatav lepingupoolte tahe, lepingu olemus ja eesmärk. Kirjaliku lepingu võib sõlmida ka ostumenetluste puhul, mille maksumus jääb alla 10 000 euro ilma käibemaksuta.
(9) Kirjaliku lepingu sõlmimine on kohustuslik, kui lepingu maksumus ilma käibemaksuta on 20 000 eurot või enam.
(10) Riigihanke eest vastutav isik tagab kirjaliku kutse ja esitatud pakkumuste säilitamise kas dokumendihaldussüsteemis või eArvekeskuses, sh tagab kuludokumendi viseerimise kehtiva korra kohaselt. Kirjaliku kutse ja pakkumuste säilitamisel dokumendihaldussüsteemis tuleb eArvekeskuses arvele lisada dokumendihaldussüsteemi registreerimisnumber.
§ 6. Lihthankemenetlus, sotsiaal- ja eriteenuste tellimine
(1) Lihthankemenetlus tuleb korraldada asjade ostmisel ja teenuste tellimisel, kui maksumus ilma käibemaksuta on 30 000 - 59 999,99 eurot, ehitustööde tellimisel, kui maksumus ilma käibemaksuta on 60 000 - 149 999,99 eurot, ning teenuste kontsessiooni korral, kui maksumus ilma käibemaksuta on 60 000 - 299 999,99 eurot. Lihthankemenetluse läbiviimisel tuleb lähtuda riigihangete seaduse §-s 125 sätestatust.
(2) Sotsiaal- või eriteenuste lepingu sõlmimisel tuleb lähtuda riigihangete seaduse §-des 126 - 127 sätestatust, kui eriteenuste maksumus ilma käibemaksuta on 60 000 eurot või enam ja sotsiaalteenuste maksumus ilma käibemaksuta on 300 000 eurot või enam.
(3) Sotsiaal- või eriteenuste tellimisel tuleb järgida riigihangete seaduse §-s 3 sätestatud riigihanke korraldamise üldpõhimõtteid, võttes arvesse sotsiaal- ja eriteenuste eripärasid.
(4) Sotsiaal- või eriteenuste tellimisel, kui maksumus ilma käibemaksuta on vähemalt 20 000 eurot aga väiksem käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud maksumustest koostab riigihanke eest vastutav isik kirjaliku kutse.
(5) Riigihanke eest vastutav isik edastab kirjaliku kutse e-posti teel võimaluse korral vähemalt kolmele pakkujale, kontrollides enne nende vastavust õigusaktides sätestatud erinõuetele, kui seda eeldab sotsiaal- või eriteenuste iseloomust lähtuv tegevus.
(6) Kui sotsiaal- või eriteenuste maksumus ületab käesoleva paragrahvi lõikes 4 nimetatud piirmäära, esitab riigihanke eest vastutav isik linna asutuse või selle struktuuriüksuse juhile põhjendatud õiendi sotsiaal- või eriteenuste erimenetluse tulemuste kohta. Õiend peab sisaldama kokkuvõtet esitatud või võetud pakkumustest, sh eduka pakkumuse valiku kriteeriumi, ja vajaduse korral põhjendust, miks ei olnud võimalik võtta kolme pakkumust. Põhjendust ei pea lisama, kui kirjalik kutse edastati vähemalt kolmele pakkujale, kuid pakkumuse esitas ainult üks või kaks pakkujat. Õiend peab sisaldama ka ettepanekut linna asutuse või selle struktuuriüksuse juhile sõlmida õiendile lisatud leping või kinnitada õiendile lisatud kuludokument.
(7) Riigihanke eest vastutav isik tagab kirjaliku kutse ja esitatud pakkumuste säilitamise kas dokumendihaldussüsteemis või eArvekeskuses, sh tagab kuludokumendi viseerimise kehtiva korra kohaselt. Kirjaliku kutse ja pakkumuste säilitamisel dokumendihaldussüsteemis tuleb eArvekeskuses arvele lisada dokumendihaldussüsteemi registreerimisnumber.
§ 7. Riigihangete kooskõlastamine
(1) Linna asutus kooskõlastab hankekeskusega enne riigihanke alustamist kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis riigihanke alusdokumendid (sh hankepassi, kvalifitseerimistingimused, ideekonkursi kutse, pakkumuse esitamise ettepaneku ja lepingu projekti), linna õigusteenistusega lepingu projekti ja linna finantsteenistusega lepinguga võetavad rahalised kohustused juhul, kui:
1) lepingu tähtaeg on pikem kui neli aastat;
2) asjade või teenuste lepingu või ideekonkursi maksumus ilma käibemaksuta on 209 000 eurot või enam;
3) ehitustööde lepingu või kontsessiooni maksumus ilma käibemaksuta on 2 000 000 eurot või enam.
(2) Kui linna asutus on riigihanke jaotanud osadeks ning ostab asju ja tellib teenuseid või ehitustöid eraldi ja iga osa lepingu summeeritud maksumus ületab käesoleva paragrahvi lõike 1 punktis 2 või 3 nimetatud maksumust, kooskõlastab linna asutus kõik osadeks jaotatud riigihanke alusdokumendid vastavalt käesoleva paragrahvi lõikele 1.
§ 8. Audiitorteenuse riigihanked
Tallinna linna raamatupidamise aastaaruande ja linna raamatupidamiskeskuses teenindatavate sihtasutuste, mittetulundusühingute ja äriühingute raamatupidamise aastaaruannete auditeerimiseks ning sellega seotud konsultatsiooniteenuse tellimiseks korraldab audiitorteenuse riigihanked linna finantsteenistus.
§ 9. Riigihankemenetluse dokumentide vormid
(1) Riigihanke menetlemisel antavate haldusaktide ja muude dokumentide vormid koostab hankekeskus ning teeb need linna asutustele kättesaadavaks intranetis ja Tallinna linna veebilehel asuva riigihangete juhise kaudu.
(2) Linna asutused on kohustatud riigihanke menetlemisel kasutama hankekeskuse väljatöötatud dokumendivorme.
(3) Hankekeskus ajakohastab riigihanke menetlemisel antavate haldusaktide ja muude kohustuslike dokumentide vormid riigihangete seaduse ja sellega seonduvate riigi või Tallinna linna õigusaktide muutmise korral või kohtupraktikast tulenevalt.
(1) Linna asutus teavitab hankekeskust kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis riigihanke vaidlustamisest ja vaidlustuse jõustumisest või edasikaebamisest ning selle tulemustest kohe, kui see on linna asutusele teatavaks tehtud.
(2) Hankekeskus teostab järelevalvet riigihangete korraldamise üle linna asutustes.
(3) Sõlmitud lepingu täitmise üle teostab linna asutuses järelevalvet hankelepingu täitmise eest vastutav isik. Järelevalve teostaja on kohustatud lepingu mittenõuetekohasest täitmisest kohe teavitama linna asutuse juhti või lepingu allkirjastanud isikut.
(4) Linna finantsteenistusel on õigus käesolevas lõikes nimetatud asjaolude kontrollimise ajaks peatada linna asutusele esitatud arve menetlemine, kui:
1) arve on esitatud või leping on sõlmitud kesksete riigihangetega kaetud valdkonnas, kuid arvel on müüjaks või teenuse osutajaks märgitud isik, kes ei ole vastava valdkonna lepingupartner;
2) esitatud arve või sõlmitud leping ei ole kooskõlas määruses kindlaks määratud ostumenetluse korraga;
3) leping on vastuolus mõne muu määruse sättega.
(5) Käesoleva paragrahvi lõikes 4 nimetatud asjaolude tuvastamisel lisab linna finantsteenistus eArvekeskuses arve menetlemise ringi hankekeskuse, kes teostab järelevalvet käesolevas määruses sätestatud nõuete täitmise üle.
(6) Linna asutus esitab hankekeskusele selgituse käesoleva paragrahvi lõikes 4 tuvastatud asjaolude kohta. Hankekeskus kujundab oma seisukoha menetletava arve aluseks oleva tehingu kooskõla kohta riigihangete seaduse ja määruse nõuetega.
(7) Linna asutus kolme tööpäeva jooksul hankekeskuse seisukoha saamisest:
1) esitab hankekeskuse seisukohaga mittenõustumise korral hankekeskusele kinnituse arve aluseks oleva tehingu vastavuse kohta riigi ja linna õigusaktidele;
2) teatab arve tagasivõtmisest, kui arve aluseks olevat tehingut ei ole toimunud või see on võimalik tagasi täita;
3) lisab eArvekeskuses kommentaarilahtrisse selgituse toimunud tehingu asjaolude kohta, kui arve aluseks olev tehing on juba toimunud ja seda ei ole võimalik tagasi täita.
(8) Linna finantsteenistus jätkab peatatud arve menetlemist ja teeb arve alusel väljamakse pärast seda, kui hankekeskus on arve eArvekeskuses kinnitanud.
(9) Riigihanke nõuete rikkumise korral on ametiasutus kohustatud võtma tarvitusele meetmed, et tagada riigihanke nõuete järgimine oma haldusalas.
(1) Linna asutustel on õigus kehtestada täiendav asutusesisene hankekord, mis ei või olla vastuolus määruse tingimustega. Kui linna asutus koostab asutusesisese hankekorra, tuleb see enne kehtestamist kirjalikku taasesitamist võimaldavas vormis kooskõlastada hankekeskusega.
(2) Linna asutus avalikustab hankekorra ja hankeplaani oma veebilehel.

matches:
§ 2
§ 4
§ 5
§ 6
§ 7
§ 8
§ 9
§ 9
§ 1
§ 9
§ 7
§ 2
§ 4
§ 5
§ 6
§ 7
§ 8
§ 9


Valgjärve valla ühisveevärgi kasutamise eeskiri – Riigi Teataja
Valgjärve valla ühisveevärgi kasutamise eeskiri
Valgjärve valla ühisveevärgi kasutamise eeskiri - sisukord
§ 3 Vee-ettevõtja ja tegevuspiirkond
§ 4 Ühisveevärk ja -kanalisatsioon
§ 5 Ühisveevärgist võetava vee kvaliteet
§ 6 Liitumine ühisveevärgi ja –kanalisatsiooniga
§ 8 Liitumisleping.
§ 10 Ühendamine ühisveevärgi ja –kanalisatsiooniga,
§ 11 Ühisveevärgist vee võtmine ja heitvee juhtimine ühiskanalisatsiooni
§ 12 Heitvee vastuvõtu tingimused ühiskanalisatsiooni
§ 13 Müüdava vee ja ärajuhitava heitvee arvestus
§ 14 Leping ja tasumise kord
§ 15 Teenuse hind.
§ 16 Vee andmise ja heitvee ärajuhtimise piiramine.
§ 17 Vee andmise ja heitvee ärajuhtimise peatamise õigus
RT IV, 12.02.2013, 1
Vastu võetud 14.04.2005 nr 11
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lõike 2 ning ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni seaduse § 8 lõike 4 alusel.
(1) Valgjärve valla ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni kasutamise eeskirjas (edaspidi eeskiri) määratakse kindlaks ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni kasutamise põhimõtted Valgjärve valla haldusterritooriumil.
1) kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni liitumiseks ühisveevärgi ja kanalisatsiooniga;
2) veevarustuse ja heitvee ärajuhtimise teenuse osutamiseks.
(2) Eeskirja kohaldatakse koos ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni seaduse ja teiste valdkonda reguleerivate õigusaktidega.
(3) Ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni arendamise eest vastutab selle omanik, nõuetekohase toimimise eest vee-ettevõtja.
(4) Ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni väljaehitamine ja hooldamine peab toimuma selliselt, et oleks tagatud võrdsed tingimused sellega liitujale ja klientidele.
(5) Ühisveevärgist võetavat vett kasutatakse olme- ja tootmisvajaduse rahuldamiseks ning kahjutule kustutamiseks.
(6) Ühiskanalisatsiooni heitvee ja/või fekaalide purgimine toimub vallavolikogu poolt kinnitatud eeskirja kohaselt selleks ettenähtud kohtades ja vastavat luba omavate isikute poolt.
(7) Kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni ühendamine ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga toimub ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga liitumise eeskirja alusel.
(8) Ühisveevärgist vee võtmine, v.a vee võtmine avalikest veevõtukohtadest ja kahjutule kustutamiseks ning ühiskanalisatsiooni heitvee juhtimine toimub veevarustuse ja heitvee ärajuhtimise teenuslepingu (edaspidi teenusleping) alusel.
4) heitvesi – olmes või tootmises kasutusel olnud ja loodusesse tagasijuhitav vesi, samuti kanalisatsiooni kaudu ärajuhitav sademe- ja drenaa˛ivesi ja reovesi ning muu pinnase- ja pinnavesi;
6) klient – kinnistu omanik, kelle veevärk või kanalisatsioon on ühendatud ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga;
7) kinnistu – kinnistusraamatusse iseseisva üksusena kantud kinnisasi, hoonestusõigus, korteriomand ja korterihoonestusõigus;
9) kinnistu omanik – kinnisasja omanik, hoonestusõiguse omanik, korteriomandi omanik ja korterihoonestusõiguse omanik ning kuni nende kinnistamiseni ka krundi õiguspärane valdaja ning ehitise kui vallasasja juurde kuuluva maa omanik või valdaja, samuti erastatavate elamute puhul kuni korteriühistu moodustamiseni kohustatud subjekt;
16) reovee kanalisatsioon – rajatised ja seadmed ainult reovee kanaliseerimiseks;
17) sademetevee kanalisatsioon – rajatised ja seadmed sademete- ja drenaa˛vee ning muu pinnase- ja pinnavee ja puhta heitvee kanaliseerimiseks;
18) sisendustoru – kinnistu veetorustiku lõik liitumispunktist veearvestini;
20) vee-ettevõtja – ettevõtja, kes osutab veevarustuse ja heitvee ärajuhtimise teenuseid ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni abil;
21) veemõõtesõlm – vee mõõtmiseks ettenähtud veearvesti ja arvesti juurde kuuluvast armatuurist koosnev tehniline sõlm;
22) veemõõtekaev – kaev, kus asub veemõõtesõlm;
23) ühenduskraan – veevarustuse ühendustorul peatoru juures asuv sulgur, mis järgneva sulguri puudumisel on ühtlasi peakraaniks;
24) ühendustoru – kinnistu veevärki veega varustav või kinnistu kanalisatsioonist heitvett vastuvõttev toru peatorust liitumispunktini;
25) ühiskanalisatsioon – ehitiste ja seadmete kompleks mitme kinnistu heitvee kanaliseerimiseks;
26) ühisveevärk – ehitiste ja seadmete kompleks mitme kinnistu veega varustamiseks ning vee kasutamiseks kahjutule tõrjumisel, kui selleks ei ole ette nähtud muid veevõtukohti;
27) ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni avarii – ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni ehitiste või seadmete ettenägematu purunemine või rikkiminek, mille tagajärjel oluliselt halveneb või katkeb klientide veega varustamine ja nende heitvee kanaliseerimine, või on ohustatud inimesed, ehitised või keskkond;
28) ühisvoolne kanalisatsioon – rajatised reovee ning sademe- ja drenaa˛ivee ning muu pinnase- ja pinnavee ühiseks kanaliseerimiseks.
29) liitumispunkt – ühisveevärgi või – kanalisatsiooni ühenduskoht kinnistu veevärgi või kanalisatsiooniga.
§ 3. Vee-ettevõtja ja tegevuspiirkond
Vee-ettevõtja ja tema tegevuspiirkonna määrab Valgjärve Vallavolikogu.
§ 4. Ühisveevärk ja -kanalisatsioon
(1) ühisveevärk ja kanalisatsioon on ehitiste ja seadmete süsteem, mille kaudu toimub erinevate kinnistute veega varustamine veekogust või põhjaveekihist ning heitvee juhtimine suublasse.
(2) ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni ning kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni vahelise piiri määrab liitumispunkt.
(3) piirnemisel avalikult kasutatava maaga asub liitumispunkt kuni kaks meetrit kinnistu piirist väljaspool, kui vee-ettevõtja ja kinnistu omanik ei ole kokku leppinud teisiti.
(4) liitumispunktist alates vastutab kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni hoolduse ja seisukorra eest klient.
(5) kanalisatsioonitorustikul on liitumispunktiks kinnistupoolseim vaatluskaev või ühenduskoht peatorul enne kinnistu piiri.
(6) veetorustikul on liitumispunktiks kinnistupoolseim sulgemisseade (peakraan) enne kinnistu piiri.
(7) kui ühisveevärgi või –kanalisatsiooni peatoru läbib kinnistut ja sellest hargneb torustik ehitisse, on liitumispunktiks veevärgil ühenduskraan või peatorule lähim sulgur, kanalisatsioonil aga peatorul hargnemiskohas asuv vaatluskaev; hoone kanalisatsiooni väljalaskude kogumistorustik koos kaevudega kuulub kinnistu kanalisatsiooni hulka.
(8) täiendavate liitumispunktide rajamine või olemasolevate ümberehitamine toimub taotleja kulul.
(9) liitumispunktid fikseeritakse kirjalikult teenuslepingus ja liitumislepingus.
§ 5. Ühisveevärgist võetava vee kvaliteet
(1) ühisveevärgi kaudu joogiks ja teisteks olmevajadusteks kasutatav vesi peab vastama sotsiaalministri 31.juuli 2001a. määrusega nr.82 (RTL 2001,100,1369) kehtestatud nõuetele.
(2) vee-ettevõtja ei vastuta vee kvaliteedi eest kinnistu veetorustikus.
§ 6. Liitumine ühisveevärgi ja –kanalisatsiooniga
(1) Liitumise taotlus
1) Kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni liitumine ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga toimub kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni omaniku või valdaja taotlusel koostatava lepingu alusel.
2) liitumiseks loetakse nii uue kinnistu liitumist ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga kui ka kliendi taotlust suurendada kinnistu vee tarbimist või heitvete ärajuhtimist.
(2) . taotlusega esitatakse andmed:
1) kinnistu ja sellel asuvate hoonete kohta (olemasolev ja kavandatav);
2) üldine veevajadus ööpäevas;
3) suurim veevajadus tunnis;
4) eemaldatava heitvee kogus, koostis jne.
(3) Taotlusele lisatakse kinnistu plaan (1:500), kus on ära näidatud olemasolevad ja kavandatavad hooned, tehnovõrgud, rajatised.
1) Taotluse esitamisel maksab taotleja tasu taotluse läbivaatamise ja liitumistingimuste väljastamise eest vastavalt vee-ettevõtja hinnakirjale, mis on kinnitatud Valgjärve Vallavalitsuse poolt.
2) Vee-ettevõtja vaatab taotluse läbi 15 päeva jooksul ning väljastab taotlejale liitumistingimused.
(4) Vee-ettevõtja võib anda taotlejale eitava vastuse, kui liituja soovija:
1) veevajadust ei ole võimalik ühisveevärgist rahuldada selle nõuetekohast toimimist kahjustamata, eriti kui see vajadus pole olmevajadus ning on võimalik kasutada teisi veeallikaid;
(1) Ühisveevärgi ja kanalisatsiooniga liitumistingimustes määratakse:
2) nõuded veemõõdusõlmede kohta;
3) vaba veerõhk ning võimalik paisutuskõrgus;
4) lubatav vee kogus ja nõuded tarbimisre˛iimi kohta;
5) ärajuhitav heitvee kogus, lubatud reostusaste ja nõuded ärajuhtimisre˛iimi kohta;
(2) tehnilised erinõuded;
1) projektdokumentatsiooni kooskõlastamise kord;
2) liitumistingimuste kehtivuse aeg;
3) liitumislepingu sõlmimise aeg.
(3) Liitumistingimuste kehtivuse aega võib pikendada, kuid vee ettevõtjal on seejuures õigus esitada täiendavaid nõudeid.
§ 8. Liitumisleping.
(1) Vee-ettevõtja ja liituja vahel sõlmitakse liitumisleping, milles määratakse konkreetsed tingimused ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga liitumiseks:
2) liitumise tähtaeg;
3) liitumistasu suurus ja maksegraafik.
(2) Liituja võib liitumislepingu lõpetada teatades vee- ettevõtjale vähemalt ühe kuu ette. Liitumislepingu lõpetamine ei tohi kahjustada teisi liitujaid ja olemasolevaid kliente. Vastavate kahjude tekkimisel, tuleb liitumislepingu lõpetajal need hüvitada.
(3) Vee-ettevõtja võib liitumislepingu lõpetada ühe kuu möödumisel kirjaliku hoiatuse saatmise päevast, kui liituja ei pea kinni liitumistingimustest või -lepingust.
(4) Liitumislepingu lõpetamisel liitumistasu ei tagastata.
Vee- ettevõtjal on õigus võtta ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga liitujalt põhjendatud liitumistasu, mille suurus on kinnitatud Valgjärve Vallavalitsuse poolt.
§ 10. Ühendamine ühisveevärgi ja –kanalisatsiooniga,
(1) Ühendamine toimub peale liitumislepingu tingimuste täitmist liituja avalduse alusel ning peale vee-ettevõtja ja kliendi vahelise lepingu sõlmimist.
(2) Ühendatava kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni vastavust nõuetele on õigus kontrollida Valgjärve Vallavolikogu otsusega volitatud isikul.
(3) Kirjaliku kokkuleppe alusel võib vee-ettevõtja lubada ajutisi ühendusi ühisveevärgi ja kanalisatsiooniga ning kliendi nõusolekul ka kliendi veevärgi ja kanalisatsiooniga.
§ 11. Ühisveevärgist vee võtmine ja heitvee juhtimine ühiskanalisatsiooni
( 1) Ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni kasutamise alused
1) Ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga kaetud alal on kliendil õigus saada ühisveevärgist vett ning juhtida ühiskanalisatsiooni heitvett. Vee-ettevõtja tagab vee surve tarbija liitumispunktis vähemalt 1 bar (välja arvatud vee tarbimise tipptundidel, hommikul kella 7.00 – 8.00, õhtul 17.00 – 19.00). Korrusmajade liitumispunktides tagatakse surve vähemalt 1,5 bar, välja arvatud tipptundidel.
2) Kliendil on keelatud oma veevärgi kaudu anda kolmandatele isikutele ühisveevärgist võetavat vett või ära juhtida heitvett kolmandatelt isikutelt oma kanalisatsiooni kaudu ühiskanalisatsiooni, kui see pole kokku lepitud kliendi ja vee- ettevõtja vahelises lepingus.
3) Ühisveevärgist vee võtmine ja heitvee juhtimine ühiskanalisatsiooni toimub vee- ettevõtja ja kliendi vahelise lepingu ning käesoleva eeskirja alusel.
4) Ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga ühendatud kinnistu veevärki ja kanalisatsiooni peab klient hoidma sellises korras, et need ei kahjustaks ühisveevärki või -kanalisatsiooni ega takistaks teenuste osutamist.
5) Kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni omanik peab lubama paigaldada kinnistu veevärgile veearvesteid ning tagama nende toimimise ja säilivuse.
6) Kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni omanik peab lubama Valgjärve Vallavolikogu poolt volitatud isikul kontrollida eeskirja § 11 lõike 1 punktides 4 ja 5 sätestatud nõuete täitmist.
§ 12. Heitvee vastuvõtu tingimused ühiskanalisatsiooni
(1) Ühiskanalisatsiooni on lubatud juhtida ainult sellist heitvett, mis ei häiri ühiskanalisatsiooni ehitiste ja seadmete tööre˛iimi, ei kahjusta ehitisi ja seadmeid ning on ühispuhastusseadmetes puhastatav.
(2) Ühiskanalisatsiooni on keelatud tekitada sisselaskudega nii hüdraulilisi kui ka reostuslikke ülekoormusi.
(3) Ühiskanalisatsiooni on keelatud lasta olmeprügi, ehitusprahti, tööstusjäätmeid, lokaalsetest puhastusseadmetest kogutud jäätmeid jne.
(4) Ühiskanalisatsiooni on keelatud juhtida reostust, mille kohta puudub kanalisatsioonivõrgule kinnitatud piirväärtus või mille kohta ei ole klient saanud vee ettevõtjalt vastuvõtu tingimusi. Nõuded ühiskanalisatsiooni juhitavate ohtlike ainete kohta kehtestatakse keskkonnaministri määrusega nr.75 16.oktoobrist 2003.a.
(5) Ühiskanalisatsiooni ei tohi juhtida tinglikult puhast heitvett, sademete- ja drenaa˛ivett kui see ei ole kooskõlastatud vee–ettevõtjaga.
(6) Ühiskanalisatsiooni juhitavate heitvee reostusnäitajate piirväärtused konkreetsetele reostustele ning proovide võtmise sageduse ja korra kehtestab vee-ettevõtja kooskõlastatult Valgjärve Vallavalitsusega, lähtudes ehitiste ja seadmete kaitsest ja väljalasketingimuste tagamisest suublas.
(7) Kui kliendi heitvesi ei vasta ühiskanalisatsiooni juhitava heitvee nõuetele, tuleb kliendil heitvesi enne ühiskanalisatsiooni juhtimist lokaalsetes puhastusseadmetes puhastada nõutava tasemeni. Reostuskoormuse suure ebaühtluse korral tuleb kliendil ehitada keskendi. Lokaalsete puhastusseadmete kvaliteetse töö eest vastutab klient.
§ 13. Müüdava vee ja ärajuhitava heitvee arvestus
(1) Müüdava vee mõõtmine
1) Kinnistu veevärgile on klient kohustatud rajama veemõõdusõlme kooskõlas vee-ettevõtjalt taotletud tehniliste tingimustega.
2) Kliendile müüdava vee koguse kuupmeetrites määramiseks paigaldab nõuetekohaselt ettevalmistatud veemõõdusõlme vee-ettevõtja veearvesti; arvesti on reeglina vee-ettevõtja omand ning peab olema nõuetekohaselt taadeldud ja plommitud..
3) Veemõõdusõlm on kliendi poolt selleks ettevalmistatud ruum hoone välisseina läheduses. Ruum peab olema valgustatud, lukustatav ja kuiv.. Ruumi temperatuur ei tohi langeda alla + 4 C. 12.4. Sobiva ruumi puudumisel peab klient rajama kinnistu veevärgile veemõõdukaevu.
4) Veemõõdusõlme plommide säilimise eest vastutab klient. Kõik veearvesti rikkumise või kaotsiminekuga seotud kulud kannab klient.
5) Veearvesti taatlemist, hooldust ja remonti teostab vee-ettevõtja ning kannab sellega seotud kulud.
6) Klient võib kirjaliku avalduse alusel nõuda veearvesti kontrollimist enne taatlustähtaega. Kui taatlemisel selgub, et veearvesti täpsus vastab nõuetele, kannab taatluskulud klient, vastasel juhul vee- ettevõtja.
(2) Müüdava vee arvestus veemõõtja puudumisel
1) Veearvesti taatluse ajal, veearvesti puudumisel ja veearvesti rikke korral, kui klient pole arvesti puudumises või rikkes süüdi, tasub klient tarbitud vee eest Valgjärve Vallavalitsuse poolt kehtestatud hinnakirja alusel.
2) Omavolilise vee kasutamise, plommi(de) eemaldamise, veearvesti rikkumise eest tasub klient vee-ettevõtjale hüvitust veevõtu kohas oleva torustiku läbilaskevõime järgi arvestusega, et toru töötab kogu ristlõikega 24 tundi ööpäevas. Seejuures võetakse vee kiiruseks torus siseläbimõõduga kuni 20 mm 0,5 m/s, torus 21 40 mm 1,0 m/s ning torus üle 40 mm 1,5 m/s. Kui veel oli võimalik kanaliseeruda ühiskanalisatsiooni, lisatakse hüvitusele tasu sama koguse heitvee ärajuhtimise eest. Arvestuse aeg arvutatakse päevast millest vee-ettevõtja on veendunud omavolilise ühenduse puudumises, kuid mitte üle ühe aasta.
3) Lekete avastamisel kliendi veevärgi osas eespool veearvestit, võib vee-ettevõtja vee andmise lõpetada kuni lekke kõrvaldamiseni. Lekke läbi kaotsiläinud vee kogus arvestatakse lekkiva toru läbilaskevõime järgi vee-ettevõtja tehnilise arvestuse alusel.
4) Eeskirja punktides §13 lõike 2 punktides 2 ja 3 sätestatu kohta koostatakse vee-ettevõtja poolt akt.
(3) Ärajuhitava heitvee arvestus
1) Kliendilt ühiskanalisatsiooni ärajuhtiva heitvee kogus võetakse võrdseks ühisveevärgist tarbitud vee kogusega. Kliendi soovil võib ärajuhitava heitvee kogust mõõta vee-ettevõtja tehniliste tingimuste alusel ning kliendi tellimusel ja kulul paigaldatud heitvee arvesti alusel.
2) Kui sõltuvalt tarbimise iseloomust on ärajuhitava heitvee kogus oluliselt erinev antava vee kogusest, võib poolte kokkuleppel muuta ärajuhitava heitvee koguse arvestamise põhimõtet, kui koguse mõõtmiseks ei paigaldata heitvee arvestit.
3) Omavoliliste ühenduste kaudu ärajuhitud heitvee kogus arvestatakse lähtudes kanalisatsiooniühenduse maksimaalsest läbilaskevõimest vee-ettevõtja tehnilise arvestuse alusel, lähtudes punktis § 13 lõikes 2 punkt 2 toodud arvestustähtaegadest.
§ 14. Leping ja tasumise kord
1) Veevarustuse ja heitvee ärajuhtimise teenust müüakse kliendi ja vee-ettevõtja vahel sõlmitud kirjaliku lepingu alusel. Lepingu sõlmimiseks esitab klient vee-ettevõtjale avalduse, mis tuleb lahendada 14 päeva jooksul.
2) Vee-ettevõtja sõlmib lepingu ühisveevärgi ja-kanalisatsiooniga liitunud kinnistu (hoone) omanikuga. Maa kaasomandi korral sõlmitakse leping kaasomanikke esindava isikuga (näit. korteriühistu; kaasomanike kokkuleppe või enamuse otsusega volitatud isik ).
3) Erandina võib kasutada ka suulist lepingut, mis loetakse sõlmituks kui klient on vee-ettevõtja poolt arvele võetud ja on lepitud kokku kliendi poolt aktsepteeritavates liitumis ja-maksetingimustes.
4) Teenuse eest tasumiseks esitab vee-ettevõtja kliendile arve vähemalt kümme kalendripäeva enne laekumistähtaega.
5) Klient tasub arve maksekorraldusega arvel näidatud laekumistähtajaks, märkides maksekorralduses, millist arvet tasutakse (arve number, kuupäev, viitenumber jne.).
6) Pooltevahelisel kokkuleppel on lubatud kasutada § 14 punktide 3 ja 4 erinevaid arveldusvorme (arve väljastuseta sularahaline arveldus jne.)
7) Arve koostamise aluseks on kliendi poolt esitatud veearvestite näidud või vee kulunormatiivid. Näitude esitamise kord sätestatakse lepingus. Kui klient ei esita tähtaegselt arvestite näitusid, esitab vee-ettevõtja arve eelmisel kuul kasutatud koguse järgi ning järgmisel kuul teostatakse tasaarvestus tegelike arvestinäitude alusel.
8) Kui klient ei esita ka teisel kuul tähtaegselt arvestite näitusid on vee-ettevõtjal õigus peatada vee- ja kanalisatsiooniteenuse osutamine teatades sellest viis kalendripäeva ette.
9) Juhul, kui klient ei tasu arveid tähtajaks, rakendab vee-ettevõtja viivist, mis arvestatakse lepingus määratud protsendiga tasumata arve summast. Viivise kohta esitab vee-ettevõtja eraldi viivisarve.
10) Pretensioonid arvete õigsuse osas (näitude lugemine, arvutusviga, vale hind jne.) tuleb esitada vee-ettevõtjale kirjalikult. Pretensiooni esitamine ei peata arve tähtaegse tasumise kohustust.
11) Pretensioonid vaadatakse läbi seitsme päeva jooksul nende kättesaamise päevast alates. Kui need osutuvad põhjendatuks, siis arvestatakse ülemäärane summa järgneva makse katteks ette. Pretensioonide läbivaatamise tulemused teatatakse kliendile kirjalikult.
12) Omavolilise ühenduse või muu reglementeerimata veevõtu ja/või heitvee ärajuhtimise ilmsiks tulekul esitab vee-ettevõtja eeskirja punkti § 13 lg 2 punkt 2 kohase akti alusel arve vee tarbimise ja/või heitvee ärajuhtimise eest.
13) Kui klient ei ole tasunud teenuse- ja viivisearveid eeskirjas ja lepingus sätestatud korras on vee-ettevõtjal õigus peatada kliendile vee andmine ja heitvee vastuvõtmine.
14) Leping lõpetatakse kliendi taotlusel, kui ta ei soovi teenust kasutada või kinnistu võõrandamisel. Klient on kohustatud lepingu lõpetamisest teatama 15 kalendripäeva ette. Lepingu lõpetamine toimub kirjalikult peale arvestinäitude fikseerimist. Lepingu lõpetamine ei vabasta lõpparve tasumisest kasutatud vee ja ärajuhitud heitvee eest.
15) Lepingu lõpetamisel kinnistu võõrandamise korral peatatakse vee andmine ja heitvee ärajuhtimine, kuni uus klient ei ole sõlminud uut lepingut.
16) Vee-ettevõtjal on õigus ühepoolselt lõpetada kliendiga sõlmitud leping, kui klient ei ole määratud tähtajaks kõrvaldanud põhjusi, mille alusel oli vee andmine või heitvee ärajuhtimine peatatud.
17) Pärast lepingu lõppemist lahutab vee-ettevõtja kliendi vee- ja kanalisatsioonivõrgu ühisveevõrgust ja kanalisatsioonist. Lepingu lõppemisel liitumistasu ei tagastata.
18) Kliendil on õigus lepingu uuendamiseks (uue lepingu sõlmimiseks samadel tingimustel) sama kinnistu veega varustamiseks ja heitvee ärajuhtimiseks ilma liitumistasu maksmata ühe aasta jooksul.
19) Kui leping lõpetati eeskirja punkt § 14 punkti 17 alusel, uuendatakse leping vaid juhul, kui hooletuse tagajärjed või muu süü on nõutud viisil kõrvaldatud. Lepingu uuendamiseks peab klient tasuma nii ühisveevärgist ja kanalisatsioonist lahutamise kui ka tagasi ühendamise kulutused.
§ 15. Teenuse hind.
(1) Lepingu sõlmimisel kehtiv veevarustuse ja heitvee ärajuhtimise teenuse hind kirjutatakse lepingusse.
(2) Teenuse hinna kehtestab Valgjärve Vallavolikogu poolt kinnitatud korra alusel Valgjärve Vallavalitsus.
(3) Teenuse hinna muutmine avalikustatakse kolm kuud enne selle jõustumist.. Hinna muutumist ei vormistata lepingu muudatusena.
§ 16. Vee andmise ja heitvee ärajuhtimise piiramine.
(1) Vee andmine ja heitvee ärajuhtimine toimub üldjuhul pidevalt, kui kliendiga sõlmitud lepingus ei ole ettenähtud teisiti. Vee andmise või heitvee ärajuhtimise piiramine või peatamine on lubatud üksnes seadustes või käesolevas eeskirjas ettenähtud juhtudel.
(2) Vee-ettevõtjal on õigus etteteatamata piirata või peatada vee andmist või heitvee ärajuhtimist:
3) veevärgi- või kanalisatsiooniehitiste ja seadmete avariide korral;
4) vajadusel suurendada veeandmist tulekustutustöödeks.
(3) Vee-ettevõtjal on õigus etteteatamisel piirata või peatada vee andmist või heitvee ärajuhtimist kui see on vajalik veevärgi- või kanalisatsiooniehitiste ja seadmete remondiks ning ühendustöödeks. Vee-ettevõtja on kohustatud informeerima kliente eelseisvast piiramisest või peatamisest vähemalt 12 tundi ette.
(4) Kui vee andmise peatamine toimus veevärgi- või kanalisatsiooniehitiste ja seadmete avarii või remondi tõttu, peab vee-ettevõtja tagama väljalülitatud elamute elanikele ajutise veevõtu võimaluse 24 tunni jooksul.
(5) Kui klient vajab vee andmise plaanilist peatamist, mis põhjustab teiste klientide veeandmise või heitvee vastuvõtmise piiramise või peatamise, siis tuleb tal selleks esitada kirjalik taotlus vee-ettevõtjale vähemalt kolm ööpäeva ette. Piiramise või peatamisega seotud kulud kannab selle tellija.
§ 17. Vee andmise ja heitvee ärajuhtimise peatamise õigus
(1) Vee-ettevõtjal on õigus eelneva kirjaliku hoiatuse alusel peatada vee andmine või heitvee ärajuhtimine kas täielikult või osaliselt:
1) kui klient on viivitanud teenuse või viivise arvete tasumisega üle ühe kuu, alates arvel märgitud laekumistähtajast;
2) kui klient ei võimalda vee-ettevõtjal järele vaadata veemõõdusõlme, kontrollida veearvestit ja selle näite, paigaldada plomme või teha muid töid, mille tegemiseks on tal seadustest või käesolevast eeskirjast tulenev õigus;
3) vee-ettevõtja või Valgjärve Vallavolikogu poolt volitatud isiku poolt tehtud ja seadustest või käesolevast eeskirjast tulenevate ettekirjutuste mittetäitmisel;
4) kui klient ei esita kahel järjestikul kuul veearvestite näitusid;
5) vee tarbimise piirkoguste ületamisel või heitvee ärajuhtimise tingimuste rikkumisel.
(2) Vee-ettevõtjal on õigus etteteatamata peatada vee andmine või heitvee ärajuhtimine kui:
1) tuleb ilmsiks omavolilisi ühendusi ühisveevärgi ja kanalisatsiooniga;
(3) Kliendi tegevuses või tegevusetuses või tema vee- ja kanalisatsioonivõrgu ning seadmete puudulikus töös võib näha ohtu ühisveevärgile ja kanalisatsioonile või teistele klientidele.
(4) Tegutsedes käesoleva korra paragrahvide 16 ja 17 alusel ei vastuta vee-ettevõtja kliendile vee andmise ja/või heitvee vastuvõtu piiramisega või katkestamisega põhjustatud võimalike kahjude eest.
(5) Vee andmist ja heitvee ärajuhtimist jätkatakse peale peatamise põhjuste kõrvaldamist ja peatamis- ning tagasilülitus kulude tasumist vee-ettevõtjale.
(1) Ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni kasutamise nõuete rikkumise ja ühisveevärgi või -kanalisatsiooni ehitiste või seadmete kahjustamise ning mõõteseadmete näitude moonutamise eest karistatakse ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni seaduse §-des 15 sätestatud trahvimäärades.
(2) Vee-ettevõtja ei vastuta § 16 lõigetes 2, 4 ja 6 käsitletud vee andmise ja heitvee vastuvõtmise peatamise või piiramisega kliendile tekitatud kahju eest.
(3) Vee-ettevõtja ei vastuta kliendile vee andmise ja/või heitvee vastuvõtu vähenemise või katkemise ning üleujutuste ja nendest põhjustatud võimalike kahjude eest, mille on tinginud vääramatu jõud.
(4) Kui ühiskanalisatsiooni juhiti kontsentreeritud reoaineid või ülemäärase reostumusega heitvett, mille tagajärjel kahjustati ühiskanalisatsioonirajatisi, inimesi või looduskeskkonda, vastutavad selles süüdi olevad isikud õigustloovate aktidega sätestatud korras.
(5) Klient vastutab käesoleva eeskirja ja seaduse rikkumisega vee-ettevõtjale tekitatud kahju, sealhulgas sellega kaasneva veekao ja keskkonnakahjude eest.
Käesoleva määruse peale võib esitada Valgjärve Vallavalitsusele vaide haldusmenetluse seaduses sätestatud korras 30 päeva jooksul arvates määrusest teadasaamise päevast või päevast, millal oleks pidanud määrusest teada saama või esitada kaebuse Tartu Halduskohtule halduskohtumenetluse seadustikus sätestatud korras 30 päeva jooksul arvates määruse teatavakstegemisest.
Määrus jõustub 20.aprillil 2005. a.