§ 1 Maksu nimetus
§ 5 Maksuperiood ja maksukohutus
§ 6 Maksusumma määramine
RT IV, 30.04.2012, 19
Vastu võetud 25.06.2010 nr 7
Määrus kehtestatakse Kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 5 lõige 2 ja § 22 lõige 1 punkt 2; Maksukorralduse seaduse § 3 lõige 3 ja § 5 lõige 2 ning Kohalike maksude seaduse § 2 lõige 1, § 5 punkt 6 ja § 11 alusel.
§ 1. Maksu nimetus
Teede ja tänavate sulgemise maks (edaspidi maks) on Elva linna avalik-õiguslike ülesannete täitmiseks vajaliku tulu saamiseks käesolevas õigusaktis sätestatud korras, maksumaksja poolt, maksuobjekti osas, suuruses ja tähtaegadel tasumisele kuuluv rahaline kohustus.
Maksuobjekt on üldkasutava tee, tänava, väljaku, pargi, puhkeala või selle osa (edaspidi tänav) sulgemine demonstratsioonide, rongkäikude ja muude ürituste korraldamiseks, samuti ehitus- või remonttöödeks.
Maksumaksja on füüsiline või juriidiline isik, kelle tegevusega kaasneb tänava või selle osa sulgemine.
(1) Maksumäär diferentseeritakse olenevalt liiklusintensiivsusest, sulgemisajast ja tänavatüübist.
1) intensiivse liiklusega tänaval 63,91 eurot ööpäevas;
Tänavad: Tartu mnt, Valga mnt, Kesk tn, Puiestee tn, Pargi tn (kuni Jaani tn ristmikuni), Jaani tn, J. Kärneri tn, Käo tee, Vellavere tee, Kirde tn, Pikk tn, Vaikne tn (alates Lootuse tn ristmikust), Lootuse tn, Peedu tee, Uuta tee (kuni Vapramäe tn ristmikuni), Vapramäe tn (Uuta tee ristmikust kuni linna piirini)
2) teised asfaltkattega ja tolmuvaba kattega tänavad 31,96 eurot ööpäevas;
3) kruusakattega tänavad 19,17 eurot ööpäevas;
4) kõnniteed intensiivse liiklusega tänavate ääres 9,59 eurot ööpäevas;
5) ülejäänud kõnniteed 6,47 eurot ööpäevas;
6) parklad, pargid, puhkealad 0,13 eurot / m2 ööpäevas.
(3) Erinevate tänavate üheaegsel sulgemisel liidetakse maksumäärad.
(4) Maksumäära diferentseerimisel kasutatakse järgmisi koefitsiente vastavast maksumäärast:
2) ainult öine sulgemine (kell 22.00-06.00) tingimusel, et muul ajal on tänaval võimalik piiranguteta liigelda terve tänava ulatuses – 0,2 (ei kehti puhkepäeval ega riiklikul pühal);
(5) Sõidukitele mõeldud tänava osa sulgemisel kui suletava lõigu pikkus ületab 50 meetrit ja jalakäijatele mõeldud tänava osas 20 meetrit, siis lisatakse maksumäärale iga ületatud meetri eest 0,05% tasumisele kuuluvast maksumäärast.
§ 5. Maksuperiood ja maksukohutus
(1) Maksuperiood on ajavahemik tänava sulgemise algushetkest alates kuni selle piiranguteta taasavamiseni. Maksuperioodi lõppemise eelduseks on sulgemisele eelnenud olukorra taastamine.
(2) Tänava sulgejal tekib maksukohutus enne tänava sulgemise algushetke.
§ 6. Maksusumma määramine
(1) Maksumaksja esitab Elva Linnavalitsusele (edaspidi linnavalitsus) vähemalt viis tööpäeva enne maksu objekti planeeritavat sulgemist teede ja tänavate sulgemise avalduse, mis sisaldab:
5) kohustusi, mida maksumaksja võtab liiklusohutuse ja jalakäijate turvalisuse tagamiseks;
6) tänava sulgemise eest vastutava isiku nime, töökohta ning telefoninumbrit.
(3) Maksusumma määratakse sõltuvalt maksu objekti asukohast, sulgemise kestusest, maksumäärast ja maksumäära diferentseerimise koefitsentidest.
2) ettevõtted, kes teostavad Elva linna tellimusel või linna eelarvest või eelarvevälistest fondidest finantseeritavaid ehitus- ja remonttöid, samuti ehituse ning remondiga seonduvaid kaeve- ja hooldustöid lepingus sätestatud tähtaegade piires;
3) Elva linna poolt korraldatavad avalikud üritused nende toimumise ajaks.
(2) Käesolevas määruses nimetamata juhtudel võib linnavalitsus teha täiendavalt maksusoodustust või anda maksuvabastust:
(4) Maksusoodustuse või -vabastuse saamiseks tuleb linnavalitsusele esitada taotlus koos põhjendusega vähemalt 14 päeva enne planeeritavat sulgemist.
(1) Maksuhaldur on linnavalitsus, mille linnamajandusosakonna ja raamatupidamise üksuse ametnikud on volitatud rakendama kõiki maksukorralduse seaduses sätestatud maksuhalduri õigusi.
(3) Vastutus määruse rikkumise eest tuleneb maksukorralduse seaduse paragrahvidest 1531, 1532 ja 154.
Määrus jõustub 01. septembril 2010.


Veose paigutamise, kinnitamise ja katmise tingimused ja kord ning liiklusjärelevalve teostaja kasutatavad kontrollimise meetodid – Riigi Teataja
Veose paigutamise, kinnitamise ja katmise tingimused ja kord ning liiklusjärelevalve teostaja kasutatavad kontrollimise meetodid
Veose paigutamise, kinnitamise ja katmise tingimused ja kord ning liiklusjärelevalve teostaja kasutatavad kontrollimise meetodid - sisukord
§ 3 Veose paigutamise, kinnitamise ja katmise üldnõuded
§ 4 Veose kinnitamise nõuded
§ 5 Nõuded kinnitusvahenditele ja nende kasutamisele
§ 6 Veose katmise nõuded
§ 7 Veose paigutamise, kinnitamise ja katmise nõuetele vastavuse kontrollimine
§ 8 Veose paigutamise, kinnitamise ja katmise kontrollimisel avastatud rikkumiste liigitamine
RT I, 24.04.2020, 5
Veose paigutamise, kinnitamise ja katmise tingimused ja kord ning liiklusjärelevalve teostaja kasutatavad kontrollimise meetodid1
Vastu võetud 16.08.2019 nr 53
RT I, 23.08.2019, 2
jõustumine 26.08.2019
Määrus kehtestatakse liiklusseaduse § 34 lõike 16 alusel.
Määrusega kehtestatakse mootorsõidukile ja selle haagisele (edaspidi sõiduk), millele kohalduvad autoveoseaduses sätestatud tasulise või oma kulul korraldatava veoseveo nõuded, veose paigutamise, kinnitamise ja katmise tingimused ja kord ning liiklusjärelevalve teostaja kasutatavad kontrollimise meetodid.
1) kaubaruum on sõiduki osa, mis on ette nähtud veose vedamiseks;
2) veopakend on veol kasutatav veokahjustuste vältimiseks ja kauba käitlemise lihtsustamiseks ette nähtud täiendav pakend ja koos pakendiga kasutatav täitematerjal;
3) veos on sõiduki kaubaruumi paigutatud kaup, mis ei ole alaliselt sõiduki külge kinnitatud;
4) veose kinnitamine on selle paigutamise käigus tarvitusele võetud abinõud veose kohtkindla asukoha säilimiseks veo ajal.
§ 3. Veose paigutamise, kinnitamise ja katmise üldnõuded
(1) Veoseveoks valitud sõiduk peab vastama veose iseloomule ja omadustele.
(2) Enne veose sõidukile paigutamist, kinnitamist ja katmist tuleb kontrollida, et kaubaruum, sõiduki kere ja veose kinnitusvahend on korras ja kasutuskõlblikud.
(3) Enne veose sõidukile paigutamist, kinnitamist ja katmist peab autoveoseaduse § 3 lõikes 5 nimetatud veose saatja, tema puudumisel sõiduki juht, olema teadlik veose kirjeldusest, mis sisaldab vähemalt järgmisi andmeid:
1) veose summaarne ja üksikute osade mass ning mõõtmed;
2) veose raskuskese, kui see ei asu geomeetrilises keskmes;
3) veose virnastamise ja orientatsiooni piirangud;
4) kasutatavad kinnitusvahendid ja kinnitusviisid;
5) teave sõiduki suutlikkuse ja sobivuse kohta veose paigutamiseks ning kinnitamiseks.
(4) Veos tuleb paigutada, kinnitada ja katta selliselt, et kogu läbitava teekonna oleks välistatud veose pihkumine, tilkumine, nihkumine, libisemine, veeremine, ümber minemine, kaldu vajumine või vibratsioonist ja veosele mõjuvatest jõududest põhjustatud kahju tekkimine.
(5) Sõiduki juht peab enne veo alustamist kontrollima veose paigutamise, kinnitamise ja katmise vastavust kehtestatud nõuetele või veenduma, et saatja on seda teinud. Teekonna vältel peab sõiduki juht regulaarselt kontrollima, et ei esineks lõikes 4 toodud asjaolusid. Kui veo ajal esineb järsku pidurdamist, järsku suuna muutust või muid ebatavalisi sõiduvõtteid või sõidutingimusi, tuleb veost kontrollida lähimas sobivas kohas.
(6) Veose paigutamisel, kinnitamisel ja katmisel tuleb järgida sõiduki ning kinnitus- ja katmisvahendi tootja nõudeid.
(7) Kui veos on varustatud üldkasutatavate hoiatusmärkidega, tuleb veose paigutamisel, kinnitamisel ja katmisel neist lähtuda.
(8) Kui veose paigutamiseks, kinnitamiseks ja katmiseks on vajalikud eri- või lisavahendid, peab neid kasutama.
(9) Lisatarvikud ja varustus, mis ei kuulu veose koosseisu, tuleb paigutada, kinnitada ja katta samaväärselt veosele kehtestatud nõuetele.
(10) Lisaks määruses sätestatud nõuetele tuleb veose paigutamisel, kinnitamisel ja katmisel arvestada valdkonna hea tavaga.
§ 4. Veose kinnitamise nõuded
(1) Veose kinnitamiseks tuleb valida viis ja vahend, mis kõige paremini vastab veose iseloomule ja omadustele ning tagab kohtkindla kinnituse.
(2) Kinnitusviisi valikul tuleb arvestada, kas kinnitusvahend on vajalik veose libisemise, veeremise või vibratsiooni vältimiseks, samuti kas on vajalik hõõrdejõudu suurendav sidumine või veose liikumist tõkestav sidumine.
(3) Veose kinnitusvahendid ei tohi veost kahjustada. Samuti ei tohi veos kahjustada kinnitusvahendeid. Vajadusel tuleb kahjustuste vältimiseks kasutada eri- või lisavahendeid.
(4) Veose kinnitamisel tuleb arvestada sõiduki ja kaubaruumi konstruktsiooni arvestuslikku tugevust, hõõrdejõudu veose ja kaubaruumi vahel ning veose kinnitamisega saavutatavat täiendavat hõõrdejõudu või tõkestusjõudu.
§ 5. Nõuded kinnitusvahenditele ja nende kasutamisele
(1) Kinnitusvahendi metallosad ei tohi olla korrodeerunud, deformeerunud ega kahjustunud ja pingutite töökoormus ei tohi ületada rihma, keti või trossi ettenähtud tõmbetugevust.
(2) Koormarihm ei tohi olla kulunud, vigastustega, õmblused ja ühendused peavad olema terved ning tootja etikett loetav.
(3) Kettsidet tuleb kasutada koos sobivate pingutusseadmete või kruvipingutitega.
(4) Tross-sidet tuleb kasutada koos sõidukile kinnitatud vintsitüüpi pinguti, eraldi pingutusseadme tüüpi pingutiga või pingutiga koormarihma kasutades.
(5) Sõltuvalt veose iseloomust ja omadustest tuleb vajadusel kasutada veose kinnitamisel veopakendit, et veosevedu oleks ohutu ja vastaks kehtestatud nõuetele.
(6) Veopakend peab vältima veose kahjustumist veo käigus ning taluma veol ja kinnitusvahendite kasutamisel mõjuvaid jõude.
(7) Kinnitusvahendite pingestamisel ei ole lubatud mehaaniliste abivahendite kasutamine.
§ 6. Veose katmise nõuded
(1) Avatud kaubaruumi kasutamisel tuleb veos katta, kui on oht selle tolmamiseks, lendumiseks või varisemiseks.
(2) Katmiseks tuleb kasutada kattelina, -kilet või -võrku.
(3) Veose katmiseks kasutatav materjal tuleb kinnitada selliselt, et sõidul tekkiv õhuvool ei rebiks katet lahti.
(4) Veose katmisel tuleb veenduda, et kattematerjali tepingud oleksid terved, kattematerjalil ja selle rihmadel ei oleks vigastusi ning võrkude metallosad ei oleks korrodeerunud või kahjustatud. Trossidest ja köitest võrkudel ei tohi olla sisselõikeid ega kiuvigastusi.
(5) Kattevõrgu võrgusilm peab olema piisavalt väike, et vältida veose väikseima osa veosest eemaldumist.
§ 7. Veose paigutamise, kinnitamise ja katmise nõuetele vastavuse kontrollimine
(1) Veose paigutamise, kinnitamise ja katmise nõuetele vastavust võib kontrollida visuaalselt, kontrollmõõtmiste ning dokumentide abil.
(2) Liiklusjärelevalve teostaja võib kontrollimisel kindlaks teha, kas sõiduki käitamisel:
1) veose osad liiguvad üksteise suhtes, vastu seinu või sõiduki pindu;
2) veose osad võivad liikuda kaubaruumist väljapoole.
(3) Kontrolli ajal peavad veos ja veose kinnitussüsteem näha olema. Vajaduse korral võib liiklusjärelevalve teostaja kinnitussüsteemi nägemiseks sõidukisse siseneda.
(4) Sõiduki juht või veoseveo korraldaja tagab ligipääsu kinnitussüsteemi kontrollimiseks. Autoveoseaduse §-s 34 nimetatud isik peab andma liiklusjärelevalve teostajale autoveoseaduses ette nähtud ulatuses teabe, mis aitab hinnata veose kinnitussüsteemi vastavust nõuetele.
(5) Kui veose paigutamise, kinnitamise ja katmise nõuetele vastavuse kontrollimise käigus avastatakse rikkumine, siis vormistab riikliku järelevalve teostaja majandus- ja kommunikatsiooniministri 15. detsembri 2011. a määruse nr 114 „Politseiametniku poolt liiklusjärelevalve käigus sõiduki tehnonõuetele vastavuse kontrollimise ulatus ja kord” (edaspidi määrus nr 114) lisade 1 ja 2 kohase kontrollkaardi.
(6) Kui määruse nr 114 kohase kommertssõiduki veose paigutamise, kinnitamise ja katmise nõuetele vastavuse kontrollimise käigus rikkumisi ei tuvastatud, siis vormistab riikliku järelevalve teostaja määruse nr 114 lisa 6 kohase kontrolliakti.
§ 8. Veose paigutamise, kinnitamise ja katmise kontrollimisel avastatud rikkumiste liigitamine
(1) Avastatud rikkumised liigituvad kolme kategooriasse:
1) väheoluline rikkumine, kus veos on nõuetekohaselt paigutatud, kinnitatud või kaetud, kuid kinnitamiseks või katmiseks kasutatud vahendil puudub vajalik teave, mis aitab hinnata nimetatud vahendi vastavust nõuetele;
2) oluline rikkumine, kus veos ei ole nõuetekohaselt paigutatud, piisavalt kinnitatud või kaetud ja võimalik on veose või selle osade pihkumine, tilkumine, oluline liikumine või ümberminek;
3) ohtlik rikkumine, kus tulenevalt veose või selle osade kadumise ohust või veosest tulenevast olulisest ohust esineb vahetu oht liiklusohutusele.
(2) Mitme rikkumise korral liigitatakse vedu kõige raskemale rikkumisele vastavasse rühma. Kui mitme rikkumise korral selgub, et kõnealuste rikkumiste kombinatsioonis rikkumiste mõju vastastikku suureneb, liigitatakse vedu raskusastmelt järgmisesse rikkumiste kategooriasse.


Ravimiregistri asutamine ja registri pidamise põhimäärus – Riigi Teataja
Ravimiregistri asutamine ja registri pidamise põhimäärus
RT I 2005, 12, 54
Vastu võetud 21.02.2005 nr 35
Määrus kehtestatakse «Ravimiseaduse» (RT I 2005, 2, 4) § 79 lõike 1 alusel ja kooskõlas «Andmekogude seaduse» (RT I 1997, 28, 423; 1998, 36/37, 552; 1999, 10, 155; 2000, 50, 317; 57, 373; 92, 597; 2001, 7, 17; 17, 77; 2002, 61, 375; 63, 387; 2003, 18, 107; 26, 158; 2004; 30, 204) § 32 lõikega 1 ja § 34 lõikega 2.
§ 1. Ravimiregistri asutamine
Määrusega asutatakse riiklik register ametliku nimetusega «Ravimiregister», inglise keeles «Register of Medicinal Products» (edaspidi register).
Register asutatakse ja seda peetakse vastavalt «Ravimiseadusele» arvestuse pidamiseks Eestis kehtiva müügiloaga ravimite, sealhulgas veterinaarravimite, taimsete ravimite ja homöopaatiliste preparaatide üle ning avalikkusele nende kohta teabe andmiseks.
RAVIMIREGISTRI ÜLESEHITUS, REGISTRISSE KANTAVAD ANDMED JA NENDE ÕIGUSLIK TÄHENDUS
§ 4. Registri ülesehitus ja koosseis
(1) Registrit peetakse ühetasandilise infotehnoloogilise andmekoguna ja paberkandjal.
1) infotehnoloogiline andmekogu;
2) alusdokumendid.
§ 5. Alusdokumendid
Andmete registreerimise alusdokumentideks on:
1) Ravimiameti otsus müügiloa väljastamise või müügiloa uuendamise kohta koos ravimiomaduste kokkuvõttega ja pakendi infolehega;
2) Ravimiameti otsus müügiloa andmise aluseks olnud tingimuste muutmise kohta;
3) Ravimiameti otsus müügiloa kehtivuse peatamise või kehtetuks tunnistamise kohta;
4) Euroopa Komisjoni otsus ravimile Euroopa Ühenduse müügiloa väljastamise, müügiloa tingimuste muutmise, müügiloa kehtivuse peatamise või müügiloa kehtetuks tunnistamise kohta.
(1) Müügiloa saanud ravimpreparaadi kohta kantakse registrisse järgmised andmed:
1) toimeaine ja sellele vastav seitsmekohaline (veterinaarravimitel kaheksakohaline) kood vastavalt ATC (Anatomical Therapeutic Chemical classification, veterinaarravimite puhul ATCvet) klassifikatsioonile;
3) toimeaine sisaldus üksikannuse, milliliitri või grammi kohta, mis avaldatakse vastavalt kas kaaluprotsentides, milligrammides, grammides või toimeühikutes;
5) müügiloa hoidja nimi;
6) teisese müügiloaga ravimi puhul teisese müügiloa hoidja;
7) ravimiomaduste kokkuvõte;
8) pakendi infoleht;
9) ravimpreparaadi kuuluvus ühte järgmistest klassidest: käsimüügiravim «K», retseptiravim «R», narkootiline ravim «N»;
10) ravimi müügiloa number;
11) ravimi müügiloa väljastamise kuupäev (kuupäev, kuu, aasta);
12) ravimi müügiloa lõppemise kuupäev (kuupäev, kuu, aasta).
(2) Lõike 1 punktis 10 nimetatud ravimi müügiloa number on kuuekohaline, millest neli esimest numbrit on järjekorranumbrid, kaks viimast numbrit näitavad müügiloa andmise aasta kahte viimast kohta/numbrit. Veterinaarravimite müügiloa number on järjekorranumber.
(3) Pakendi või pakendite suuruse kohta kantakse registrisse:
1) annustatud ravimvormide korral pakendis sisalduvate ühikute arv ja ühiku maht (näiteks tablettide arv pakendis, süstelahustel ampullis sisalduva lahuse maht milliliitrites ja ampullide arv pakendis);
2) vedelikel vedeliku kogumaht;
3) inhaleeritavatel ravimvormidel annuste arv ja kogumaht;
4) kreemidel, salvidel jmt kogumass grammides.
(4) Müügiloa saanud veterinaarravimi kohta kantakse registrisse ka andmed loomaliikide ja keeluaegade kohta.
(5) Müügiloa saanud homöopaatilise preparaadi kohta kantakse registrisse:
1) homöopaatilise preparaadi nimetus;
2) toimeaine (toimeainete loetelu) ladina keeles (ladinakeelse nimetuse puudumisel inglise keeles) ja kvantitatiivne sisaldus, millele järgneb lahjendusaste, mis märgitakse tähistega kas «D» või «DH» või «X» (detsimaal- ehk kümnendiklahjendus) või «C» või «CH» (tsendetsimaal- ehk sajandiklahjendus);
3) toimeaine sisaldus üksikannuse, milliliitri või grammi kohta, mis avaldatakse vastavalt kas kaaluprotsentides, milligrammides või grammides;
5) veterinaarias kasutataval homöopaatilisel preparaadil loomaliik;
6) müügiloa hoidja nimi;
7) müügiloa number;
8) müügiloa väljastamise kuupäev (kuupäev, kuu, aasta);
9) homöopaatilise preparaadi kuuluvus: käsimüügiravim «K» või retseptiravim «R».
(6) Müügiloa saanud homöopaatilise preparaadi pakendi või pakendite suuruse kohta kantakse registrisse:
1) annustatud ravimvormide korral pakendis sisalduvate ühikute arv ja ühiku maht (näiteks tablettide arv pakendis);
2) vedelikel vedeliku kogumaht; kreemidel, salvidel jmt kogumass grammides.
(7) Ravimi müügiloa uuendamisel säilib varasem müügiloa number.
(8) Euroopa Komisjoni müügiloa saanud ravimi kohta kantakse registrisse:
2) toimeaine ja sellele vastav ATC kood;
6) ravimpreparaadi kuuluvus;
7) lõikes 3 nimetatud andmed.
§ 7. Registriandmete õiguslik režiim
Registriandmetel on informatiivne tähendus.
ANDMETE KANDMINE REGISTRISSE JA JUURDEPÄÄS REGISTRIANDMETELE
§ 8. Registrile andmete esitaja
Registrile esitab andmeid Ravimiamet.
§ 9. Ravimi registrisse kandmise kord ja selle tähtajad
(1) Paragrahvis 6 nimetatud andmed kantakse ravimiregistrisse kahe nädala jooksul pärast müügiloa väljastamise, uuendamise, müügiloa andmise aluseks olnud tingimuste muutmise, müügiloa kehtivuse peatamise või müügiloa kehtetuks tunnistamise otsuse tegemist.
(2) Andmed Euroopa Komisjoni müügiloa saanud ravimi kohta kantakse registrisse kolme kuu jooksul pärast müügiloa väljastamist, müügiloa tingimuste muutmist, müügiloa kehtivuse peatamist või müügiloa kehtetuks tunnistamist.
§ 10. Ebaõigete andmete parandamise ja sellest teavitamise kord
(1) Registrisse kantavates andmetes vigade ning ebatäpsuste avastamisel on registri volitatud töötleja kohustatud vead viivitamata parandama. Vigade avastamisel suletakse ligipääs vigadega andmetele kuni andmete korrigeerimiseni.
(2) Teave registriandmete paranduste kohta on kättesaadav volitatud töötleja veebilehel.
§ 11. Juurdepääs registrisse kantud andmetele
Registrisse kantud andmed on avalikud. Kehtivad andmed on kättesaadavad volitatud töötleja veebilehel.
§ 12. Registrist andmete väljastamise kord
(1) Registrist väljastatakse andmeid kirjaliku või suulise järelepärimise alusel, milles tehakse teatavaks soovitud andmed ja isik, kellele andmed väljastatakse.
(2) Registrist väljastatakse andmeid taotleja soovi kohaselt paberkandjal või elektrooniliselt.
(3) Kui registri andmeid soovitakse kinnitatud väljavõtte või väljatrükina, siis kinnitatakse ja väljastatakse need vastavalt «Haldusmenetluse seaduses» (RT I 2001, 58, 354; 2002, 53, 336; 61, 375; 2003, 20, 117; 78, 527) sätestatud korrale.
§ 13. Andmete säilitamine ja arhiveerimine
(1) Andmete säilitamisel, arhiveerimisel ja hävitamisel lähtutakse «Arhiiviseadusest» (RT I 1998, 36/37, 552; 1999, 16, 271; 2000, 92, 597; 2001, 88, 531; 93, 565; 2002, 53, 336; 61, 375; 63, 387; 82, 480; 2004, 28, 188), selle alusel antud õigusaktidest ja vastutava töötleja kehtestatud korrast.
(2) Säilitamisele kuuluvad infotehnoloogilises andmekogus olevad andmed ning registri alusdokumendid.
(3) Kehtetuks muutunud alusdokumendid arhiveeritakse.
(4) Infotehnoloogilist andmekogu säilitatakse alaliselt.
(5) Alusdokumentidele kehtestab säilitustähtaja registri vastutav töötleja.
JÄRELEVALVE REGISTRI PIDAMISE ÜLE, REGISTRI PIDAMISE FINANTSEERIMINE JA REGISTRI LIKVIDEERIMINE
§ 14. Registri pidamise üle järelevalvet teostama õigustatud isikud
Järelevalvet registri pidamise seaduslikkuse üle teostab vastutav töötleja. Andmekaitsealast järelevalvet registri pidamise üle teostab Andmekaitse Inspektsioon vastavalt oma pädevusele.
§ 15. Järelevalve teostamise kord
Register likvideeritakse «Andmekogude seaduses» sätestatud korras kooskõlas «Arhiiviseadusega».
(1) Määrus jõustub 1. märtsil 2005. a.
(2) Paragrahvi 5 punkt 4, § 6 lõige 8 ja § 9 lõige 2 jõustuvad 1. jaanuaril 2006. a.
(3) Ravimiameti poolt enne käesoleva määruse jõustumist «Ravimiseaduse» (RT I 1996, 3, 56; 49, 954; 1997, 93, 1564; 1998, 36/37, 554; 1999, 58, 608; 2001, 53, 308; 2002, 18, 97; 53, 336; 62, 377; 63, 387; 82, 480; 2003, 26, 156; 88, 591) alusel kogutud andmed annab Ravimiamet registrile üle hiljemalt 1. aprilliks 2005. a.


text:
esitatud 11. juunil 2015(1)
Kohtuasi C‑266/14
Töötajate ohutuse ja tervise kaitse – Direktiiv 2003/88/EÜ – Tööaja korraldus – Mõiste „tööaeg” – Liikuvad töötajad – Kindla või tavapärase töökoha puudumine – Töötajate elukohast esimese kliendi juurde ja viimase kliendi juurest töötajate elukohta liikumise aeg
1. Eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta(2) artikli 2 punkti 1 tõlgendamist.
2. Taotlus on esitatud ühelt poolt Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones Obreras (CC.OO.) ning teiselt poolt Tyco Integrated Security SL ja Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA (edaspidi „põhikohtuasja ettevõtjad”) vahelises kohtuvaidluses seoses sellega, et viimased keelduvad tunnistamast direktiivi 2003/88 artikli 2 punkti 1 tähenduses „tööajaks” aega, mille nende töötajad kulutavad iga päev oma elukohast esimese kliendi juurde ja viimase kliendi juurest oma elukohta liikumisele.
3. Käesolevas ettepanekus toon ma esile põhjused, miks ma leian, et direktiivi 2003/88 artikli 2 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas on selle sätte tähenduses „tööajana” käsitatav aeg, mille liikuvad töötajad ehk töötajad, kellel ei ole kindlat või tavapärast töökohta, kulutavad oma elukohast tööandja määratud esimese kliendi juurde ja tööandja määratud viimase kliendi juurest oma elukohta liikumisele.
4. Direktiivi 2003/88 artiklis 1 on sätestatud:
3. Käesolevat direktiivi kohaldatakse nii avaliku kui erasektori kõigi tegevusalade suhtes direktiivi 89/391/EMÜ[(3)] artikli 2 tähenduses, ilma et see piiraks käesoleva direktiivi artiklite 14, 17, 18 ja 19 kohaldamist.
Käesolevat direktiivi ei kohaldata direktiivis 1999/63/EÜ[(4)] määratletud meremeeste suhtes, ilma et see piiraks käesoleva direktiivi artikli 2 lõike 8 kohaldamist.
4. Direktiivi 89/391[…] sätteid kohaldatakse täielikult lõikes 2 nimetatud küsimuste suhtes, ilma et see piiraks käesolevas direktiivis sisalduvate rangemate ja/või täpsemate sätete kohaldamist.”
5. Direktiivi 2003/88 artikli 2 „Mõisted” punktides 1, 2 ja 7 on ette nähtud:
7. ringi liikuv töötaja – iga reisi‑ või lennupersonali liikmena toimiv töötaja ettevõttes, mis osutab reisijate või kaupade veo teenust maantee‑, õhu‑ või siseveetranspordis”.
6. Direktiivi artikkel 3 „Igapäevane puhkus” on sõnastatud järgmiselt:
7. Kuninga 24. märtsi 1995. aasta seadusandliku dekreediga 1/1995(5) heaks kiidetud ümbersõnastatud töötajate põhimääruse (Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores) põhikohtuasja asjaoludele kohaldatava redaktsiooni artiklis 34 on sätestatud:
5. Tööaja arvestus toimub selliselt, et töötaja tööpäev algab ja lõpeb töötaja töökohas.
8. Põhikohtuasja ettevõtjad on kaks turvasüsteemide paigaldamise ja hooldamisega tegelevat ettevõtjat, kelle põhitegevus on kauplustesse sissetungi tuvastamiseks mõeldud süsteemide ja vargusevastaste süsteemide paigaldamine ja nende hooldamine.
9. Mõlema ettevõtja tehnikud, keda kummalgi on ligikaudu 75, osutavad teenuseid enamikus Hispaania provintsidest, kusjuures neist igaüks on määratud ülesandeid täitma konkreetses provintsis või piirkonnas.
10. Põhikohtuasja ettevõtjad sulgesid 2011. aastal eri provintsides asuvad kontorid ja arvasid kõik töötajad Madridis (Hispaania) asuva peakontori isikkoosseisu.
11. Nende kahe ettevõtja tehnikud tegelevad turvaseadmete paigaldamise ja hooldamisega eramajades ning tööstus‑ ja kaubandusettevõtetes, mis asuvad piirkonnas, kus nad on määratud ülesandeid täitma ja mis hõlmab tervet provintsi või osa provintsist, kus nad töötavad, või vahel isegi mitut provintsi.
12. Kõnealuste töötajate kasutada on ettevõtjale kuuluv sõiduk, millega nad sõidavad iga päev oma elukohast kohtadesse, kus nad peavad tegema turvasüsteemide paigaldus- või hooldustöid. Sama sõidukit kasutavad nad tööpäeva lõppedes koju tagasi sõitmiseks.
13. Audiencia Nacionali (Hispaania) sõnul võib vahemaa töötaja elukohast kohani, kus ta peab tööd tegema, märkimisväärselt varieeruda ja mõnikord ületada 100 kilomeetrit.
14. Tehnikud peavad lisaks üks või mitu korda nädalas käima oma elukoha läheduses asuvas kullerettevõtte kontoris, et saada sealt kätte töövahendid ning aparaadid ja varuosad, mida neil on töö tegemiseks vaja.
15. Ülesannete täitmiseks on nendel töötajatel mobiiltelefon Blackberry, mis võimaldab neil Madridi peakontoriga distantsilt suhelda. Nende telefoni installeeritud rakendus võimaldab töötajatel iga päev saada tööpäevale eelneval päeval teekonnalehe, kuhu on märgitud erinevad kohad, kus nad sel päeval peavad oma tööpiirkonnas käima, koos kellaaegadega, millal nad peavad kliendi juurde jõudma. Teise rakenduse abil märgivad töötajad üles andmed tehtud tööde kohta ja edastavad need ettevõtjale, kes kõik juhtumid ja tehtud tööd registreerib.
16. Põhikohtuasja ettevõtjad ei arvesta tööaja hulka aega, mis kulub päeva esimesele teekonnale ehk töötaja elukohast esimese kliendini, ega ka aega, mis kulub päeva viimasele teekonnale ehk viimase kliendi juurest töötaja elukohta. Nad käsitavad seda puhkeajana.
17. Põhikohtuasja ettevõtjad arvestavad tööpäeva seega lähtuvalt ajast, mis kulub töötaja jõudmisest päeva esimese kliendi juurde kuni hetkeni, mil töötaja lahkub viimase kliendi juurest, nii et arvesse võetakse ainult vahepealseid teekondi ühe kliendi juurest teise juurde.
18. Enne provintsides asunud kontorite sulgemist arvestasid põhikohtuasja ettevõtjad tööaega nii, et see hakkas kulgema siis, kui töötaja saabus ettevõtja ruumidesse, et võtta sealt tema kasutusse antud sõiduk ja saada nimekiri klientidest, kelle juurde ta pidi minema, ning teekonnaleht. Tööaeg lõppes siis, kui töötaja saabus tagasi ettevõtja ruumidesse, et jätta sõiduk sinna.
19. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et tööaja ja puhkeaja mõisted on direktiivis 2003/88 vastandid, mistõttu ei võimalda direktiiv vahepealseid olukordi. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib samuti, et töötaja elukohast töökohta ja töökohast elukohta liikumiseks kuluvat aega ei arvestata ümbersõnastatud töötajate põhimääruse artikli 34 lõike 5 kohaselt tööaja hulka. Kohtu sõnul on siseriiklik seadusandja otsustanud niisuguse lahenduse kasuks põhjusel, et ta leiab, et töötajal on võimalik vabalt valida koht, kuhu oma kodu sisse seada, mis tähendab, et tema ise otsustab vastavalt oma võimalustele elada töökohast kaugemal või sellele lähemal.
20. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et maismaatranspordi sektoris töötavate ringi liikuvate töötajate puhul tuleb selles käsitluses arvesse võtta rohkem nüansse. Nimelt on siseriiklik seadusandja leidnud, et seda liiki töötajate töökoht asub sõidukis endas, mistõttu nende töötajate sõiduaega peetakse tööajaks. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on seega tekkinud küsimus, kas põhikohtuasjas kõne all olevate töötajate olukorda võib pidada analoogseks transpordisektoris töötavate ringi liikuvate töötajate omaga.
21. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et kuna põhikohtuasjas kõne all olevaid töötajaid teavitatakse teekonnast, mille nad peavad läbima, ja konkreetsetest teenustest, mida nad peavad klientidele osutama, mõni tund enne kohtumist mobiiltelefoni teel, ei ole neil töötajatel enam võimalust kohandada oma eraelu ja elukohta vastavalt oma töökoha lähedusele, sest see muutub iga päev. Sellest tulenevalt ei saa sõiduaega pidada puhkeajaks, arvestades eelkõige direktiivi 2003/88 eesmärki, milleks on töötajate ohutuse ja tervise kaitse. Samas ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul tegemist ka ajaga, mille vältel töötaja on otseses mõttes tööandja käsutuses, et viimane saaks talle anda mis tahes muu ülesande kui teekonna läbimine. See, kas direktiivi kohaselt on tegemist töö‑ või puhkeajaga, ei ole siiski selge.
22. Neil asjaoludel otsustas Audiencia Nacional menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas direktiivi 2003/88[…] artiklit 2 tuleb tõlgendada nii, et aega, mis töötaja, kellel ei ole kindlat töökohta, vaid kes peab iga päev liikuma oma elukohast ettevõtja kliendi juurde, kes on iga päev erinev, ja tulema koju teise kliendi juurest, kes on samuti iga päev erinev (vastavalt teekonnalehele või nimekirjale, mille ettevõtja on talle eelmisel päeval edastanud), suurema või väiksema piirkonna piires põhikohtuasja tingimustel kulutab teekonnale tööpäeva alguses ja lõpus, tuleb käsitada „tööajana” [selle] direktiivi artiklis 2 sätestatud määratluse tähenduses või vastupidi „puhkeajana”?
23. Oma küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt Euroopa Kohtul otsustada, kas direktiivi 2003/88 artikli 2 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas on selle sätte tähenduses „tööajana” käsitatav aeg, mille liikuvad töötajad ehk töötajad, kellel ei ole kindlat või tavapärast töökohta, kulutavad liikumisele oma elukohast tööandja määratud esimese kliendi juurde ja tööandja määratud viimase kliendi juurest oma elukohta.
24. Direktiivi 2003/88 eesmärk on kehtestada miinimumnõuded, mis on mõeldud parandama töötajate elu‑ ja töötingimusi eelkõige tööaja kestust puudutavate siseriiklike õigusnormide ühtlustamise teel. Euroopa Liidu tasandil seoses tööaja korraldusega toimuva ühtlustamise eesmärk on tagada töötajate ohutuse ja tervise parem kaitse, garanteerides neile minimaalsed – eelkõige igapäevased ja iganädalased – puhkeajad, samuti piisavad puhkepausid, ning sätestades iganädalasele keskmisele tööajale 48‑tunnise ülempiiri, mille puhul on sõnaselgelt täpsustatud, et see hõlmab ka ületunnitööd.(6)
25. Arvestades seda olulist eesmärki, peab igal töötajal olema nimelt õigus piisavale puhkeajale, mis ei pea olema üksnes tõhus, võimaldades asjassepuutuvatel isikutel taastuda tööväsimusest, vaid ka ennetav, et võimalikult palju vältida töötajate ohutuse ja tervise mõjutamist, mille võib kaasa tuua vajaliku puhkeajata tööperioodide kuhjumine.(7)
26. Direktiiviga 2003/88 maksimaalsele tööajale ja minimaalsele puhkeajale kehtestatud erinevad nõuded kujutavad endast eriti tähtsaid liidu sotsiaalõigusnorme, mis peavad kehtima miinimumnõuetena kõigile töötajatele, et tagada kõigi töötajate ohutuse ja tervise kaitse.(8)
27. Euroopa Kohus on korduvalt leidnud, et direktiivi artikli 2 punkti 1 tähenduses on mõiste „tööaeg” direktiivis määratletud kui iga ajavahemik, mille jooksul töötaja teeb tööd, on tööandja käsutuses ning tegutseb või täidab oma kohustusi kooskõlas siseriiklike õigusaktide ja/või tavadega, ning seda mõistet tuleb käsitada vastandina puhkeajale, kuna need kaks mõistet on vastastikku teineteist välistavad.(9)
28. Selles kontekstis on Euroopa Kohus täpsustanud ühelt poolt, et direktiivis 2003/88 ei ole ette nähtud vahepealset kategooriat töö‑ ja puhkeaja vahel, ning teiselt poolt, et töötaja tegevuse pingelisust ega tema töö viljakust ei esine mõiste „tööaeg” iseloomulike tunnuste hulgas nimetatud direktiivi tähenduses.(10)
29. Seega ei ole direktiivis ette nähtud „halle perioode” tööaja ja puhkeaja vahel. Vastavalt liidu seadusandja kehtestatud süsteemile on Euroopa Kohus jäänud kahetise lähenemisviisi juurde, mille kohaselt see, mis ei kuulu tööaja mõiste alla, kuulub puhkeaja mõiste alla, ja vastupidi.
30. Samuti on Euroopa Kohus leidnud, et mõisted „tööaeg” ja „puhkeaeg” direktiivi 2003/88 tähenduses on liidu õiguse mõisted, mida tuleb määratleda vastavalt objektiivsetele tunnustele, lähtudes direktiivi süsteemist ja eesmärgist, milleks on miinimumnõuete kehtestamine töötajate elu‑ ja töötingimuste parandamiseks. Nimelt ainult selline autonoomne tõlgendamine saab tagada direktiivi täieliku toime ja nende mõistete ühetaolise kohaldamise kõigis liikmesriikides.(11)
31. „Tööaja” määratlus direktiivi 2003/88 artikli 2 punkti 1 tähenduses põhineb kolmel kriteeriumil, mida lähtuvalt Euroopa Kohtu praktikast tuleb pidada kumulatiivseks. Tegemist on ruumilise kriteeriumiga (töökohas viibimine), võimu kriteeriumiga (tööandja käsutuses olemine) ja kutsealase kriteeriumiga (oma tegevusega tegelemine või ülesannete täitmine).(12)
32. See, kui direktiivi 2003/88 artikli 2 punkti 1 tähenduses „tööajana” ei võeta arvesse aega, mille liikuvad töötajad kulutavad liikumisele oma elukohast tööandja määratud esimese kliendi juurde ja tööandja määratud viimase kliendi juurest oma elukohta, on minu hinnangul direktiiviga vastuolus, kuna selle töötajate kategooria puhul on kõnealuses sättes esitatud määratluses sisalduvad kolm kriteeriumi täidetud.
33. Ma alustan tõendamist loetletud kolmest kriteeriumist viimasega, mis eeldab, et töötaja tegeleks oma tegevusega või täidaks oma ülesandeid.
34. Põhikohtuasja ettevõtjad on seisukohal, et nende juures töötavate tehnikute tegevuseks tuleb pidada üksnes turvasüsteemide paigaldamise ja hooldamisega seotud tehnilisi töid. Seevastu vahemaa läbimist töötajate elukohast esimese kliendi juurde ja viimase kliendi juurest töötajate elukohta ei saa nende hinnangul pidada nende tegevuse osaks.
35. Ma ei nõustu selle arvamusega.
36. Liikuvaid töötajaid võib määratleda kui töötajaid, kellel ei ole kindlat või tavapärast töökohta. Need töötajad peavad seega iga päev töötama erinevates paikades.
37. Sellest määratlusest tulenevalt on kõnealuste töötajate liikumine nende kui liikuvate töötajate staatusega lahutamatult seotud ning seega nende tegevuse olemuslik osa.
38. Põhikohtuasjas kõne all olevad töötajad peavad turvasüsteemide paigaldus‑ ja hooldustööde tegemiseks tingimata minema nende tööandjast ettevõtja erinevate klientide juurde. Teisisõnu on nende töötajate liikumine vajalik selleks, et nad saaksid teha tehnilisi töid nende tööandja määratud klientide juures. Seega tuleb niisugust liikumist pidada nende töötajate tegevuse osaks.
39. Nagu nähtub eelotsusetaotlusest, on eelotsusetaotluse esitanud kohtul eelkõige kahtlusi selles, kas on täidetud tööaja määratluse teine kriteerium, mille kohaselt töötaja peab olema tööandja käsutuses.
40. Siinkohal on tegemist eelkõige võimu kriteeriumiga, mis tähendab, et esimesel on teisega püsiv alluvussuhe.(13)
41. Tööandja käsutuses olek tähendab sellises õiguslikus olukorras olemist, mida iseloomustab asjaolu, et töötaja allub oma tööandja juhistele ja korralduslikule pädevusele sõltumata sellest, kus töötaja asub. Teisisõnu on tegemist ajaga, mille vältel töötaja on õiguslikult kohustatud täitma tööandja korraldusi ja tegema viimase jaoks oma tööd.
42. Kui liikuvad töötajad lähevad oma elukohast esimese kliendi juurde ja viimase kliendi juurest oma elukohta, ei ole nad väljaspool tööandja juhtimispädevust. Tegemist on liikumisega, mis toimub neid tööandjaga siduva hierarhilise suhte raames.
43. Töötajad lähevad nimelt klientide juurde, kelle on kindlaks määranud nende tööandja, et teha seal tööandja heaks tööd. Nagu Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones Obreras ja Euroopa Komisjon väidavad, on need töötajad tööandja käsutuses, kuna läbitavad teekonnad ja vahemaad sõltuvad täielikult tööandja tahtest. Lisaks alluvad töötajad teekonna järgimisel tööandja võimule, kuna kui viimane otsustab muuta klientide järjestust või mõne kokkusaamise tühistada, on töötajad sunnitud vastavat juhist järgima ja minema järgmise kliendi juurde tööandja koostatud uue teekonnalehe alusel. Samuti võib tööandja ajal, kui töötajad läbivad tööpäeva lõpus teekonda oma elukoha suunas, nõuda, et töötajad sõidaksid vajaduse korral veel mõne täiendava kliendi juurde.
44. Vastupidi põhikohtuasja ettevõtjate väidetele ei allu liikuvad töötajad seega oma tööandja juhistele üksnes juhul, kui nad viibivad töö tegemise kohas.
45. Euroopa Kohtus toimunud arutelu käigus väljendati kartust, et töötajad kasutavad tööpäeva alguses ja lõpus läbitavat teekonda ära isiklike asjadega tegelemiseks. Minu hinnangul ei saa niisugune kartus olla piisav, et muuta teekonna läbimisele kuluva aja õiguslikku laadi. Tööandja ülesanne on sisse seada vajalikud kontrollimehhanismid võimalike kuritarvituste vältimiseks. Olgu sellise kontrolli kehtestamisega tööandjale kaasnev halduskoormus milline tahes, tegemist on vastutasuga tema tehtud otsuse eest kaotada kindlad töökohad.
46. Täpsemalt võib tööandja paluda töötajatel kasutada kõige otsemat võimalikku teekonda. Pealegi, kuna need töötajad on juba kohustatud tööandja antud mobiiltelefoni üles tähendama tunnid, mille jooksul nad klientide juures töötavad ja nende juures tehtud tööd, on hõlbus paluda neil mobiiltelefoni märkida ka kellaaeg, mil nad oma elukohast lahkuvad, ja kellaaeg, mil nad elukohta tagasi jõuavad. Tööandjal on seega vahendeid, millega kontrollida, kas töötajate elukohast esimese kliendi juurde ja viimase kliendi juurest oma elukohta läbitavale teekonnale kuluv aeg on kuritarvitavat laadi või mitte.
47. Neist asjaoludest järeldub, et kui liikuvad töötajad lähevad oma elukohast tööandja määratud esimese kliendi juurde ja tööandja määratud viimase kliendi juurest oma elukohta, tuleb neid pidada direktiivi 2003/88 artikli 2 punkti 1 tähenduses „tööandja käsutuses” olevaks.
48. Lõpuks on minu hinnangul täidetud ka ruumiline kriteerium, mille kohaselt töötaja peab olema tööl. Nagu ma eespool märkisin, võttes arvesse, et liikumine on liikuvate töötajate staatusega lahutamatult seotud, ei saa töökohana käsitada ainult tehnikute füüsilist viibimist klientide juures. Järelikult, kui liikuvad töötajad kasutavad transpordivahendit tööandja määratud kliendi juurde sõitmiseks oma tööpäeva mis tahes hetkel, tuleb neid pidada direktiivi 2003/88 artikli 2 punkti 1 tähenduses „tööd” tegevaks.
49. Olgu lisatud, et selle analüüsimisel, kas liikuvatele töötajatele omases kontekstis on selle sätte tähenduses „tööaja” määratluse kriteeriumid täidetud või mitte, ei ole minu hinnangul vaja teha vahet olenevalt sellest, kas tegemist on ühelt poolt teekonnaga töötajate elukoha ja kliendi vahel või teiselt poolt kahe kliendi vahel läbitud teekonnaga. Ma märgin sellega seoses, et vaidlus puudub selle üle, et põhikohtuasjas kõne all olevate töötajate liikumist kahe kliendi vahel peetakse nende töötajate tööaja osaks.
50. Lisaks nägime juba, et kindla või tavapärase töökoha puudumise korral on igapäevaste sõitude lähte‑ ja lõpp-punktiks töötajate elukoht.
51. On selge, et põhikohtuasja ettevõtjate varasemas töökorralduses said töötajad oma teekonnalehe ja töökava, kui nad saabusid ettevõtja püsivasse tegevuskohta. Teekondi, mis nad seejärel läbisid tegevuskohast esimese kliendi juurde ja viimase kliendi juurest tegevuskohta, käsitati tööajana.
52. Ma ei mõista, miks tööpäeva alguses ja lõpus toimuvaid sõite, mida varem käsitati tööajana, tuleks nüüd seoses põhikohtuasja ettevõtjate uue töökorraldusega pidada selle mõiste alt välja jäävaks.
53. Asjaolu, et igapäevaste sõitude lähte‑ ja lõpp-punkt on töötajate elukoht, ei ole asjakohane põhjus. Siinkohal on tegemist üksnes põhikohtuasja ettevõtjate otsuse kaotada kindlad tegevuskohad tagajärjega.
54. Põhikohtuasja ettevõtjate uue töökorralduse raames saavad töötajad kodus kätte teekonnalehe, mida nad peavad järgima. Kui nad istuvad sõidukisse, et sõita oma esimese kliendi juurde, on nad samas olukorras nagu töötajad, kes põhikohtuasja ettevõtjate endises töökorralduses suundusid nende ettevõtjate püsivast tegevuskohast esimese kliendi juurde. Sama kehtib tagasisõidu teekonna suhtes.
55. Sarnaselt sellega, mis kehtis põhikohtuasja ettevõtjate endises töökorralduses, tuleb töötajate liikumist oma elukohast esimese kliendi juurde ja viimase kliendi juurest oma elukohta seega pidada „tööajaks” direktiivi 2003/88 artikli 2 punkti 1 tähenduses.
56. Alates püsivate tegevuskohtade kaotamisest ei saa põhikohtuasja ettevõtjate töötajad enam vabalt kindlaks määrata vahemaad, mis lahutab nende elukohta nende töökohast. Need töötajad peavad iga päev tööd tegema mitmes kohas, mille andmed nad saavad alles tööpäevale eelneval päeval, ning seda järjestuses, mille on kindlaks määranud tööandja. Samamoodi nagu komisjon, leian ma, et see, kui igapäevased sõidud, mis töötajad peavad klientide juurde jõudmiseks tegema ning mille üle nad ise ei saa otsustada ja millest nad saavad teada alles tööpäevale eelneval päeval, kvalifitseerida „puhkeajaks”, paneks neile ebaproportsionaalse koormuse ja oleks vastuolus töötajate ohutuse ja tervise kaitse eesmärgiga, mida direktiiviga 2003/88 taotletakse. Seevastu ei ole see ebaproportsionaalne, kui kõnealust koormust kannavad põhikohtuasja ettevõtjad, kes otsustasid uue tehnoloogia kasutamise teel kehtestada uue töökorralduse, kes saavad sellest püsiva infrastruktuuriga seotud kulude vähenemise näol kasu ja kellel on õigus kindlaks määrata töötajate läbitavate teekondade kestus.
57. Olgu meenutatud, et direktiivi 2003/88 eesmärk on kaitsta töötajate tervist ja ohutust. Töötajatele minimaalse puhkeaja tagamine on osa sellest eesmärgist. Seetõttu vähendab põhikohtuasjas käsitletava sõiduaja töötajate tööaja hulka arvestamata jätmine minimaalset puhkeaega ja on seega mainitud eesmärgiga vastuolus.(14) Teisisõnu on direktiiviga 2003/88 vastuolus see, kui liikuvate töötajate puhkeaeg väheneb seeläbi, et nende sõiduaeg tööpäeva alguses ja lõpus jäetakse direktiivi artikli 2 punkti 1 tähenduses mõiste „tööaeg” alt välja.
58. Ma lisan veel, et viis, kuidas Euroopa Kohus on puhkeaja mõiste määratlenud, võimaldab hõlpsalt tagasi lükata seisukoha, et aega, mille liikuvad töötajad kulutavad liikumisele oma elukohast esimese kliendi juurde ja viimase kliendi juurest oma elukohta, ei peaks käsitama direktiivi 2003/88 artikli 2 punkti 1 tähenduses „tööajana”.
59. Nii on Euroopa Kohus direktiivi 93/104/EÜ(15) artikli 17 lõigete 2 ja 3 tähenduses „hüvituseks [antavate] võrdväärse pikkusega puhkeaegade” kohta täpsustanud, et neid peab iseloomustama asjaolu, et nendel vältel „ei ole töötaja allutatud seoses oma tööandajaga mingile kohustusele, mis võiks teda takistada vabalt ja katkematult pühendumast oma isiklikele huvidele, et neutraliseerida tööga tekitatud mõju tema turvalisusele ja tervisele. Samuti peavad need puhkeajad järgnema vahetult tööajale, mida nad peaksid hüvitama, et vältida töötaja väsimist või kurnatust järjestikuste tööperioodide tõttu.”(16) Euroopa Kohus täpsustas samuti, et selleks, „[e]t end korralikult välja puhata, peab töötajal olema võimalus viibida väljaspool oma töökeskkonda määratud arvu tundide jooksul, mis peavad olema nii järjestikused kui ka tööajale vahetult järgnema, et võimaldada puudutatud isikul lõõgastuda ja üle saada tema töökohustuste täitmisega vältimatult kaasnevast väsimusest.”(17)
60. Puhkeaja ülesanne on seega korvata tööperioodidest tingitud väsimust. Puhkeaja põhiülesannet kahjustataks, kui puhkeaja hulka arvata aeg, mille liikuvad töötajad kulutavad liikumiseks oma elukohast esimese kliendi juurde ja viimase kliendi juurest oma elukohta.
61. Nendest kaalutlustest selgub, et minu arvates on direktiivi 2003/88 artikli 2 punkti 1 tähenduses mõiste „tööaeg” kolm kriteeriumi täidetud. Järelikult tuleb aega, mille liikuvad töötajad kulutavad liikumiseks oma elukohast esimese kliendi juurde ja viimase kliendi juurest oma elukohta, pidada selle sätte tähenduses „tööajaks”.
62. Kohtupraktika, mille Euroopa Kohus on maanteeveo valdkonnas välja kujundanud autojuhtide tööaja osas, sisaldab – kuigi see on tihedalt seotud nimetatud sektori eripäraga – teatud kaalutluselemente, mis minu arvates võimaldavad jõuda lahenduseni, mida ma soovitan Euroopa Kohtul kasutada.
63. Nii leidis Euroopa Kohus otsuses Skills Motor Coaches jt(18) sisuliselt, et niisuguse autojuhi puhul, kes liigub oma elukohast kohta, kus ta võtab üle sõiduki, ja vabalt valib selle teekonna läbimise viisi, ei saa väita, et ta kasutaks vabalt oma aega, mistõttu ei saa seda perioodi lugeda osaks „puhkeajast” tähenduses, mis on määratletud määruse (EMÜ) nr 3820/85(19) artikli 1 punktis 5. Nimelt täidab juht, kes sõidab kindlaksmääratud kohta, mis on tema tööandja poolt talle ette antud ja mis erineb ettevõtja peamisest tegevuskohast, eesmärgiga võtta üle ja asuda juhtima sõidukit, kohustust oma tööandja ees. Järelikult ei käsuta ta sel teekonnal vabalt oma aega.(20)
64. Samas kohtuotsuses rõhutas Euroopa Kohus, et kuna määruse nr 3820/85 eesmärk on parandada liiklusohutust, tuleb seda aega lugeda osaks „kogu muust tööajast” määruse (EMÜ) nr 3821/85(21) artikli 15 tähenduses. Vastav tõlgendus on Euroopa Kohtu hinnangul kooskõlas autojuhtide töötingimuste parandamise eesmärgiga, kuna sellega välistatakse, et puhkeajana käsitatakse ajavahemikke, mil juht tegutseb oma tööandja kasuks. Euroopa Kohtu hinnangul ei ole sellega seoses oluline, kas juht sai täpsed juhised selle teekonna läbimise viisi kohta. Kui juht sõidab konkreetsesse kohta, mis asub tema tööandja peamisest tegevuskohast rohkem või vähem kaugel, täidab juht ülesannet, mis lasub tal tulenevalt suhtest oma tööandjaga, ja ta ei käsuta sel ajal vabalt oma aega.(22) Euroopa Kohus jõudis samale seisukohale kohtuotsuses Smit Reizen.(23)
65. Eespool toodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtule järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artikli 2 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas on selle sätte tähenduses „tööajana” käsitatav aeg, mille liikuvad töötajad ehk töötajad, kellel ei ole kindlat või tavapärast töökohta, kulutavad liikumisele oma elukohast tööandja määratud esimese kliendi juurde ja tööandja määratud viimase kliendi juurest oma elukohta.
2 –	ELT L 299, lk 9; ELT eriväljaanne 05/04, lk 381.
3 – Nõukogu 12. juuni 1989. aasta direktiiv töötajate töötervishoiu ja tööohutuse parandamist soodustavate meetmete kehtestamise kohta (EÜT L 183, lk 1; ELT eriväljaanne 05/01, lk 349).
4 – Nõukogu 21. juuni 1999. aasta direktiiv, milles käsitletakse Euroopa Ühenduse Reederite Ühingu (ECSA) ja Euroopa Liidu Transporditööliste Ametiühingute Liidu (FST) sõlmitud kokkulepet meremeeste tööaja korralduse kohta (EÜT L 167, lk 33; ELT eriväljaanne 05/03, lk 363).
5 –	Boletín Oficial del Estado, edaspidi „BOE”, nr 75, 29.3.1995, lk 9654.
6 –	Kohtumäärus Grigore (C‑258/10, EU:C:2011:122, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
7 –	Kohtuotsus Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, punkt 92).
8 –	Kohtumäärus Grigore (C‑258/10, EU:C:2011:122, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
9 –	Ibidem (punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
10 –	Ibidem (punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
11 –	Ibidem (punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
12 –	Vt seoses kohtuotsusega Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437) Vigneau, C. kommentaar, European Review of Private Law, nr 13, 2. kd, Kluwer Law International, Madalmaad, 2005, lk 219, eriti lk 220.
13 –	Vt Vigneau, C., op. cit., kust ma võtan üle lk 220 asuva määratluse.
14 –	Vt selle kohta seoses valveajaga kohtuotsus Simap (C‑303/98, EU:C:2000:528, punkt 49).
15 –	Nõukogu 23. novembri 1993. aasta direktiiv, mis käsitleb tööaja korralduse teatavaid aspekte (EÜT L 307, lk 18; ELT eriväljaanne 05/02, lk 197).
16 –	Kohtuotsus Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, punkt 94).
17 –	Ibidem (punkt 95).
19 –	Nõukogu 20. detsembri 1985. aasta määrus teatavate autovedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamise kohta (EÜT L 370, lk 1; ELT eriväljaanne 05/01, lk 319).
20 –	Punktid 22 ja 23.
21 –	Nõukogu 20. detsembri 1985. aasta määrus autovedudel kasutatavate sõidumeerikute kohta (EÜT L 370, lk 8; ELT eriväljaanne 07/01, lk 227).
22 –	Punktid 26–28.

matches: kohus kohus kohus kohus kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus


text:
16. juuli 2015(*)
Kohtuasjas C‑681/13,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Hoge Raad der Nederlandeni (Madalmaad) 20. detsembri 2013. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 23. detsembril 2013, menetluses
koosseisus: koja president A. Tizzano, kohtunikud S. Rodin, E. Levits, M. Berger (ettekandja) ja F. Biltgen,
arvestades kirjalikus menetluses ja 9. detsembri 2014. aasta kohtuistungil esitatut,
– Diageo Brands BV, esindajad: advokaadid F. Vermeulen, C. Gielen ja A. Verschuur,
– Simiramida-04 EOOD, esindajad: advokaadid S. Todorova Zhelyazkova, M. Gerritsen ja A. Gieske,
– Läti valitsus, esindajad: I. Kalniņš ja I. Ņesterova,
– Euroopa Komisjon, esindajad: A.‑M. Rouchaud-Joët ja G. Wils,
olles 3. märtsi 2015. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1 Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42) artikli 34 punkti 1 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/48/EÜ intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta (ELT L 157, lk 45; ELT eriväljaanne 17/02, lk 32) artiklit 14.
2 Taotlus on esitatud Diageo Brands BV (edaspidi „Diageo Brands”) ja Simiramida-04 EOOD (edaspidi „Simiramida”) vahelises kohtuvaidluses, mille ese on viimatinimetatu nõue hüvitada kahju, mida ta kandis Diageo Brandsi taotlusel talle adresseeritud kauba arestimise tõttu.
3 Määruse nr 44/2001 põhjenduses 16 on märgitud, et „[t]ulenevalt vastastikusest usaldusest õigusemõistmisse [Euroopa Liidus] tunnustatakse liikmesriikide kohtuotsuseid automaatselt ilma täiendavate menetlusteta, välja arvatud juhul, kui vaidluse aluseks on kohtuotsuse tunnustamine”.
4 Määruse nr 44/2001 III peatükk „Tunnustamine ja täitmine” on jaotatud kolmeks jaoks. 1. jagu „Tunnustamine” sisaldab muu hulgas selle määruse artikleid 33, 34 ja 36.
5 Määruse (EÜ) nr 44/2001 artikli 33 lõige 1 sätestab:
6 Nimetatud määruse artikkel 34 sätestab:
„Otsust ei tunnustata, kui:
1) kui tunnustamine oleks selgelt vastuolus selle liikmesriigi avaliku korraga, kus tunnustamist taotletakse;
7 Määruse artikkel 36 sätestab:
Direktiiv 89/104/EMÜ
8 Nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimene direktiiv 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 40, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 92), muudetud 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepinguga (EÜT L 1, lk 3; ELT eriväljaanne 11/52, lk 3), (edaspidi „direktiiv 89/104”), tunnistati kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiiviga 2008/95/EÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (kodifitseeritud versioon) (ELT L 299, lk 25). Arvestades asjaolude asetleidmise aega, on põhikohtuasja lahendamisel siiski asjakohane direktiiv 89/104.
9 Selle direktiivi artikkel 5 sätestas:
„1. Registreeritud kaubamärk annab omanikule sellega kaasnevad ainuõigused. Omanikul on õigus takistada kõikidel kolmandatel isikutel kasutada kaubandustegevuse käigus ilma tema loata:
10 Direktiivi 89/104 artikli 7 „Kaubamärgiga antavad õigused” lõige 1 sätestas:
„Kaubamärk ei anna selle omanikule õigust keelata kaubamärgi kasutamine seoses kaupadega, mille on kõnealuse kaubamärgi all [Euroopa Majanduspiirkonna (EMP)] turule viinud kaubamärgi omanik või mis on seal turule viidud tema loaga.”
11 Direktiivi 2004/48 põhjenduse 10 kohaselt on direktiivi eesmärk ühtlustada liikmesriikide seadustikke, et „tagada siseturul kõrge, võrdväärne ning ühetaoline kaitsetase”.
12 Sama direktiivi põhjendus 22 täpsustab, et meetmete hulgas, mille liikmesriigid peavad võtma „[r]ikkumiste viivitamatuks lõpetamiseks, on oluline sätestada ajutised meetmed, ootamata kohtuasja sisulist otsustamist, [...] ning andes vajalikud garantiid kostjale põhjendamatu kahjunõudega tekitatud kulude ja kahju hüvitamiseks”.
13 Direktiivi 2004/48 artikli 1 kohaselt käsitleb direktiiv „intellektuaalomandi õiguste jõustamiseks vajalikke meetmeid, menetlusi ja õiguskaitsevahendeid”, täpsustades samas sättes, et mõiste „intellektuaalomandi õigused” sisaldab „tööstusomandi õigusi”.
14 Direktiivi artikli 2 lõike 1 kohaselt kohaldatakse direktiivis ette nähtud meetmeid, menetlusi ja õiguskaitsevahendeid „mis tahes intellektuaalomandi õiguste rikkumise kohta, nagu on sätestatud ühenduse õigusaktides ja/või vastava liikmesriigi siseriiklikes õigusaktides”.
15 Nimetatud direktiivi artikli 3 lõige 2 sätestab, et liikmesriigi võetavad intellektuaalomandi õiguste jõustamise tagamiseks vajalikud meetmed, menetlused ja õiguskaitsevahendid peavad olema „tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad ning neid rakendatakse viisil, mis võimaldab vältida tõkete loomist seaduslikule kaubandusele ja ette näha kaitsemeetmeid nende kuritarvitamise vastu”.
16 Seepärast kohustatakse direktiivi 2004/48 artikli 1 lõikega 7 liikmesriike tagama, et pädevad kohtuasutused saaksid teatavates olukordades „nõuda kiireid ja tõhusaid ajutisi meetmeid väidetava rikkumise olulise tõendusmaterjali säilitamiseks”. Samas lõikes on sätestatud, et need meetmed võivad sisaldada „õigusi rikkuva kauba füüsilist arestimist”. Ka on selle direktiivi artikli 9 lõike 1 punktiga b kohustatud liikmesriike tagama, et kohtuasutused võivad hageja palvel „nõuda intellektuaalomandi õiguste rikkumises kahtlustatavate kaupade konfiskeerimist või tarnimise lõpetamist”. Nimetatud direktiivi artikli 7 lõikes 4 ja artikli 9 lõikes 7 on nähtud ette, et „kui hiljem on leitud, et intellektuaalomandi õigust ei ole rikutud ega seda ei ole ähvardanud rikkumise oht”, on kohtuasutustel õigus „kostja nõudel kohustada hagejat maksma kostjale kohast hüvitist nimetatud meetmetega tekitatud mis tahes kahju eest”.
17 Selle direktiivi artiklis 14 on kohtukulude kohta sätestatud:
18 Diageo Brands, kes asub Amsterdamis (Madalmaad), omab kaubamärki Johnny Walker. Ta turustab seda kaubamärki kandvat viskit Bulgaarias kohaliku ainuimportija vahendusel.
19 Simiramida, kes asub Varnas (Bulgaaria), turustab alkohoolseid jooke.
20 Üks konteiner 12 096 pudeli kaubamärki Johnny Walker kandva viskiga, mis oli mõeldud Simiramidale, saabus Gruusiast Varna sadamasse 31. detsembril 2007.
21 Leides et selle saadetise importimine Bulgaariasse ilma tema loata kujutab endast talle kuuluvast kaubamärgist tuleneva õiguse rikkumist, taotles Diageo Brands Sofiyski gradski sadilt (Sofia linnakohus, Bulgaaria) luba lasta kõnesolev viskisaadetis arestida ja sellekohane määrus anti 12. märtsil 2008.
22 Sofiyski apelativen sad (Sofia apellatsioonikohus) tühistas 9. mail 2008 Simiramida taotlusel kõnealuse määruse.
23 Varhoven kasatsionen sad (Bulgaaria kassatsioonikohus) jättis 30. detsembri 2008. aasta ja 24. märtsi 2009. aasta otsustega menetlusõiguslike põhjenduste alusel Diageo Brandsi kassatsioonkaebuse rahuldamata.
24 Viskisaadetis vabastati 9. aprillil 2009 aresti alt, mida Diageo Brands oli taotlenud.
25 Sisulises menetluses, mis algatati hagi alusel, mille Diageo Brands talle kuuluva kaubamärgiõiguse rikkumise tõttu Simiramida vastu esitas, jättis Sofiyski gradski sad 11. jaanuari 2010. aasta otsusega Diageo Brandsi taotlused rahuldamata. Nimetatud kohus leidis kohtuasja asjaolusid analüüsimata, et ühest Varhoven kasatsionen sadi 15. juuni 2009. aasta tõlgendavast määrusest ilmneb, et kaubamärgi omaniku nõusolekul väljaspool Euroopa Majanduspiirkonda (EMP) turule viidud toodete Bulgaariasse importimine ei kujuta endast sellest kaubamärgist tulenevate õiguste rikkumist. Sofiyski gradski sad asus seisukohale, et Bulgaaria kohtuõiguse kohaselt on see tõlgendav kohtumäärus talle siduv.
26 Diageo Brands ei kasutanud mingit õiguskaitsevahendit Sofiyski gradski sadi 11. jaanuari 2010. aasta otsuse suhtes, mis on jõustunud.
27 Simiramida nõuab Madalmaade kohtutes lahendatavas põhikohtuasjas Diageo Brandsilt üle 10 miljoni euro suurust summat hüvitisena kahju eest, mida ta viimati nimetatud äriühingu taotlusel teostatud aresti tõttu väidetavalt kandis. Simiramida põhjendab oma taotlust Sofiyski gradski sadi 11. jaanuaril 2010 tehtud otsusega, milles tuvastati selle aresti õigusvastasus. Diageo Brands väidab vastu, et seda kohtuotsust ei saa Madalmaades tunnustada põhjendusel, et see on selgelt vastuolus Madalmaade avaliku korraga määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 1 tähenduses. Tema arvates kohaldas Sofiyski gradski sad oma 11. jaanuari 2010. aasta otsuses Euroopa Liidu õigust ilmselgelt valesti, tuginedes Varhoven kasatsionen sadi 15. juuni 2009. aasta tõlgendavale kohtumäärusele, milles on sisuline viga ja mille Varhoven kasatsionen sad tegi rikkudes ka oma kohustust esitada ELTL artikli 267 alusel eelotsuse küsimus.
28 Rechtbank te Amsterdam (Amsterdami esimese astme kohus) nõustus 2. märtsi 2011. aasta otsuses Diageo Brandsi argumentidega ja jättis Simiramida taotluse rahuldamata.
29 Simiramida esitas apellatsioonkaebuse ja Gerechtshof te Amsterdam (Amsterdami apellatsioonikohus) muutis 5. juuni 2012. aasta otsusega Rechtbank te Amsterdami otsuse ära ja otsustas, et Sofiyski gradski sadi 11. jaanuari 2010. aasta otsust tuleb Madalmaades tunnustada, kuid ta ei teinud otsust kahju hüvitamise nõude kohta.
30 Selles olukorras otsustas Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaade kõrgeim kohus), kellele Diageo Brands oli esitanud kassatsioonkaebuse Gerechtshof te Amsterdami otsuse peale, menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et asjaomane tunnustamata jätmise alus on kohaldatav ka olukorras, kus liikmesriigi kohtu otsus on liidu õigusega ilmselgelt vastuolus ja liikmesriigi kohus on selle vastuolu olemasolu tunnistanud?
2. a) Kas määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et tulemuslikku tuginemist kõnealusele tunnustamata jätmise alusele takistab asjaolu, et sellele tuginev pool ei kasutanud liikmesriigis, mille kohus otsuse tegi, ühtegi tema käsutuses olevat õiguskaitsevahendit?
2. b) Kui teise küsimuse punktile a tuleb vastata jaatavalt, siis kas asja tuleb hinnata teistmoodi, kui liikmesriigis, mille kohus otsuse tegi, ei olnud mõtet otsust edasi kaevata, kuna eeldatavasti ei oleks edasikaebamise tulemusel tehtud teistsugust otsust?
Menetluse suulise osa uuendamise taotlus
31 Pärast seda, kui menetluse suuline osa lõpetati 3. märtsil 2015 peale kohtujuristi ettepaneku esitamist, taotles Diageo Brands 6. märtsi 2015. aasta kirjas, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 20. märtsil 2015, menetluse suulise osa uuendamist.
32 Diageo Brands põhjendab seda taotlust kõigepealt sellega, et kohtujurist seadis oma ettepaneku punktis 27 ja järgmistes punktides kahtluse alla eeldused, millele Hoge Raad der Nederlanden on oma eelotsuse rajanud, see tähendab esiteks, et Varhoven kasatsionen sadi 15. juuni 2009. aasta tõlgendavas määruses, mida kinnitati 26. aprillil 2012 teise määrusega, ja Sofiyski gradski sadi otsuses on selgelt ja teadlikult rikutud liidu õiguse aluspõhimõtteid ning teiseks, et tal ei olnud mõtet otsust edasi kaevata Varhoven kasatsionen sadis. Diageo Brands märgib, et kui Euroopa Kohus leiab, et nende eelduste paikapidavus võib veel olla pooltevahelise vaidluse ese, siis peab see vastama võistlevuse üldpõhimõttele, mis tuleneb Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste konventsiooni (edaspidi „EIÕK”) artiklist 6 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklist 47.
33 Teiseks väidab Diageo Brands, et tal ei ole olnud võimalik esitada oma seisukohti teatud dokumentide kohta, mille komisjon esitas kohtuistungil.
34 Selles osas olgu meenutatud, et vastavalt oma kodukorra artiklile 83 võib Euroopa Kohus igal ajal, olles kohtujuristi ära kuulanud, uuendada määrusega menetluse suulise osa, eelkõige kui ta leiab, et tal ei ole piisavalt teavet või kui pool on pärast suulise osa lõpetamist esitanud uue asjaolu, millel on otsustav mõju Euroopa Kohtu lahendile, või kui asja lahendamisel tuleks tugineda argumendile, mille üle pooled või Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 23 nimetatud huvitatud isikud ei ole vaielnud (vt kohtuotsus komisjon vs. Parker Hannifin Manufacturing ja Parker-Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
35 Olles ära kuulanud kohtujuristi, sedastab Euroopa Kohus käsoleval juhul, et tal on otsuse tegemiseks piisavalt teavet ning kohtuasjade lahendamisel ei tule lähtuda argumentidest, mille üle pooled ei ole vaielnud. Nimelt käsitleti eelotsusetaotluse esitanud kohtu põhjenduste aluseks olevaid eeldusi, millele viitab Diageo Brands, kohtuistungil ja neid arutati seal võistlevas menetluses.
36 Komisjoni poolt kohtuistungil esitatud dokumentide kohta olgu märgitud, et neid ei ole registrisse kantud ega toimikule lisatud.
37 Lisaks tuleb meenutada, et vastavalt ELTL artikli 252 teisele lõigule on kohtujuristi ülesanne teha avalikul kohtuistungil täiesti erapooletult ja sõltumatult põhjendatud ettepanekuid kohtuasjades, mis Euroopa Kohtu põhikirja kohaselt nõuavad tema osalust. Sellegipoolest ei ole kohtujuristi ettepanek ega selleni jõudmiseks läbitud arutluskäik aga Euroopa Kohtule siduvad (vt kohtuotsus komisjon vs. Parker Hannifin Manufacturing ja Parker-Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
38 Järelikult tuleb suulise menetluse uuendamise taotlus rahuldamata jätta.
39 Nende küsimustega, mida tuleb uurida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas asjaolu, et ühes liikmesriigis tehtud otsus on ilmselgelt vastuolus liidu õigusega ja tehtud menetluslikke tagatisi rikkudes, kujutab endast määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 1 kohast kohtuotsuse tunnustamisest keeldumise alust. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib ka teada, kas sellises olukorras peab kohtuotsuse tunnustamist menetlev liikmesriigi kohus võtma arvesse, et isik, kes on otsuse tunnustamise vastu, ei ole kasutanud õiguskaitsevahendeid, mis olid päritoluriigi õigusaktide kohaselt tema käsutuses.
40 Kõigepealt tuleb meenutada, et liidu õiguses väga olulise liikmesriikide vastastikuse usalduse põhimõtte kohaselt on iga liikmesriik kohustatud eelkõige vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala osas eeldama – välja arvatud juhul, kui esineb erandlikke asjaolusid –, et kõik ülejäänud liikmesriigid järgivad liidu õigust ja eriti liidu õiguses tunnustatud põhiõigusi (vt selle kohta arvamus 2/13, EU:C:2014:2454, punkt 191 ja seal viidatud kohtupraktika). Nagu ilmneb määruse nr 44/2001 põhjendusest 16, põhineb sellega loodud tunnustamise ja täitmise kord just vastastikusel usaldusel õigusemõistmise vastu liidus. Selline usaldus eeldab muu hulgas, et ühes liikmesriigis tehtud kohtuotsuseid tunnustatakse teises liikmesriigis automaatselt ilma täiendavate menetlusteta (vt kohtuotsus flyLAL-Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, punkt 45).
41 Selle korra kohaselt tuleb määruse nr 44/2001 artiklit 34, mis sätestab kohtuotsuse tunnustamisest keeldumise alused, tõlgendada kitsalt, kuna see kujutab endast takistust selle määruse põhieesmärkide saavutamisel. Mis aga puutub täpsemalt määruse artikli 34 punktis 1 osutatud avaliku korra tingimusse, siis sellele võib tugineda üksnes erandjuhtudel (vt kohtuotsus Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
42 Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kuigi liikmesriikidele jääb määruse nr 44/2001 artikli 34 punktis 1 sätestatud reservatsiooni alusel põhimõtteliselt vabadus otsustada kooskõlas oma siseriikliku õigusega, millised on nende avaliku korraga seotud nõuded, tulenevad selle mõiste piirid siiski konventsiooni tõlgendamisest. Seega on Euroopa Kohus hoolimata sellest, et ta ei saa otsustada liikmesriigi avaliku korra sisu üle, siiski pädev kontrollima piire, mille raames liikmesriigi kohtunik võib sellele mõistele tugineda, et teise liikmesriigi kohtu otsus tunnustamata jätta (vt kohtuotsus flyLAL-Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
43 Selles osas tuleb sedastada, et määruse nr 44/2001 artikkel 36, mis ei luba kontrollida teises liikmesriigis langetatud kohtuotsuse sisu, keelab kohtuotsuse tunnustamise või täitmisele pööramise taotluse saanud liikmesriigi kohtul keelduda kõnealuse otsuse tunnustamisest ainuüksi põhjusel, et õigusnorm, mida kohaldas selle riigi kohus, kus otsus on tehtud, erineb sellest, mida tunnustamise või täitmisele pööramise taotluse saanud riigi kohus oleks kohaldanud, kui ta ise oleks kohtuvaidluse lahendanud. Samuti ei tohi kohtuotsuse tunnustamise või täitmisele pööramise taotluse saanud riigi kohus kontrollida, kas selle riigi kohus, kus otsus on tehtud, on täpselt hinnanud õiguslikke ja faktilisi asjaolusid (vt kohtuotsus flyLAL‑Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
44 Määruse nr 44/2001 artikli 34 punktis 1 osutatud avaliku korra tingimusele tuginemine on lubatud üksnes juhul, kui teises liikmesriigis tehtud otsuse tunnustamine kahjustaks lubamatult tunnustamise või täitmisele pööramise taotluse saanud riigi õiguskorda, riivates mõnda aluspõhimõtet. Et pidada kinni teises liikmesriigis langetatud otsuste sisu kontrollimise keelust, peaks riive seisnema kohtuotsuse tunnustamise või täitmisele pööramise taotluse saanud riigi õiguskorras ülioluliseks peetava õigusnormi või selles õiguskorras tunnustatud põhiõiguse rikkumises (vt kohtuotsus flyLAL-Lithuanian Airlines, C‑302/13, EU:C:2014:2319, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
45 Neist kaalutlustest lähtudes tuleb hinnata, kas eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt välja toodud asjaolude alusel saab tõendada, et Sofiyski gradski sadi 11. jaanuari 2010. aasta otsuse tunnustamine on selgelt vastuolus Madalmaade avaliku korraga määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 1 tähenduses.
46 Need asjaolud seonduvad küsimustega, kas selle otsusega on rikutud materiaalõigusnormi ning selle otsuse vastuvõtmise menetluses menetluslikke tagatisi.
Direktiivi 89/104 artiklis 5 sätestatud materiaalõigusnormi rikkumine
47 Põhikohtuasjas lähtub eelotsusetaotluse esitanud kohus eeldusest, et Sofiyski gradski sad kohaldas direktiivi 89/104 artikli 5 lõiget 3 ilmselgelt valesti, kui ta sedastas oma 11. jaanuari 2010. aasta otsuses, et kaubamärgiomaniku nõusolekul väljaspool Euroopa Majanduspiirkonda (EMP) turule viidud toodete Bulgaariasse importimine ei kujuta endast sellest kaubamärgist tulenevate õiguste rikkumist.
48 Selles osas on kõigepealt vaja märkida, et asjaolu, et asjaomase päritoluriigi kohtu sellise ilmse vea tõttu, nagu käesoleval juhul põhikohtuasjas, on rikutud liidu õigusnormi, mitte liikmesriigi õigusnormi, ei muuda määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 1 kohaselt avaliku korra klauslil põhineva hagi esitamise tingimusi. Tegelikult peab liikmesriigi kohus sama tõhusalt tagama liikmesriigi õigusaktidega antud õigused kui liidu õiguskorrast tulenevad õigused (vt selle kohta kohtuotsus Renault, C‑38/98, EU:C:2000:225, punkt 32).
49 Seejärel olgu märgitud, et kohtuotsuse tunnustamise või täitmisele pööramise taotluse saanud riigi kohus ei või keelduda tunnustamast teises liikmesriigis tehtud kohtuotsust vaid sel põhjusel, et ta leiab, et selles otsuses on liikmesriigi või liidu õigust valesti kohaldatud, vastasel juhul seaks ta ohtu määruse nr 44/2001 eesmärgi. Vastupidi, niisugustel juhtudel tuleb asuda seisukohale, et igas liikmesriigis kehtestatud õiguskaitsevahendite süsteem, mida täiendab ELTL artiklis 267 ette nähtud eelotsusemenetlus, annab õigussubjektidele piisava garantii (vt selle kohta kohtuotsus Apostolides, C‑420/07, EU:C:2009:271, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).
50 Niisiis võib avaliku korra tingimusele tugineda üksnes juhtudel, kui see õigusnormi rikkumine tooks endaga kaasa selle, et taotluse saanud liikmesriigis tooks otsuse tunnustamine kaasa selle riigi õiguskorras olulise õigusnormi ilmse rikkumise.
51 Nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 52 märkinud, kuulub põhikohtuasjas käsitletav materiaalõigusnorm, see tähendab direktiivi 89/104 artikli 5 lõige 3 niisugusesse minimaalselt ühtlustavasse direktiivi, mille eesmärk on üksteisele osaliselt lähendada liikmesriikide kaubamärke käsitlevad erinevad õigusaktid. Kuigi on tõsi, et nimetatud direktiivi artikliga 5 kaubamärgiomanikule antud õiguste tagamine ja nende õiguste lõppemist puudutavate direktiivi artiklis 7 sätestatud eeskirjade nõuetekohane kohaldamine on otseselt seotud siseturu toimimisega, ei saa sellest järeldada, et nende sätete kohaldamisel tehtud viga kahjustaks lubamatult liidu õiguskorda, riivates mõnda selle aluspõhimõtet.
52 Tuleb asuda vastupidisele seisukohale, et ainult asjaoluga, et Sofiyski gradski sadi 11. jaanuari 2010. aasta otsuses on kohtuotsuse tunnustamise taotluse saanud liikmesriigi kohtu arvates eksitud käsitletava juhu asjaoludele direktiivis 89/104 ette nähtud kaubamärgiomaniku õigusi puudutavate sätete kohaldamisel, ei saa õigustada seda, et asjaomast otsust ei tunnustata asjakohase taotluse saanud liikmesriigis, sest seda viga ei saa pidada liidu ja seega ka tunnustamise taotluse saanud riigi õiguskorras olulise õigusnormi ilmseks rikkumiseks.
Menetluslike tagatiste rikkumine
53 Käesolevas kohtuasjas rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et viga, mille tema arvates Sofiyski gradski sad tegi, tuleneb Varhoven kasatsionen sadi 15. juuni 2009. aasta tõlgendavast määrusest, milles viimati nimetatud kohtu poolt antud direktiivi 89/104 artikli 5 lõike 3 tõlgendus oli ilmselgelt vale, kuid liikmesriigi kohtute jaoks siduv. Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisab, et tõenäoliselt ei saanud Varhoven kasatsionen sadil jääda märkamata, et see tõlgendus on ilmselgelt vale, kuna mitu selle kohtu liiget on eriarvamustes väljendanud, et ei nõustu selle tõlgendusega.
54 Selles küsimuses piisab märkimisest, et üksnes asjaolu, et mitu Varhoven kasatsionen sadi liiget esitas Bulgaarias kehtivate menetlusnormide kohaselt kõnealuses tõlgendavas määruses kohtu enamuse arvamusest erineva seisukoha, ei saa pidada tõendiks kõnealuse enamuse tahtliku soovi kohta rikkuda liidu õigust, vaid seda tuleb käsitleda arutelu väljendusena, mis põhjendatult võis tekkida keeruka õigusküsimuse hindamisel.
55 Lisaks olgu märgitud, et komisjoni poolt Euroopa Kohtule esitatud kirjalikest seisukohtadest ilmneb, et ta analüüsis Bulgaaria Vabariigi vastu algatatud liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses Varhoven kasatsionen sadi 15. juuni 2009. aasta ja 26. aprilli 2012. aasta tõlgendavate määruste liidu õigusele vastavuse küsimust. Komisjon lisab, et analüüsi tulemusena jõudis ta järeldusele, et mõlemad määrused on liidu õigusega kooskõlas, ja lõpetas asjaomase liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse.
56 Need erinevad hinnangud, mille suhtes Euroopa Kohus ei pea käesolevas kohtuasjas seisukohta võtma, näitavad vähemalt, et Varhoven kasatsionen sadile ei saa ette heita liidu õigusnormi selget rikkumist ja et ta oleks seda madalama astme kohtutele peale surunud.
57 Nagu märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, väidab Diageo Brands veel, et Bulgaaria kohtud rikkusid liikmesriikide kohtute ja Euroopa Kohtu vahelise koostöö põhimõtet, mille kohaselt tuleb Diageo Brandsi väitel kasutada eelotsusemenetlust ja mis on ELL artikli 4 lõike 3 kohase liikmesriikide lojaalse koostöö põhimõtte konkreetne väljendus.
58 Selles osas olgu kõigepealt märgitud, et Sofiyski gradski sad, kes tegi otsuse, mille tunnustamist taotletakse, on esimese astme kohus, kelle otsuse peale saab liikmesriigi õiguse alusel esitada apellatsioonkaebuse. Seega oli tal õigus, aga mitte kohustus esitada ELTL artikli 267 teise lõigu alusel Euroopa Kohtule eelotsuse küsimus.
59 Seejärel tuleb meenutada, et ELTL artikliga 267 liikmesriikides liidu õiguse ühtse tõlgendamise tagamiseks kehtestatud kord näeb ette otsese koostöö Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute vahel menetluses, mis ei sõltu poolte taotlustest. Eelotsusetaotlus põhineb seega kohtutevahelisel dialoogil, mille alustamine sõltub täielikult siseriikliku kohtu hinnangust taotluse esitamise asjakohasusele ja vajalikkusele (kohtuotsus Kelly, C‑104/10, EU:C:2011:506, punktid 62 ja 63 ning seal viidatud kohtupraktika).
60 Sellest tulenevalt tuleb asuda seisukohale, et isegi kui direktiivi 89/104 artikli 5 lõike 3 tõlgendamise küsimus oleks esitatud Sofiyski gradski sadile, ei oleks see kohus olnud kohustatud Euroopa Kohtule selle kohta eelotsuse küsimust esitama.
61 Selles osas tuleb märkida, et Euroopa Kohtule esitatud teabe kohaselt oli Sofiyski gradski sadi 11. jaanuari 2010. aasta otsuse peale võimalik esitada apellatsioonkaebus ja seejärel vajaduse korral kassatsioonkaebus Varhoven kasatsionen sadi.
62 Eelotsusetaotlusest ilmneb, et Diageo Brands ei kasutanud selle otsuse edasikaebamiseks õiguskaitsevahendeid, mis tal siseriikliku õiguse kohaselt olid. Diageo Brands õigustab oma tegevusetust sellega, et sellel ei olnud mõtet, kuna see poleks saanud viia selleni, et kõrgema astme kohtud oleks teinud teistsuguse otsuse; eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et see väide on põhjendamata.
63 Selles osas tuleb meenutada käesoleva kohtuotsuse punktis 40 märgitut, et määrusega nr 44/2001 loodud tunnustamise ja täitmise kord põhineb vastastikusel usaldusel õigusemõistmise vastu liidus. Kõnealuse usalduse alusel, mida liikmesriigid vastastikku osutavad üksteise õigussüsteemidele ja kohtuasutustele, võib asuda seisukohale, et kui liikmesriigi või liidu õiguse kohaldamisel eksitakse, siis annab igas liikmesriigis kehtestatud õiguskaitsevahendite süsteem, mida täiendab ELTL artiklis 267 ette nähtud eelotsusemenetlus, õigussubjektidele piisava garantii (vt käesoleva kohtuotsuse punkt 49).
64 Järelikult tuleb määrust nr 44/2001 tõlgendada nii, et see tugineb aluspõhimõttel, et õigussubjektid on põhimõtteliselt kohustatud kasutama ära kõik õiguskaitsevahendid, mille päritoluriigi õigus neile ette näeb. Nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 64 märkinud, peavad õigussubjektid kasutama selles liikmesriigis kõiki olemasolevaid õiguskaitsevahendeid, et takistada avaliku korra rikkumist juba algetapis, välja arvatud erandlike asjaolude korral, kui päritoluliikmesriigis on liiga raske või võimatu õiguskaitsevahendeid kasutada. See on seda olulisem siis, kui väidetav avaliku korra rikkumine tuleneb liidu õiguse rikkumisest, nagu põhikohtuasjas.
65 Seoses asjaoludega, millele Diageo Brandsi põhikohtuasjas viitas, et õigustada tema käsutuses olevate õiguskaitsevahendite kasutamata jätmist, olgu esiteks märgitud, et toimikust selgub, et ei ole välistatud, et Sofiyski gradski sad kohaldas oma 11. jaanuari 2010. aasta otsuses valesti Varhoven kasatsionen sadi 15. juuni 2009. aasta tõlgendavat määrust. Kui Diageo Brands oleks aga esitanud selle otsuse peale apellatsioonkaebuse, siis oleks selle vea võibolla saanud apellatsioonikohtus parandada. Igal juhul oleks viimatinimetatul olnud õigus esitada Euroopa Kohtule liidu õiguse tõlgendamise kohta eelotsuse küsimus, kui ta oleks kahelnud Varhoven kasatsionen sadi esitatud õigusliku hinnangu põhjendatuses (vt selle kohta kohtuotsus Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, punkt 27).
66 Teiseks olgu märgitud, et kui seejärel oleks esitatud Varhoven kasatsionen sadile kassatsioonkaebus, siis vastavalt ELTL artikli 267 kolmandale taandele oleks ta kohtuna, kelle otsuste peale ei saa siseriikliku õiguse järgi edasi kaevata, põhimõtteliselt pidanud pöörduma Euroopa Kohtusse, kui tal oleks tekkinud kahtlused direktiivi 89/104 tõlgendamise suhtes (vt selle kohta kohtuotsus Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, punkt 35). Kui see kohus oleks põhjendamatult jätnud selle kohustuse täitmata, oleks see võinud kaasa tuua Bulgaaria Vabariigi vastutuse vastavalt Euroopa Kohtu praktikas selles osas määratletud eeskirjadele (kohtuotsus Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, punktid 50 ja 59).
67 Neil kaalutlustel tuleb asuda seisukohale, et ei ole võimalik tuvastada, et kõnealused Bulgaaria kohtud oleks selgelt rikkunud liikmesriikide kohtute ja Euroopa Kohtu vahelise koostöö põhimõtet ja et Diageo Brands oleks jäetud ilma selles liikmesriigis kehtestatud õiguskaitsevahendite süsteemiga tagatud kaitsest, mida täiendab ELTL artikliga 267 ette nähtud eelotsusemenetlus.
68 Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele ja teisele eelotsuse küsimusele vastata, et määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et ühes liikmesriigis tehtud kohtuotsus on vastuolus liidu õigusega, ei õigusta seda, et asjaomast otsust ei tunnustata teises liikmesriigis põhjendusel, et sellega rikutakse viimati nimetatud riigi avalikku korda, tingimusel et viidatud õigusnormi rikkumine ei kujuta endast liidu õiguskorra ja seega tunnustamise taotluse või täitmisele pööramise saanud riigi õiguskorra olulise tähtsusega õigusnormi rikkumist. See ei ole nii juhul, kui rikutud on sellist õigusnormi nagu direktiivi 89/104 artikli 5 lõiget 3.
69 Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2004/48 artikkel 14, mille kohaselt kannab kohtuvaidluse võitnud poole kohtukulud üldiselt kaotaja pool, tuleb tõlgendada nii, et seda kohaldatakse kohtukuludele, mis pooltel on tekkinud seoses ühes liikmesriigis algatatud kohtuasjaga, mis puudutab teises liikmesriigis kauba arestimisega põhjustatud kahju hüvitamise nõuet, mille ese oli takistada intellektuaalomandi õiguste kahjustamist, ning selle kahju hüvitamise menetluse käigus kerkis otsuse tunnustamise küsimus selles teises liikmesriigis, kus tuvastati, et see arest ei olnud õigustatud.
70 Sellele küsimusele tarviliku vastuse andmiseks tuleb teha kindlaks, kas põhikohtuasjas käsitletav menetlus kuulub direktiivi 2004/48 kohaldamisalasse.
71 Nagu ilmneb direktiivi 2004/48 põhjendusest 10, on direktiivi eesmärk ühtlustada liikmesriikide seadustikke, et tagada siseturul intellektuaalomandi õiguste järgimise kõrge, võrdväärne ning ühetaoline kaitsetase.
72 Sel eesmärgil ja vastavalt direktiivi 2004/48 artiklile 1 käsitleb see direktiiv intellektuaalomandi õiguste jõustamiseks vajalikke meetmeid, menetlusi ja õiguskaitsevahendeid. Nimetatud direktiivi artikli 2 lõige 1 täpsustab, et direktiivis ette nähtud meetmeid, menetlusi ja õiguskaitsevahendeid kohaldatakse nende õiguste mis tahes rikkumise kohta, nagu on sätestatud liidu õigusaktides ja/või vastava liikmesriigi siseriiklikes õigusaktides.
73 Euroopa Kohus on asunud seisukohale, et direktiivi 2004/48 sätetega ei soovita reguleerida kõiki intellektuaalomandi õigustega seotud aspekte, vaid üksnes neid, mis on lahutamatult seotud esiteks nende õiguste jõustamisega ja teiseks nende õiguste rikkumisega, nähes intellektuaalomandi õiguste rikkumiste ennetamiseks, tõkestamiseks või heastamiseks ette kohustuse kehtestada tõhusad õiguskaitsevahendid (vt kohtuotsus ACI Adam BV jt, C‑435/12, EU:C:2014:254, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).
74 Direktiivis 2004/48 sätestatud meetmetest, menetlustest ja õiguskaitsevahenditest nähtub, et õiguskaitsevahendeid, mille eesmärk on tagada intellektuaalomandi õiguste kaitse, täiendavad kahju hüvitamise menetlused, mis on nendega tihedalt seotud. Kui direktiivi artikli 7 lõikes 1 ja artikli 9 lõikes 1 nähakse ette ajutised ja kaitsemeetmed, mille eesmärk on muu hulgas tõkestada igasugune intellektuaalomandi õiguste vahetu rikkumine, mis hõlmab neid õigusi rikkuda võiva kauba arestimist, siis sätestatakse nimetatud direktiivi artikli 7 lõikes 4 ja artikli 9 lõikes 7 omakorda meetmed, mis võimaldavad kostjal nõuda kahju hüvitamist juhul, kui hiljem leitakse, et intellektuaalomandi õigust ei ole rikutud ja seda ei ole ähvardanud rikkumise oht. Nagu ilmneb sama direktiivi põhjendusest 22, kujutavad need kahju hüvitamise meetmed endast tagatist, mida seadusandja pidas vajalikuks anda vastukaaluks tema sätestatud kiiretele ja tõhusatele ajutistele meetmetele.
75 Käesoleval juhul on põhikohtuasjas toimunud menetlus – mille ese on kahju hüvitamine, mis põhjustati kauba arestimisega, mille esialgu määrasid liikmesriigi kohtuasutused, et tõkestada intellektuaalomandi õiguste vahetu rikkumine ja mille samad asutused hiljem tühistasid, kuna selle ohu olemasolu ei olnud tõendatud – seotud menetlusega, mille algatas intellektuaalomandi õiguste omanik, et viivitamatult võetaks meetmed, mis võimaldaksid tal enne asjas sisulise otsuse tegemist takistada tema õiguste võimalikku rikkumist. Selline kahju hüvitamise menetlus on kooskõlas tagatistega, mis on direktiiviga 2004/48 antud kostjale vastukaaluks tema huve mõjutavate ajutiste meetmete võtmise eest.
76 Järelikult kuulub selline menetlus nagu põhikohtuasjas käsitletu direktiivi 2004/48 kohaldamisalasse.
77 Euroopa Kohus on oma praktikas juba sedastanud, et direktiivi 2004/48 artikli 14 eesmärk on tugevdada intellektuaalomandi kaitse taset, vältides seda, et kahju saanud isik loobub oma õiguste kaitseks kohtumenetluse algatamisest (vt kohtuotsus Realchemie Nederland, C‑406/09, EU:C:2011:668, punkt 48).
78 Silmas pidades seda eesmärki ja direktiivi 2004/48 artikli 14 laia ja üldist sõnastust, milles on viidatud „vaidluse võitja poolele” ja „kaotaja poolele”, täpsustamata ega piiramata, missuguse direktiivis ette nähtud menetluse tüübiga on tegemist, võib asuda seisukohale, et see säte on kohaldatav kohtukuludele, mis on tekkinud kõigis selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluvates menetlustes.
79 Selles osas ei ole tähtust asjaolul, et selle hindamisel, kas põhikohtuasjas käsitletav arest oli põhjendatud või põhjendamata, kerkis üles teises liikmesriigis tehtud kohtuotsuse tunnustamise või tunnustamisest keeldumise küsimus. Selline küsimus on nimelt täiendav ega muuda vaidluse eset.
80 Kõikide eelnevate kaalutluste põhjal tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 2004/48 artiklit 14 tuleb tõlgendada nii, et seda kohaldatakse kohtukuludele, mis pooltel on tekkinud seoses ühes liikmesriigis algatatud kohtuasjaga, mis puudutab teises liikmesriigis kauba arestimisega põhjustatud kahju hüvitamise nõuet, mille ese oli takistada intellektuaalomandi õiguste kahjustamist, ning selle kahju hüvitamise menetluse käigus kerkis otsuse tunnustamise küsimus selles teises liikmesriigis, kus tuvastati, et see arest ei olnud õigustatud.
81 Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
1. Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 34 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et asjaolu, et ühes liikmesriigis tehtud kohtuotsus on vastuolus liidu õigusega, ei õigusta seda, et asjaomast otsust ei tunnustata teises liikmesriigis põhjendusel, et sellega rikutakse viimase riigi avalikku korda, tingimusel et viidatud õigusnormi rikkumine ei kujuta endast liidu õiguskorra ja seega tunnustamise taotluse saanud riigi õiguskorra olulise tähtsusega õigusnormi rikkumist. See ei ole nii juhul, kui rikutud on sellist õigusnormi nagu nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimene direktiiv 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepinguga) artikli 5 lõige 3.
2. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/48/EÜ intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta artiklit 14 tuleb tõlgendada nii, et seda kohaldatakse kohtukuludele, mis pooltel on tekkinud seoses ühes liikmesriigis algatatud kohtuasjaga, mis puudutab teises liikmesriigis kauba arestimisega põhjustatud kahju hüvitamise nõuet, mille ese oli takistada intellektuaalomandi õiguste kahjustamist, ning selle kahju hüvitamise menetluse käigus kerkis otsuse tunnustamise küsimus selles teises liikmesriigis, kus tuvastati, et see arest ei olnud õigustatud.
*Kohtumenetluse keel: hollandi.

matches: kohus kohus kohus kohus Kohus Kohus Kohus kohus kohus kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus kohus kohus kohus kohus Kohus Kohus