text:
6. veebruar 2019(*)
Eelotsusetaotlus – Keskkond – Euroopa Liidus heitkogustega kauplemise süsteem – Direktiiv 2003/87/EÜ – Seirekava – Määrus (EL) nr 601/2012 – Artikli 49 lõike 1 teine lõik – IV lisa punkt 20 – Käitise heitkoguse arvutamine – Ülekantud CO2 lahutamine – Sadestatud kaltsiumkarbonaadi tootmises kasutatud CO2 välistamine – Välistamise kehtivuse hindamine
Kohtuasjas C‑561/18,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Verwaltungsgericht Berlini (Berliini halduskohus, Saksamaa) 27. augusti 2018. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 4. septembril 2018, menetluses
koosseisus: esimese koja president J.‑C. Bonichot (ettekandja), kohtunikud C. Toader, A. Rosas, L. Bay Larsen ja M. Safjan,
1 Eelotsusetaotlus käsitleb komisjoni 21. juuni 2012. aasta määruse (EL) nr 601/2012 Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2003/87/EÜ kohase kasvuhoonegaaside heite seire ja aruandluse kohta (ELT 2012, L 181, lk 30) artikli 49 lõike 1 teise lõigu ja IV lisa punkti 20 kehtivust.
2 Taotlus on esitatud Solvay Chemicals GmbH ja Bundesrepublik Deutschlandi (Saksamaa Liitvabariik) vahelises kohtuvaidluses, mis käsitleb heitkogusena Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. oktoobri 2003. aasta direktiivi 2003/87/EÜ, millega luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem ja muudetakse nõukogu direktiivi 96/61/EÜ (ELT 2003, L 275, lk 32; eriväljaanne 15/07, lk 631), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiiviga 2009/29/EÜ (ELT 2009, L 140, lk 63) (edaspidi „direktiiv „2003/87“), tähenduses sellise süsinikdioksiidi (CO2) arvestamist, mis on tekkinud naatriumkarbonaati tootvas käitises ja mis on üle kantud sadestatud kaltsiumkarbonaati tootvasse käitisse.
3 Direktiivi 2003/87Ü kohaldatakse selle artikli 2 lõike 1 kohaselt „I lisas loetletud tegevusaladest tulenevate heitkoguste ja II lisas loetletud kasvuhoonegaaside suhtes.“
4 Selle direktiivi artikli 3 punktis b on määratletud mõiste „heitkogus“ järgmiselt:
„käitise allikatest pärinevate kasvuhoonegaaside heide atmosfääri või I lisas nimetatud lennutegevust sooritava õhusõiduki selliste gaaside heide, mis on nimetatud tegevuse osas täpsustatud“.
5 Direktiivi artikli 12 lõigetes 3 ja 3a on sätestatud:
„3. Liikmesriigid tagavad, et iga käitise käitaja tagastab iga aasta 30. aprilliks kõnealuse käitise kooskõlas artikliga 15 tõendatud eelnenud kalendriaasta koguheitmetele vastava hulga saastekvoote, välja arvatud II peatüki alusel välja antud saastekvoodid, mis seejärel kehtetuks tunnistatakse.
3a. Saastekvootide tagastamise kohustust ei teki seoses heitkogustega, mis on tõendatult kogutud ja transporditud püsivaks säilitamiseks käitises, millel on selleks kehtiv luba vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiivile 2009/31/EÜ [milles käsitletakse süsinikdioksiidi geoloogilist säilitamist ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 85/337/EMÜ ja direktiive 2000/60/EÜ, 2001/80/EÜ, 2004/35/EÜ, 2006/12/EÜ, 2008/1/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 1013/2006 (ELT 2009, L 140, lk 114)].“
6 Direktiivi 2003/87 artikli 14 „Heitkoguste seire ja aruandlus“ lõikes 1 on märgitud:
„1. Komisjon võtab artikli 3e või 3f kohases taotluses nõutavate tonnkilomeetrite andmete seireks ja nendest aruandmiseks 31. detsembriks 2011 vastu I lisas loetletud tegevusaladel tekitatud heitkoguste ja vajaduse korral tegevusandmete seiret ja aruandlust käsitleva määruse, mis põhineb IV lisas esitatud seire- ja aruandluspõhimõtetel ning milles iga kasvuhoonegaasi seire- ja aruandlusnõuete puhul täpsustatakse asjaomase kasvuhoonegaasi osas globaalse soojenemise potentsiaal.
Kõnealune meede, mille eesmärk on muuta käesoleva direktiivi vähem olulisi sätteid, täiendades seda, võetakse vastu vastavalt artikli 23 lõikes 3 osutatud kontrolliga regulatiivmenetlusele.“
7 Määruse nr 601/2012 artikli 5 esimeses lõigus on sätestatud:
„Seire ja aruandlus on täielikud ning hõlmavad direktiivi 2003/87/EÜ I lisas loetletud tegevustega ja kõnealuse direktiivi artikli 24 alusel lisatud tegevustega seotud kõigist heiteallikatest ja lähtevoogudest pärinevaid kõiki protsessi käigus ja põlemisel tekkivaid heiteid ning kõikide kasvuhoonegaaside heiteid, mis on nende tegevustega seoses kindlaks määratud, kusjuures samal ajal välditakse kahekordset arvestust.“
8 Kõnealuse määruse artikli 11 lõikes 1 on sätestatud:
„Iga käitaja või õhusõiduki käitaja teeb kooskõlas artikliga 12 kasvuhoonegaaside heite seiret pädeva asutuse kinnitatud seirekava alusel vastavalt selle käitise või lennutegevuse olemusele ja toimimisele, millele kava taotleti.
9 Artikli 20 lõikest 2 ilmneb, et „[s]eire ja aruandluse protsessi kindlaksmääramisel võtab käitaja arvesse kõiki sektoripõhiseid nõudeid, mis on sätestatud IV lisas.“
10 Määruse nr 601/2012 artikli 49 „Ülekantud CO2“ lõikes 1 on sätestatud:
„Käitaja lahutab käitise heitkogustest mis tahes CO2 koguse, mis pärineb direktiivi 2003/87/EÜ I lisaga hõlmatud tegevustega seotud fossiilsest süsinikust, mis käitisest ei eraldu, vaid mis kantakse käitisest üle ühte järgmistest sihtkohtadest:
a) kogumiskäitisesse, et seda transportida ja pikaks ajaks geoloogiliselt säilitada direktiiviga 2009/31/EÜ kooskõlas lubatud säilitamiskohas;
b) transpordivõrku, et seda pikaks ajaks geoloogiliselt säilitada direktiiviga 2009/31/EÜ kooskõlas lubatud säilitamiskohas;
c) direktiiviga 2009/31/EÜ kooskõlas lubatud säilitamiskohta pikaajaliseks geoloogiliseks säilitamiseks.
Käitisest CO2 ühegi muu ülekandmise korral käitise heitkogustest CO2 lahutamist ei lubata.“
11 Määruse IV lisa „Käitistega seotud tegevuspõhised seiremeetodid (artikli 20 lõige 2)“ sisaldab punkti 20 „[d]irektiivi 2003/87/EÜ I lisas osutatud naatriumkarbonaadi ja naatriumvesinikkarbonaadi tootmine“. Selle punkti alapunktis B „Konkreetsed seire-eeskirjad“ on muu hulgas sätestatud:
„Kui naatriumkarbonaadi tootmisel tekkivat CO2 kasutatakse naatriumvesinikkarbonaadi tootmiseks, siis peetakse naatriumkarbonaadist naatriumvesinikkarbonaadi tootmiseks vajalikku CO2 kogust CO2 tootva käitise heiteks.“
12 21. juuli 2011. aasta seaduse kasvuhoonegaaside lubatud heitkoguse ühikutega kauplemise kohta (Gesetz über den Handel mit Berechtigungen zur Emission von Treibhausgasen; BGBl. 2011 I, lk 1475) muudetud redaktsioonis (edaspidi „TEHG“) § 5 lõikes 1 on ette nähtud:
„Käitaja peab arvutama oma tegevuse tagajärjel kalendriaastas tekkinud heitkoguse vastavalt 2. lisa 2. osale ja teatama selle koguse pädevale asutusele järgmise aasta 31. märtsiks.“
13 TEHG muudetud redaktsiooni § 6 lõikes 1 on sätestatud:
„Käitaja esitab pädevale asutusele iga lubatud heitkoguse ühikutega kauplemise perioodi kohta seirekava, mis käsitleb heitkoguste kindlaksmääramist ja nende kohta aruannete esitamist vastavalt § 5 lõikele 1. […]“.
14 Solvay Chemicals käitab Rheinbergis (Saksamaa) naatriumkarbonaadi tootmise käitist, mille tegevuse suhtes on kohaldatav kasvuhoonegaaside heitkogustega kauplemise süsteem. Vaidlust ei ole selles, et osa käitises tekkivast süsinikdioksiidist ei eraldu atmosfääri sellest käitisest, vaid need kantakse üle sadestatud kaltsiumkarbonaadi tootmise käitisesse.
15 Euroopa Kohus otsustas oma 19. jaanuari 2017. aasta kohtuotsuses Schaefer Kalk (C‑460/15, EU:C:2017:29), et määruse nr 601/2012 artikli 49 lõike 1 teise lõigu ja IV lisa punkti 10 alapunkti B sätted on kehtetud osas, milles nende kohaselt kuulub lubja põletamise käitise heitkoguse hulka süstemaatiliselt süsinikdioksiid, mis on sadestatud kaltsiumkarbonaadi tootmiseks üle kantud teisele käitisele, olenemata sellest, kas süsinikdioksiidi atmosfääri eraldub või mitte.
16 Kõnealuse otsuse vastuvõtmise järel palus Solvay Chemicals tema käitise muudetud seirekava heakskiitmise menetluses 25. septembri 2017. aasta kirjaga Deutsche Emissionshandelsstellel (Saksamaa lubatud heitkoguse ühikutega kauplemise amet, edaspidi „DEHSt“) anda talle luba mitte esitada aruannet sadestatud kaltsiumkarbonaadi (PCC) tootmiseks üle kantud CO2 kohta, sest CO2 seotakse sadestatud kaltsiumkarbonaadiga keemiliselt ja see ei satu atmosfääri; seega ei vasta see ka mõistele „heitkogus“ direktiivi 2003/87 artikli 3 punkti b tähenduses.
17 DEHSt keeldus muudetud seirekavale loa andmisest 21. detsembri 2017. aasta otsusega. Otsuse peale esitatud vaide kohta tehtud 4. mai 2018. aasta otsusega jäeti DEHSt otsus jõusse. DEHSt asus seisukohale, et Euroopa Kohus piirdus oma 19. jaanuari 2017. aasta kohtuotsuses Schaefer Kalk (C‑460/15, EU:C:2017:29) otsusesõnu sellega, et ta tunnistas määruse nr 601/2012 eeskirja kehtetuks üksnes osas, milles ei tohi lahutada lubja põletamise käitiste tekitatud CO2 kogust, mis on üle kantud kaltsiumkarbonaadi tootmiseks. Veel märkis ta, et kuigi on tõenäoline, et määruse nr 601/2012 sarnased sätted, mis reguleerivad naatriumkarbonaadi tootmist, s.t selle määruse IV lisa punkt 20, on samuti kehtetud, ei ole tal haldusasutusena pädevust jätta liidu õigusnormi kohaldamata.
18 Solvay Chemicals esitas 17. mail 2018 Verwaltungsgericht Berlinile (Berliini halduskohus, Saksamaa) DEHSt otsuse peale kaebuse.
19 Nõustudes kahtlustega määruse nr 601/2012 nende sätete kehtivuse kohta, otsustas see kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas määrus [nr 601/2012] on kehtetu ja direktiivi 2003/87 eesmärkidega vastuolus osas, milles selle artikli 49 lõike 1 teine lõik sätestab, et süsinikdioksiid (CO2), mida ei kanta määruse artikli 49 lõike 1 esimese lõigu tähenduses üle, arvatakse CO2 tootva käitise heiteks olenemata sellest, kas see eraldub atmosfääri või mitte?
2. Kas määrus [nr 601/2012] on kehtetu ja vastuolus direktiivi 2003/87 eesmärkidega osas, milles viidatud määruse artikli 49 lõike 1 teine lause koostoimes IV lisa punktiga 20 sätestab, et naatriumkarbonaati tootva käitise heite hulka kuulub süstemaatiliselt CO2, mis on sadestatud kaltsiumkarbonaadi tootmiseks üle kantud teisele käitisele?“
20 Kõigepealt tuleb täpsustada, et määruse nr 601/2012 artikli 49 lõike 1 teise lõigu ja IV lisa punkti 20 kohaselt loetakse süsinikdioksiid, mida tekitab naatriumkarbonaati tootev käitis ja mis – nagu põhikohtuasjas – kantakse üle teisele käitisele sadestatud kaltsiumkarbonaadi tootmiseks, esimese käitise heiteks.
21 Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma küsimustega, mida tuleb analüüsida koos, Euroopa Kohtul sisuliselt selgitada nende sätete kehtivuse küsimust, kuivõrd need sätted – mis arvavad süstemaatiliselt naatriumkarbonaati tootva käitise heitkoguse hulka sadestatud kaltsiumkarbonaadi tootmiseks üle kantud süsinikdioksiidi, olenemata sellest, kas süsinikdioksiidi atmosfääri eraldub või mitte – lähevad kaugemale kui heitkoguse määratlus direktiivi 2003/87 artikli 3 punktis b.
22 Euroopa Kohtu kodukorra artikkel 99 näeb ette, et kui Euroopa Kohtule esitatud eelotsuse küsimus on identne küsimusega, millele Euroopa Kohus on juba vastuse andnud, või kui küsimusele võib vastuse selgelt tuletada kohtupraktikast või kui esitatud küsimusele antav vastus ei tekita põhjendatud kahtlust, võib Euroopa Kohus igal ajal ettekandja-kohtuniku ettepanekul ja pärast kohtujuristi ärakuulamist lahendada kohtuasja põhistatud määrusega.
23 Käesolevas kohtuasjas esitatud eelotsusetaotluse puhul tuleb seda sätet kohaldada.
24 Olgu märgitud, et määrus nr 601/2012 võeti vastu direktiivi 2003/87 artikli 14 lõike 1 rakendamiseks; selle sätte kohaselt võtab komisjon eelkõige heitkoguste seireks ja nendest aruandmiseks vastu määruse, mille eesmärk on muuta seda direktiivi, täiendades direktiivi vähemolulisi osi. Järelikult tuleb käesolevas kohtuasjas selles määruses käsitletavate sätete kehtivuse hindamiseks kontrollida, et komisjon ei ole neid sätteid vastu võttes ületanud direktiiviga 2003/87 kindlaks määratud piire (19. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Schaefer Kalk, C‑460/15, EU:C:2017:29, punkt 27).
25 Direktiivi 2003/87 artikli 3 punkti b kohaselt on „heitkogus“ direktiivi tähenduses käitise allikatest pärinevate kasvuhoonegaaside heide atmosfääri. Kõnealuse sätte sõnastusest nähtub ka, et heitkogus selle sätte tähenduses eeldab, et kasvuhoonegaas heidetakse atmosfääri (19. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Schaefer Kalk, C‑460/15, EU:C:2017:29, punkt 32).
26 Tõepoolest on nii, et direktiivi 2003/87 artikli 12 lõige 3a näeb ette, et teatud tingimustel ei teki lubatud heitkoguse ühikute tagastamise kohustust seoses heitkogustega, mis on kogutud ja transporditud püsivaks geoloogiliseks säilitamiseks käitises, millel on selleks kehtiv luba vastavalt direktiivile 2009/31. See ei tähenda siiski, et liidu seadusandja leidis, et käitajad on tagastamise kohustusest vabastatud üksnes püsiva geoloogilise säilitamise korral (19. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Schaefer Kalk, C‑460/15, EU:C:2017:29, punktid 33 ja 34).
27 Erinevalt määruse nr 601/2012 artikli 49 lõike 1 teisest lõigust, mis näeb ette, et käitisest süsinikdioksiidi ühegi muu ülekandmise korral käitise heitkogusest süsinikdioksiidi lahutamist ei lubata, direktiivi 2003/87 artikli 12 lõikes 3a analoogne säte puudub (19. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Schaefer Kalk, C‑460/15, EU:C:2017:29, punkt 35).
28 Viimati nimetatud sätte, mis peab tegelikult silmas ainult spetsiifilist olukorda ja mille eesmärk on soodustada kasvuhoonegaaside säilitamist, eesmärk ega tagajärg ei ole muuta määratlust „heitkogus“ direktiivi 2003/87 artikli 3 tähenduses, samuti ei ole järelikult selle sätte eesmärk muuta selle direktiivi kohaldamisala, mis on kindlaks määratud direktiivi artikli 2 lõikes 1 (19. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Schaefer Kalk, C‑460/15, EU:C:2017:29, punkt 36).
29 Et seega kindlaks määrata, kas niisuguses käitises, nagu on kõne all põhikohtuasjas, naatriumkarbonaadi tootmisel tekkiv süsinikdioksiid kuulub direktiivi 2003/87 kohaldamisalasse vastavalt selle direktiivi artikli 2 lõikele 1 ning I ja II lisale, tuleb kontrollida, kas sellise tootmise tulemusel eraldub süsinikdioksiid atmosfääri (vt selle kohta 19. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Schaefer Kalk, C‑460/15, EU:C:2017:29, punkt 37).
30 Euroopa Kohtu käsutuses olevatest andmetest nähtub, et sadestatud kaltsiumkarbonaadi tootmiseks kasutatav CO2 seotakse keemiliselt selle stabiilse tootega. Sadestatud kaltsiumkarbonaadi tootmine ei ole ka nende tegevuste hulgas, mis direktiivi 2003/87 artikli 2 lõike 1 ja selle I lisa koostoime alusel kuuluvad selle direktiivi kohaldamisalasse.
31 Nagu nähtub 19. jaanuari 2017. aasta kohtuotsuse Schaefer Kalk (C‑460/15, EU:C:2017:29) punktist 39, näib sellises olukorras, kus lubja tootmise käitises tootmise tulemusel tekkinud süsinikdioksiid kantakse üle sadestatud kaltsiumkarbonaati tootvale käitisele, et määruse nr 601/2012 artikli 49 lõike 1 teise lõigu ja IV lisa punkti 10 alapunkti B kohaselt käsitatakse kogu üle kantud süsinikdioksiidi – olenemata sellest, kas osa sellest süsinikdioksiidist eraldub selle transportimisel või lekke tõttu, nt tootmise käigus, atmosfääri või mitte – selle lubja tootmise käitise heiteks, kus süsinikdioksiid tootmise tulemusel tekkis, isegi kui ülekandmisel ei pruugi atmosfääri süsinikdioksiidi sattuda. Niisiis loovad need sätted kummutamatu presumptsiooni, et kogu ülekantav süsinikdioksiid eraldatakse atmosfääri.
32 Samamoodi loob olukorras, kus naatriumkarbonaati tootvas käitises tootmise tulemusel tekkinud süsinikdioksiid kantakse üle sadestatud kaltsiumkarbonaati tootvale käitisele, määruse nr 601/2012 artikli 49 lõike 1 teise lõigu ja IV lisa punkti 20 alapunkti B kohaldamine kummutamatu presumptsiooni, et kogu ülekantav süsinikdioksiid eraldatakse atmosfääri.
33 Need sätted viivad seega tõdemuseni, et sellistel tingimustel üle kantud süsinikdioksiid kuulub direktiivi 2003/87 artikli 3 punkti b tähenduses mõiste „heitkogus“ alla, kuigi seda iga kord atmosfääri ei satu. Seega laiendas komisjon määruse nr 601/2012 artikli 49 lõike 1 teist lõiku ja IV lisa punkti 20 alapunkti B vastu võttes selle mõiste kohaldamisala (vt selle kohta 19. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Schaefer Kalk, C‑460/15, EU:C:2017:29, punkt 40).
34 Selle eelduse tõttu ei või asjasse puutuvad käitajad lahutada ühelgi juhul nende naatriumkarbonaadi tootmise käitise koguheitest süsinikdioksiidi kogust, mille nad on üle kandnud sadestatud kaltsiumkarbonaadi tootmiseks, kuigi see süsinikdioksiid ühelgi juhul atmosfääri ei eraldu. Selline võimatus tähendab, et lubatud heitkoguse ühikud tuleb tagastada kogu sadestatud kaltsiumkarbonaadi tootmiseks üle kantud süsinikdioksiidi eest ja neid ei saa enam ülemäärastena müüa, millega seatakse kahtluse alla heitkogustega kauplemise süsteem olukorras, mis ometi vastab direktiivi 2003/87 lõppeesmärgile kaitsta keskkonda kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamise läbi (vt selle kohta 19. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Schaefer Kalk, C‑460/15, EU:C:2017:29, punkt 41).
35 Kõigest eeltoodust tuleneb, et kuivõrd komisjon muutis määruse nr 601/2012 artikli 49 lõike 1 teise lõigu ja IV lisa punkti 20 alapunkti B sätteid vastu võttes direktiivi 2003/87 olulist osa, siis ületas ta selle direktiivi artikli 14 lõikega 1 kindlaks määratud piire (vt analoogia alusel 19. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Schaefer Kalk, C‑460/15, EU:C:2017:29, punkt 48).
36 Seega tuleb esitatud küsimustele vastata, et määruse nr 601/2012 artikli 49 lõike 1 teise lõigu ja IV lisa punkti 20 alapunkti B sätted on kehtetud osas, milles nende kohaselt kuulub naatriumkarbonaati tootva käitise heitkoguse hulka süstemaatiliselt süsinikdioksiid, mis on sadestatud kaltsiumkarbonaadi tootmiseks üle kantud teisele käitisele, olenemata sellest, kas süsinikdioksiidi atmosfääri eraldub või mitte.
Komisjoni 21. juuni 2012. aasta määruse (EL) nr 601/2012 Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2003/87/EÜ kohase kasvuhoonegaaside heite seire ja aruandluse kohta artikli 49 lõike 1 teise lõigu ja IV lisa punkti 20 alapunkti B sätted on kehtetud osas, milles nende kohaselt kuulub naatriumkarbonaati tootva käitise heitkoguse hulka süstemaatiliselt süsinikdioksiid (CO2), mis on sadestatud kaltsiumkarbonaadi tootmiseks üle kantud teisele käitisele, olenemata sellest, kas süsinikdioksiidi atmosfääri eraldub või mitte.

matches:
§ 5
§ 6
§ 5
Kohus
Kohus
kohus
kohus
Kohus
Kohus


§ 4 Teenuse taotluste menetlemine
§ 5 Rahastuse taotlemine
§ 6 Kohandustööde tegemiseks vajalikud kokkulepped
§ 7 Kohandustööde eest tasumise kord
RT IV, 05.09.2018, 71
Vastu võetud 28.08.2018 nr 17
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 6 lõike 1, § 22 lõike 1 punkti 5, sotsiaalseadustiku üldosa seaduse § 15 punkti 2 ja sotsiaalhoolekande seaduse § 5 lõike 1, § 14, § 42 alusel ning tulenevalt sotsiaalkaitseministri 26.02.2018 määrusest nr 4 „Puuetega inimeste eluaseme füüsiline kohandamine”.
(1) Puuetega inimeste eluaseme füüsilise kohandamise teenuse taotlemise ja määramise kord (edaspidi kord) sätestab Lääne-Harju valla eelarvest ja Euroopa Regionaalarengu Fondist taotletavatest vahenditest teenuse taotlemise ja määramise tingimused ning korra puudega inimese kasutuses oleva eluruumi füüsiliseks kohandamiseks.
(2) Eluaseme füüsilise kohandamise teenuse osutamise eesmärk on tagada puudest tuleneva tegevuspiiranguga inimestele paremad elamis-, õppimis- ja töötamistingimused.
(3) Teenuse raames kohandatakse eluruume toetuse saaja individuaalsetest vajadustest tulenevalt:
1) liikuvusega seotud toimingute parandamiseks (sealhulgas eluruumi sissepääsu, hoone välisukse ja eluruumi vahelise käigutee, hoone ja selle territooriumile sissepääsu või piirde kohandamine);
1) kohandatav eluruum – ruum või ruumide kogum, sealhulgas abiruumid, mis on ette nähtud aastaringseks elamiseks ja on kohanduse saaja rahvastikuregistrijärgne ning tegelik elukoht või kohaliku omavalitsuse omandis olev eluruum, mis antakse üürilepingu alusel puudega inimese kasutusse (v.a varjupaigateenuse ja turvakoduteenuse asukoht);
(1) Rahandusministeeriumi poolt taotlusvooru väljakuulutamise järgselt teavitab Lääne-Harju Vallavalitsus (edaspidi vallavalitsus) elanikke taotluste esitamise tähtajast valla kodulehel vähemalt kolm nädalat enne taotluste esitamise tähtaega.
(2) Teenust on õigus taotleda puudega isikul, kelle rahvastikuregistrijärgne elukoht ja tegelik elukoht on Lääne-Harju vald.
(3) Teenuse taotlemiseks esitab taotleja avalduse vallavalitsusele. Taotlusele märgitakse või lisatakse:
1) taotleja (kohanduse saaja) andmed;
2) taotleja seadusliku esindaja andmed, kui taotleja on alaealine või piiratud teovõimega;
4) kohandamise vajadus ja probleemkohad;
5) eluruumi omaniku ja kõigi kaasomanike nõusolekud;
6) korteriühistu nõusoleku, kui eluruumi kohandamisega seonduvad tööd teostatakse väljaspool eluruumi.
(4) Vallavalitsusel on õigus küsida täiendavaid dokumente, sealhulgas hinnapakkumiste esitamist, külastada füüsilist kohandamist vajavat eluruumi ning teha ettepanekuid optimaalsete lahenduste kasutamiseks.
§ 4. Teenuse taotluste menetlemine
(1) Sotsiaalosakonna spetsialisti poolt kontrollitud taotlused vaatab läbi vallavalitsuse eluasemekomisjon.
(2) Komisjon hindab esitatud andmete alusel füüsilise kohandamise põhjendatust, vajadusel kaasatakse eksperte.
(3) Komisjon moodustab teenuse saajate nimekirja, arvestades avalduste laekumise järjekorda, kohanduse mõju taotleja iseseisvamaks toimetulemiseks, esitatud dokumente sh kohandamise projekti ja hinnapakkumisi.
(4) Teenuse saajate nimekirja kinnitab vallavalitsus korraldusega.
§ 5. Rahastuse taotlemine
(1) Nõuetele vastavate taotluste põhjal esitab vallavalitsus projektitaotluse rahandusministeeriumile, võttes aluseks sotsiaalkaitseministri 26.02.2018 määruse nr 4 „Puuetega inimeste eluaseme füüsiline kohandamine” lisas 1 määratud standardiseeritud ühikuhinnad või vastava ühikuhinna puudumise korral eeldatava eelarve.
(2) Kui rahandusministeerium teeb taotluse rahuldamise otsuse, teavitab vallavalitsuse sotsiaalosakond kohanduse saajat teenuse rahuldamise otsusest ja vajadusel osutab abi edasistes toimingutes.
§ 6. Kohandustööde tegemiseks vajalikud kokkulepped
(2) Toetuse määramise otsuse alusel ja pärast ehitusseadustikus sätestatud ehitusteatise esitamist või ehitusloa andmist sõlmib vallavalitsus, kohanduse saaja ja eluruumi füüsilist kohandamist tegeva töövõtjaga kolmepoolse lepingu. Kui füüsiliseks kohandamiseks ei ole ehitusteatis või ehitusluba vajalik, sõlmitakse leping toetuse määramise otsuse alusel hiljemalt 60 päeva jooksul otsuse tegemisest.
(4) Toetuse kasutamise aeg on kuni 12 kuud taotluse rahuldamise otsusest. Mõjuval põhjusel võidakse lepingus leppida kokku pikemas tähtajas.
§ 7. Kohandustööde eest tasumise kord
(1) Töövõtja on kohustatud esitama vallavalitsusele füüsilise kohandamise üleandmise-vastuvõtmise akti ning arve tehtud tööde kohta hiljemalt 10 tööpäeva jooksul pärast tööde teostamist.
(2) Toetus makstakse välja töövõtja arvelduskontole pärast üleandmise-vastuvõtmise akti ja arve esitamist ning vajadusel vallavalitsuse poolt kohandatavas eluruumis paikvaatluse läbiviimist.
(4) Kohanduse saaja tasub tööde eest ise osas, milles tööde tegelik maksumus ületab standardiseeritud ühikuhinda.
(1) Teenuse osutamisega seotud dokumente säilitatakse vastavalt Lääne-Harju Vallavolikogu ja vallavalitsuse õigusaktides ettenähtud korrale.
(2) Vallavalitsus annab eluruumi kohandamise kohta kogutud ja analüüsitud teabe põhjal hinnangu meetme tegevuse tulemuslikkusele ja elluviimisele. Info kogumiseks on vallavalitsuse ametnikul õigus teha kohandatud eluruumis vaatlusi, küsitleda kohanduse saajat ja kohandatud eluruumi teisi kasutajaid.
(1) Määrust rakendatakse tagasiulatuvalt 1. aprillist 2018.


Mikitamäe valla eelarvest makstavate toetuste maksmise kord – Riigi Teataja
Mikitamäe valla eelarvest makstavate toetuste maksmise kord
Mikitamäe valla eelarvest makstavate toetuste maksmise kord - sisukord
2 Perekonna sissetulekust sõltumatud toetused.
§ 6 Toetus kooli lõpetamisel
§ 9 Kutsekooli õpilase toetus
§ 10 Paljulapseliste perede toetus
§ 12 Toetus prillide ostmiseks
§ 18 Kaebuste lahendamine
RT IV, 04.01.2017, 3
Vastu võetud 22.12.2016 nr 20
Määrus reguleerib valla eelarvest makstavate toetuste taotlemise, määramise ja maksmise korra Mikitamäe vallas.
Toetuse maksmise eesmärk on:
Mikitamäe valla elanik on isik, kelle elukohana Eesti rahvastikuregistris on registreeritud Mikitamäe vald.
2. peatükk Perekonna sissetulekust sõltumatud toetused.
(1) Sünnitoetust makstakse ühele seaduslikule esindajale, kui lapse elukoha aadressiks tema sünni registreerimisel märgitakse Mikitamäe vald ning esindaja elukoha aadress on Mikitamäe vald.
(2) Sünnitoetus 320 eurot makstakse välja kahes osas:
1) esimene osa 190 eurot makstakse lapse sünni registreerimisel;
2) teine osa 130 eurot makstakse taotluse alusel lapse üheaastaseks saamisel;
3) teise osa taotlemise õigus on lapse üheaastaseks saamisel tingimusel, et lapse ja esindaja elukoha aadressiks on olnud jätkuvalt Mikitamäe vald.
(3) Sünnitoetus makstakse välja:
1) sünnitõendi alusel, kui sünd registreeritakse Mikitamäe vallas;
2) sünnitõendi ja taotluse alusel, kui lapse sünd on registreeritud väljaspool Mikitamäe valda;
3) lapse üheaastaseks saamisel makstakse toetuse teine osa välja kirjaliku avalduse alusel.
(4) Õigustoetuse esimese osa saamiseks on kolme kuu jooksul pärast lapse sündi. Toetus makstakse ülekandega või sularahas vallavalitsuse kassast.
(5) Seaduslik esindaja on lapsevanem või kohtu poolt määratud eestkostja.
(1) Ühekordset toetust makstakse isikule, kes kannab matmise kulud juhul, kui surnud isiku viimane elukoht rahvastikuregistri andmetel oli Mikitamäe vallas.
(2) Matusetoetus makstakse surmatõendi esitamisel kuni ühe kuu jooksul surmatõendi väljaandmisest alates.
(3) Matusetoetuse suurus on 150 eurot.
§ 6. Toetus kooli lõpetamisel
(1) Kooli lõpetamisel makstakse Mikitamäe Kooli lõpetajale, gümnaasiumi ja põhihariduse baasil kutsekooli lõpetajale 50 eurot.
(2) Toetuse maksmisel on aluseks koolidelt saadud nimekiri või lõputunnistuse koopia.
Kooliaasta alguse toetus makstakse Mikitamäe Kooli õpilase (v.a esimesse klassi astuja) ühele lapsevanemale või eestkostjale 50 eurot, gümnaasiumi ja põhihariduse baasil kutsekooli õpilase ühele lapsevanemale või eestkostjale iga kooliaasta alguses 20 eurot koolidelt saadud nimekirjade alusel.
(1) Mikitamäe Kooli esimesse klassi astuja ühele lapsevanemale või eestkostjale makstakse toetust 300 eurot.
(2) Toetuse maksmise aluseks on Mikitamäe Koolilt saadud nimekiri.
§ 9. Kutsekooli õpilase toetus
Kutsekooli õpilase toetust makstakse rahvastikuregistris Mikitamäe valda registreeritud õpilasele, kes omandab kutseharidust põhihariduse baasil, kuni 20 eurot kalendrikuus koolitõendi alusel.
§ 10. Paljulapseliste perede toetus
(1) Paljulapseliste perede toetust makstakse peredele, kus kasvab kolm või enam alaealist last.
(2) Toetust makstakse üks kord kalendriaastas detsembrikuu jooksul.
(3) Toetuse suurus pere igale lapsele on 15 eurot.
(1) Jõulutoetust antakse koolieelikutele ja kuni 18-aastastele õpilastele ning vanaduspensionäridele.
(2) Jõulutoetuseks on kommipakk maksumusega kuni 6 eurot.
(3) Olenemata elukohast antakse kommipakk kõigile Mikitamäe Kooli õpilastele ja lasteaia lastele.
§ 12. Toetus prillide ostmiseks
(1) Prillide ostmise toetus lapse (kuni lapse 19-aastaseks saamiseni kui ta õpib gümnaasiumis või kutseõppeasutuses statsionaarses õppes) prillide ostu osaliseks kompenseerimiseks kviitungi alusel kuni 50 eurot.
(2) Toetuse maksmise aluseks § 13 kohane taotlus.
(1) Toetuse taotlemiseks esitab isik vallavalitsusele allkirjastatud taotluse.
3) taotleja kontaktandmed (elukoha aadress, telefon, elektrooniline postiaadress;
4) toetuse liik (esitada ka sotsiaaltoetuse vajaduse põhjendus);
(3) Taotlust toetuse määramiseks on võimalik esitada kuni kolm kuud pärast toimingut, millega seoses toetust taotletakse.
(2) Kui taotluses on jäetud esitamata nõutud andmed taotluse seisukohalt oluliste asjade kohta, taotluses on muid puudusi või on vajalik esitada täiendavaid andmeid, määrab menetleja taotlejale tähtaja puuduste kõrvaldamiseks, mistõttu pikeneb taotluse menetlemise aeg.
(4) Korraldus toetuse määramise kohta tehakse 10 tööpäeva jooksul nõuetekohase taotluse ja viimase nõutud lisadokumendi esitamisest alates.
(1) Toetuse määratakse Vallavalitsus korraldusega taotluse või taotlejate nimekirja alusel.
(2) Toetuse määramisest keeldumise otsustab vallavalitsus korraldusega sotsiaaltööspetsialisti seisukoha ja kogutud dokumentide alusel.
(3) Korraldus sotsiaaltoetuse määramise või mitte määramise kohta tehakse taotlejale teatavaks e-posti või posti teel.
(1) Toetus makstakse välja taotluses märgitud arvelduskontole või vallavalitsuse kassast.
(2) Toetust võib tasaarveldada taotleja võlgnevusega vallavalitsusele või teenuse osutajale.
(1) Kui toetuse saaja varjas andmeid teadvalt või esitas valeandmeid, on vallavalitsusel õigus nõuda alusetult saadud toetus tagasi.
§ 18. Kaebuste lahendamine
Vallavalitsuse otsusega mittenõustumise korral on taotlejal õigus haldusmenetluse seaduses sätestatud korras vaie vallavalitsuse kaudu esitada maavanemale.
(1) Tunnistada kehtetuks Mikitamäe Vallavolikogu 17.12.2014.a määrus nr 18 „Mikitamäe valla eelarvest sotsiaaltoetuste taotlemise, määramise ja maksmise ning sotsiaalteenuste osutamise kord“.


7) maavaravaru kaevandamine (edaspidi kaevandamine ) on maavara looduslikust seisundist eemaldamise ettevalmistamiseks tehtav töö, maavara looduslikust seisundist eemaldamine, kaevise tehnoloogiline vedu kaevandamise kohas ja kaevise esmane töötlemine;
(3) Üleriigilise tähtsusega maardlate nimekirja kehtestab Vabariigi Valitsus .
(2) Üldgeoloogilise uurimistöö või geoloogilise uuringuga uuritud ja piiritletud kivimi, setendi, vedeliku või gaasi loodusliku lasundi maardlana keskkonnaregistrisse kandmise otsustab keskkonnaminister üldgeoloogilise uurimistöö või geoloogilise uuringu tulemuste alusel, arvestades Eesti Maavarade Komisjoni arvamust.
(1) Eesti Maavarade Komisjon moodustatakse Keskkonnaministeeriumi valitsemisalas ning selle põhimääruse kinnitab keskkonnaminister .
(3) Eesti Maavarade Komisjoni koosseisu nimetatakse geoloogia, mäenduse, keskkonnakaitse ja teiste erialade asjatundjaid. Komisjoni koosseisu kuuluvad Keskkonnaministeeriumi, Maa-ameti, Tehnilise Järelevalve Ameti, Eesti Maaomavalitsuste Liidu, Eesti Linnade Liidu ja erialaliitude esindajad. Eesti Maavarade Komisjoni koosseisu kinnitab keskkonnaminister.
(2) Üldgeoloogilise uurimistöö korra kehtestab keskkonnaminister . Üldgeoloogilise uurimistöö korraga kehtestatakse:
(5) Geoloogilise uuringu korra kehtestab keskkonnaminister . Geoloogilise uuringu korraga kehtestatakse:
(1) Nõuded dolokivi, fosforiidi, järvelubja, järvemuda, kristalliinse ehituskivi, kruusa, liiva, lubjakivi, meremuda, metallitoorme, põlevkivi, savi ja turba omadustele ning lasumistingimustele ja omadustele maavaravaruna maardlas arvele võtmiseks kehtestab keskkonnaminister.
(3) Maavaravarule määratakse vastavalt tema kvaliteedile ja kasutusvõimalusele kasutusala. Maavaravarude kasutusalade nimistu kehtestab keskkonnaminister .
(3) Reservvaru on maavaravaru, mille geoloogilise uurituse maht võimaldab saada vajalikud andmed maavaravaru perspektiivi hindamiseks ja edasise geoloogilise uuringu suunamiseks. Reservvaru kvalifitseeritakse üldgeoloogilise uurimistöö või geoloogilise uuringu alusel. Keskkonnaminister võib tunnistada reservvaru kaevandatavaks ja kasutatavaks maavaravaruks, kui reservvaru piirneb vahetult tarbevaruga või paikneb tarbevaru lamamis või lasumis.
(8) Nõuded maavaravarude kategooriatele kehtestab keskkonnaminister, lähtudes maavara uurituse astmest, võimaliku keskkonnamõju ulatusest, kaevandamise võimalikkusest ja majanduslikust otstarbekusest.
(2) Kui üldgeoloogilise uurimistöö ja geoloogilise uuringu tulemuste alusel on vaja teha muudatusi keskkonnaregistris, esitatakse asjakohane aruanne kinnitamiseks Keskkonnaministeeriumile. Üldgeoloogilise uurimistöö ja geoloogilise uuringu aruande esitamise ja läbivaatamise korra kehtestab keskkonnaminister .
(4) [Kehtetu – RT I 2009, 63, 408 - jõust. 28.12.2009]
(5) Uuringuloa taotluse vormi ning täpsustatud nõuded üldgeoloogilise uurimistöö loa ja uuringuloa taotlusele, seletuskirjale ja graafilisele osale kehtestab keskkonnaminister .
(5) [Kehtetu – RT I 2008, 28, 183 - jõust. 13.07.2008]
(7) Üldgeoloogilise uurimistöö loa ja uuringuloa andmise menetlustoimingute tähtajad kehtestab keskkonnaminister .
(1) Kui samale riigi omandis olevale maapõue osale on esitanud üldgeoloogilise uurimistöö loa taotluse maavara otsingu eesmärgil või uuringuloa taotluse mitu isikut ja esitatud taotlusi ei saa üheaegselt rahuldada, müüakse üldgeoloogilise uurimistöö või geoloogilise uuringu tegemise õigus enampakkumisel Vabariigi Valitsuse kehtestatud korras .
(3) Enne enampakkumise algatamist kontrollitakse, kas esitatud taotlustes esinevad käesoleva seaduse § 20 lõike 1 punktides 1-7, 10 ja 11 nimetatud asjaolud. Enampakkumine korraldatakse nende taotluste vahel, millele ei rakendu käesolevast seadusest tulenevad loa andmisest keeldumise alused.
(4) Enamapakkumise korraldamisel peatub üldgeoloogilise uurimistöö loa või uuringuloa taotluse menetlus kuni enampakkumise võitja väljakuulutamiseni või enampakkumise nurjunuks tunnistamiseni.
(5) Enampakkumisel osalemise eest võib loa andja kehtestada tagatisraha. Tagatisraha peab olema kõigile enampakkumisest osavõtjatele võrdne ning ei tohi olla suurem kui 25 000 krooni. Pärast enampakkumise võitja selgumist tagastatakse tagatisraha isikutele, kes pakkumist ei võitnud. Enampakkumise nurjanud isikule tagatisraha ei tagastata.
1) riigikaitse tähtsusega objektil või selle ümber kehtestatud erivööndis - kaitseministri nõusolek;
2) kohas, kus üldgeoloogiline uurimistöö või geoloogiline uuring võib häirida piirirahu või takistada riigipiiri valvamist, samuti kalmistul - siseministri nõusolek;
3) muinsuskaitsealal ja kinnismälestisel või nende kaitsevööndites - kultuuriministri nõusolek;
4) üldgeoloogiline uurimistöö loa taotlemisel metallitoorme või põlevkivi otsinguks või geoloogilise uuringu loa taotlemisel metallitoorme või põlevkivi uuringuks – majandus- ja kommunikatsiooniministri nõusolek.
(6) Üldgeoloogilise uurimistöö loa ning uuringuloa vormi kehtestab keskkonnaminister .
9) jäätmeseaduse § 73 lõike 2 punkti 8 kohaselt peab loa omanik omama ka jäätmeluba, kuid kehtiv jäätmeluba puudub.»;
(5) Kaevandamisloa taotluse vormi ning täpsustatud nõuded taotlusele, seletuskirjale ja graafilisele osale kehtestab keskkonnaminister .
(7) Kaevandamisloa andmise, muutmise ja ümberregistreerimise menetlustoimingute tähtajad kehtestab keskkonnaminister .
(1) Kui samale riigi omandis olevale maavarale on esitanud kaevandamisloa taotluse mitu isikut ja esitatud taotlusi ei saa üheaegselt rahuldada, müüakse kaevandamisõigus enampakkumisel Vabariigi Valitsuse kehtestatud korras .
(3) Enne enampakkumise algatamist kontrollitakse, kas esitatud taotlustes esinevad käesoleva seaduse § 34 punktides 1–14, 17–18 ja 20-21 nimetatud asjaolud. Enampakkumine korraldatakse nende taotluste vahel, millele ei rakendu käesolevast seadusest tulenevad kaevandamisloa andmisest keeldumise alused.
(4) Enamapakkumise korraldamisel peatub kaevandamisloa taotluse menetlus kuni enampakkumise võitja väljakuulutamiseni või enampakkumise nurjunuks tunnistamiseni.
(5) Enampakkumisel osalemise eest võib loa andja kehtestada tagatisraha. Tagatisraha peab olema kõigile enampakkumisest osavõtjatele võrdne ning ei tohi olla suurem kui 25 000 krooni. Pärast enampakkumise võitja selgumist tagastatakse tagatisraha pakkumise mittevõitnud isikutele. Enampakkumise nurjanud isikule tagatisraha ei tagastata.
1) kaitseministrilt, kui luba taotletakse riigikaitse tähtsusega objekti piires või kui kaevandamine võib kahjustada riigikaitseobjekti või põhjustada häireid selle tegevuses;
2) siseministrilt, kui kaevandamine võib häirida piirirahu, takistada riigipiiri valvamist või kui maavara soovitakse kaevandada kalmistu piires;
3) kultuuriministrilt, kui kaevandamisluba taotletakse muinsuskaitsealale või kinnismälestisele või nende kaitsevöönditesse;
31) majandus- ja kommunikatsiooniministrilt, kui kaevandamisluba taotletakse metallitoorme või põlevkivi kaevandamiseks;
17) luba taotletakse põlevkivi kaevandamiseks, kuid puudub põlevkivi kasutamissuundade kindlaksmääramiseks, sealhulgas põlevkiviõli, põlevkivigaasi ning põlevkivist toodetud elektri- ja soojusenergia kasutusvõimaluste hindamiseks, koostatud riiklik arengukava (edaspidi põlevkivi kasutamise riiklik arengukava);
18) kaevandamiseks taotletava maavaravaru kasutamissuund on vastuolus põlevkivi kasutamise riikliku arengukavaga;
(3) Käesoleva paragrahvi lõike 1 punktis 17 nimetatud põlevkivi kasutamise riikliku arengukava kinnitab Riigikogu.
[RT I 2007, 42, 303 - jõust. 08.07.2007]
(3) Kaevandamisloa vormi kehtestab keskkonnaminister .
(2) Maavaravaru kaevandamise mahu aruande esitamise korra kehtestab keskkonnaminister.
(5) Kui kaevandamisloa omanik ei täida käesoleva paragrahvi lõikes 4 nimetatud ettekirjutust, rakendab Keskkonnaamet sunniraha asendustäitmise ja sunniraha seaduses sätestatu kohaselt. Sunniraha ülemmäär on 10 000 krooni.
(2) Üldgeoloogilise uurimistöö ja geoloogilise uuringuga rikutud maa korrastamise korra kehtestab keskkonnaminister .
(3) Kui üldgeoloogilise uurimistöö loa või uuringuloa omanik ei ole tehnoloogia seisukohalt otstarbekal ajal korrastamistöid alustanud, teeb loa andja talle ettekirjutuse, mille täitmata jätmise korral kohaldatakse asendustäitmist asendustäitmise ja sunniraha seaduses sätestatud korras.
(2) Kui isik, kellele oli antud üldgeoloogilise uurimistöö luba või uuringuluba, käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud ettekirjutust tähtajaks ei täida, kõrvaldatakse keskkonnakahjustused loa andja otsuse alusel asendustäitmise korras vastavalt asendustäitmise ja sunniraha seaduses sätestatule.
(42) Vee seisundi halvenemise ning õhu ja pinnase saastumise vältimiseks kohaldatakse kaevandamisega rikutud maa korrastamisel jäätmeseaduse § 331 lõike 8 alusel keskkonnaministri määrusega kehtestatud nõudeid.
(5) Maavaravaru kaevandamisega rikutud maa korrastamise korra ja korrastamise projektile esitatavad nõuded kehtestab keskkonnaminister . Maavaravaru kaevandamisega rikutud maa korrastamise korraga määratakse:
7) korrastamistööde vastuvõtukomisjoni (edaspidi komisjon ) töökord.
(51) Kaeveõõnte täitmisel kasutatavate muude kui kaevandamisjäätmete suhtes kohaldatakse asjakohastel juhtudel jäätmeseaduse, sealhulgas selle § 33 lõike 1 punkti 1 alusel keskkonnaministri määrusega prügilate kohta kehtestatud nõudeid.
(3) Kui käesoleva paragrahvi lõigetes 1 ja 2 nimetatud ettekirjutusi ei täideta, määratakse rikutud maa korrastamistööde alustamata jätmise eest või maavaravaru kaevandamisega rikutud maa korrastamise korra nõuete täitmata jätmise eest sunniraha kuni 50 000 krooni mäeeraldise ja mäeeraldise teenindusmaa ühe hektari kohta.
(8) Kui käesoleva paragrahvi lõikes 6 või 7 nimetatud ettekirjutust ei täideta, määratakse rikutud maa korrastamistööde alustamata jätmise eest või maavaravaru kaevandamisega rikutud maa korrastamise korra nõuete täitmata jätmise eest sunniraha kuni 50 000 krooni mäeeraldise ja mäeeraldise teenindusmaa ühe hektari kohta kinnisasja piiresse jäävas osas.
(2) Kui kaevandamisloa omanik või isik, kellele oli antud kaevandamisluba, või korrastamiskohustuse kinnisasja omanikule ülemineku korral kinnisasja omanik ei täida käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud ettekirjutust tähtajaks, kõrvaldatakse keskkonnakahjustused loa andja otsuse alusel kaevandamisloa omaniku või isiku, kellele oli antud kaevandamisluba, või korrastamiskohustuse kinnisasja omanikule ülemineku korral kinnisasja omaniku kulul asendustäitmise korras asendustäitmise ja sunniraha seaduses sätestatu kohaselt.
(1) Riigi- või munitsipaalomandisse kuuluva kinnisasja kasutamiseks üldgeoloogiliseks uurimistööks või geoloogiliseks uuringuks on vajalik riigivara valitseja või valla- või linnavalitsuse kirjalik kooskõlastus.
(3) Riigi- või munitsipaalomandisse kuuluv kinnisasi antakse kaevandamisloa taotlejale maavaravaru kaevandamiseks kasutada rendile andmise, kasutusvalduse või hoonestusõiguse seadmise teel. Riigile kuuluva kinnisasja maavaravaru kaevandamiseks andmise korra kehtestab Vabariigi Valitsus . Munitsipaalomandisse kuuluva kinnisasja maavaravaru kaevandamiseks andmise korra kehtestab valla- või linnavolikogu.
(5) Käesoleva paragrahvi lõikes 4 nimetatud juhtudel võib Keskkonnaamet nõuda kaevise tekitamisele eelnenud loodusliku seisundi taastamist.
(6) Kohtueelsed vaidlused seoses nõusoleku andmisega lahendab keskkonnaminister haldusmenetluse seaduses sätestatud korras.
§ 61. [Kehtetu – RT I 2005, 67, 512 - jõust. 01.01.2006]
(4) Kui planeeritaval maa-alal asub keskkonnaregistri maardlate nimistus olev maardla või selle osa, kooskõlastatakse maakonnaplaneering, üldplaneering või detailplaneering planeerimisseaduses sätestatud korras Keskkonnaministeeriumi või keskkonnaministri volitatud isikuga.
(1) Turba kriitilise varu suuruse ja kasutusmäärad kehtestab Vabariigi Valitsus .
(2) [Kehtetu – RT I 2008, 28, 183 - jõust. 13.07.2008]
(3) Kaevandamisega rikutud mahajäetud turbaalade nimekirja kinnitab keskkonnaminister.
§ 66. [Kehtetu – RT I 2010, 44, 260 - jõust. 19.07.2010]
(1) Käesoleva seaduse §-des 67-72 sätestatud väärtegude menetlemisel kohaldatakse karistusseadustiku üldosa ja väärteomenetluse seadustiku sätteid.
(2) Käesoleva seaduse §-des 67-72 sätestatud väärtegude kohtuväline menetleja on Keskkonnainspektsioon ja §-s 72 sätestatud väärteo kohtuväline menetleja on valla- või linnavalitsus.
§ 76–82. [Käesolevast tekstist välja jäetud.]
1Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/21/EÜ kaevandustööstuse jäätmete käitlemise ja direktiivi 2004/35/EÜ muutmise kohta (ELT L 102, 11.4.2006, lk 15–34).


Määrus nr. 85 Tartu Linnavolikogu, Määrus 85
Määrus: Ühistranspordi elektrooniline piletisüsteem
Teema: Ühistranspordi elektrooniline piletisüsteem
Reg. number: 85
Jõustumise kp: 01.09.2015
Seosed: Muudab Tartu Linnavolikogu 10.05.2007 määrust nr 61 ( ) alates 01.09.2015
Tunnistab kehtetuks Tartu Linnavolikogu 10.05.2007 määruse nr 61 ( ) alates 31.12.2015
Tartu Linnavolikogu 13.06.2019 määrus nr 70 ( ) muudab
Eelnõu: Ühistranspordi elektrooniline piletisüsteem
Failid: LVKM2015062500085.ddoc ( 38 kb )
25. juuni 2015. a. nr 85
Ühistranspordi elektrooniline piletisüsteem
Määrus kehtestatakse ühistranspordiseaduse § 5 lg 1 p 9, § 24 lg 2 p 4, § 29 lg 1 p 1 ja lg 3 alusel.
§ 1. Elektrooniline piletisüsteem
Tartu linna sisesel avalikul bussiliiniveol võetakse alates 1. septembrist 2015. a kasutusele elektrooniline piletisüsteem.
§ 2. Elektrooniline sõidupilet ja märgis
(1) Elektrooniline sõidupilet on elektroonilise piletisüsteemi infosüsteemis hoitav sõiduõigus.
(2) Elektroonilise sõidupileti tõendamiseks kasutatakse isikustatud või isikustamata kontaktivabalt loetavat andmekandjat (märgis), mis on vormistatud plastikkaardi või kleepsuna või muul piletisüsteemis kasutataval viisil. Märgis ei ole sõidupilet.
(3) Märgis on võti elektroonilise piletisüsteemi kontole. Kontole saab laadida raha, osta sõidupileti ning aktiveerida sellel sõidusoodustuse. Kontoga võib olla seotud mitu märgist.
(4) Sõidusoodustuse kasutamiseks peab märgis olema isikustatud. Isikustamine tähendab märgise sidumist konkreetse isiku andmetega. Kui isikustatud märgisele ei ole kantud isiku nime ja sünniaega või isikukoodi ning fotot, tuleb sõidusoodustuse tõendamiseks esitada isikut tõendav dokument.
(5) Sõiduõiguse omandamiseks tuleb bussi sisenedes sõit märgise abil tuvastis registreerida või osta bussijuhilt ühe sõidu pilet. Sõitu ei pea registreerima, kui isikul on seadusjärgne tasuta sõidu õigus.
§ 3. Sõidupiletite hinnad
(1) Elektroonilise piletisüsteemi sõidupiletite hinnad koos käibemaksuga (eurodes) on järgmised:
1) ühe sõidu pilet
2) ühe sõidu sooduspilet õpilasele ja üliõpilasele
3) bussijuhilt ostetud ühe sõidu pilet
4) tunnipilet
5) päevapilet
2,11;
6) kümne päeva pilet
7,03;
7) kümne päeva sooduspilet õpilasele, üliõpilasele, riikliku vanaduspensioni saajale, raske puudega isikule
8) kolmekümne päeva pilet
9) kolmekümne päeva sooduspilet õpilasele ja raske puudega isikule
10) kolmekümne päeva sooduspilet üliõpilasele ja riikliku vanaduspensioni saajale
7,67;
11) üheksakümne päeva pilet
35,15.
(2) Märgise hind on 2 eurot.
§ 4. Tasuta sõidu õigus
Tartu linna sisesel avalikul bussiliiniveol on täiendav tasuta sõidu õigus järgmistel isikutel, kelle elukohana Eesti rahvastikuregistris on registreeritud Tartu linn:
1) perekonna, kus on 4 või enam kuni 19-aastast last, liikmetel;
2) hoolekandeasutuses viibival lapsel;
3) 65-aastastel ja vanemal isikul;
4) raske liikumis- või nägemispuudega isikul;
5) puudega kuni 16-aastase isiku või sügava puudega isiku saatjal.
§ 5. Sooduspileti ja tasuta sõidu õiguse kasutamine
Sooduspiletit ja tasuta sõidu õigust saab kasutada vaid märgise isikustamisel ja bussi sisenedes sõidu märgise abil tuvastis registreerimisel.
§ 6. Seniste sõidupiletite kehtivus
Tartu Linnavolikogu 10. mai 2007. a määruses nr 61 „Ühistranspordi sõidupileti hinna kehtestamine“ nimetatud sõidupileteid on võimalik soetada kuni 31. detsembrini 2015. a ja neid on võimalik kasutada paralleelselt elektrooniliste sõidupiletitega kuni 31. märtsini 2016. a.
§ 7. Tartu Linnavalitsuse volitamine
(1) Tartu Linnavalitsust volitatakse elektroonilisele piletisüsteemile üleminekuga seoses määratlema piletisüsteemi juurutamiseks ja rakendamiseks täpsustavaid nõudeid.
(2) Tartu Linnavalitsust volitatakse määratlema dokumendid, mille alusel isik saab tõendada sõidusoodustuse või tasuta sõiduõiguse olemasolu.
(3) Tartu Linnavalitsust volitatakse andma Tartu linna sisesel avalikul bussiliiniveol ühekordseid sõidusoodustusi.
(1) Alates 1. oktoobrist 2015. a lugeda käesolev määrus kehtestatuks 1. oktoobril 2015. a jõustuva ühistranspordiseaduse § 31 lg 2 p 4, § 36 lg 1 p 1 ja § 36 lg 5 alusel.
(2) Tartu Linnavolikogu 10. mai 2007. a määruse nr 61 „Ühistranspordi sõidupileti hinna kehtestamine“ preambulit muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
"Määrus kehtestatakse ühistranspordiseaduse § 31 lg 2 p 4, § 36 lg 1 p 1 ja § 36 lg 5 alusel."
(3) Tartu Linnavolikogu 10. mai 2007. a määrus nr 61 „Ühistranspordi sõidupileti hinna kehtestamine“ tunnistatakse kehtetuks 31. detsembril 2015. a.
(4) Määrus jõustub 1. septembril 2015. a.
(5) Määruse § 7 lg 3 ja § 8 lg 2 jõustuvad 1. oktoobril 2015. a.


text:
19. detsember 2013(*)
Eelotsusetaotlus – Århusi konventsioon – Direktiiv 2003/4/EÜ – Avalik juurdepääs keskkonnateabele – Kohaldamisala – Mõiste „riigiasutus” – Kanalisatsiooni- ja veevarustusettevõtjad – Veesektori erastamine Inglismaal ja Walesis
Kohtuasjas C‑279/12,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Upper Tribunalʼi (Administrative Appeals Chamber) (Ühendkuningriik) 21. mai 2012. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 4. juunil 2012, menetluses
koosseisus: president V. Skouris, asepresident K. Lenaerts, kodade presidendid M. Ilešič, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, E. Juhász, A. Borg Barthet ja J. L. da Cruz Vilaça, kohtunikud A. Rosas, G. Arestis, A. Arabadjiev, C. Toader, A. Prechal (ettekandja), E. Jarašiūnas ja C. Vajda,
arvestades kirjalikus menetluses ja 16. aprilli 2013. aasta kohtuistungil esitatut,
– Fish Legal, esindaja: solicitor W. Rundle, keda abistas D. Wolfe, QC,
– E. Shirley, esindajad: R. McCracken, QC, ja barrister M. Lewis,
– Information Commissioner, esindajad: barrister R. Kamm ja barrister A. Proops, keda volitas solicitor R. Bailey,
– United Utilities Water plc, Yorkshire Water Services Ltd ja Southern Water Service Ltd, esindaja: T. de la Mare, QC, keda volitas solicitor J. Mullock,
– Ühendkuningriigi valitsus, esindaja: J. Beeko, keda abistasid J. Eadie, QC, barrister J. Maurici ja barrister C. Callaghan,
– Taani valitsus, esindajad: V. Pasternak Jørgensen ja M. Wolff,
– Euroopa Komisjon, esindajad: P. Oliver, K. Mifsud‑Bonicci ja L. Pignataro‑Nolin,
1 Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2003. aasta direktiivi 2003/4/EÜ keskkonnateabele avaliku juurdepääsu ja nõukogu direktiivi 90/313/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta (EÜT L 41, lk 26; ELT eriväljaanne 15/07, lk 375) artikli 2 punkti 2.
2 Taotlus esitati ühelt poolt Fish Legalʼi ja E. Shirley ning teiselt poolt Information Commissionerʼi (teabevolinik), United Utilities Water plc, Yorkshire Water Services Ltd ja Southern Water Services Ltd (edaspidi „asjaomased vee-ettevõtjad”) vahelises vaidluses, mille ese on viimaste otsus jätta rahuldamata Fish Legali ja E. Shirley esitatud taotlused võimaldada tutvuda kanalisatsiooni ja veevarustust käsitleva teatud teabega.
3 Keskkonnainfo kättesaadavuse, keskkonnaasjade otsustamises üldsuse osalemise ning neis asjus kohtu poole pöördumise konventsiooni, mis on Euroopa Ühenduse nimel heaks kiidetud nõukogu 17. veebruari 2005. aasta otsusega 2005/370/EÜ (ELT L 124, lk 1; edaspidi „Århusi konventsioon”), artikli 2 lõikes 2 on mõiste „avaliku võimu organ” määratletud sellises sõnastuses:
4 Selle konventsiooni artikli 4 lõikes 1 on ette nähtud, et iga konventsiooniosaline peab teatavaid piiranguid ja tingimusi arvestades tagama, et tema avaliku võimu asutused annavad üldsusele keskkonnainfot, vastates keskkonnainfo taotlusele siseriiklikke õigusakte järgides.
5 Direktiivi 2003/4 põhjendustes 1, 5, 8, 9 ja 11 on ette nähtud:
„(1) Suurenenud avalik juurdepääs keskkonnateabele ning sellise teabe levik soodustavad suuremat teadlikkust keskkonnaküsimustest, vaba arvamustevahetust, üldsuse tõhusamat osavõttu keskkonnaasjade üle otsustamises ning kokkuvõttes ka paremat keskkonda.
(5) […] Pidades silmas Euroopa Ühenduse [Århusi] konventsiooniga ühinemist, peavad ühenduse õigusaktide sätted olema sellega kooskõlas.
(11) Võttes arvesse asutamislepingu artikli 6 põhimõtet, et keskkonnakaitse nõuded tuleks hõlmata ühenduse poliitika ja tegevuste määratluste ja rakendamisega, tuleks riigiasutuste mõistet laiendada nii, et see hõlmaks valitsusasutusi ja muid ametiasutusi siseriiklikul, piirkondlikul ja kohalikul tasandil, olenemata sellest, kas neil on keskkonnaga seotud ülesandeid. Mõistet tuleks laiendada ka nii, et see hõlmaks muid isikuid ja organeid, kes täidavad siseriiklike õigusaktide alusel keskkonnaga seotud avalikke haldusülesandeid ning samuti muid isikuid või organeid, kes tegutsevad nende järelevalve all ja kellel on avalikud kohustused või ülesanded seoses keskkonnaga.”
6 Kõnesoleva direktiivi artiklis 1 on selle eesmärgid määratletud järgmiselt:
7 Nimetatud direktiivi artikli 2 punktis 2 on mõiste „riigiasutus” määratletud järgmiselt:
a) valitsusasutus või muu ametiasutus, sealhulgas avalikud nõuandvad asutused siseriiklikul, piirkondlikul või kohalikul tasandil;
c) kõik füüsilised või juriidilised isikud, kellel on avalikud kohustused või ülesanded või kes osutavad keskkonnaga seotud avalikke teenuseid ning alluvad punktides a või b nimetatud organite [või isikute] kontrollile. [täpsustatud tõlge]
Liikmesriigid võivad sätestada, et see määratlus ei hõlma asutusi ega institutsioone, kes tegutsevad õigusemõistjana või seadusandjana. Kui nende põhikirja järgsete sätetega ei nähta käesoleva direktiivi vastuvõtmise ajal ette artikli 6 kohast läbivaatamise menetlust, võivad liikmesriigid niisugused asutused ja institutsioonid määratlusest välja jätta;
8 Sama direktiivi artikli 3 lõikes 1 on ette nähtud:
Keskkonnateabe kättesaadavust reguleerivad siseriiklikud õigusnormid
9 Keskkonnateabe eeskirjade (Environmental Information Regulations 2004; edaspidi „EIR 2004”) eesmärk on võtta siseriiklikusse õigusesse üle direktiiv 2003/4.
10 Nende eeskirjade artikli 2 lõike 2 kohaselt:
„[…] Avaliku võimu organina käsitatakse:
a) ministeeriume;
b) mis tahes muid [2000. aasta teabevabaduse seaduse (Freedom of Information Act 2000)] artikli 3 lõikes 1 määratletud avaliku võimu organeid;
c) mis tahes muid asutusi või isikuid, kes täidavad avalikke haldusülesandeid; või
d) mis tahes muid asutusi või isikuid, kes alluvad punktides a, b või c nimetatud isiku kontrollile ning
i) kellel on keskkonnaga seotud avalik-õiguslikud kohustused;
ii) kes täidavad keskkonnaga seotud avalikke ülesandeid
iii) kes osutavad keskkonnaga seotud avalikke teenuseid.”
11 EIR 2004 artiklite 5 ja 7 kohaselt tuleb taotletud keskkonnateave edastada 20 tööpäeva jooksul, kusjuures asjaomane asutus võib teatavatel tingimustel pikendada seda tähtaega 40 tööpäevani.
12 Vastavalt 2000. aasta teabevabaduse seaduse artikli 50 lõikele 1 (mida on muudetud EIR 2004 artikliga 18) võib huvitatud isik pöörduda Information Commissioneri poole ja taotleda otsust selle kohta, kas puudutatud avaliku võimu organ on menetlenud tema teabetaotlust vastavalt EIR 2004 nõuetele.
Õigusnormid, mis käsitlevad seaduse alusel kehtivat pädevuse jaotust kanalisatsiooni ja veevarustuse sektoris Inglismaal ja Walesis
13 1989. aasta veeseadusega (Water Act 1989), millega nähti ette Inglismaa ja Walesi kanalisatsiooni ja veevarustuse sektori erastamine alates 1. septembrist 1989, jagati veeasutuste ülesanded, volitused ja vara ühelt poolt National Rivers Authority (riiklik jõgede amet; nüüd, pärast 1995. aasta keskkonnaseaduse (Environment Act 1995) jõustumist, Environment Agency (keskkonnaagentuur)) ning teiselt poolt vee‑ettevõtjate vahel, kes osutavad vee- ja kanalisatsiooniteenuseid äriettevõtjatena.
14 Vastavalt kehtivatele õigusaktidele, ennekõike 1991. aasta veemajandusseadusele (Water Industry Act 1991, edaspidi „WIA 1991”) (muudetud), saab pädevuse kehtiva jaotuse kanalisatsiooni ja veevarustuse sektoris kokku võtta järgmiselt:
− Water Services Regulatory Authority (OFWAT) (veeteenuseid reguleeriv asutus) nimetab vee-ettevõtja Inglismaa või Walesi kindlaksmääratud piirkonda teenindavaks kanalisatsiooniettevõtjaks („sewerage undertaker”) ja/või veevarustusettevõtjaks („water undertaker”). See asutus – kas üksi või teatud asjaoludel ühiselt koos Secretary of Stateʼiga (keskkonna valdkonna eest vastutav minister) – on ka peamine asutus, kellele kuulub nende ettevõtjate üle järelevalve teostamise pädevus;
− hetkeseisus on 10 ettevõtjat nimetatud veevarustus- ja kanalisatsiooniettevõtjateks („water and sewerage companies” või „WASCs”) ning 12 ettevõtjat on nimetatud ainult veevarustusettevõtjateks („water only companies” või „WOCs”), nii et igas Inglismaa ja Walesi piirkonnas tagab veevarustuse ja kanalisatsiooni samaaegselt üks ja sama ettevõtja või siis üks ettevõtja vastutab veevarustuse eest, samas kui teine ettevõtja osutab asjaomases piirkonnas kanalisatsiooniteenust, mida ta teeb lisaks sellele, et vastutab veevarustuse ja kanalisatsiooni eest mõnes teises piirkonnas;
− vee-ettevõtjad on asutatud kas aktsiaseltsi („public limited company”) või mõne muu piiratud vastutusega äriühingu („limited company”) vormis. Ettevõtjaid juhivad juhatused, kes annavad aru aktsionäridele, ja nad juhinduvad oma tegevuses tavalistest äripõhimõtetest, nagu need on määratletud nende asutamislepingus ja põhikirjas, ning eesmärgist teenida aktsionäridele dividenditulu ja reinvesteerida tulu äritegevusse;
− nimetatud ettevõtjad peavad täitma mitmeid seadusest tulenevaid kohustusi seoses taristute säilitamise ja parandamisega, veevarustusega ja/või reovee puhastamisega vastavates piirkondades;
− peale selle on neil ettevõtjatel teatud seadusest tulenevad volitused, sealhulgas eelkõige sundvõõrandamise pädevus, õigus anda haldusakte seoses neile kuuluvate veeteede või maaga, õigus läbi viia liigveeheide, sealhulgas eraomandis olevatest veetorudest, õigus kehtestada ajutisi kastmise keelde või õigus teha rangetel tingimustel veevõrgu klientide suhtes otsus katkestada neile vee andmine;
− need kohustused ja volitused on iga ettevõtja puhul üles loetletud nimetamise otsuses („tegevusluba”). Kõnesolev tegevusluba võib sisaldada ka muid tingimusi, nagu Secretary of Stateʼle tasu maksmise kohustus. Secretary of State ja/või OFWAT tagavad tegevusloa tingimuste järgimise. Ettevõtjatelt võib nõuda teatud toimingute tegemist või erimeetmete võtmist. Tegevusloa saab tühistada üksnes 25‑aastase põhjendatud etteteatamisega. OFWAT tohib tegevusluba muuta kas ettevõtja nõusolekul või Competition Commissionʼi (konkurentsikomisjon) aruande põhjal;
− vee-ettevõtjate suhtes kohaldatavas õiguslikus raamistikus on ette nähtud võimalus määrata neile rahalisi karistusi ja äriühingute likvideerimist käsitlevate tavapäraste sätete kohaldamine on nende suhtes osaliselt piiratud;
− iga viie aasta järel esitavad vee-ettevõtjad varahaldusplaani eelnõu, mida nimetatakse ka „arengukava” („business plan”), milles on 5‑aastase ajavahemiku kohta üksikasjalikult välja toodud eeldatavad tulemused ja ennekõike investeerimisprogrammid. Kõnealused kavad koostatakse lõplikult konsultatsioonimenetluse käigus ning OFWAT määrab investeerimisprogrammide neid punkte, mille ta leiab sobilikud olevat, arvesse võttes kindlaks maksimaalsed summad, mida need ettevõtjad võivad tasuna oma klientidelt nõuda, et rahastada arengukavasid ja eriti nende poolt kavandatud investeeringuid. Hetkel kehtivad arengukavad hõlmavad aastaid 2010–2015.
15 Fish Legal on Angling Trustʼi (st Inglismaa kalurite liit) juriidiline haru ja mittetulunduslik organisatsioon, mille eesmärk on võidelda kõigi seaduslike kanalite kaudu veekeskkonna saastamise ning sellele põhjustatava muu kahju vastu ning kaitsta õngepüüki ja kalureid. Fish Legal palus 12. augusti 2009. aasta kirjas kahelt vee-ettevõtjalt, nimelt United Utilities Water plc’lt ja Yorkshire Water Services Ltdʼlt, teavet liigveeheite, saneerimise läbiviimise toimingute ja avarii-ülevoolude kohta.
16 E. Shirley saatis omalt poolt 2009. aasta augustis kirja ühele teisele vee-ettevõtjale, nimelt Southern Water Services Ltdʼle, paludes seoses tema kodukülas, mis asub Kenti krahvkonnas, tehtud planeerimisettepanekuga teavet kanalisatsiooni võimsuse kohta.
17 Kuna Fish Legal ja E. Shirley ei saanud EIR 2004‑s ette nähtud tähtaja jooksul asjaomastelt vee-ettevõtjatelt taotletud teavet, esitasid nad mõlemad Information Commissionerile kaebuse. Viimane leidis oma otsustes, millest ta teavitas kaebajaid 2010. aasta märtsis, et asjaomased vee-ettevõtjad ei ole avaliku võimu organid EIR 2004 tähenduses ning seetõttu ei saa ta vastavate kaebuste osas otsust teha.
18 Fish Legal ja E. Shirley kaebasid seega nende otsuste peale edasi First‑tier Tribunalʼile (General Regulatory Chambers, Information Rights), kus nende asjade menetlemine peatati Upper Tribunal’i (Administrative Appeals Chamber) kohtuotsuse tegemiseni nn „piloot” kohtuasjas Smartsource vs. Information Commissioner.
19 Pärast kohtuotsuse Smartsource vs. Information Commissioner (edaspidi „kohtuotsus Smartsource”) kuulutamist 23. novembril 2010 jättis First-tier Tribunal (General Regulatory Chambers, Information Rights) Fish Legali ja E. Shirley kaebused rahuldamata peamiselt põhjendusel, et asjaomaseid vee-ettevõtjaid ei saa käsitada „avaliku võimu organitena” EIR 2004 tähenduses.
20 Eelotsusetaotluse esitanud kohus – kellele Fish Legal ja E. Shirley apellatsioonkaebused esitasid – märgib, et viimased tunnistavad, et erinevate läbirääkimiste tulemusel, millest viimane leidis aset 2011. aasta aprillis, võimaldasid asjaomased vee-ettevõtjad lõpuks tutvuda kogu taotletud teabega.
21 Kõnesolev kohus leiab aga siiski, et põhikohtuasjades kõne all olevates vaidlustes esitatud õiguslikus küsimuses, nimelt kas nendel ettevõtjatel oli kohustus nimetatud teave edastada, ei ole seisukohta võetud. Ent vastus sellele küsimusele on vajalik, et teha kindlaks, kas asjaomased vee-ettevõtjad on rikkunud oma kohustust anda siseriiklike õigusnormide kohaselt seda teavet ning eelkõige ette nähtud tähtaegadel. Pealegi on nimetatud küsimus asjakohane ka teisi vee-ettevõtjaid puudutavate kohtuasjade puhul, mis on esimeses kohtuastmes pooleli, ning ka muid tegevusvaldkondi kui vesi puudutavate kohtuasjade puhul.
22 Nimetatud kohus märgib, et Fish Legali ja E. Shirley sõnul tuleb asjaomaseid vee-ettevõtjaid käsitada riigiasutustena direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti b või c tähenduses, kuna nad täidavad avalikke haldusülesandeid ning alluvad igal juhul rangelt riigiasutuse kontrollile.
23 Eelotsusetaotluse esitanud kohus täheldab, et Information Commissioner kaitseb vastupidist seisukohta, tuginedes peamiselt kohtuotsuse Smartsource põhjendustele. Esiteks, kohaldades mitmetahulist lähenemist, millele see kohtuotsus tugineb, ei täida vee-ettevõtjad avalikke haldusülesandeid. Teiseks ei ole vee-ettevõtjate suhtes kohaldatav kontroll piisav, kuna selle puhul on tegemist üksnes kontrolliga normide kohaste ülesannete täitmise üle. Ent mõiste „kontroll” puudutab käsu andmist või isegi sundimist ning õigust määrata kindlaks mitte üksnes seatud eesmärgid, vaid ka vahendid, mida tuleb nende saavutamiseks kasutada.
24 Kui kohtuotsuse Smartsource lähenemisviisiga ei nõustuta, siis väidab Information Commissioner teise võimalusena, et nõustuda tuleb vähemalt direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 nn „kombineeritud” tõlgendusega. Selle tõlgenduse kohaselt tuleb vee-ettevõtjaid käsitada „riigiasutustena” üksnes nende ülesannete täitmise osas, mis on neile pandud ja mida saab ise-enesest käsitada „avalike haldusülesannetena” direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti b tähenduses.
25 Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisab, et asjaomased vee-ettevõtjad väitsid peamiselt, et kohtuotsuses Smartsource on õigesti leitud, et neid ettevõtjaid ei saa käsitada „riigiasutustena”. Sellisele järeldusele jõudmiseks võttis kõne all olev siseriiklik kohus arvesse mitmeid asjakohaseid tegureid, sealhulgas 2000. aastal avaldatud ÜRO Euroopa Majanduskomisjoni dokumenti „Århusi konventsioon, rakendamise käsiraamat” (edaspidi „Århusi konventsiooni rakendamise käsiraamat”), teatud asjaolusid seoses vee-ettevõtjate staatusega ja veesektori regulatsiooni Inglismaal ja Walesis.
26 Neil asjaoludel otsustas Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas küsimuse analüüsimisel, kas füüsiliste või juriidiliste isikute puhul on tegemist isikutega, kes „täidavad siseriiklike õigusaktide alusel avalikke haldusülesandeid” [direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti b tähenduses], on kohaldatav puhtalt siseriiklik õigus ja käsitlus?
2. Kui ei, siis milliste liidu õiguse kriteeriumide põhjal võib või ei või hinnata, kas:
a) asjaomaste ülesannete puhul on sisuliselt tegemist „avalike haldusülesannetega” ja
b) asjaomase isiku vastavad ülesanded tulenevad ka tegelikult siseriiklikest õigusaktidest?
3. Mida peetakse silmas fraasiga „isikud, […] kes […] alluvad [artikli 2 punkti 2] alapunktides a või b nimetatud organite [või isikute] kontrollile” [direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti c tähenduses]? Täpsemalt: mis laadi, mis kujul ja kui range see kontroll peab olema ning milliste kriteeriumide põhjal võib või ei või seda kindlaks määrata?
4. Kas „riigi struktuuri osa” [12. juuli 1990. aasta otsuse kohtuasjas C‑188/89: Foster jt vs. British Gas plc (EKL 1990, lk I‑3313) punkti 20 mõttes tähendab tingimata direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunktiga c hõlmatud isikut?
5. Kui [direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkt b või c] on isiku suhtes kohaldatav selle ülesannete, kohustuste või osutatavate teenuste tõttu, siis kas selle isiku kohustus avalikustada keskkonnateavet hõlmab ainult nende ülesannete, kohustuste või teenustega seotud teavet või kogu keskkonnateavet, mida ta mingil otstarbel hoiab?”
27 Asjaomased vee-ettevõtjad leiavad kõigepealt, et eelotsusetaotlused on vastuvõetamatud.
28 Nad väidavad, et kuna on selge, et nad edastasid tasuta kogu Fish Legali ja E. Shirley taotletud keskkonnateabe, siis ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses pooleli enam mingit vaidlust. Järelikult on Euroopa Kohtul palutud otsustada puhtalt hüpoteetiliste küsimuste üle, mis aga muudab eelotsusetaotluse põhjendamatuks.
29 Sellega seoses olgu meenutatud, et väljakujunenud kohtupraktika järgi on ELTL artiklis 267 sätestatud menetlus Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute koostöö vahend, mille kaudu Euroopa Kohus annab siseriiklikele kohtutele liidu õiguse tõlgendusi, mida siseriiklikud kohtud vajavad nende menetluses olevate vaidluste lahendamiseks (vt eelkõige 6. juuni 2013. aasta otsus kohtuasjas C‑648/11: MA jt, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
30 Eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamise küsimused, mille siseriiklik kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille täpsuse kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne, on asjakohased. Euroopa Kohus võib liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotlusele vastamast keelduda vaid siis, kui on ilmne, et taotletav liidu õiguse tõlgendus ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus MA jt, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
31 Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses olevas kohtuasjas vaidlustasid Fish Legal ja E. Shirley Information Commissionneri otsused, milles viimane leidis, et kuna asjaomaseid vee-ettevõtjaid ei saa käsitada avaliku võimu organitena siseriiklike õigusnormide tähenduses, millega võeti üle direktiiv 2003/4, siis ei saa ta teha otsust kaebuste suhtes, milles palutakse tuvastada, et taotletud keskkonnateavet ei edastatud nende õigusnormidega ette nähtud tähtaja jooksul.
32 Samas palutakse esitatud küsimustega peamiselt selgitada, kas ja – vajaduse korral –, millistel tingimustel tuleb asjaomaseid vee-ettevõtjaid käsitada „riigiasutustena” direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunktide b või c tähenduses.
33 Seetõttu tuleb sedastada – nagu seda märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 55–63 –, et vastus nendele küsimustele on eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses pooleli oleva põhikohtuasja lahendamiseks objektiivselt vajalik.
34 Neil asjaoludel ei ole esitatud küsimused hüpoteetilised ja eelotsusetaotlus on seega vastuvõetav.
35 Sissejuhatuseks tuleb märkida, et kirjutades alla Århusi konventsioonile kohustus Euroopa Liit tagama liidu õiguse kohaldamisalas põhimõtteliselt võimaluse tutvuda riigiasutuste valduses olevate või viimaste nimel hoitava keskkonnateabega (vt selle kohta 22. detsembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑524/09: Ville de Lyon, EKL 2010, lk I‑14115, punkt 36, ja 14. veebruari 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑204/09: Flachglas Torgau, punkt 30).
36 Nagu on kinnitatud direktiivi 2003/4 põhjenduses 5 soovis liidu seadusandja seda direktiivi vastu võttes tagada, et pidades silmas ühenduse Århusi konventsiooniga ühinemist, peab liidu õigus olema sellega kooskõlas, ja nägi ette üldise korra, mille eesmärk on tagada, et igal liikmesriigi füüsilisel või juriidilisel isikul on õigus tutvuda riigiasutuste valduses oleva või nende nimel hoitava keskkonnateabega, ilma et see isik peaks tõestama oma huvi (eespool viidatud kohtuotsus Flachglas Torgau, punkt 31).
37 Sellest tuleneb, et direktiivi 2003/4 tõlgendamisel tuleb võtta arvesse Århusi konventsiooni teksti ja eesmärki, mille rakendamine liidu õiguses on selle direktiivi eesmärk (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Flachglas Torgau, punkt 40).
38 Pealegi on Euroopa Kohus juba leidnud, et kuigi Århusi konventsiooni rakendamise käsiraamatut võib pidada selgitavaks dokumendiks, mida võib vajadusel muu asjassepuutuva teabe hulgas konventsiooni tõlgendamisel arvesse võtta, ei ole käsiraamatus sisalduv analüüs siduv ja sellel puudub õigusjõud, mis on Århusi konventsiooni sätetel (16. veebruari 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑182/10: Solvay jt, punkt 27).
39 Lõpuks tuleb ka rõhutada, et direktiiviga 2003/4 tagatud õigus teabega tutvuda kehtib üksnes sel juhul, kui taotletud teave kuulub selles direktiivis sätestatud avalikkuse juurdepääsuga seotud sätete alla, mis eeldab muu hulgas seda, et tegemist on „keskkonnateabega” nimetatud direktiivi artikli 2 punkti 1 tähenduses, kusjuures seda peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus põhikohtuasja raames (eespool viidatud kohtuotsus Flachglas Torgau, punkt 32).
40 Kahe esimese küsimusega, mida tuleb analüüsida ühiselt, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, millistest kriteeriumidest lähtuvalt tuleb kindlaks teha, kas selliseid üksusi nagu asjaomaseid vee-ettevõtjaid saab käsitada juriidiliste isikutena, kes täidavad siseriikliku õiguse alusel „avalikke haldusülesandeid” direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti b tähenduses.
41 Direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti b kohaselt, mis on sisuliselt identne säte Århusi konventsiooni artikli 2 lõike 2 punktiga b, hõlmab mõiste „riigiasutus” „kõik[i] füüsilis[i] või juriidilis[i] isiku[i]d, kes täidavad siseriiklike õigusaktide alusel avalikke haldusülesandeid, mille hulgas on keskkonnaga seotud spetsiifilised kohustused, tegevused või teenused”.
42 Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleneb nii liidu õiguse ühetaolise kohaldamise kui ka võrdsuse põhimõttega seonduvatest nõuetest, et sellise liidu õigusnormi mõisteid, mis ei viita sõnaselgelt liikmesriikide õigusele õigusnormi tähenduse ning ulatuse kindlaksmääramiseks, tuleb tavaliselt kogu liidu piires tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt ning selline tõlgendus tuleb leida arvestades sätte konteksti ja asjaomase õigusakti eesmärki (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Flachglas Torgau, punkt 37).
43 Käesolevas kohtuasjas tuleb esiteks kindlaks teha, kas väljendit „siseriiklike õigusaktide alusel” tuleb või ei tule mõiste „avalikud haldusülesanded” tõlgendamisel mõista sõnaselge viitena siseriiklikule õigusele, milleks käesoleval juhul on Ühendkuningriigi õigus.
44 Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti b prantsuskeelne ja ingliskeelne versioon erinevad teineteisest ja see erinevus vastab nende samade keelte versioonide vahel esinevale erinevusele Århusi konventsiooni artikli 2 lõike 2 punktis b, kusjuures see konventsioon on autentne nii inglise kui prantsuse keeles. Nimelt on direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti b prantsuskeelses versioonis väljend „siseriiklike õigusaktide alusel” seotud tegusõnaga „täidavad”, nii et selles versioonis ei saa nimetatud sätte sõnastust mõista sellises tähenduses, et see viitab mõiste „avalikud haldusülesanded” puhul sõnaselgelt siseriiklikule õigusele. Selle sama sätte ingliskeelses versioonis asetub kõnealune väljend seevastu peale mõistet „avalikud haldusülesanded” ning ei seondu seega nimetatud tegusõnaga.
45 Sellega seoses olgu meenutatud, et direktiivi 2003/4 põhjenduses 7 on nimetatud eesmärk, milleks on kõrvaldada riigiasutuste valduses olevale keskkonnateabele juurdepääsu käsitlevate liikmesriikides kehtivate õigusaktide erinevused, et need ei põhjustaks liidus ebavõrdsust seoses teabele juurdepääsu või konkurentsitingimustega. See eesmärk nõuab, et isikute kindlaksmääramine, kes on kohustatud võimaldama avalikkusel tutvuda keskkonnateabega, oleks allutatud kogu Euroopa Liidus samadele tingimustele, nii et mõiste „avalikud haldusülesanded” direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti b tähenduses ei tohiks sõltuda sellest, milline on kohaldatav siseriiklik õigus.
46 Sellist tõlgendust toetab ka Århusi konventsiooni rakendamise käsiraamat, mille kohaselt tähendab väljend „siseriikliku õiguse alusel” seda, et „[punkti b] alusel funktsioonide täitmiseks peab olema õiguslik alus”, kusjuures see punkt hõlmab „iga isikut, kellel on seaduse alusel õigus avalikke ülesandeid täita”. Seda ei sea kahtluse alla ka tõik, et nimetatud käsiraamatus on lisatud, et „avalike ülesannete tähendus siseriiklikus õiguses võib riigiti erineda”.
47 Selles kontekstis ja vastupidi sellele, mida väitsid Information Commissioner ja asjaomased vee-ettevõtjad kohtuistungil, ei ole nimetatud väljend tarbetu, kui seda tõlgendada nii, et see viitab õigusliku aluse esinemise vajadusele, kuna see kinnitab, et avalike haldusülesannete täitmine peab toimuma siseriikliku õiguse alusel.
48 Sellest tuleneb, et ainult üksused, kellel on nende suhtes kohaldatavates siseriiklikes õigusnormides kindlaks määratud konkreetse õigusliku aluse põhjal õigus täita avalikke haldusülesandeid, võivad kuuluda direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunktis b osutatud riigiasutuste kategooriasse. Seevastu tuleb küsimust, kas sellistele üksustele siseriikliku õiguse alusel antud funktsioonid kujutavad endast selle sätte tähenduses „avalikke haldusülesandeid ”, analüüsida lähtuvalt liidu õigusest ja Århusi konventsiooni tõlgendamise juhtnööridest, mis võimaldavad jõuda nimetatud mõiste autonoomse ja ühetaolise tähenduseni.
49 Teiseks, mis puudutab kriteeriume, mida tuleb arvesse võtta, et teha kindlaks, kas asjaomase üksuse poolt siseriikliku õiguse alusel täidetavad funktsioonid kuuluvad direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti b tähenduses mõiste „avalikud haldusülesanded” alla, siis on Euroopa Kohus juba märkinud, et nii Århusi konventsioonist endast kui ka direktiivist 2003/4 ilmneb, et viidates „riigiasutustele” soovisid nende koostajad osutada haldusasutustele, kuna liikmesriikide piires on seda sorti asutused need, kelle valduses kohustuste täitmisel keskkonnateave tavaliselt on (eespool viidatud kohtuotsus Flachglas Torgau, punkt 40).
50 Peale selle on Århusi konventsiooni rakendamise käsiraamatus selgitatud, et see puudutab „ülesannet, mida tavaliselt täidavad valitsusasutused, nagu need on kindlaks määratud siseriiklikus õiguses” ja mis ei pea seega tingimata seonduma keskkonna valdkonnaga, kuna seda valdkonda on mainitud üksnes avaliku halduse funktsiooni näitena.
51 Üksused, mis on oma olemusest lähtuvalt haldusasutused, nimelt need, mis moodustavad ükskõik mis tasandil osa avalikust haldusest või riigi täidesaatvast võimust, on riigiasutused direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti a tähenduses. See esimene kategooria hõlmab kõiki avalik-õiguslikke juriidilisi isikuid, kes on riigi poolt loodud ja kelle puhul võib üksnes riik teha juriidilise isiku lõpetamise otsuse.
52 Teine kategooria riigiasutusi, nagu need on määratletud selle direktiivi artikli 2 punkti 2 alapunktis b, puudutab ise-enesest haldusasutusi funktsionaalses mõttes, nimelt üksusi, mis on avalik- või eraõiguslikud juriidilised isikud, kelle ülesanne nende suhtes kohaldatava õigusliku raamistiku alusel on osutada üldhuviteenuseid, eelkõige keskkonna valdkonnas, ning kellele on selleks antud märksa laiemad volitused kui need, mis tulenevad eraõiguslike isikute vahelistele suhetele kohaldatavatest normidest.
53 Käesoleval juhul on selge, et kohaldatava siseriikliku õiguse alusel, eriti WIA 1991 alusel, on asjaomaste vee-ettevõtjate ülesanne üldhuviteenuste osutamine, nimelt vee- ja kanalisatsioonitaristute hooldamine ja arendamine ning veevarustus ja reoveepuhastus, kusjuures need on tegevused, mille raames tuleb – nagu Euroopa Komisjon seda märkis – lisaks järgida mitmeid veekaitset puudutavaid keskkonna-alaseid direktiive.
54 Samuti nähtub eelotsusetaotlusega esitatud asjaoludest, et nende ülesannete täitmiseks ja nende teenuste osutamiseks on nimetatud ettevõtjatel kohaldatava siseriikliku õiguse alusel teatud volitused, nagu sundvõõrandamise pädevus, õigus anda haldusakte seoses neile kuuluvate veeteede või maaga, õigus teatud tingimustel korraldada liigveeheide, sealhulgas eraomandis olevatest veetorudest, õigus kehtestada ajutisi kastmise keelde ja õigus teha rangetel tingimustel veevõrgu klientide suhtes otsus katkestada neile vee andmine.
55 Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on teha kindlaks, kas asjaomastele vee-ettevõtjatele antud õigusi ja volitusi saab kohaldatavates siseriiklikes õigusaktides sisalduvatest sellekohastest üksikasjalikest eeskirjadest lähtuvalt käsitada märksa laiemate volitustena.
56 Eelnevast lähtuvalt tuleb esimesele kahele esitatud küsimusele vastata, et selleks, et teha kindlaks, kas selliseid üksusi nagu asjaomaseid vee-ettevõtjaid saab käsitada juriidiliste isikutena, kes täidavad siseriikliku õiguse alusel „avalikke haldusülesandeid ” direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti b tähenduses, tuleb kontrollida, kas neile üksustele on nende suhtes kohaldatava siseriikliku õiguse alusel antud märksa laiemad volitused kui need, mis tulenevad eraõiguslike isikute vahelistele suhetele kohaldatavatest normidest.
57 Kolmanda ja neljanda küsimusega, mida tuleb käsitleda ühiselt, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, millistest kriteeriumidest lähtuvalt tuleb kindlaks teha, kas sellised üksused, nagu asjaomased vee-ettevõtjad, kes osutavad vaieldamatult keskkonnaga seotud avalikke teenuseid, alluvad direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunktides a või b nimetatud organi või isiku kontrollile, nii et neid tuleb seetõttu käsitada riigiasutustena selle direktiivi artikli 2 punkti 2 alapunkti c tähenduses.
58 Käesoleval juhul tekib küsimus, kas selline kord, nagu on ette nähtud WIA 1991‑ga, mis teeb asjaomaste vee-ettevõtjate üle teostatava järelevalve ülesandeks kas Secretary of Stateʼle või OFWAT‑ile – need asutused on kahtlemata riigiasutused direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti a tähenduses – tähendab, et need ettevõtjad alluvad nimetatud asutuste „kontrollile” kõnesoleva direktiivi artikli 2 punkti 2 alapunkti c tähenduses.
59 Information Commissionner, asjaomased vee-ettevõtjad ja Ühendkuningriigi valitsus väitsid oma kirjalikes seisukohtades, et tõik, et asjaomaste vee-ettevõtjate suhtes kohaldatakse tõepoolest suhteliselt ranget reguleerivat korda, ei tähenda, et need ettevõtjad alluvad „kontrollile” direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti c tähenduses. Nad väidavad, et – nagu Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber) seda kohtuotsuses Smartsource rõhutas – nn „reguleeriv”‑kord, mis sisaldab üksnes reguleerija tahet määrata kindlaks eesmärgid, mida reguleeritav üksus peab järgima, erineb oluliselt nn „kontroll”‑korrast, mis võimaldab reguleerijal pigem määrata kindlaks viisi, kuidas asjaomane üksus peab need eesmärgid saavutama.
60 Selles kontekstis on Århusi konventsiooni rakendamise käsiraamatus märgitud, et kuigi Århusi konventsiooni artikli 2 lõike 2 punkt c – mis on sisuliselt identne säte direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunktiga c – osutab isikutele, kes „kuuluvad vähimal juhul riigile”, siis võib nimetatud artikli 2 lõike 2 punkt c „[l]isaks hõlmata […] keskkonnaga seotud üldhuviteenuseid osutavaid asutusi, kes alluvad regulatiivsele kontrollile”.
61 Seoses mõistega „kontroll” küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma neljandas küsimuses, millist tähtsust omab High Court of Justice’i (England & Wales) (Ühendkuningriik) kohtuotsus Griffin vs. South West Water Services Ltd, millele on osutatud ka Århusi konventsiooni rakendamise käsiraamatus seoses selle konventsiooni artikli 2 lõike 2 punktiga c.
62 Selles kohtuotsuses leiti ennekõike, et eespool viidatud kohtuotsuse Foster jt punktis 20 osutatud kontrolli kriteeriumi ei saa mõista sellises tähenduses, et see ei hõlma sellist nn „reguleerivat”‑korda, nagu on ette nähtud WIA 1991‑s, ning et kõnealune kord vastab nimetatud kontrolli kriteeriumile, nii et olukorras, kus täidetud on ka teised kriteeriumid, saab selles põhikohtuasjas kõne all olevate vee-ettevõtjate vastu 17. veebruari 1975. aasta direktiivile 75/129/EMÜ kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 48, lk 29) tugineda kui „riigi struktuuri osa” vastu.
63 Selles kontekstis soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus eelkõige teada, kas vee-ettevõtja kui „riigi struktuuri osa” on tingimata direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunktiga c hõlmatud juriidiline isik.
64 Kui eespool viidatud kohtuotsuse Foster jt punktis 20 esitatud kriteeriumide kohaldamisest tulenevalt on tuvastatud kontrolli olemasolu, siis võib seda pidada viiteks selle kohta, et direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunktis c osutatud kontrolli tingimus on täidetud, kuna mõlema konteksti puhul on mõiste „kontroll” eesmärk hõlmata „riigi” osalust laias mõttes, mis oleks parim lahendus ka asjaomaste õigusnormide eesmärkide saavutamiseks.
65 Direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunktis c sisalduva kontrolli mõiste täpne ulatus tuleb siiski kindlaks teha ka selle direktiivi enda eesmärke silmas pidades.
66 Nimetatud direktiivi artikli 1 punktidest a ja b nähtub, et selle eesmärk on eelkõige tagada juurdepääsu õigus riigiasutuste valduses või nende nimel mõne muu asutuse valduses olevale keskkonnateabele, sätestada põhitingimused ja tegutsemiskord selle õiguse teostamiseks ning muuta nimetatud teave süstemaatiliselt üldsusele üha enam kättesaadavaks ja levitada seda üha laiemalt.
67 Määratledes kolm riigiasutuste kategooriat, on direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 eesmärk hõlmata kõik üksused – olenemata nende õiguslikust vormist –, mida tuleb käsitada avaliku võimu organina, olgu selleks siis riik ise, üksus, kelle riik on volitanud oma nimel tegutsema, või riigi kontrollile alluv üksus.
68 Need asjaolud suunavad eelistama direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti c tähenduses mõiste „kontroll” tõlgendust, mille kohaselt hõlmab see kolmas järelejäänud riigiasutuste kategooria iga üksust, mis tõeliselt sõltumatul viisil ei määra ise kindlaks, kuidas ta keskkonna valdkonnas talle antud ülesandeid täidab, kuna selle direktiivi artikli 2 punkti 2 alapunktide a ja b alla kuuluval riigiasutusel on võimalik otsustavalt mõjutada selle üksuse tegevust nimetatud valdkonnas.
69 Viis, kuidas selline riigiasutus saab siseriikliku seadusandja poolt talle antud pädevuse alusel otsustavalt mõjutada, ei oma siinkohal tähtsust. Selleks võib muu hulgas olla õigus teha asjaomastele üksustele ettekirjutusi – olenemata sellest, kas tegutsetakse aktsionärina või mitte –, õigus peatada, tühistada a posteriori nende üksuste otsused või seada nende vastuvõtmine sõltuvusse eelneva heakskiidu olemasolust, õigus ametisse nimetada või ametist vabastada nende juhtorganite liikmed või nende liikmete enamus või õigus jätta nimetatud üksused täielikult või osaliselt ilma rahastamisest sellises ulatuses, mis seab ohtu nende püsimajäämise.
70 Üksnes asjaolu, et kõnealune üksus on – nagu asjaomased vee-ettevõtjad – äriühing, kelle suhtes kohaldatakse kõnealusele sektorile spetsiifilist reguleerivat korda, ei välista kontrolli direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti c tähenduse ulatuses, milles selle üksuse puhul on täidetud käesoleva kohtuotsuse punktis 68 välja toodud tingimused.
71 Kui asjaomane kord hõlmab eriti üksikasjalikku õiguslikku raamistikku, milles on kehtestatud kõik eeskirjad, mis määravad kindlaks viisi, kuidas need äriühingud peavad nende vastutusel olevaid keskkonna majandamisega seotud avalik-õiguslikke ülesandeid täitma, ning mis näevad vajaduse korral ette haldusõigusliku järelevalve, mille eesmärk on tagada, et neid eeskirju ka tegelikult järgitakse, ning mille käigus saab vajaduse korral teha ettekirjutusi ja määrata trahve, siis saab sellest järeldada, et need üksused ei ole riigi suhtes täielikult sõltumatud ning seda isegi juhul, kui viimasel puudub pärast kõnealuse sektori erastamist õigus kindlaks määrata, kuidas neid üksusi igapäevaselt juhitakse.
72 Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas põhikohtuasjades tähendab WIA 1991‑ga ette nähtud kord, et asjaomastel vee-ettevõtjatel puudub täielik sõltumatus järelevalveasutuste suhtes, kelleks on Secretary of State ja OFWAT.
73 Kõigest eelnevast lähtuvalt tuleb kolmandale ja neljandale esitatud küsimusele vastata, et sellised ettevõtjad, nagu asjaomased vee-ettevõtjad, kes osutavad keskkonnaga seotud avalikke teenuseid, alluvad direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunktides a või b nimetatud organi või isiku kontrollile, nii et neid tuleb seetõttu käsitada riigiasutustena selle direktiivi artikli 2 punkti 2 alapunkti c tähenduses, kui need ettevõtjad ei saa tulenevalt sellest, et direktiivi artikli 2 punkti 2 alapunktide a ja b alla kuuluval riigiasutusel on võimalik otsustavalt mõjutada nende ettevõtjate tegevust keskkonna valdkonnas, tõeliselt sõltumatul viisil kindlaks määrata, kuidas nad neid teenuseid osutavad.
74 Viienda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkte b ja c tuleb tõlgendada nii, et kui isik kuulub mõne oma ülesande, kohustuse või teenuse tõttu selle sätte kohaldamisalasse, siis tuleb seda isikut käsitada riigiasutusena üksnes selle keskkonnateabe osas, mis on tema valduses nende ülesannete, kohustuste või teenuste tõttu.
75 Riigiasutuse mõiste sellise nn „kombineeritud” tõlgenduse võimalus esitati eelkõige siseriiklikus menetluses, mis viis kohtuotsuse Smartsource tegemiseni. Selles menetluses väideti ennekõike, et kui vee-ettevõtjad kuuluvad direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti b alla tulenevalt tõigast, et nad täidavad teatud avalikke haldusülesandeid, siis saab seda sätet tõlgendada sellises tähenduses, et nimetatud ettevõtjatel on kohustus edastada üksnes keskkonnateave, mis on nende valduses nende ülesannete täitmise tõttu.
76 Sellega seoses tuleb nentida, et lisaks asjaolule, et nn „kombineeritud” tõlgenduse kasutamine riigiasutuse mõiste puhul võib tekitada ebaselgust ja märkimisväärseid praktilisi probleeme direktiivi 2003/4 tõhusal rakendamisel, ei toeta niisugust lähenemist kui sellist nimetatud direktiivi ega Århusi konventsiooni sõnastus ega ülesehitus.
77 Tulenevalt sellest, kuidas juurdepääsu korra kohaldamisala nii nimetatud direktiivis kui Århusi konventsioonis määratletud on – nimelt on selle korra eesmärk saavutada riigiasutuste valduses või nende nimel hoitava keskkonnateabe võimalikult laialdane süstemaatiline kättesaadavus ja levik üldsuse hulgas – on selline lähenemine kõnealuste õigusaktide alustega pigem vastuolus.
78 Nagu nähtub direktiivi 2003/4 artikli 3 lõikest 1, mis on selle direktiivi keskne säte ja sisuliselt identne norm Århusi konventsiooni artikli 4 lõikega 1, on üksusel, kes on kvalifitseeritud riigiasutuseks nimetatud direktiivi artikli 2 punktis 2 osutatud ühe kategooria tähenduses neist kolmest kategooriast, kohustus edastada igale taotlejale kogu tema valduses olev või tema nimel hoitav keskkonnateave, mis kuulub nimetatud artikli 2 punktis 1 loetletud kuuest kategooriast ühte kategooriasse, välja arvatud juhul, kui taotlus kuulub mõne sama direktiivi artiklis 4 ette nähtud erandi alla.
79 Niisiis tuleb direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunktis b osutatud isikuid – nagu kohtujurist seda oma ettepaneku punktides 116 ja 118 märkis – käsitada selle direktiivi tähenduses riigiasutustena kogu nende valduses oleva keskkonnateabe osas.
80 Peale selle, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 73, saab konkreetselt direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti c puhul selliseid äriühinguid, nagu asjaomased vee-ettevõtjad, nimetatud sätte alusel riigiasutustena käsitada üksnes tingimusel, et nad alluvad avalike teenuste osutamisel keskkonna valdkonnas direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunktides a või b viidatud organi või isiku kontrollile.
81 Sellest tuleneb, et sellistel äriühingutel on kohustus edastada üksnes keskkonnateavet, mis on nende valduses avalike teenuste osutamise tõttu.
82 Seevastu – nagu kohtujurist seda oma ettepaneku punktis 121 märkis – puudub neil äriühingutel kohustus anda keskkonnateavet, mille puhul on selge, et see ei ole seotud nende avalike teenuste osutamisega. Juhul kui viimase osas esineb kahtlusi, tuleb kõnealune teave edastada.
83 Neil tingimustel tuleb viiendale esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti b tuleb tõlgendada nii, et selle sätte alla kuuluv isik on riigiasutus kogu tema valduses oleva keskkonnateabe osas. Sellised äriühingud, nagu asjaomased vee-ettevõtjad, keda saab riigiasutustena nimetatud direktiivi artikli 2 punkti 2 alapunkti c tähenduses käsitada üksnes osas, milles nad alluvad avalike teenuste osutamisel keskkonna valdkonnas sama direktiivi artikli 2 punkti 2 alapunktides a või b viidatud organi või isiku kontrollile, ei ole kohustatud andma keskkonnateavet, kui on selge, et kõnealune teave ei ole seotud selliste teenuste osutamisega.
1. Selleks, et teha kindlaks, kas selliseid üksusi, nagu United Utilities Water plc, Yorkshire Water Services Ltd ja Southern Water Services Ltd, saab käsitada juriidiliste isikutena, kes täidavad siseriikliku õiguse alusel „avalikke haldusülesandeid” Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2003. aasta direktiivi 2003/4/EÜ keskkonnateabele avaliku juurdepääsu ja nõukogu direktiivi 90/313/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta artikli 2 punkti 2 alapunkti b tähenduses, tuleb kontrollida, kas neile üksustele on nende suhtes kohaldatava siseriikliku õiguse alusel antud märksa laiemad volitused kui need, mis tulenevad eraõiguslike isikute vahelistele suhetele kohaldatavatest normidest.
2. Sellised ettevõtjad, nagu United Utilities Water plc, Yorkshire Water Services Ltd ja Southern Water Services Ltd, kes osutavad keskkonnaga seotud avalikke teenuseid, alluvad direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunktides a või b nimetatud organi või isiku kontrollile, nii et neid tuleb seetõttu käsitada „riigiasutustena” selle direktiivi artikli 2 punkti 2 alapunkti c tähenduses, kui need ettevõtjad ei saa tulenevalt sellest, et nimetatud direktiivi artikli 2 punkti 2 alapunktide a ja b alla kuuluval riigiasutusel on võimalik otsustavalt mõjutada nende ettevõtjate tegevust keskkonna valdkonnas, tõeliselt sõltumatul viisil kindlaks määrata, kuidas nad neid teenuseid osutavad.
3. Direktiivi 2003/4 artikli 2 punkti 2 alapunkti b tuleb tõlgendada nii, et kui isik kuulub selle sätte kohaldamisalasse, siis tuleb seda isikut käsitada riigiasutusena kogu tema valduses oleva keskkonnateabe osas. Sellised äriühingud, nagu United Utilities Water plc, Yorkshire Water Services Ltd ja Southern Water Services Ltd, keda saab riigiasutustena nimetatud direktiivi artikli 2 punkti 2 alapunkti c tähenduses käsitada üksnes osas, milles nad alluvad avalike teenuste osutamisel keskkonna valdkonnas sama direktiivi artikli 2 punkti 2 alapunktides a või b viidatud organi või isiku kontrollile, ei ole kohustatud andma keskkonnateavet, kui on selge, et kõnealune teave ei ole seotud selliste teenuste osutamisega.

matches: kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus kohus Kohus Kohus kohus kohus Kohus kohus kohus kohus kohus


Sotsiaalmaksu tasumine isikute eest, kellele makstakse toetust puudega isiku hooldamise eest (uuendatud jaanuaris 2016) | Maksu- ja Tolliamet
Avaleht Äriklient Registreerimine, ettevõtlus Kohalikule omavalitsusele Juhendid Sotsiaalmaksu tasumine isikute eest, kellele makst...
Sotsiaalmaksu tasumine isikute eest, kellele makstakse toetust puudega isiku hooldamise eest (uuendatud jaanuaris 2016)
Sotsiaalmaksuseaduse (SMS) § 6 lg 11 kohaselt maksab vald või linn sotsiaalmaksu Eestis elava isiku eest, kes:
hooldab puudega isikut sotsiaalhoolekande seaduse § 26 alusel ja kellele valla- või linnavalitsus maksab toetust puudega isiku hooldamise eest ja kes ei tööta ega saa riiklikku pensioni või
hooldab puudega last ja kellele valla- või linnavalitsus maksab toetust puudega lapse hooldamise eest ja kes ei tööta ega saa riiklikku pensioni.
Sotsiaalmaksu maksmise kord on kehtestatud rahandusministri 31.12.2003. a määrusega nr 113. Korra § 21 kohaselt peab hooldajatoetuse saaja osas sotsiaalmaksu arvestust ja täidab maksudeklaratsiooni vormi ESD sellele isikule hooldajatoetust maksev valla- või linnavalitsus.
kui valla- või linnavalitsusel on teave, et hooldajatoetuse saaja vastab samaaegselt SMS § 6 lg-s 1 sätestatud tingimustele, st et nimetatud isiku eest maksab samaaegselt sotsiaalmaksu riik. Teabe allikaks võib olla kirjalik kinnitus toetuse saajalt mõne SMS § 6 lg 1 punkti alla kvalifitseerumise kohta või ka muudest allikatest saadud vastav teave (nt andmed isikute kohta, kes kasvatavad alla 3aastast last, mistõttu maksab nende eest sotsiaalmaksu Sotsiaalkindlustusamet).
kui hooldajatoetuse saaja saab riiklikku pensioni. Riikliku pensioni saajaks on SMS § 2 lg 4 p 6 kohaselt isik, kes saab pensioni Eesti riigilt või tulenevalt sotsiaalkindlustuslepingust või sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise alasest Euroopa Liidu õigusaktist. Linna- või vallaasutuselt hooldajatoetust saavad isikud on kohustatud sotsiaalmaksu maksjat 10 päeva jooksul kirjalikult teavitama pensioni saamisest.
Vald või linn maksab hooldajatoetuse saaja eest sotsiaalmaksu SMS §-s 21 nimetatud kuumääralt (2016. aastal on sotsiaalmaksu kuumääraks 390 eurot). Kui vallal või linnal on kohustus maksta hooldajatoetuse saaja eest sotsiaalmaksu terve kuu eest, siis arvestatakse sotsiaalmaksu 390 eurolt maksumääraga 33% ehk 128,70 eurot, olenemata isikule makstava hooldajatoetuse suurusest. Kalendrikuu eest, mille kestel isikul algab või lõpeb hooldajatoetuse saamise õigus, makstakse sotsiaalmaksu proportsionaalselt kalendripäevade arvuga, mille eest on vallal või linnal kohustus sotsiaalmaksu maksta. Antud juhul näidatakse deklaratsioonil ESD valla- või linnapoolse sotsiaalmaksu kohustuse tekkimise või lõppemise kuupäev.
Näiteks, kui aprillikuus on isikul tekkinud õigus saada hooldajatoetust 15. aprillist (16 päeva), siis arvutatakse sotsiaalmaksu järgnevalt: 390/30x16x33%=68,64 eurot (sotsiaalmaks arvestatakse eurodes sendi täpsusega).
Maksudeklaratsioon ESD täidetakse käsitsi e-maksuamet/e-tollis või esitatakse elektrooniliselt e-maksuameti/e-tolli kaudu. Elektroonilise deklaratsiooni ESD faili struktuuri leiate siit.
28.04.2005, uuendatud jaanuaris 2016


Tartu Linnavolikogu 15. juuli 2016. a määruse nr 118 "Spordi valdkonna toetused" muutmine – Riigi Teataja
Tartu Linnavolikogu 15. juuli 2016. a määruse nr 118 "Spordi valdkonna toetused" muutmine
RT IV, 29.05.2018, 46
Vastu võetud 24.05.2018 nr 24
Tartu Linnavolikogu 15. juuli 2016. a määruses nr 118 "Spordi valdkonna toetused" tehakse järgmised muudatused:
1) määruse § 10 lõiget 1 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
"(1) Spordiprojekti toetamisel on abikõlbulikud kulud sündmuse toimumisega seotud spordirajatise või -hoone, samuti sündmuse korraldamiseks ja läbiviimiseks vajaliku inventari rendi- ja üürikulu, kohtunike töötasu, ajavõtu ja heliteeninduse kulu, meditsiini- ja turvateenuse kulu, tänava ja haljasala sulgemise ja liikluskorralduse muudatusega soetud kulu.";
2) määruse § 11 lõikes 1 asendatakse number "60" numbriga "50";
3) määruse § 14 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
"§ 14. Abikõlbulikud kulud
Spordi suurprojekti toetamisel on abikõlbulikud kulud sündmuse toimumisega seotud spordirajatise või -hoone, samuti sündmuse korraldamiseks ja läbiviimiseks vajaliku inventari rendi- või üürikulu, kohtunike töötasu, ajavõtu, heli- ja audiovisuaalse teenindamise kulu, meditsiini- ja turvateenuse kulu, tänava ja haljasala sulgemise ja liikluskorralduse muudatusega seotud kulu ning sündmuse reklaami ja turundamise kulu.";
4) määruse § 16 lõikes 1 asendatakse number "80" numbriga "70";
5) määruse § 18 tunnistatakse kehtetuks;
6) määruse § 19 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
"§ 19. Spordi suurprojekti konsultatsioon
Pärast spordi suurprojekti taotluse esitamist viiakse taotleja esindajaga läbi konsultatsioon, mille käigus arutatakse läbi suurprojekti idee, toimumise aeg, tegevuskava ja turundustegevused ning antakse esialgne tagasiside toetuse saamise võimaluse kohta.";
7) määruse § 21 punktis 1 jäetakse välja sõna "individuaalala";
8) määruse § 22 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
"§ 22. Toetuse määr Tartu linna meistrivõistlustel
(5) Toetuse määr Tartu linna meistrivõistluste korraldamiseks ja läbiviimiseks spordialal, mis eeldab spetsiifilist kallist spordirajatist või varustust (iluuisutamine, jäähoki, ratsutamine, tennis, moodne viievõistlus, jalgratta maanteesõit, mootorisport), või võistkondlikul pallimängualal (välja arvatud rannapallialad, kui läbiviimisega ei kaasne väljakute rendikulu), mille korraldamiseks on hooaja vältel vaja läbi viia eelringid lisaks finaalturniirile, ning millel viiakse meistrivõistlused läbi enam kui kahes vanuseklassis, on 1000 eurot.";
9) määruse § 31 punkti 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
"2) võistluse nime ja tähtsust, sh lisada võistluse veebilehe aadress";
10) määruse § 32 lõige 2 tunnistatakse kehtetuks;
11) määruse § 32 lõiget 3 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
"(3) Ühelt spordialalt saab toetust vaid üks võistkond.";
12) määruse § 37 tunnistatakse kehtetuks;
13) määruse § 38 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
"§ 38. Esindusvõistkonna konsultatsioon
Pärast spordi esindusvõistkonna taotluse esitamist viiakse taotleja esindajaga läbi konsultatsioon, mille käigus arutatakse järgmise perioodi tegevusplaane liigades ja sarjades osalemisel ja turundustegevusi ning antakse esialgne tagasiside toetuse saamise võimaluse kohta.";
14) määruse § 40 täiendatakse lõikega 11 järgmiselt:
"(11) Spordiprojekti eelarve hindamisel võrreldakse esitatud taotluses kirjeldatud eelarvet sama taotleja eelmise perioodi sarnase spordiprojekti kohta esitatud aruandes nimetatud kuludega. Suure erinevuse korral võib vähendada taotluses kirjeldatud eelarvet selliselt, et see arvestaks käesoleva määruse paragrahvides 10 ja 11 nimetatud proportsioonidega ning aruandes esitatud reaalselt tehtud kuludega.".