text:
Tallinna Ringkonnakohtu taotlus tunnistada põhiseadusega vastuolus olevaks ja jätta kohaldamata kuni 31. detsembrini 2010 kehtinud riigilõivuseaduse lisa 1 säte, mis näeb ette, et tsiviilasjalt hinnaga üle 10 000 000 krooni on riigilõivu täismäär 3 protsenti tsiviilasja hinnast, kuid mitte rohkem kui 1 500 000 krooni – Riigi Teataja
Tallinna Ringkonnakohtu taotlus tunnistada põhiseadusega vastuolus olevaks ja jätta kohaldamata kuni 31. detsembrini 2010 kehtinud riigilõivuseaduse lisa 1 säte, mis näeb ette, et tsiviilasjalt hinnaga üle 10 000 000 krooni on riigilõivu täismäär 3 protsenti tsiviilasja hinnast, kuid mitte rohkem kui 1 500 000 krooni
RT I, 11.05.2011, 17
3-4-1-1-11
Eesistuja Märt Rask, liikmed Tõnu Anton, Peeter Jerofejev, Ott Järvesaar ja Lea Kivi
Tallinna Ringkonnakohtu 26. jaanuari 2011. aasta määrus tsiviilasjas nr 2-08-2722
Tunnistada, et riigilõivuseaduse § 56 lõiked 1 ja 19 ning lisa 1 viimane lause (1. jaanuarist 2009 kuni 31. detsembrini 2010 kehtinud redaktsioonis) nende koostoimes olid põhiseaduse vastased osas, milles apellatsioonkaebuselt tsiviilasja hinna puhul üle 10 000 000 krooni oli ette nähtud riigilõivu tasumine summas 3% tsiviilasja hinnast, kuid mitte rohkem kui 1 500 000 krooni.
1. Kulle Kurrel esitas 25. jaanuaril 2008 Harju Maakohtusse hagi Tallinna Tehnikaülikooli ja Eesti Vabariigi (Haridus- ja Teadusministeeriumi kaudu) vastu tehingute tühisuse tunnustamiseks ja kinnistusraamatu kannete parandamiseks. Menetluse käigus täpsustas hageja oma kinnistusraamatusse kannete tegemisega seotud nõuet ja palus tuvastada kostjate kohustus anda nõusolek Tallinna kinnistusjaoskonna kinnistusregistri registriosa nr 391101 teise jakku tehtud kannete parandamiseks selliselt, et omanikuna kantaks sinna Eesti Vabariik või hageja või mõlemad. 1. novembri 2010. aasta otsusega jättis Harju Maakohus hagi rahuldamata. Otsuse sissejuhatuses märkis maakohus, et tsiviilasja hind on 27 000 000 krooni.
2. Hageja esitas 1. detsembril 2010 apellatsioonkaebuse, millega vaidlustas maakohtu otsuse täies ulatuses ning taotles hagi rahuldamist. Apellatsioonkaebuselt tasus hageja riigilõivu 40 000 krooni.
3. Tallinna Ringkonnakohus jättis 8. detsembri 2010. aasta määrusega apellatsioonkaebuse käiguta ja kohustas apellanti tasuma apellatsioonkaebuselt täiendavalt riigilõivu 770 000 krooni. Kohtumääruse kohaselt määras maakohus tsiviilasja hinnaks 27 000 000 krooni, millelt tuleb riigilõivuseaduse (RLS) lisa 1 kohaselt tasuda lõivu 3% tsiviilasja hinnast, kuid mitte üle 1 500 000 krooni. Kuna apellant oli tasunud üksnes 40 000 krooni riigilõivu tasuda tuleva 810 000 krooni asemel, kohustati teda puudujäävat lõivu tasuma 30 päeva jooksul määruse kättetoimetamisest. Ringkonnakohtu määruse peale esitas K. Kurrel määruskaebuse, kuid Riigikohus keeldus 12. jaanuari 2011. aasta määrusega määruskaebust menetlusse võtmast.
4. Apellant esitas 20. detsembril 2010 ringkonnakohtule menetlusabi taotluse, paludes vabastada ta osaliselt riigilõivu tasumisest apellatsioonkaebuselt nii kaebuse esitamisel kui ka otsuse tegemisel.
Taotluse kohaselt võttis maakohus hagiavalduse menetlusse 40 000 krooni suuruse riigilõivuga. Seejuures juhindus maakohus RLS lisast 2 "Riigilõivu täismäärad kinnistusraamatu ja abieluvararegistri toimingute eest (kroonides)". Ringkonnakohus määras apellandile üheksateist korda suurema riigilõivu. Nii vastuolulist seadusetõlgendust ei osanud apellant ette näha ning sellise lõivu tasumiseks ei ole apellandil vara ja võimalusi. Taotlusele lisas apellant majandusliku seisundi teatise. Selle kohaselt on apellant kaugsõiduautojuht, kelle keskmine netosissetulek on 9772 krooni 39 senti kuus (töölepingujärgne tasu 15 000 krooni). Apellandi ülalpidamisel on abikaasa. Taotlejale kuulub teatise kohaselt mitmeid kinnistuid: Tallinnas Lossi 23 asuv kinnistu suurusega 3830 m2 ja väärtusega 780 500 krooni, mis on ühtlasi apellandi elukohaks (ehitusaasta 1896, rahuldav seisukord); Tallinnas Kadaka tee 90c asuv 44 094 m2 suurune sihtotstarbeta hoonestamata maa väärtusega 970 100 krooni; Tallinnas Lossi 23a asuv 1685 m2 suurune hoonestamata maa väärtusega 426 500 krooni; Tallinnas Mäealuse 1b asuv 1234 m2 suurune sihtotstarbeta maa väärtusega 76 500 krooni; Tallinnas Mäepealse 2a asuv 1383 m2 suurune sihtotstarbeta hoonestamata maa väärtusega 85 700 krooni; Tallinnas Mäepealse 9 asuv 19 811 m2 suurune sihtotstarbeta hoonestamata maa väärtusega 1 307 500 krooni; Sauel Kütise 15-7 asuv elukoht väärtusega 700 000 krooni (ehitusaasta 1987, seisukord rahuldav), sellel hüpoteek SEB Panga kasuks 340 000 krooni. Apellandil on pangakontodel raha ca 17 000 krooni. Tal on fondiplaan Swedbankis 10 804 krooni ja e‑osakud Swedbanki Ida-Euroopa aktsiafondis väärtusega 28 418 krooni. Oma kulutuste kohta teatas apellant, et perekonna vältimatud püsikulutused on 17 954 krooni (sealhulgas kohustused panga vastu, vara kindlustuskulud, maamaks). Kinnistusraamatu andmetel kuulub apellandile lisaks eespool loetletutele veel ka Tallinnas Lossi 24a asuv kinnistu.
5. Vastuseks ringkonnakohtu järelepärimisele selgitas apellant, et ei pea võimalikuks oma kinnistuid riigilõivu tasumiseks vajaliku raha saamiseks rahaks teha, sest see ei oleks õiglane. Apellandi esindaja advokaat A. Hallmägi teatas, et kordab oma Riigikohtule esitatud määruskaebuses avaldatud seisukohta selle kohta, et ta peab põhiseaduse vastaseks RLS lisa 1 lauset, mille kohaselt tsiviilasja hinna puhul üle 10 000 000 krooni on riigilõivu täismäär 3% tsiviilasja hinnast, kuid mitte rohkem kui 1 500 000 krooni. Riigilõivu sellisel määral on apellandile laostav mõju ega võimalda tal teostada oma põhiseaduslikku kohtusse pöördumise õigust. Esindaja palus jätta viidatud sätte kohaldamata vastuolu tõttu põhiseadusega (PS).
TALLINNA RINGKONNAKOHTU OTSUS
6. Tallinna Ringkonnakohus jättis K. Kurreli menetlusabi taotluse rahuldamata ning võttis apellatsioonkaebuse menetlusse. Kohus tunnistas põhiseadusega vastuolus olevaks ja jättis kohaldamata kuni 31. detsembrini 2010 kehtinud RLS lisa 1 sätte, mis nägi ette, et tsiviilasjalt hinnaga üle 10 000 000 krooni on riigilõivu täismäär 3 protsenti tsiviilasja hinnast, kuid mitte rohkem kui 1 500 000 krooni. Ringkonnakohtu otsus jõudis Riigikohtusse 2. veebruaril 2011.
7. Kohus leidis, et tsiviilasja hinna üle ei vaielda, ning luges selleks 27 000 000 krooni ehk 1 725 614 eurot 50 senti. Kohus leidis samuti, et apellatsioonkaebuse esitamise ajal, 1. detsembril 2010 kehtinud riigilõivu täismäärad avalduse esitamise eest tsiviilkohtumenetluses (kroonides) sisaldusid kuni 31. detsembrini 2010 kehtinud RLS lisas 1. Sellest tulenevalt oli vaidlusaluses asjas riigilõivu suuruseks 810 000 krooni, mis vastab 51 768 eurole 44 sendile. Kohus tuvastas, et apellandile kuulub kaheksa kinnistut, mille koguväärtuseks on apellandi hinnangul ligi 4,5 miljonit krooni. Üks kinnistutest on koormatud hüpoteegiga ja üks on apellandi elukohaks. Kohus leidis, et apellandi majanduslik seisund võimaldaks riigilõivu tasuda ja täidetud ei ole tsiviilkohtumenetluse seadustiku (TsMS) § 181 lõike 1 punktis 1 sätestatud eeldus menetlusabi andmiseks.
8. Ringkonnakohus asus seisukohale, et RLS lisa 1 sättest, mis näeb ette tsiviilasjalt hinnaga üle 10 000 000 krooni riigilõivu maksmise 3% asja hinnast, kuid mitte üle 1 500 000 krooni, tuleneb sedavõrd suur riigilõiv, et see takistab isikuid oma õiguste teostamiseks kohtusse pöördumast, ning see ei ole põhiseadusega kooskõlas ja tuleb jätta kohaldamata. Lõivu sätestamise eesmärgiks olev menetlusökonoomia on küll legitiimne, kuid riigilõiv, mille apellant peab tasuma, on ebaproportsionaalne menetlusökonoomia eesmärgi suhtes. Ebamõistlikult suure riigilõivuga saavutatakse õigustamatu eesmärk, kui välistatakse suurte nõuetega kohtuvaidlused. Kui apellant peab vaidlusaluses asjas tehingute kehtivuse üle peetavas vaidluses tasuma riigilõivuks 810 000 krooni, siis on tema võimalust oma õigust kohtus kaitsta ebaproportsionaalselt kitsendatud olenemata sellest, kas konkreetsel isikul oleks õigus riigilõivu tasumisel menetlusabi saada, sest sedavõrd suure lõivu nõudmine ei ole juba iseenesest eesmärgipärane ja avaldab isikule suurt majanduslikku survet kohtusse pöördumisest või kaebuse esitamisest loobumiseks, seda enam üldteada oleva üldise majanduslanguse ja vaesumise taustal. Õigustamatu oleks eeldada, et vaidlusega kahe kohtuastme läbimiseks peaks isik arvestama riigilõivuga 1 620 000 krooni, mis moodustab umbes 36% kogu tema vara maksumusest, olgu siis vaidluse sisu milline tahes.
9. Kohus märkis, et riigilõivu eesmärgiks on riigi tehtava avalik-õigusliku toimingu kulutuste täielik või osaline hüvitamine. Vaidlusaluse ulatuseni tõsteti riigilõivud alates 1. jaanuarist 2009 tsiviilkohtumenetluse seadustiku ja sellega seotud seaduste muutmise seadusega, mille eelnõu seletuskirjast ei leia põhjendusi riigilõivude tõstmise eesmärgi kohta. Justiitsminister on põhjendanud 16. mai 2008. aasta kirjas Riigikogu õiguskomisjonile riigilõivu 2-3 korda tõstmise vajadust sellega, et katta tsiviilkohtumenetluse üldisi tegevuskulusid ning et avaliku teenuse pakkumise eest on kuludele vastava kompensatsiooni küsimine põhjendatud. Kirjast ei nähtunud, et oleks analüüsitud konkreetse toimingu tegemisega kaasnevaid kulusid ega seost kavandatud riigilõivumäära ja konkreetse suure hinnaga tsiviilasja kohtumenetlusele riigi poolt kulutatavate summade vahel. Samuti ei olnud analüüsitud riigilõivu kordades tõstmise mõju riigi tegelikele kuludele, mis kaasnevad kordades suureneva riigi menetlusabi taotluste hulga menetlemisega, ega kohtumenetluse aja pikenemist. Kohus leidis, et PS § 15 lõikes 1 sätestatud põhiõigusega ei ole kooskõlas tõsta riigilõivumäärad tasemeni, mis oluliselt piirab isikute võimalust kohtusse pöörduda, isegi kui see on ajendatud vajadusest katta kulusid, mida riik teeb kohtumenetlusele.
10. Ringkonnakohus leidis, et riigilõivu suuruse ebaproportsionaalsust ei mõjutaks see, kui isikul oleks võimalik menetlusabi saada, sest vaidluse kaotamise korral tuleks tal hiljem riigilõiv riigile hüvitada (TsMS § 190 lõiked 4 ja 5). Menetluskulude riigi tuludesse tasumisest vabastamise aluseks TsMS § 190 lõike 7 järgi saab olla üksnes mõjuv põhjus. Selliseks põhjuseks ei saa aga iseenesest olla asjaolu, et seaduses sätestatud riigilõivumäärad on liiga kõrged. Samal põhjusel ei pidanud kohus kohaldatavaks TsMS § 181 lõiget 31, mille kohaselt võib juhul, kui menetlusabi taotluse läbivaatamisel ilmneb, et taotleja majandusliku seisundi tõttu puudub alus talle menetlusabi anda, kuid kohus leiab, et tasumisele kuuluva riigilõivu korraga tasumine takistab konkreetse kohtuasja asjaolusid arvestades ebamõistlikult isiku õigust pöörduda kohtusse oma eeldatava ja seadusega kaitstud õiguse või huvi kaitseks, kohus menetlusabi korras määrata, et hagiavalduselt või apellatsioonkaebuselt tasumisele kuuluv riigilõiv tasutakse osamaksetena kohtu määratud tähtaja jooksul. Osamaksetena tasumise võimalus ei muuda ebaproportsionaalselt suurt riigilõivu proportsionaalsemaks.
11. Riigikogu põhiseaduskomisjoni arvates võivad kõrged lõivumäärad olla vastuolus PS § 15 lõikega 1 ja § 24 lõikega 5, kuna kõrged riigilõivud võivad osutuda ülemääraseks takistuseks kohtusse pöördumisel, arvestades seejuures riigilõivude suurust, eriti suurematelt nõuetelt, mida tuleb tasuda nii esimeses kui ka teises kohtuastmes, ning menetlusabi saamise piiratust paljudel juhtudel. Kahes kohtuastmes kokku tasumisele kuuluv riigilõiv 1 620 000 krooni piirab ebaproportsionaalselt igaühe põhiõigust pöörduda oma õiguste kaitsmiseks kohtusse. Lisaks võib n-ö laenupõhine menetlusabi kohtumenetluses olla iseenesest põhiseadusega vastuolus.
12. Riigikogu rahanduskomisjon leiab, et riigilõivud peavad olema kehtestatud lähtuvalt toimingu tegemisega kaasnevatest kuludest (kulupõhimõte), arvestades erandit, kui toimingu eesmärgist, sellest saadavast hüvest ja kaalukast avalikust huvist lähtuvalt, eelkõige sotsiaal- ja majanduspoliitilistest kaalutlustest, kehtestatakse lõivumäär kulupõhimõttest erinevalt. Menetlusökonoomia eesmärgiga ebaproportsionaalsed kõrged lõivumäärad takistavad isikuid oma õiguste teostamiseks kohtusse pöördumast. Riigilõivu arvestati ka varem hagihinna suuruselt. Majandusolukorda arvestades tuleb põhjalikumalt analüüsida, millised oleksid tsiviilkohtumenetluses optimaalsed riigilõivud.
Kulle Kurreli arvamus
13. K. Kurrel on esindaja advokaat A. Hallmägi kaudu seisukohal, et RLS lisa 1 lause: "Tsiviilasja hinna puhul üle 10 000 000 krooni on riigilõivu täismäär 3 protsenti tsiviilasja hinnast, kuid mitte rohkem kui 1 500 000 krooni" on põhiseadusega vastuolus. K. Kurrelil ei ole sellise lõivu tasumiseks ei vara ega võimalusi. Praeguses vaidluses ei ole tegemist tavalise võlanõudega, vaid omandireformist tuleneva nõudega, kus soovitakse esivanematele kuulunud maa tagastamist. Riigilõivu seesugusel määral tasumisel on menetlusosalisele laostav mõju ja sellele ei ole mingit seletust ega õigustust. Oleks mõeldamatu, et isik peaks oma kohtusse pöördumise õiguse realiseerimiseks vajaliku riigilõivu tasumiseks enne müüma oma vara, võtma laenu vms. Riigilõivu selline suurus ei võimalda teostada tema põhiseaduslikku kohtusse pöördumise õigust. K. Kurrel märgib, et hagi esitamise ajal, kuni 1. septembrini 2009 nägi nimetatud lause ette 1,5-protsendise riigilõivumäära. K. Kurrel on seisukohal, et RLS § 56 lõiget 19 ei saa praegusel juhul käsitleda lahus RLS lisast 1, kuna RLS § 56 lõige 19 ei sätesta riigilõivu määrasid, mida tuleks kohaldada apellatsioonkaebuse esitamisel, vaid need tulenevad lisast 1.
Eesti Vabariigi (Haridus- ja Teadusministeeriumi kaudu) ning Tallinna Tehnikaülikooli arvamus
14. Advokaat K. Laus esitas Eesti Vabariigi ja Tallinna Tehnikaülikooli arvamuse, mille kohaselt on praeguses vaidluses 810 000 krooni suurune riigilõiv proportsionaalne menetlusökonoomia eesmärgiga ja seega põhiseadusega kooskõlas. Kostjad eeldavad, et seadusandja põhjendused RLS lisas 1 sätestatud määrade kehtestamisel on olnud seaduslikud. Kehtestatud riigilõiv ei piira ebaproportsionaalselt isiku PS §-st 15 tulenevat õigust pöörduda oma õiguste ja vabaduste rikkumise korral kohtusse. Riigilõivu tasumise võimatuse korral on tõhus õiguskaitse tagatud menetlusabi andmise kaudu.
15. Praeguses asjas on hageja kohustatud maksma riigilõivu seadusega ette nähtud kõige madalama täismäära protsendina. Summa suurus on õigustatud, arvestades vaidluse mahtu, keerukust ja hageja taotletava vara väärtust.
16. Õiguskantsler leiab, et RLS § 56 lõige 19, mille kohaselt tuleb tsiviilasjas tehtud maakohtu otsuse peale apellatsioonkaebuse esitamisel tasuda riigilõivu sama palju, kui tuleb tasuda hagi või muu avalduse esialgsel esitamisel maakohtule, arvestades apellatsioonkaebuse ulatust, on vastuolus PS § 24 lõikega 5 ning §-ga 11 osas, milles näeb apellatsioonkaebuselt hagihinnaga 27 000 000 krooni ette 810 000 krooni suuruse riigilõivu tasumise kohustuse. RLS lisa 1 ei pea õiguskantsler asjassepuutuvaks normiks, mistõttu ei ole põhiseaduslikkuse järelevalve lubatav.
17. Õiguskantsler toob välja, et põhiseaduslikkuse järelevalve asjas on põhivaidluseks riigilõivu tasumise kohustuse suurus. Praeguse vaidluse esemeks ei ole vaidluse lahendamine esimese astme kohtus, vaid apellatsiooniastmes, ja seal nõutava riigilõivu suurus. Kuigi seadusandja on võtnud apellatsiooniastmes nõutava riigilõivu määra arvutamise aluseks hagi või muu avalduse riigilõivu määra esimeses kohtuastmes, sõltub apellatsiooniastmes nõutav konkreetne riigilõiv RLS § 56 lõike 19 sisust. Selle sätte kehtetuse korral puuduks kohtul võimalus nõuda riigilõivu tasumist, kuna RLS § 2 ei võimalda kasutada analoogiat või muud võimalust lünga ületamiseks. Kuigi RLS lisa 1 ei ole asjassepuutuv, tuleb selle sisu siiski praeguse kohtuasja puhul silmas pidada.
18. Konkreetne normikontroll on põhjendatud juhul, kui RLS § 56 lõige 19 on põhiseadusega vastuolus osas, mille kohaselt on tsiviilasja hinna puhul 27 000 000 krooni apellatsioonkaebuse esitamisel riigilõivu määr 810 000 krooni.
19. Õiguskantsleri hinnangul on maakohtu otsuse vaidlustamise näol ringkonnakohtus tegemist PS § 24 lõikes 5 sisalduva põhiõigusega isiku suhtes tehtud kohtuotsuse peale seadusega sätestatud korras edasi kaevata kõrgemalseisvale kohtule. Kohustus tasuda riigilõivu mõjutab ebasoodsalt üldist põhiõigust tõhusale õiguskaitsele ja ausale õigusemõistmisele, mis hõlmab edasikaebeõiguse, ja järelikult riivab selle õiguse kaitseala.
20. Õiguskantsler leiab, et PS § 24 lõike 5 absoluutse õiguse tõhusale õigusemõistmisele riivet õigustab üksnes menetlusökonoomia eesmärk. Riigilõivuga välditakse liigseid ja pahatahtlikke kaebusi. Menetlusökonoomia on PS XIII peatükist tulenevalt põhiseaduslikku järku õigusväärtus. Õiguskantsleri arvates ei saa olla legitiimne eesmärk leida riigieelarvesse lisatulusid, piiramaks PS § 24 lõikes 5 sisalduvat põhiõigust, kuna tegemist ei ole põhiseaduslikku järku õigusväärtusega.
21. Õiguskantsleri arvates ei anna olemasolevad andmed ühest vastust asjassepuutuva normi sobivuse või mittesobivuse kohta. Esmapilgul tundub suur lõiv menetlusökonoomiat tagav – mida enam on piiratud isiku menetluslikud õigused kohtusse pöördumisel, seda tõhusam on õiguskaitsesüsteem kõigi tsiviilasjade lahendamisel. Kuna asjassepuutuv regulatsioon koostoimes RLS lisaga 1 on kehtinud üle kahe aasta, tutvus õiguskantsler Justiitsministeeriumi menetlusstatistikaga esimese ja teise astme kohtute kohta ja järeldas, et apellatsiooniastmesse edasi kaevatud asjade osakaal on pidevalt suurenenud. Lisaks tuleb arvestada, et juhul kui kohtute töökoormus menetlusabi taotluste läbivaatamise tõttu suureneb, võib riigilõivude tõstmine menetlusökonoomiat koguni vähendada. Seega ei saa järeldada, nagu oleks riigilõivu tõstmine soodustanud menetlusökonoomia eesmärgi saavutamist.
22. Õiguskantsler leidis, et seadusandjal võib olla võimalik leida menetlusökonoomia saavutamiseks ringkonnakohtus 810 000-kroonise riigilõivu tasumise kohustuse asemel tõhusaid alternatiive. Õiguskantsler tõstatas piirangu vajalikkuse osas küsimuse, kas inimese kaalutlus otsus ringkonnakohtus vaidlustada on erinev, kui tasutav riigilõivu on 27 000 000-kroonise tsiviilasja puhul 10, 25, 50, 75 vm protsent esimeses kohtuastmes nõutud riigilõivu suurusest. Õiguskantsleri hinnangul ei pruugi isiku kaalutlus erineda alates piirist, mil riigilõivu suurus ületab mõistliku piiri.
Vähem piirava meetmena võiks kaaluda menetlusabi saamise võimaluste suurendamist, kuid menetlusabi taotluse esitamine ja menetlemine pikendab kohtumenetlust. Seetõttu ei saa seda käsitada sama tõhusa ja samaväärselt õiguseid tagava alternatiivina. Lisaks võib kaaluda, kas hagi hind peab olema edasikaebamisel riigilõivu määramise aluseks ning kas suurte ja väikeste hagisummade puhul peab juurdepääs kohtule olema samal määral tagatud.
23. Õiguskantsler leiab, et apellatsioonkaebuse esitamisel nõutav riigilõivu summa 810 000 krooni tsiviilasja hinna puhul 27 000 000 krooni on vastuolus PS §-s 11 sisalduva proportsionaalsuse põhimõttega. Riigilõiv piirab üldist põhiõigust tõhusale õiguskaitsele ja ausale õigusemõistmisele seda intensiivsemalt, mida suurem ta on. Kui eesmärgiks on vältida liigseid ja pahatahtlikke või ilmselt põhjendamatuid kaebusi, ei tohi luua olukorda, kus välistatakse ka kaheldavate või vaieldavate apellatsioonkaebuste esitamine.
24. Õiguskantsleri hinnangul on kohtuvõimu funktsioon õigusrahu tagamine, mis on ühtlasi üheks riigi tuumikfunktsiooniks. Õigusrahu on õigusriigis igale isikule üks algselt ja põhiliselt riigi tagatavatest hüvedest.
25. Õiguskantsler peab 810 000 krooni summaks, mida enamikul isikutest ei ole majanduslikel põhjustel üldse võimalik tasuda. Praegusel juhul on tegemist füüsilisest isikust hageja esitatud apellatsioonkaebusega ning riigilõivu teist korda tasumise kohustusega. Kui apellant peab tasuma riigilõivuks 810 000 krooni, siis on tema võimalust oma õigust kohtus kaitsta ebaproportsionaalselt kitsendatud olenemata sellest, kas tal on õigus menetlusabi saada. Sedavõrd suure lõivu nõudmine ei ole juba iseenesest eesmärgipärane ja avaldab isikule suurt majanduslikku survet kohtusse pöördumisest või kaebuse esitamisest loobumiseks.
26. Õiguskantsler viitab Euroopa Inimõiguste Kohtu (EIK) praktikale, milles on leitud, et kui hageja on liiga kõrge lõivu tõttu kaudselt sunnitud hagist loobuma, siis on ta ilma jäetud õigusest õiglasele kohtumõistmisele. Samuti viitab õiguskantsler EIK lahendile, mille kohaselt keskmise aastapalga suurune riigilõiv on liiga kõrge.
27. Õiguskantsleri arvates on füüsilise isiku normaalne ja vaba eneseteostus moonutatud, kui tal tuleb oma õiguste kaitsmiseks kohtus ka tsiviilasjade puhul enne vaidluse sisulist arutamist müüa suur osa oma varast. 810 000‑kroonise lõivuga saavutatakse sääst menetlusökonoomias sellega, et väga suurel osal nii füüsilistel kui ka juriidilistel isikutel ei ole tegelikult võimalust oma kaalukaid põhiõigusi kohtus kaitsta. Sellisel juhul kaalub õigus pöörduda kohtusse menetlusökonoomia üles.
28. Justiitsministri hinnangul on RLS lisa 1 säte, mis näeb ette, et tsiviilasjalt hinnaga üle 10 000 000 krooni on riigilõivu täismäär 3 protsenti tsiviilasja hinnast, kuid mitte rohkem kui 1 500 000 krooni, põhiseadusega kooskõlas.
29. Justiitsminister toob välja, et PS § 15 lõike 1 esimese lause kohaselt on igaühel õigus pöörduda oma õiguste ja vabaduste rikkumise korral kohtusse. Riigilõivu tasumise kohustus riivab seda põhiõigust. Tegemist on seadusereservatsioonita põhiõigusega, mida saab piirata teiste põhiõiguste ja põhiseaduslike väärtuste kaitseks. Üheks selliseks piiranguks on riigilõivude kehtestamine. Riigilõivu kehtestamise eesmärgiks on menetlusökonoomia tagamine, mis on põhiseaduse XIII peatükist tulenevalt põhiseaduslikku järku õigusväärtus. Menetlusökonoomia peab tagama kohtusüsteemi suutlikkuse pakkuda isikutele tõhusat õiguskaitset mõistliku aja jooksul. Isik peaks enne kohtusse pöördumist põhjalikult kaaluma ressursimahuka kohtumenetluse alustamist. Riigilõivu üheks eesmärgiks on riigi tehtavate kulutuste hüvitamine, praegusel juhul kohtupidamisele.
30. Justiitsminister selgitab, et 2009. aasta 1. jaanuarist RLS lisas 1 kehtestatud riigilõivumääradega sooviti muuta riigilõivumäärad tsiviilasjade kui eraõiguslike vaidluste lahendamisel võimalikult kulupõhiseks. Kõrged riigilõivumäärad on tingitud kohtumõistmise kuludest. Tsiviilkohtumenetlus pakub õiguskaitset ja õigusrahu omavahel kokkuleppele mittejõudnud poolte vahel, mistõttu on põhjendatud, et sellise vaidluse kulud kannavad vaidlevad pooled, mitte kõik maksumaksjad. Praegu katavad riigilõivud ca 90% tegelikest tsiviilkohtumenetluse kuludest. Juhtudel, kui isik ei suuda oma majandusliku olukorra tõttu menetluskulusid, sh riigilõivu tasuda, on ette nähtud menetlusabi andmise süsteem.
31. Justiitsminister viitab sellele, et konkreetse normikontrolli raames saab hinnata normi põhiseadusele vastavust konkreetse kohtuasja asjaolude põhjal. 810 000 krooni suuruse riigilõivu hindamisel tuleb arvestada seda, et nõue on 27 000 000 krooni. Üldjuhul on suurte nõuete menetlemisele kuluv ressurss kordades suurem kui väiksemate nõuete menetlemisel. Riigilõivumäär võib absoluutsummana vaadates tunduda suur, kuid arvestades nõude ulatust, ei ole riigilõiv enam nii kõrge. Apellandile kuulub kaheksa kinnistut koguväärtusega 4,5 miljonit krooni, lisaks muud vara, seega võib tema majanduslikku seisundit pidada selliseks, mis võimaldab tal riigilõivu tasuda. Ka arvestades üksnes koormamata kinnistuid, mis ei ole isiku elukohaks, ületab nende väärtus tasumisele kuuluvat riigilõivu mitu korda. Justiitsminister tugineb Riigikohtu praktikale, mille kohaselt tuleb isiku majandusliku seisukorra hindamisel arvestada nii likviidset kui ka mittelikviidset vara.
32. Riigilõivuseaduse lisa 1 lause (redaktsioonis 01.01.2009–31.12.2010):
„Tsiviilasja hinna puhul üle 10 000 000 krooni on riigilõivu täismäär 3 protsenti tsiviilasja hinnast, kuid mitte rohkem kui 1 500 000 krooni.”
33. Kolleegium hindab esmalt põhiseaduse vastaseks tunnistatud sätte asjassepuutuvust. Säte on asjassepuutuv, kui see on kohtuasja lahendamiseks otsustava tähtsusega, st kohus peaks sätte põhiseadusele mittevastavuse korral otsustama teisiti kui sätte põhiseadusele vastavuse korral.
34. K. Kurrel esitas ringkonnakohtule 1. detsembril 2010 apellatsioonkaebuse tsiviilasjas, mille hind oli 27 000 000 krooni. Sel ajal kehtinud RLS § 56 lõike 19 järgi tuli tsiviilasjas tehtud maakohtu otsuse peale apellatsioonkaebuse esitamisel tasuda riigilõivu sama palju, kui tuli tasuda hagi või muu avalduse esialgsel esitamisel maakohtule, arvestades apellatsioonkaebuse ulatust. RLS § 56 lõike 1 järgi tuli hagiavalduse esitamisel tasuda riigilõivu lähtuvalt hagihinnast sama seaduse lisa 1 järgi või kindla summana. Lisa 1 tabeli lõpus olnud lause nägi ette, et tsiviilasja hinna puhul üle 10 000 000 krooni on riigilõivu täismäär 3 protsenti tsiviilasja hinnast, kuid mitte rohkem kui 1 500 000 krooni. Seega tuli K. Kurrelil RLS § 56 lõigete 1 ja 19 ja lisa 1 viidatud lause alusel tasuda riigilõivu. Juhul kui need sätted oleksid põhiseadusega vastuolus ja kehtetud, peaks kohus riigilõivu tasumise kohta teisiti otsustama kui nende põhiseaduspärasuse korral. Seega on need sätted asjassepuutuvad. See tähendab, et kolleegium loeb asjassepuutuvaks ringkonnakohtu poolt asjassepuutuvaks peetud sätte koosmõjus RLS § 56 lõigetega 1 ja 19 osas, milles need nägid ette kohustuse tasuda tsiviilasjas hinnaga üle 10 000 000 krooni apellatsioonkaebuselt riigilõivu suuruses 3% asja hinnast, kuid mitte rohkem kui 1 500 000 krooni.
35. Seega on lisaks asjassepuutuvateks säteteks RLS § 56 lõiked 1 ja 19 (kuni 31. detsembrini 2010 kehtinud redaktsioonis):
„§ 56. Hagiavalduse, avalduse ja kaebuse läbivaatamine
(1) Hagiavalduse esitamisel tasutakse riigilõivu lähtuvalt hagihinnast käesoleva seaduse lisa 1 järgi või kindla summana.
(19) Tsiviilasjas tehtud maakohtu otsuse peale apellatsioonkaebuse esitamisel tasutakse riigilõivu sama palju, kui tuleb tasuda hagi või muu avalduse esialgsel esitamisel maakohtule, arvestades apellatsioonkaebuse ulatust.”
36. Maakohtu otsuse vaidlustamine ringkonnakohtus on PS § 24 lõikes 5 sisalduva õiguse realiseerimine kaevata enda kohta tehtud kohtuotsuse peale seadusega sätestatud korras edasi kõrgemalseisvale kohtule. Isikuliselt kaitsealalt on PS § 24 lõikes 5 sätestatud edasikaebeõigus kõigi ja igaühe õigus. Seega on ka K. Kurrel selle sättega kaitstavaks isikuks. Põhiseaduse § 24 lõike 5 esemelise kaitseala alla paigutub eelkõige õigus esimeses kohtuastmes tehtud kohtuotsuse peale edasi kaevata kõrgemalseisvale kohtule. Kaitseala riive on selle iga ebasoodus mõjutamine. Edasikaebeõigust riivab apellatsioonkaebuselt riigilõivu tasumise kohustuse ettenägemine. Järelikult on praegusel juhul riigilõivu tasumise kohustusega riivatud K. Kurreli PS § 24 lõikes 5 sätestatud edasikaebeõigust.
37. Põhiõiguse riive ei tähenda veel põhiõiguse rikkumist. Riive on õigustatud, kui selleks on olemas legitiimne eesmärk ja meede on proportsionaalne eesmärgi suhtes.
Riigikohtu üldkogu leidis 12. aprilli 2011. aasta otsuses tsiviilasjas nr 3-2-1-62-10, et PS § 24 lõikes 5 sätestatud edasikaebeõigus on lihtsa seadusereservatsiooniga põhiõigus (otsuse punkt 38). See tähendab, et seda õigust võib piirata igal põhjusel, mis ei ole põhiseadusega vastuolus.
38. Üldkogu asus 12. aprilli 2011. aasta otsuses tsiviilasjas nr 3-2-1-62-10 seisukohale, et apellatsioonkaebuselt riigilõivu kehtestamisel on põhiseaduse järgi lubatavaks eesmärgiks, et hagimenetluses kantakse vähemalt rahaliste vaidluste puhul riigi tehtavad kulud õigusemõistmisele eelkõige menetlusosaliste endi makstavate lõivude arvel (menetlusosaliste õigusemõistmise kulutuste kandmisest osavõtu põhimõte). Samuti pidas üldkogu selles otsuses riigilõivu legitiimseks eesmärgiks menetlusökonoomiat, et vältida põhjendamatute, pahatahtlike jms kaebuste menetlemist, kuna see võib kaasa tuua kohtusüsteemi suutmatuse pakkuda isikutele tõhusat õiguskaitset mõistliku aja jooksul (otsuse punkt 45).
39. Selleks, et valitud meede oleks proportsionaalne eesmärgi suhtes, peab see olema sobiv, vajalik ja mõõdukas.
40. Riigikohtu üldkogu võttis ülal viidatud otsuses asjas nr 3-2-1-62-10 seisukoha, et üle 10 000 000-kroonise tsiviilasja hinnast kolme portsendi, kuid mitte rohkem kui 1 500 000 krooni suuruse riigilõivu tasumise nõude kehtestamine on sobiv ja vajalik abinõu nii menetlusosaliste õigusemõistmise kulutuste kandmisest osavõtu põhimõtte kui ka menetlusökonoomia tagamiseks (otsuse punktid 46 ja 47). Kõrge riigilõiv hoiab ära kergekäeliselt apellatsioonkaebuste esitamise ja menetlusosalised katavad tasutud riigilõivuga õigusemõistmise kulutusi.
41. Riigikohtu üldkogu leidis 12. aprilli 2011. aasta otsuses asjas nr 3-2-1-62-10, et üle 10 000 000-kroonise asja hinnast kolme protsendi, kuid mitte rohkem kui 1 500 000 krooni suuruse riigilõivu tasumise kohustuse kehtestamine ei ole mõõdukas abinõu menetlusökonoomia ega menetlusosaliste õigusemõistmise kulutuste kandmisest osavõtu põhimõtte tagamiseks (otsuse punkt 48 jj). Säästuga menetlusökonoomias ja menetlusosaliste osavõtuga õigusmõistmise kulutuste kandmisel ei või tekkida olukorda, kus isikul puudub üldse reaalne võimalus oma põhiõigusi kohtus kaitsta. Samuti ei või seadusandja luua kõrgete lõivude kehtestamisega olukorda, kus on välistatud kaheldavate või vaieldavate apellatsioonkaebuste esitamine – kohtu poole pöördumine ei tohi olla tagatud ainult kindla eduväljavaatega asjades. Edasikaebeõiguse piirangu ebamõõdukust suurendab oluliselt see, et apellatsioonkaebuse esitamiseks tuleb juba hagi esitamisel tasutud lõiv samas ulatuses teist korda tasuda.
42. Kolleegium on seisukohal, et praeguses menetluses puuduvad asjaolud, mille tõttu peaks otsustama teisiti, kui otsustas Riigikohtu üldkogu 12. aprilli 2011. aasta otsuses asjas nr 3-2-1-62-10. Seega leiab kolleegium, et RLS § 56 lõiked 1 ja 19 ning lisa 1 viimane lause (1. jaanuarist 2009 kuni 31. detsembrini 2010 kehtinud redaktsioonis) on nende koostoimes põhiseaduse vastased ega kuulu kohaldamisele osas, milles apellatsioonkaebuselt tsiviilasja hinna puhul üle 10 000 000 krooni oli ette nähtud riigilõivu tasumine summas 3% tsiviilasja hinnast, kuid mitte rohkem kui 1 500 000 krooni. Kuna need sätted on kehtetuks tunnistatud 1. jaanuaril 2011 jõustunud uue riigilõivuseadusega, ei ole sätteid enam võimalik ega vajalik põhiseadusega vastuolu tõttu kehtetuks tunnistada.
43. Kolleegium märgib, et ülalviidatud tsiviilasja nr 3-2-1-62-10 oli Riigikohtu üldkogule üle andnud tsiviilkolleegium, mistõttu üldkogu lahendas määruskaebuse raames ka riigilõivu suuruse küsimuse. Seejuures asus üldkogu seisukohale, et RLS lisa 1 viimase lause kehtetuse korral tuleb lähtuvalt lähima regulatsiooni põhimõttest kohaldada RLS lisa 1 tabelijärgset maksimumlõivu 300 000 krooni (19 173 eurot ja 49 senti) (otsuse punkt 51).
Märt Rask, Tõnu Anton, Peeter Jerofejev, Ott Järvesaar, Lea Kivi

matches:
§ 56
Riigikohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
§ 181
Kohus
Kohus
§ 15
§ 190
§ 190
kohus
§ 181
kohus
kohus
§ 15
§ 24
§ 56
§ 56
§ 56
§ 24
§ 56
§ 2
§ 56
§ 24
§ 24
§ 24
§ 15
kohus
§ 56
§ 56
§ 56
kohus
§ 56
§ 56
§ 24
§ 24
§ 24
§ 24
§ 24
§ 56


text:
Arvamus 1/17
ELi ja Kanada vabakaubandusleping
Euroopa Kohtu (täiskogu) 30. aprilli 2019. aasta arvamus
ELTL artikli 218 lõike 11 alusel antud arvamus – Laiaulatuslik majandus- ja kaubandusleping ühelt poolt Kanada ning teiselt poolt Euroopa Liidu ja selle liikmesriikide vahel (CETA) – Investori ja riigi vaheliste vaidluste lahendamine – Kohtu ja apellatsioonikohtu loomine – Kooskõla liidu esmase õigusega – Nõue, et austataks liidu õiguskorra autonoomiat – Avalike huvide kaitse tase, mille liidu institutsioonid on liidu konstitutsioonilise raamistiku kohaselt kindlaks määranud – Kanada ja liidu investorite võrdne kohtlemine – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artikkel 20 – Õigus pöörduda nendesse kohtutesse ja nende sõltumatus – Harta artikkel 47 – Selle tagamine, et rahaliselt on võimalik kohtusse pöörduda – Kohustus tagada see võimalus füüsilistele isikutele ning väikese ja keskmise suurusega ettevõtjatele – Sõltumatuse nõude sisemine ja välimine aspekt – Liikmete ametissenimetamine, tasustamine ja ametieetika – CETA ühiskomitee roll – CETA siduvad tõlgendused, mille see komitee on andnud
1. Rahvusvahelised lepingud – Sõlmimine – Liidu pädevus – Ulatus – Kohtu või muu pädeva üksuse loomine lepingu sätete üle otsustamiseks – Hõlmamine – Tingimused – Liidu õiguskorra autonoomia kahjustamise puudumine
(ELL artikli 1 teine lõik, ELL artiklid 2 ja 19; ELTL artikkel 267)
(vt punktid 106–111)
2. Rahvusvahelised lepingud – Liidu lepingud – ELi ja Kanada vabakaubandusleping – Investori ja riigi vaheliste investeeringuvaidluste lahendamise kord – Selliste kohtute loomine, mis asuvad väljaspool liidu kohtusüsteemi, kuid millel ei ole pädevust tõlgendada või kohaldada liidu õigust või takistada liidu institutsioonide toimimist – Lubatavus
(ELL artikkel 19)
(vt punktid 114–119, 122 ja 150–153)
3. Liikmesriigid – Kohustused – Vastastikuse usalduse põhimõtte järgimine – Ulatus – Kohaldatavus liidu ja kolmanda riigi vahelistele suhetele – Välistamine
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 47)
(vt punktid 128 ja 129)
4. Rahvusvahelised lepingud – Sõlmimine – Kohtu eelnev arvamus – Ese – Küsimused selle kohta, kas leping on aluslepingu seisukohast sisuliselt või vormiliselt kehtiv – Lepingu kooskõla Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga
(ELL artikli 6 lõige 1; ELTL artiklid 217 ja 218)
(vt punkt 167)
5. Euroopa Liidu õigus – Põhimõtted – Võrdne kohtlemine – Diskrimineerimine kodakondsuse alusel – Keeld – Kohaldamisala – Liikmesriikide kodanike ja kolmandate riikide kodanike erinev kohtlemine – Välistamine
(ELTL artikli 18 esimene lõik; Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikli 21 lõige 2)
(vt punktid 169 ja 170)
6. Põhiõigused – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Võrdne kohtlemine – Kohaldamisala – Liidu ja kolmanda riigi vaheline rahvusvaheline leping – Hõlmamine – Piirid
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 20)
(vt punktid 171–174)
7. Rahvusvahelised lepingud – Liidu lepingud – ELi ja Kanada vabakaubandusleping – Investori ja riigi vaheliste investeeringuvaidluste lahendamise kord – Üksnes Kanada investoritele ja mitte liidu investoritele ette nähtud võimalus liidu meetmeid vaidlustada – Kahe kategooria isikute olukorra võrreldavuse puudumine – Võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine – Puudumine
(ELTL artiklid 101 ja 102; Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 20)
(vt punktid 179–186)
8. Rahvusvahelised lepingud – Liidu lepingud – ELi ja Kanada vabakaubandusleping – Investori ja riigi vaheliste investeeringuvaidluste lahendamise kord – Õigussubjektide võimalus pöörduda vaidluste lahendamise organite poole – Õiguse tõhusale kohtulikule kaitsele austamine – Juurdepääsu, sõltumatuse ja erapooletuse nõuete rikkumine – Puudumine
(vt punktid 190–193, 201–204, 222 ja 244)
Euroopa Liidu ja Kanada vabakaubanduslepingus (CETA) ette nähtud investori ja riigi vaheliste vaidluste lahendamise kord on liidu õigusega kooskõlas
Euroopa Kohtu täiskogu leidis 30. aprilli 2019. aasta arvamuses ELi ja Kanada vaheline CETA leping (arvamus 1/17), et ühelt poolt Kanada ning teiselt poolt Euroopa Liidu ja selle liikmesriikide vahelise laiaulatusliku majandus- ja kaubanduslepingu (CETA) kaheksanda peatüki F jagu, millega kehtestatakse investori ja riigi vaheliste investeeringuvaidluste lahendamise kord (edaspidi „ISDS‑süsteem“), on kooskõlas Euroopa Liidu esmase õigusega. Selles süsteemis on eelkõige ette nähtud kohtu ja apellatsioonikohtu loomine ning pikemas perspektiivis mitmepoolse investeerimiskohtu asutamine.
Euroopa Kohus tuletas kõigepealt meelde, et rahvusvaheline leping saab olla liidu õigusega kooskõlas vaid tingimusel, et see ei kahjusta liidu õiguskorra autonoomiat. See autonoomia, mis esineb nii liikmesriikide õiguse kui ka rahvusvahelise õiguse suhtes, tuleneb liidu ja selle õiguse põhitunnustest ning seisneb seega asjaolus, et liidul on talle omane konstitutsiooniline raamistik. Kõigepealt märkis Euroopa Kohus, et kavandatav ISDS‑süsteem asub väljaspool liidu kohtusüsteemi. CETAs ette nähtud kohus on Kanada, liidu ja liidu liikmesriikide sisemistest kohtutest eraldiseisev. Sellest tulenevalt otsustas Euroopa Kohus, et liidu õigusega ei ole vastuolus see, et CETA näeb ette kohtute loomise, ega ka see, et neile kohtutele antakse CETAga pädevus tõlgendada ja kohaldada selle lepingu sätteid. Seevastu ei või neile kohtutele anda pädevust tõlgendada ja kohaldada muid liidu õiguse sätteid kui CETA sätted või teha kohtuotsuseid, mis võivad takistada liidu institutsioonide toimimist kooskõlas liidu konstitutsioonilise raamistikuga. Euroopa Kohus märkis esiteks, et CETA ei anna kavandatavatele kohtutele pädevust tõlgendada või kohaldada muid liidu õiguse sätteid kui selle lepingu sätted. Mis puudutab mõju puudumist liidu institutsioonide toimimisele kooskõlas liidu konstitutsioonilise raamistikuga, siis nentis Euroopa Kohus teiseks, et kavandatavate kohtute pädevus kahjustaks liidu õiguskorra autonoomiat siis, kui see oleks ette nähtud selliselt, et need kohtud võiksid ettevõtlusvabaduse piirangut vaidlustava nõude hindamisel seada kahtluse alla selle avaliku huvi kaitse taseme, mille tõttu liit kehtestas niisugused piirangud kõigi ettevõtjate suhtes. Kuid CETAst tuleneb, et kavandatavate kohtute hindamisõigus ei ole nii ulatuslik, et võimaldaks neil kahtluse alla seada selle avaliku huvi kaitse taset, mille liit on määratlenud demokraatliku protsessi tulemusel. Seetõttu järeldas Euroopa Kohus, et CETA kaheksanda peatüki F jagu ei kahjusta liidu õiguskorra autonoomiat.
Mis puudutab ISDS‑süsteemi kooskõla võrdse kohtlemise üldpõhimõttega, siis viidati arvamusetaotluses erinevale kohtlemisele, mis tuleneb sellest, et liikmesriikide ettevõtjatel ja füüsilistel isikutel, kes liitu investeerivad, puudub võimalus liidu meetmeid CETAs ette nähtud kohtutes vaidlustada, samas kui liitu investeerivad Kanada isikud võivad need meetmed nimetatud kohtutes vaidlustada. Sellega seoses märkis Euroopa Kohus, et Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 20 sätestatud võrdsus seaduse ees ei näe ette ühtki sõnaselget piirangut enda kohaldamisalale ja on seega kohaldatav kõigile liidu õigusega reguleeritud olukordadele, sealhulgas nendele, mis kuuluvad liidu sõlmitud rahvusvahelise lepingu kohaldamisalasse. Lisaks laieneb see põhiõigus päritolust olenemata kõigile isikutele, kelle olukorra suhtes kuulub kohaldamisele liidu õigus. Võrdsusega seaduse ees väljendatakse võrdse kohtlemise põhimõtet, mis nõuab, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt. Siiski tõdes Euroopa Kohus, et liitu investeerivad Kanada ettevõtjad ja füüsilised isikud ei ole sarnases olukorras liikmesriikide selliste ettevõtjate ja füüsiliste isikutega, kes investeerivad liitu, mistõttu arvamusetaotluses viidatud erinev kohtlemine ei kujuta endast diskrimineerimist.
Mis puudutab ISDS‑süsteemi kooskõla õigusega pöörduda sõltumatusse kohtusse, siis tuletas Euroopa Kohus esmalt meelde, et liit on kohustatud järgima harta artikli 47 teise ja kolmanda lõigu sätteid, milles see õigus on ette nähtud. Kuigi Kanada ei ole hartaga antud tagatistega küll seotud, on liit seda sellegipoolest ja ta ei tohiks seega sõlmida lepingut, millega luuakse sellised kohtud, kellel on pädevus teha liidu suhtes siduvaid otsuseid ja lahendada liidu õigussubjektide poolt talle esitatud vaidlusi, ilma et nimetatud tagatised oleksid ette nähtud. Niisiis märkis Euroopa Kohus, et sellise lepinguosaliste kohtusüsteemidest väljapoole jääva mehhanismi loomise eesmärk on tagada, et välismaiste investorite usaldus hõlmab ka organeid, kes on pädevad tuvastama CETA kaheksanda peatüki C ja D jao rikkumist nende investeeringuid vastuvõtva riigi poolt. Seetõttu on kavandatavate kohtute sõltumatus ja välismaiste investorite võimalus nendesse kohtutesse pöörduda lahutamatult seotud vaba ja ausa kaubanduse eesmärgiga, mis on sätestatud ELL artikli 3 lõikes 5 ja mida taotleb CETA. Seoses kavandatavatesse kohtutesse pöördumise võimalusega nentis Euroopa Kohus, et kui puudub kord, mis võimaldab füüsilistele isikutele või väikese või keskmise suurusega ettevõtjatele tagada, et neil on rahaliselt võimalik kohtutesse pöörduda, võib ISDS‑süsteem osutuda praktikas kättesaadavaks üksnes märkimisväärseid rahalisi vahendeid omavatele investoritele. Seejärel tõdes ta, et CETA ei sisalda ühtegi kohustust, mis näeks ette, et alates nende kohtute loomisest kehtib kord, mis tagab harta artiklis 47 nõutud tasemel võimaluse pöörduda kohtusse. Seevastu on avalduses nr 36 – mis moodustab lahutamatu osa kontekstist, milles nõukogu võtab vastu otsuse CETA liidu nimel allkirjastamise lubamise kohta – ette nähtud, et komisjon ja nõukogu võtavad endale kohustuse tagada väikese ja keskmise suurusega ettevõtjatele võimalus kavandatavatesse kohtutesse pöörduda. Euroopa Kohus asus seisukohale, et sellest kohustusest piisab, et järeldada, et CETA on kooskõlas nõudega tagada võimalus kohtutesse pöörduda. Lõpuks tõdes Euroopa Kohus, et CETA tagab piisavalt, et kavandatavad kohtud vastavad sõltumatuse nõudele nii selle välises aspektis, mis eeldab, et asjaomased kohtud täidavad oma ülesandeid täiesti iseseisvalt, kui ka sisemises aspektis, mille eesmärk on kohtu liikmete võrdse distantsi säilitamine menetlusosalistega ning liikmete isikliku huvi täielik puudumine konkreetse lahendi vastu.

matches: Kohus kohus Kohus Kohus Kohus Kohus


Teadus- ja arendustegevuse korralduse seaduse ja teiste seaduste muutmise seadus – Riigi Teataja
Teadus- ja arendustegevuse korralduse seaduse ja teiste seaduste muutmise seadus
RT I, 28.06.2012, 4
20.06.2012 otsus nr 119
§ 1. Teadus- ja arendustegevuse korralduse seaduse muutmine
Teadus- ja arendustegevuse korralduse seaduses tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 8 lõike 11 teine lause muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„Nooremteaduri ametikohale võib kandideerida isik, kellel on vähemalt magistrikraad või sellele vastav kvalifikatsioon.”;
2) paragrahvi 9 lõike 1 kolmas lause tunnistatakse kehtetuks;
3) paragrahvi 9 lõige 41 tunnistatakse kehtetuks;
4) paragrahvi 222 täiendatakse lõigetega 3 ja 4 järgmises sõnastuses:
„(3) Käesoleva seaduse kuni 2012. aasta 1. juulini kehtinud § 9 lõike 41 alusel sõlmitud tähtajaline tööleping nooremteadurina töötamiseks lõpeb tähtaja möödumisel või töölepingu ülesütlemisel.
(4) Doktorandiga, kes on enne 2012. aasta 1. juulit esitanud käesoleva seaduse kuni 2012. aasta 1. juulini kehtinud § 9 lõike 41 alusel teda immatrikuleerinud teadus- ja arendusasutusele taotluse nooremteaduri töölepingu sõlmimiseks, sõlmib teadus- ja arendusasutuse volitatud isik konkurssi välja kuulutamata tähtajalise töölepingu nooremteadurina töötamiseks doktoriõppe õppekava nominaalkestuse ajaks. Nimetatud tööleping lõpeb tähtaja möödumisel või töölepingu ülesütlemisel.”
§ 2. Õppetoetuste ja õppelaenu seaduse muutmine
Õppetoetuste ja õppelaenu seaduse § 10 täiendatakse lõikega 12 järgmises sõnastuses:
„(12) Käesolevas seaduses sätestatud tingimustele vastavale osakoormusega õppivale doktorandile makstakse doktoranditoetust tema õppekoormusele vastavas proportsionaalses summas riigieelarvega kehtestatud doktoranditoetuse suurusest.”
§ 3. Ülikooliseaduse muutmine
1) paragrahvi 2 punktis 15 asendatakse sõna „doktoranditoetuseks” sõnadega „doktoranditoetuseks ja doktorandi nooremteadurina töötamise töötasuks”;
2) paragrahvi 131 lõike 3 punkt 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„2) doktoriõppe rahastamisel doktoranditoetuse ja doktorandi nooremteadurina töötamise töötasu fondi arvestamise alused ning doktoranditoetuse ja doktorandi nooremteadurina töötamise töötasu fondi maht;”.
§ 4. Ülikooliseaduse, rakenduskõrgkooli seaduse ja teiste seaduste muutmise seaduse muutmine
Ülikooliseaduse, rakenduskõrgkooli seaduse ja teiste seaduste muutmise seaduse (RT I, 30.05.2012, 1) § 6 tunnistatakse kehtetuks.


31.01.1995 otsus nr 474
kõrgharidus – keskhariduse baasil omandatav kõrgema astme haridus, mida tõendab vastav lõpudokument või akadeemiline kraad;
ülikool – õppe-, kultuuri- ja teadusasutus, kus üliõpilasel on võimalik omandada akadeemiline kõrgharidus;
akadeemiline kraad – bakalaureuse-, magistri- või doktorikraad, mille ülikool annab vastava taseme õppekava läbinule ja lõputöö kaitsnule ning mida tõendab vastav lõpudokument;
õppekava – Kultuuri- ja Haridusministeeriumis registreeritav kõrgharidusstandardile vastav õpingute alusdokument, mis määrab nominaalse õppeaja, õppeainete loetelu koos mahu ja sisu üldiseloomustusega, õppeainete valikuvõimalused ja -tingimused ning nõuded ülikooli lõpetamiseks, sealhulgas lõputööle;
kõrgharidusstandard – kõigile kõrgharidusastmetele Vabariigi Valitsuse kehtestatud nõuete kogum, millega määratakse kindlaks vastava õppega kavandatavad eesmärgid eri-, kutse- ja ametialase pädevuse saavutamiseks, standardiga hõlmatavate kutse- ja erialade nimistu, õppekavadele esitatavad üldnõuded ja õpingute kogumaht;
õppesuund – õppekavaga määratletud õppeainete järjestatud kogum, mille omandamine ja sidumine praktikaga loob eelduse tööks mingil eri-, kutse- või ametialal;
erialane ettevalmistus – teadmiste, oskuste ja kogemuste omandamine mingil (eri)alal asjatundjana tegutsemiseks;
kutsealane ettevalmistus – teadmiste, oskuste ja kogemuste omandamine, millega kaasneb eetiline valmisolek erialaseks ja ametialaseks tegevuseks;
ametialane ettevalmistus – teadmiste, oskuste ja kogemuste omandamine asjatundlikuks otsustamiseks ja otsuste täitmiseks juhtimises, valitsemises, haldamises ja sidustamises;
akrediteerimine – tegevus, mille käigus antakse hinnang ning võetakse vastu otsus ülikooli ning tema õppekavade vastavuse kohta seaduse ja standarditega kehtestatud nõuetele.
(1) Käesolev seadus reguleerib riigiülikoolide tegevust.
(2) Eraomandil põhinevate ülikoolide tegevust reguleerib erakooliseadus (RT I 1993, 35, 547).
§ 4. Ülikooli eesmärk
Ülikooli eesmärk on edendada teadusi, akadeemilisi tavasid, luua ja arendada integreeritud õppe- ja teadustegevusel põhinevaid võimalusi kõrgharidusstandardile vastava ajakohase kõrghariduse omandamiseks, korraldada täiendõpet ning osutada ühiskonnale vajalikke õppe- ja teadustegevusel põhinevaid teenuseid.
§ 5. Ülikooli asutamine, ühinemine, jagunemine ja tegevuse lõpetamine
(1) Ülikooli asutamise, ühinemise, jagunemise ja tegevuse lõpetamise otsustab Vabariigi Valitsuse ettepanekul Riigikogu.
(2) Ülikooli asutamise, ühinemise, jagunemise ja tegevuse lõpetamise korraldab Riigikogu otsuse alusel Kultuuri- ja Haridusministeerium.
(1) Ülikooli asutamise algatab kultuuri- ja haridusministri ettepanekul Vabariigi Valitsus.
(3) Käesoleva paragrahvi 2. lõikes sätestatud tingimustele vastavust kontrollib Vabariigi Valitsuse vastava õigusakti alusel kõrghariduse hindamise nõukogu, kes esitab kontrollitulemused Vabariigi Valitsusele.
(5) Ülikooli asutamise otsuse alusel annab kultuuri- ja haridusminister pärast ülikooli põhikirja registreerimist ja ülikooli kandmist vastavasse registrisse välja koolitusloa.
(6) Koolitusluba on riiklik tunnistus, millel näidatakse ülikooli õigused kõrgharidust tõendavate dokumentide väljaandmisel.
(3) Ühinemise ja jagunemise ettepaneku Vabariigi Valitsusele teeb kõrghariduse hindamise nõukogu esildisel kultuuri- ja haridusminister.
(6) Struktuuriüksuse eraldamisel ühest ülikoolist ning liitmisel teise ülikooliga rakendatakse käesoleva paragrahvi 2. ja 3. lõikes ettenähtud korda.
§ 8. Ülikooli tegevuse lõpetamine
(1) Ülikooli tegevuse lõpetamine toimub likvideerimismenetluse korras vastavalt tsiviilseadustiku üldosa seadusele (RT I 1994, 53, 889).
(2) Ülikooli tegevus lõpetatakse, kui:
3) õppe tase ei vasta nõuetele.
(3) Käesoleva paragrahvi 2. lõike punktis 3 nimetatud juhul eelneb tegevuse lõpetamisele õppe taseme hindamine vähemalt kahe erineva koosseisuga hindamiskomisjoni poolt.
(4) Ülikooli tegevuse lõpetamise otsustab Vabariigi Valitsuse ettepanekul Riigikogu.
(5) Ülikooli tegevus lõpeb tema registrist kustutamisel.
(2) Ülikooli põhikirja kinnitab ülikooli nõukogu ning registreerib Kultuuri- ja Haridusministeerium. Ülikooli õigusvõime tekib tema põhikirja registreerimise hetkest.
(3) Ülikoolid asuvad Kultuuri- ja Haridusministeeriumi valitsemisalas.
1) ülikooli täielik nimetus ja asukoht;
7) aruandlus ja kontroll.
§ 10. Kõrghariduse hindamise nõukogu
(1) Ülikooli ja tema õppekavade akrediteerimist teostab Vabariigi Valitsuse moodustatud kõrghariduse hindamise nõukogu, kes tegutseb Kultuuri- ja Haridusministeeriumi valitsemisalas.
(2) Kõrghariduse hindamise nõukogu koosseisu nimetab Vabariigi Valitsus teadus- ja arendusasutuste, teadus- ja arendustegevust finantseerivate riiklike fondide ja kutseühingute esindajatest.
(3) Kõrghariduse hindamise nõukogu tegevuse alused ja töökord sätestatakse põhikirjaga, mille kinnitab Vabariigi Valitsus.
(4) Kõrghariduse hindamise nõukogu moodustab hindamiskomisjone. Hindamiskomisjoni soovitusel teeb kõrghariduse hindamise nõukogu ettepanekuid ülikoolide ja nende tegevuse kohta käesolevas seaduses sätestatud juhtudel ja korras.
(5) Kõrghariduse hindamise nõukogu määrab hindamiskomisjonidesse teadus- ja arendusasutuste esindajaid ning kahe välisriigi teadlasi.
(6) Kõrghariduse hindamise nõukogu akrediteerib ülikoole ja nende õppekavasid vähemalt kord seitsme aasta jooksul. Akrediteerimisotsused avalikustatakse.
§ 11. Ülikooli akrediteerimine
(1) Ülikooli akrediteerimisel hinnatakse ülikooli või selle struktuuriüksuse organisatsiooni ja töökorralduse ning õppekeskkonna vastavust eesmärkidele, samuti ressursside kasutamise sihipärasust ja tõhusust.
(2) Akrediteerimisel ülikoolile esitatavad nõuded ja akrediteerimise korra kehtestab kõrghariduse hindamise nõukogu ettepanekul kultuuri- ja haridusminister.
(3) Kõrghariduse hindamise nõukogu tehtud negatiivse akrediteerimisotsuse korral tühistab kultuuri- ja haridusminister koolitusloa ja teeb Vabariigi Valitsusele ettepaneku ülikooli edasise tegevuse kohta. Kõrghariduse hindamise nõukogu ettepanekul võib Vabariigi Valitsus koolitusloa tühistamise otsuse täitmise kuni kaheks aastaks peatada ja selle aja sees toimunud teistkordse akrediteerimise positiivse otsuse korral selle tühistada.
§ 12. Õppekava akrediteerimine
(1) Õppekava akrediteerimisel hinnatakse selle vastavust kõrgharidusstandardile, sealhulgas vastava teoreetilise ja praktilise õppe taset, õppejõudude ja teadustöötajate teaduslikku ja pedagoogilist kvalifikatsiooni, üliõpilaste teadmiste taset ning õpingute tulemuslikkust.
(2) Õppekava esmakordse negatiivse akrediteerimisotsuse korral võib ülikool taotleda teistkordset akrediteerimist pärast ühe aasta möödumist akrediteerimisotsusest. Kui teistkordset akrediteerimist ei ole taotletud kolme aasta jooksul pärast negatiivset akrediteerimisotsust, rakendatakse õppekava suhtes käesoleva paragrahvi 3. lõikes sätestatud korda.
(3) Ülikooli õppekavade teistkordse negatiivse akrediteerimisotsuse korral lõpetatakse kultuuri- ja haridusministri otsusega üliõpilaste vastuvõtt vastavale õppesuunale või see suletakse. Viimasel juhul on üliõpilasel õigus jätkata õpinguid selles ülikoolis teisel õppesuunal või teises ülikoolis samal õppesuunal.
(4) Ülikooli õppekavadest enam kui 1/3 kohta negatiivse akrediteerimisotsuse puhul koolitusluba tühistatakse, mille alusel ülikooli tegevus lõpetatakse käesoleva seadusega ettenähtud korras.
(1) Riiklikult tunnustatakse akrediteeritud õppekava alusel omandatud kõrgharidust tõendavaid lõpudokumente.
(2) Riiklikult ei tunnustata negatiivselt akrediteeritud õppekava alusel omandatud kõrgharidust tõendavaid lõpudokumente, kui need on välja antud pärast negatiivse akrediteerimisotsuse tegemist.
(3) Ülikoolide välja antud riiklikult tunnustatud lõpudokumendid kantakse Kultuuri- ja Haridusministeeriumi vastavasse registrisse.
2) kinnitab ülikooli struktuuriüksuste põhimäärused;
3) võtab vastu ülikooli arengukavad ja esitab need kinnitamiseks kultuuri- ja haridusministrile;
6) kehtestab üliõpilaste vastuvõtutingimused ja -korra;
7) teeb kultuuri- ja haridusministrile ettepanekud õppesuundade loetelu ja vastuvõtukvootide kohta;
8) määrab ülikoolis toimuva täiendõppe valdkonnad, vormi ja korra;
9) kinnitab rektori koostatud taotluse ülikooli finantseerimiseks riigieelarvest ja esitab selle Kultuuri- ja Haridusministeeriumile;
10) kinnitab ülikooli eelarve ja selle täitmise aruande;
15) võib anda korralise professorina töötanud pensionile siirduvale õppejõule emeriitprofessori nimetuse;
18) kuulab ära rektori, prorektorite ja struktuuriüksuste juhtide aruanded;
19) otsustab ülikooli astumise rahvusvahelistesse organisatsioonidesse;
(3) Ülikooli nõukogu seisukoht üksikküsimuses vormistatakse otsusena, millele kirjutab alla rektor, rektori puudumisel prorektor ja nõukogu sekretär. Otsus tehakse teatavaks asjaosalistele.
(4) Ülikooli nõukogu õigusaktid saadetakse hiljemalt 10 päeva jooksul, arvates vastuvõtmisest, Kultuuri- ja Haridusministeeriumile teadmiseks.
6) nimetab ametisse prorektorid;
11) tagab ülikooli eelarveprojekti ja finantseerimistaotluse koostamise;
15) on aruandekohustuslik ülikooli nõukogu ning kultuuri- ja haridusministri ees.
(1) Rektor valitakse viieks aastaks ülikooli põhikirjas määratud korras. Rektori nimetab valimistulemuste alusel ametisse kultuuri- ja haridusminister.
(3) Kultuuri- ja haridusminister sõlmib rektoriga teenistuslepingu, mille sätted peavad olema kooskõlas käesoleva seaduse normidega.
(4) Lepingu lõpetamisel rektori algatusel vabastab kultuuri- ja haridusminister rektori töökohustuste täitmisest ühe kuu jooksul pärast vastava avalduse esitamist.
(5) Rektori vabastab enne lepingutähtaja möödumist ametist kultuuri- ja haridusminister:
1) kui rektor on enam kui 1/3 õppekavade negatiivse akrediteerimisotsuse või ülikooli negatiivse akrediteerimisotsuse eel ametis olnud vähemalt kolm aastat;
2) kui ülikooli nõukogu on avaldanud oma koosseisu kahekolmandikulise häälteenamusega rektorile umbusaldust;
3) tööseadustes ettenähtud alustel.
Ülikooli rektori ametikohale võib kandideerida isik, kes on Eesti kodanik ja on või on olnud valitud professori ametikohale ning on noorem kui 60 aastat.
(1) Ülikooli struktuuri, selle kujundamise ja muutmise korra sätestab ülikooli põhikiri, lähtudes käesolevast seadusest, ülikooli eesmärkidest, tegevuse ulatusest ja iseärasustest.
(4) Arstiõpe toimub ülikoolis ja selle koosseisus olevas kliinikumis, mis on juriidilise isikuna tegutsev ühendatud õppe-, ravi- ja teadusasutus.
(5) Raviteenuste osutamisel laienevad kliinikumile riigihaiglate kohta õigusaktides kehtestatud sätted.
(6) Kliinikumi juhataja on ülikooli prorektor, kes on ravialastes küsimustes aruandekohustuslik sotsiaalministri ees.
(1) Kuratoorium on ülikooli ja ühiskonda sidustav ning nõuandev kogu, mis moodustatakse majandus- ja kultuuriringkondade ning valitsusasutuste esindajaist.
(2) Kuratooriumi liikmete arvu ning nende volituste kestuse määrab, kuratooriumi liikmed nimetab ja kuratooriumi töökorra kinnitab kultuuri- ja haridusminister, kuulates ära ülikooli seisukoha.
(3) Kuratoorium teeb ettepanekuid kultuuri- ja haridusministrile ja ülikooli nõukogule ülikooli arengut puudutavates küsimustes.
(1) Kõigil Eesti kodanikel ja Eestis elamisloa alusel elavatel isikutel on võrdne õigus konkureerida ülikooli astumiseks, kui neil on keskharidus.
(2) Vastuvõtutingimused (sealhulgas õppemaksu) välismaalastele, kes ei ela alaliselt Eestis, kehtestab Vabariigi Valitsus.
(3) Üliõpilaste vastuvõtutingimused ja -korra kehtestab ülikooli nõukogu ja kinnitab kultuuri- ja haridusminister.
(1) Õpe toimub statsionaarselt, kaugõppe teel või eksternina. Kultuuri- ja haridusminister kinnitab õppesuundade loetelu, millel saab toimuda ainult statsionaarne õpe.
(2) Kaugõppijale ja eksternile laienevad täiskasvanute koolituse seaduse (RT I 1993, 74, 1054) tähenduses tasemekoolituse sätted.
(4) Õpe ülikoolis peab võimaldama eri-, kutse- ja ametialase ettevalmistuse.
(5) Ülikooli õppesuundade ja õpitavate erialade loetelu ja vastuvõtukvoodid kinnitab ülikooli nõukogu ettepanekul kultuuri- ja haridusminister.
(6) Õppesuundade ja erialade avamise ja sulgemise korra kehtestab kultuuri- ja haridusminister.
(7) Õppekorralduse aluseks on ülikooli koostatud ja kehtestatud kõikidele õppevormidele ühtsed kõrgharidusstandardile vastavad õppekavad.
§ 23. Õppevormid
(1) Statsionaarne õpe on õppevorm, kus õppimine on üliõpilase põhitegevus ja üliõpilane saab igal õppepäeval õppest osa võtta.
(2) Kaugõpe on õppevorm, kus õppimine on põhiliselt üliõpilase iseseisev tegevus ja kontaktid õppejõuga on episoodilised.
(3) Eksternõpe on õppevorm, kus õppimine on õppuri iseseisev tegevus ülikooli loodud tingimustel.
(1) Ülikoolis toimub akadeemiline õpe ja võib toimuda diplomiõpe.
(2) Akadeemiline õpe on kolmeastmeline: bakalaureuse- , magistri- ja doktoriõpe.
(3) Diplomiõpe on üheastmeline.
(4) Akadeemilise õppe iga astme ja diplomiõppe lõpetamist loetakse ülikooli lõpetamiseks. Lõpetanul on õigus jätkata õpinguid käesolevas seaduses sätestatud korras.
§ 25. Teadus- ja kutsekraadid
(1) Magistri- ja doktori akadeemilised kraadid jagunevad teadus- ja kutsekraadideks.
(2) Teaduskraad antakse teaduslike uuringute alusel kirjutatud lõputöö kaitsnud ülikooli lõpetajale.
(3) Kutsekraad antakse ülikooli lõpetajale, kes lõputöö kaitsmisega või muul moel on tõestanud vastaval tasemel kutsealase loomingulise professionaalsuse saavutamist.
§ 26. Diplomiõpe
(1) Diplomiõppe kestel täiendab üliõpilane oma üldhariduslikku baasi, süvendab kutsealaseid oskusi ja omandab teadmised valitud erialal töötamiseks.
(2) Diplomiõppe nominaalkestus on kolm kuni neli aastat.
(3) Diplomiõpe lõpeb diplomitöö kaitsmise ja lõpudokumendi saamisega, mis tõendab ülikooli lõpetamist vastaval erialal.
(4) Diplomiõppe lõpetanul on õigus jätkata õpinguid bakalaureuse kraadi omandamiseks ülikooli nõukogu kehtestatud tingimustel.
(1) Bakalaureuseõpe on akadeemilise õppe esimene aste, mille kestel üliõpilane süvendab oma üldhariduslikku baasi, arendab teoreetilisi teadmisi ja oskusi tööks valitud alal ja edasiõppimiseks.
(2) Bakalaureuseõppe nominaalkestus on neli aastat.
(3) Bakalaureuseõpe lõpeb lõputöö kaitsmise ja bakalaureuse akadeemilise kraadi saamisega.
(1) Magistriõpe on akadeemilise õppe teine aste, mille kestel magistrant süvendab oma kutsealaseid oskusi ja omandab teadmised iseseisvaks tööks valitud erialal.
(2) Magistriõppesse astumine eeldab bakalaureuse kraadi ja toimub ülikooli nõukogu kehtestatud korras.
(3) Magistriõppe nominaalkestus on kaks aastat ning see koosneb magistriõpingutest ja magistritööst. Ülikooli nõukogu kehtestatud korras ja tingimustel on magistritöö kaitsmine ja vastava kraadi saamine võimalik magistriõpet läbimata.
(4) Magistritööde kaitsmise korra kehtestab ülikool.
(5) Magistriõpe lõpeb magistritöö kaitsmise ja magistrikraadi saamisega.
(1) Doktoriõpe on akadeemilise õppe kolmas aste, mille eesmärk on viia doktorandi teadmised ja oskused valitud erialal iseseisva professionaali tasemele.
(2) Doktoriõpingute alustamine eeldab magistrikraadi aladel, kus magistriõpe eksisteerib, ja toimub ülikooli nõukogu kehtestatud korras. Ülikooli rektor võib lubada doktorantuuri magistriõppes silmapaistnud magistrandi ka magistritööd kaitsmata.
(3) Doktoriõppe nominaalkestus on neli aastat.
(4) Doktoriõpe lõpeb doktoritöö kaitsmise ja doktorikraadi saamisega. Doktoritöö kaitstakse ülikooli nõukogu kehtestatud korras.
(5) Ülikooli nõukogu kehtestatud korras on doktoritöö kaitsmine ja vastava kraadi saamine võimalik doktoriõpet läbimata.
§ 30. Arstiõpe
(1) Arstiõppe internid on võrdsustatud magistrantide ja residendid doktorantidega.
(2) Internide ja residentide jaoks tagatakse raviasutustes õppe lõpetamiseks vajalik praktikakoht.
(1) Ülikooli lõpetajale antakse pärast õppekava täitmist, lõpueksamite sooritamist ja lõputöö kaitsmist diplom koos hinnetelehega vastava akadeemilise kraadi kohta või ülikooli lõpetamise kohta vastaval erialal.
(2) Diplomi- ja bakalaureuseõppe lõpetanutele võidakse anda diplom kiitusega (cum laude) kultuuri- ja haridusministri kehtestatud tingimustel.
(3) Diplomite vormi ja statuudi kinnitab Vabariigi Valitsus.
§ 32. Täiendõpe
(1) Täiendõpe on täiskasvanute koolituse seaduse tähenduses tööalane koolitus.
(2) Ülikoolis korraldatava täiendõppe valdkonnad, vormid ja korra määrab ülikooli nõukogu.
(3) Täiendõppe õiguslik korraldus ja finantseerimine toimub vastavalt täiskasvanute koolituse seadusele.
Ülikooli liikmeskonna moodustavad ülikooli töötajad ja üliõpilased.
(1) Ülikooli õppejõud on professorid, dotsendid, lektorid, assistendid ja õpetajad.
(2) Ülikooli teadustöötajad on vanemteadurid ja teadurid.
(3) Korraline õppejõud ja teadustöötaja valitakse konkursi korras ametisse kuni viieks aastaks. Erakorraline õppejõud ja teadustöötaja võetakse tööle tähtajaliselt kuni kolmeks aastaks.
(2) Professor on oma eriala juhtiv õppejõud, kes korraldab ülikoolis oma aine (aineterühma) õpet ning suunab vastavaid uuringuid. Professori põhiülesanne on akadeemilise õppe korraldamine.
(3) Professoriks valitakse pedagoogiliste kogemustega oma eriala tunnustatud teadlane, kellel on Eesti doktorikraad või mõnes teises riigis omandatud akadeemiline kraad, mis tasemelt sellele vastab. Kunstialadel saab olla professoriks oma erialal üldsuse poolt tunnustatud loovisik, kellel ei pea olema doktorikraadi.
(4) Emeriitprofessori nimetuse võib ülikooli nõukogu anda korralise professorina töötanud pensionile siirduvale õppejõule. Emeriitprofessoril on õigus osaleda ülikooli tegevuses, kusjuures ta ei täida koosseisulist professori kohta.
(1) Dotsent õpetab mingit ainet või ainete rühma ja osaleb vastavates uuringutes.
(2) Dotsendiks valitakse isik, kellel on Eesti doktorikraad või mõnes teises riigis omandatud akadeemiline kraad, mis tasemelt sellele vastab.
(1) Lektor on loengulisi õppeülesandeid täitev õppejõud. Lektori ametikohale võivad kandideerida akadeemilist kraadi omavad või erialase töö kogemustega kõrgharidusega isikud.
(2) Assistent on erialase kvalifikatsiooniga abiõppejõud, kelle põhiülesandeks on seminaride, praktikumide ja harjutustundide läbiviimine. Assistendi ametikohale võivad kandideerida kõrgharidusega isikud.
(3) Õpetaja on praktilist laadi õppeülesannete täitja. Õpetaja ametikohale võivad kandideerida kõrgharidusega isikud.
Teadustöötajatele esitatavad nõuded sätestab teaduskorralduse seadus (RT I 1995, 5, 42).
(1) Kõigi korraliste õppejõudude ja teadustöötajate vakantsed ametikohad ülikoolis täidetakse avaliku ja kõigile osalistele võrdsete tingimustega konkursi korras kuni viieks aastaks.
(5) Konkursi korras täitmata jäänud korraliste õppejõudude ja teadustöötajate ametikohtadele ning riiklike programmide täitmiseks on lubatud kuni kolmeks aastaks tööle võtta erakorralisi õppejõude ja teadustöötajaid.
(6) Ülikooli õppejõude ei ole lubatud koondada õppesemestri kestel.
Ülikooli teiste töötajate töösuhted reguleeritakse vastavalt tööseadustele.
§ 41. Üliõpilaskond
(1) Ülikooli üliõpilased, sealhulgas magistrandid ja doktorandid, moodustavad üliõpilaskonna.
(2) Täiendõppe kursuste kuulajad ja eksternid üliõpilaskonda ei kuulu. Nende õigusliku seisundi määrab seadus, ülikooli põhikiri ja muud ülikooli kehtestatud eeskirjad.
7) saada õppelaenu Vabariigi Valitsuse kehtestatud korras;
8) saada akadeemilist puhkust ülikooli nõukogu kehtestatud korras;
9) saada õppimiseks vajalikke õppekavu, -programme ja mud informatsiooni;
11) saada üliõpilaspilet kultuuri- ja haridusministri kehtestatud korras;
§ 43. Üliõpilasomavalitsus
(1) Üliõpilaskonnal võib olla omavalitsus, kes teostab üliõpilaste õigust iseseisvalt otsustada ja korraldada üliõpilaselu küsimusi, lähtudes üliõpilaste huvidest ja vajadustest.
(2) Üliõpilasomavalitsuse moodustamise korra ja tegevuse alused sätestab ülikooli põhikiri.
ÜLIKOOL TSIVIILÕIGUSE SUBJEKTINA
3) vara, mille teine isik võõrandab ülikooli kasuks.
(3) Ülikool võõrandab käesoleva seaduse §-s 46 kehtestatud korras sellise vara, mis ei ole tarvilik ülikooli eesmärgi saavutamiseks.
(4) Ülikoolil on õigus vallata ja kasutada teise isiku omandis olevat vara, kui see ei ole vastuolus käesoleva seaduse, muude õigusaktide ja ülikooli põhikirjaga. Sellise vara vili, kuivõrd see ei kuulu omanikule, on ülikooli omand.
(1) Ülikoolile kuuluvat kinnisvara on õigus võõrandada Vabariigi Valitsuse loal.
(2) Varade summad, mida rektoril, prorektoril ja struktuuriüksuste juhtidel on õigus käsutada, määrab kultuuri- ja haridusminister.
(1) Ülikoolil ei ole õigust oma varaga tagada enda ega teise isiku kohustusi.
(2) Ülikooli tehingud teiste juriidiliste isikutega on lubatud samas suuruses ja korras, mis on kehtestatud ülikoolile tema vara käsutamiseks.
(3) Krediite on ülikoolil õigus võtta Vabariigi Valitsuse loal.
(2) Ülikoolil ei ole õigust olla tulundusühingu osanik või liige.
(3) Ülikool ei või asutada tulunduslikke eraõiguslikke juriidilisi isikuid.
(4) Ülikoolil ei ole õigust omandada väärtpabereid.
(6) Ülikoolil on õigus osutada teistele isikutele oma põhitegevusest tulenevaid tasulisi teenuseid (tasuline täiendõpe, lepinguline teadustegevus, erialane nõustamine jms.), millest saadud tulud lähevad ülikooli eelarvesse.
(1) Oma tegevuse finantseerimiseks kasutab ülikool riigieelarvest, õppemaksudest ja muudest allikatest saadud vahendeid.
(2) Ülikooli õppekulud kaetakse riigieelarvest ja õppemaksudest. Õppekulude finantseerimise alused kehtestab kultuuri- ja haridusminister.
(3) Teaduskulude finantseerimise kord sätestatakse teaduskorralduse seaduses.
(4) Muud kulud kaetakse riigieelarvest ja ülikooli põhitegevusest tulenevate tasuliste teenuste eest laekuvate vahenditega.
§ 50. Õppelaen
(1) Õppimise võimaldamiseks loob Vabariigi Valitsus koostöös Eesti Pangaga üliõpilastele õppelaenu võtmise võimaluse.
(2) Õppelaenu andmise ja tagastamise korra ning soodustused riigi ja kohalikust eelarvest tasustatavatele ametikohtadele tööle suundunud ülikooli lõpetajatele õppelaenu tagastamisel kehtestab Vabariigi Valitsus.
(2) Laekunud riigieelarvevälised tulud laekuvad ülikooli eelarvesse ning need jaotatakse selle kaudu.
(4) Ülikooli eelarveprojekti kiidab heaks ülikooli nõukogu, kes esitab selle Kultuuri- ja Haridusministeeriumile.
KONTROLL, JÄRELEVALVE JA ARUANDLUS
§ 52. Revisjon ja kontroll
(1) Ülikooli majandustegevust kontrollib Riigikontroll ning ülikooli nõukogu määratud korralised ja erakorralised revisjonid.
(2) Riigikontrollil on majandustegevuse kontrollimisel samad õigused ja kohustused, mis tal on riigiasutuste majandustegevuse kontrollimisel.
§ 53. Järelevalve
(1) Riiklikku järelevalvet ülikooli tegevuse üle teostavad Kultuuri- ja Haridusministeerium ning teised seadusega selleks volitatud ametiasutused ja ametnikud.
(2) Kultuuri- ja haridusministril on õigus peatada rektori ning ülikooli nõukogu ebaseaduslike õigusaktide kehtivus ja nõuda nende muutmist.
(2) Ülikool esitab oma tegevuse kohta statistilise ja eelarve täitmise aruande Rahandusministeeriumi kinnitatud korras ja tähtaegadeks.
(1) Kõrghariduse hindamise nõukogu korraldab kõikide ülikoolide õppekavade akrediteerimise nelja aasta jooksul, arvates käesoleva seaduse jõustumisest.
(2) Akrediteerimisotsuse tegemiseni on ülikoolideks Tartu Ülikool, Tallinna Tehnikaülikool, Eesti Muusikaakadeemia, Tallinna Pedagoogikaülikool, Eesti Põllumajandusülikool ja Tallinna Kunstiülikool.
(5) Kultuuri- ja haridusminister nimetab kuue kuu jooksul seaduse jõustumisest kuratooriumide koosseisud.
(1) Käesoleva seaduse § 21 3. lõige jõustub 1998. aasta 1. jaanuaril. Antud tähtajani kehtestab ülikooli vastuvõtueeskirjad ülikooli nõukogu.
(2) Neli aastat pärast käesoleva seaduse jõustumist jõustub § 13 2. lõige. Seni omavad ülikoolide lõpudokumendid riiklikku tunnustust.
(1) Erakooliseaduses (RT I 1993, 35, 547) tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 8 3. ja 4. lõikes asendatakse sõnad «rakenduskõrgkool ja ülikool» sõnadega «kõrgkool ja ülikool» vastavas käändes;
2) paragrahvi 12 1. lõige muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«(1) Sisseastumine erakooli, mille lõpudokumente riiklikult tunnustatakse, toimub sama liiki riigi- või munitsipaalkooli astumiseks kehtestatud korras. Lisanõuded võib kehtestada kooli omanik.»;
3) paragrahvi 13 täiendatakse 5. lõikega järgmises sõnastuses:
«(5) Erakooli õppekorralduse ja õppetegevuse kontrolli suhtes kehtivad erakoolidele sama liiki riigi- ja munitsipaalkoolidele kehtestatud nõuded.»;
4) paragrahvi 16 2. lõige muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«(2) Erakooli lõpetamine, mille lõpudokumente riiklikult tunnustatakse, toimub sama liiki riigi- või munitsipaalkooli lõpetamiseks kehtestatud korras. Lisanõuded võib kehtestada kooli omanik.»;
5) paragrahvi 16 3. lõige muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«(3) Erakooli lõpudokument loetakse vastava riigi- või munitsipaalkoolide lõpudokumendiga võrdväärseks, kui lõpetaja on kogu õppeaja õppinud haridusstandardi või riiklike õppekavade alusel heakskiidetud õppekava järgi.»;
6) paragrahvi 18 5. lõige tunnistatakse kehtetuks.
(2) Eesti Vabariigi haridusseaduses (RT 1992, 12, 192; RT I 1993, 35, 547; 40, 593; 63, 892; 1994, 12, 200) tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 3 3. lõige muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«(3) Riigi- ja munitsipaalharidusasutusi, välja arvatud ülikoolid, nimetatakse avalikeks haridusasutusteks.»;
2) paragrahvi 5 1. lõikes asendatakse sõna «Ülemnõukogu» sõnaga «Riigikogu»;
3) paragrahvi 5 1. lõike punkt 3 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«3) riigiülikooli asutamise, ühinemise , jagunemise ja tegevuse lõpetamise otsustamine.»;
4) paragrahvi 5 2. lõike punktist 2 jäetakse välja sõnad «riigiülikoolide ja»;
5) paragrahvi 5 2. lõikele lisatakse uus punkt 4 järgmises sõnastuses:
«4) õppelaenu andmise ja tagastamise, samuti õppelaenu tagastamisel soodustuste andmise korra kehtestamine;»;
6) paragrahvi 5 2. lõike senised punktid 4 ja 5 loetakse vastavalt punktideks 5 ja 6;
7) paragrahvi 5 2. lõikele lisatakse punkt 7 järgmises sõnastuses:
«7) kõrgharidusstandardi kehtestamine;»;
8) paragrahvi 5 2. lõikele lisatakse punkt 8 järgmises sõnastuses:
«8) ülikooli ja tema õppekavade akrediteerimiseks kõrghariduse hindamise nõukogu moodustamine, koosseisu nimetamine ja põhikirja kinnitamine.»;
9) paragrahvi 6 2. lõike punktid 1, 2 ja 12 tunnistatakse kehtetuks;
10) paragrahvi 6 2. lõike punkt 7 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«7) kehtestab kõrghariduse hindamise nõukogu ettepanekul ülikooli ja nende õppekavade akrediteerimise korra ning registreerib riiklikult tunnustatud lõpudokumente;»;
11) paragrahvi 6 2. lõike punkt 16 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«16) nimetab ametisse ja vabastab ametist riigiharidusasutuste juhte;»;
12) paragrahvi 6 2. lõikele lisatakse punkt 17 järgmises sõnastuses:
«17) registreerib ülikoolid, nende põhikirjad ning lõpudokumendid.»;
13) paragrahvi 17 1., 2., 5. ja 6. lõige tunnistatakse kehtetuks;
14) paragrahvi 23 1. lõige muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«(1) Ülikoolis omandatakse kõrgharidus.»;
15) paragrahvis 27 asendatakse sõnad «kehtestab haridusministeerium» sõnadega «ja statuudi kinnitab Vabariigi Valitsus»;
16) paragrahvi 28 2. lõikes asendatakse sõnad «Eesti Vabariigi Haridusministeeriumi» sõnadega «Vabariigi Valitsuse»;
17) paragrahvi 32 3. lõikes lisatakse pärast sõna «hoolekogu,» sõna «kuratoorium,»;
18) paragrahvile 35 lisatakse kolmas lause järgmises sõnastuses:
«Ülikooli varade õigusliku seisundi sätestab ülikooliseadus.»;
19) kogu seaduse tekstis asendatakse sõna «Haridusministeerium» sõnaga «Kultuuri- ja Haridusministeerium» vastavas käändes.