text:
Maksumaksja portaal - 2014 > oktoober (nr 10) > Kokkuvõte reklaamimaksuga seotud kohtuvaidlustest. Anna Kure
Kokkuvõte reklaamimaksuga seotud kohtuvaidlustest. Anna Kure
Väljaanne : oktoober (nr 10)
Kokkuvõte EML 2014. aasta maksundusalaste uurimistööde konkursi lõpu- ning uurimistööde õigusvaldkonna 1. koha saanud tööst.
Käesolev uurimus keskendub Tallinna reklaamimaksu määrust[1] puudutava kohtupraktika analüüsile Tallinna Halduskohtu ning Tallinna Ringkonnakohtu kohtulahendite alusel. Riigikohtus Tallinna reklaamimaksu teemalisi vaidlusi lahendatud ei ole. Osa töös käsitletud lahenditest on Riigikohtusse küll edasi kaevatud, kuid Riigikohus pole kassatsioonikaebust menetlusse võtnud. Kaudselt võib mõista seda kui Riigikohtu vaikivat nõusolekut ringkonnakohtu tõlgendustele.[2] Uurimuse eesmärgiks on välja selgitada, mis on vaidlusi põhjustanud ning mis seisukoha on kohtud vaidlusalustes küsimustes võtnud.
Reklaamimaksu olemus
Tulenevalt kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse (KOKS) § 5 lõikest 2 ja § 22 lg 1 punktist 2 on omavalitsusüksuse volikogul õigus seaduse alusel kehtestada makse ja panna peale koormisi. Kohalike maksude seaduse (KoMS) § 5 punkt 5 sätestab kohaliku maksuna reklaamimaksu. KoMS § 10 sätestab, et reklaamimaksu maksavad füüsilised ja juriidilised isikud omavalitsuse territooriumile paigaldatud ning samuti omavalitsuse territooriumil asuvate isikutele kuuluvate registreeritud ühissõidukitele paigaldatud kuulutustelt ning reklaamidelt. Maksustamisele ei kuulu riigi- ega omavalitsusasutuste kuulutused ega erakondade, valimisliitude ja üksikkandidaatide valimiskampaania kuulutused ja reklaam.
Mis on reklaam?
Reklaamiseaduse § 2 lg 1 punkt 3 defineerib reklaami kui teavet, mis on avalikustatud mis tahes üldtajutaval kujul, tasu eest või tasuta, teenuse osutamise või kauba müügi suurendamise, ürituse edendamise või isiku käitumise avalikes huvides suunamise eesmärgil. Seaduse eelnõu seletuskiri avab välireklaami mõistet. Selleks on reklaam, mis on paigutatud avalikku kohta (linnatänavatega külgnevad alad, väljakud, hoonete välisseinad, spordiväljakud, ühistranspordivahendite sise- ja välisküljed jms) või mis on avalikust kohast jälgitavad. Välireklaamina käsitletakse ka näiteks kaupluse vaateaknale paigutatud reklaami, mis on selgesti suunatud tänaval möödujatele.[3]
Sama paragrahvi lõikes 2 loetletakse reklaamina mittekäsitletavat teavet. Selleks on majandus- või kutsetegevuse kohas, kus müüakse kaupa või osutatakse teenust, antav teave kauba, teenuse või selle müügitingimuste kohta. Reklaamina ei käsitleta majandus- või kutsetegevuse koha tähistust ega selle nime, kauba või teenuse liigi nimetust, kauba müügi või teenuse osutamise aega, kaupa müüva või teenust osutava isiku nime, kaubamärki ega domeeninime ehitisel, kus majandus- või kutsetegevuse koht asub, ega majandus- või kutsetegevuse koha sissepääsu juures. Samuti ei käsitleta reklaamina väljaspool ehitist asuva majandus- või kutsetegevuse koha tähistust eelnimetatud informatsiooniga kui reklaami. Kaubandustegevuse seaduse § 10 käsitleb sellist informatsiooni kaubandusliku teabena.
Reklaamina ei käsitleta ka isiku majandus- või kutsetegevuses kasutatava sõiduki tähistust koos isiku nime, kontaktandmete, kaubamärgi, domeeninime ja tegevusalaga, märgistust kauba müügipakendil (reklaami kauba pakendil ei loeta märgistuseks) ega sponsorteates avaldatud sponsoreerija nime, kaubamärki ja teavet tema antud materiaalse toetuse kohta. Lisaks eeltoodule ei käsitle reklaamimaksu määrus reklaamina roogade ja jookide hinnakirja, mis on toitlustusettevõtte peasissekäigu juures. Määruse ning reklaamiseaduse definitsioon reklaami osas on identne.[4]
Järelvalvet reklaami üle teostab Tarbijakaitseamet ning valla- või linnavalitsus oma haldusterritooriumil asuva välireklaami suhtes (reklaamiseaduse § 30 lg 1, lg 2 p 5).
Reklaamimaksu eesmärk
Reklaamimaks kannab endas kohaliku omavalitsuse tegevuseks vajalike tulude kogumise eesmärki. Kohalike maksude kogumist toetab ka ratifitseeritud kohaliku omavalitsuse harta, mille kohaselt peavad tulud osaliselt laekuma kohalikest maksudest. Aastal 2013 laekus reklaamimaksu Tallinnale 2 896 256 eurot, mis on ligi pool miljonit eurot rohkem kui 2012. aastal.[5]
Lisaks fiskaalsele eesmärgile kannab reklaamimaks endas ka inimeste kaitsmise eesmärki. Reklaamimaksu abil kaitstakse inimest liiga intensiivse kallutamise eest kaupade ostmisele või teenuste tarbimisele ning samuti on reklaamimaksu ülesanne kaitsta avalikku ruumi väljakutsuva teabega liigse ülekoormamise eest.[6] Reklaamimaksu vastased väidavad, et tegemist on regulatsiooniga, mis pärsib ettevõtluse edendamist.[7]
Reklaamimaksu objekt
Reklaamimaksu objektiks on reklaam, mida eksponeeritakse avalikus kohas, milleks on üldkasutatav koht või vabaks liikumiseks ja kasutamiseks piiratud territoorium, ehitis või selle osa, mis asub ehitise siseruumides või väljaspool ehitise siseruume avalikkusele suunatult; eraomandis oleval kinnistul või ehitisel või selle siseruumides avalikkusele suunatult; linnaliinibussi, trammi, trollibussi või takso välisküljel või siseruumis avalikkusele suunatult, kui selle transpordivahendi kasutaja on äriühing, mille äriregistri järgne asukoht on Tallinnas või füüsilisest isikust ettevõtjat asukohaga Tallinnas äriregistri andmetel ja mobiilse konstruktsiooni vahendusel avalikkusele suunatud reklaam.
Vaateakende maksustamine kehtib alates 1. juulist 2009, mis kaotas varasema käsitluse, mille alusel akna välispinnale kinnitatud reklaam oli maksustatav reklaamimaksuga, sisepinnale kinnitatud reklaam aga mitte.[8] Muudatuse tingis 1. novembril 2008 jõustunud uus reklaamiseadus, mis defineerib § 2 lg 1 punktis 8 välireklaami kui avalikus kohas asuvat või avalikust kohast jälgitavat reklaami.
Maksukohuslane on välireklaamikandja otsene valdaja asjaõigusseaduse tähenduses või ühistranspordiloa või taksoveoloa omaja. Alates 2014. aastast toimub reklaamimaksu tasumine Maksu- ja Tolliametile, mis Tallinna linnaga sõlmitud halduslepingu alusel täidab osaliselt kohaliku maksu halduri funktsioone.[9]
Maksustamisel arvestatakse tasapinnalise reklaamipinna puhul pindala reklaami tervikliku eksponeerimise ulatuses, ruumilise reklaami puhul avalikkusele suunatud vaadete arvutuslike pindalade summa. Maksustatav reklaamipind ümardatakse täisruutmeetriteni; kui reklaamipinna suuruseks on 0,5 m2 või alla selle, loetakse maksustatava reklaamipinna suuruseks 0,5 m2 ning korrutatakse maksumäär koefitsiendiga 0,5. Maksumäärad on Tallinnas olnud järgmised: enne 2010. aastat 7 krooni (0,45 eurot), aastatel 2010–2011 5 krooni (0,32 eurot), 2012. aastal 0,40 eurot ja alates 2013. aastast 0,45 eurot ühe ruutmeetri kohta päevas.[10]
Alkohoolsete jookide ning väikelaenude reklaamile kohaldatakse diferentseeritud maksumäära. Väikelaenude koefitsiendi kohaldamise eesmärk on vähendada tänavapildis reklaame, kus pakutakse inimestele võimalust saada kiirelt ja lihtsalt laenu, kuid mille kulukusest saavad inimesed aimu alles siis, kui laenu tuleb tagasi maksma hakata.
Diferentseeritud maksumäära kasutatakse ka mobiilse konstruktsiooni vahendusel eksponeeritava reklaami maksustamiseks. Mobiilseks konstruktsiooniks loetakse sõidukit, haagist ning alates 1. juulist 2011 ka pukseeritavat seadet, mis on välireklaami edastamiseks kohandatud ja mille vahendusel reklaami edastatakse.
Tallinna Halduskohus on lahendis 3-08-710[11] selgitanud mobiilse konstruktsiooni kõrgema maksustamise eesmärki: erinevalt statsionaarsetest reklaamikandjatest saab reklaami edastaja igal ajal reklaami asukohta muuta, arvestades näiteks massikogunemisi, ning mõjutada nii suuremat hulka inimesi või kindlat sihtgruppi; operatiivsemalt, väiksemate ettevalmistustööde ja kulutustega on võimalik muuta reklaami ennast; mobiilne konstruktsioon koormab Tallinna liiklust reklaami asukoha muutmisel ning parklates eksponeerimisel, samuti kujutab endas ohtu liiklusele, piirates vaateid ja varjates liikluskorraldusvahendeid või tekkinud liiklussituatsiooni.
Alkoholi või väikelaenude reklaamile, mis on eksponeeritud mobiilsel konstruktsioonil, kohaldub diferentseeritud maksumäärade korrutis.
Maksuvabastused ja soodustused
Maksumäärus loetleb üles hulgaliselt reklaamimaksust vabastatud reklaame. Nendeks on näiteks Euroopa Liidu institutsioonide reklaamid, Tallinna linna haldusterritooriumil asuva spordirajatise sisepinnale paigaldatud ja spordirajatises viibijatele suunatud reklaam, aga ka riigi- ja omavalitsusasutustega seotud ning erak ondade ja üksikkandidaatide valimisreklaam. Täieliku nimekirja maksust vabastatud reklaamidest annab maksumääruse § 3.
Tallinna Linnavalitsus võib anda maksusoodustusi kontsertide ja muusikalide reklaami osas, mille kaasfinantseerijaks on riigi- ja kohaliku omavalitsuse asutuste riiklikusse registrisse kantud isikud, teatud filmide reklaami osas, spordi- ja heategevusürituste reklaami osas, kus kogu üritusest saadav tulu suunatakse heategevusse ning sotsiaalreklaami puhul.
Reklaamimaksuga seotud kohtuvaidlusi võib jaotada kolmeks.
Üheks grupiks on vaidlused, mis puudutavad reklaami eristamist majandus- ja kutsetegevuskoha tähisest. Kaubandustegevuse seaduse § 10 lõige 1 sätestab, et tegevuskoha tähisena on käsitletav kaupleja ärinimi, kaubamärk, domeeninimi, kliendile mõistetav tegevuskoha liik ning tegevuskoha nime olemasolu korral ka tegevuskoha nimi. Samuti on kaubanduslikuks teabeks info kauplemisaja kohta. Sama paragrahvi lõikes 2 on sätestatud tegevuskoha tähise asukoht. See võib paikneda kas ainult müügikoha juures, enne tegevuskoha sissepääsu või ehitisel, kus tegevuskoht asub või kõikides nimetatud kohtades samaaegselt. Tegevuskoha tähis ei ole määruse alusel maksustatav reklaamimaksuga. Samuti tuleneb tarbijakaitseseaduse §-st 7 kohustus avaldada kauba müügihind. Vaidlusi tekitab ka tegevuskoha tähise ning reklaami piiritlemine esitatud teabe esitluslaadi alusel.
Teise grupi moodustavad vaidlused seoses reklaamimaksukohustuslase isikuga valdaja küsimuses. Nii 2002. aasta kui ka 2009. aasta maksumääruse kohaselt on maksukohuslaseks maksuobjekti otsene valdaja.
Kolmandaks käsitletakse küsimust mobiilse konstruktsiooni mõiste laiendamisest reklaamibussile, millel puudub ühistranspordiluba.
Autori hinnangul võib üldistatult väita, et majandus- või kutsetegevuse kohta tuleb maksumääruse mõistes tõlgendada kitsalt. Tallinna Ringkonnakohtu põhjenduste kohaselt vastab maksumääruse definitsioon majandus- või kutsetegevuse kohast (koht, kus vahetult pakutakse teenuseid või müüakse kaupa) müügikohale KaubTS § 2 punkti 6 mõistes.
Tegevuskoha definitsioon KaubTS § 14 järgi on aga maksumääruse kontekstis liiga lai, kuna hõlmab endas lisaks müügikohale ka juurdekuuluvaid tootmis-, hoiu- või muid kohti, teisi müügikohti ning nende laiendusi. Samuti on kohtud jõudnud seisukohale, et majandustegevuse kohaks maksumääruse mõistes peab olema hoone. Kohtute praktika kohaselt ei loeta majandustegevuse kohaks hoone ümber või kõrval olevat parklat, seda ka mitte juhul, kui hoone ning parkla on ühel kinnistul. Käsitlust ei muuda ka asjaolu, kui parklas teostatakse ettevõtlust toetavaid funktsioone (pakendite äraandmise võimalus, suruõhu kasutamine, klaasipesuvesi jms). Majandustegevuse koht ei laiene hoone ümbrusele ka juhul, kui seal korraldatakse üritusi või pakutakse soovi korral lisateenuseid.
Analüüsitud kohtulahenditest järeldub, et väljaspool majandustegevuse koha kinnistut eksponeeritud teavet hindab kohus olenemata esitluslaadist kui reklaami. Erandiks on vaid majandustegevuse kohta osundava liiklusmärgi kasutamine.
Kuna majandus- või kutsetegevuse koha määratlus maksumääruse kontekstis tekitas vaidlust, on vaidlusaluseks mõisteks olnud ka „majandus- või kutsetegevuse koha sissepääsu juures”. Ringkonnakohus on selgitanud seda sõnade tavatähenduse ning eesti keele seletava sõnaraamatu abil, mis seletab sõna „juures” kui „kellegi, millegi vahetus läheduses, täiesti lähedal” ning mõistet „vahetus läheduses” kui selgelt tajutava vahe ehk vahemaa puudumist objektide vahel. Sissepääsu loetakse hoone osaks, tehes erandi vaid drive-in söögikohtade puhul, kus sissepääsuks teeninduskohta on eraldatud drive-in'i sissesõidutee.
Lähtuvalt analüüsitud kohtupraktikast, kus kaugused 12–400 meetrit olid piisavad selgelt tajutava vahemaa olemasoluks, peaks „vahetu lähedus” olema defineeritud vähem kui 10-meetrilise vahemaaga. Samuti võiks autori hinnangul olla vaidluste vältimiseks konkreetne vahemaa sätestatud maksumääruses.
Vaidlused puudutasid ka reklaami ja kaubandusliku teabe eristamist esitluslaadi alusel. Kindlasti saab lugeda reklaamiks teavet, mis sisaldab endas sõnumit kauba kasulikkuse, eeliste või muude positiivsete omaduste kohta, mille eesmärgiks on tarbija suunamine kauba ostmisele. Küll aga on kohtute seisukoht, et suured ja valgustatud tulbad, eriti suure liiklusega teede ääres, osundavad, et nendega soovitakse saavutada ka selliste inimeste tähelepanu, kes ilma nende viitadeta kaubast või teenusest huvitatud ei oleks. Kauplemiskoha tähistamist ei saa üldjuhul lugeda reklaamiks, kuid kui tegemist on teabega, mille sisu, kuju või esitlusviisi näol on tegemist äratuntava ja piisavalt intensiivse üleskutsena kauba ostmiseks ning see on tähistuse peamine eesmärk, tuleb tähistust tõlgendada kui reklaami. Teabe reklaamiks määramisel lähtutakse eksponeeritavast infost tervikuna.
Maksumäärus ei sätesta eksponeeritava teabe suurust, millest suuremat loetakse juba reklaamiks. Tallinna Halduskohus on väitnud, et teave võib olla eksponeeritud ka ülisuurel plakatil, ilma et seda reklaamimaksuga maksustataks. Autori hinnangul vajaks määrus täpsemat määratlust ka lubatud eksponeeritava teabe suuruse osas, et kohtud ei hindaks teavet intensiivseks üleskutseks kauba ostmiseks. Tallinna 1995. aasta maksumääruses olid maksustamisest vabastatud infokandjad suurusega kuni 1 ruutmeeter.
Maksukohustuslase isikut puudutavad vaidlused on seotud reklaamipinna üürilepingutega. Maksukohuslane on otsene valdaja, kelleks asjaõigusseadusest tulenevalt saab üürisuhte puhul üürnik. Probleemiks kaasustes kujunes üürisuhte ebapiisav tõendamine. Haldusasjas 3-11-1056 ka kaebaja isik, kuna majaseinal reklaami eksponeerimise puhul on maksukohuslaseks korteriomanikud kaasomandist tulenevalt, mitte aga korteriühistu, kes kohtuvaidluses ekslikult kaebuse esitas.
Haldusasi 3-08-710 käsitles mobiilse konstruktsiooni mõiste laiendamist ka reklaami eksponeerimiseks disainitud bussile, millel ei ole ühistranspordiluba. Kaebaja leidis, et kuna sõiduk pole linnaliinibuss ning sellega ei teostata ühistransporti, pole buss ka Tallinna reklaamimaksu objektiks. Tallinna Ettevõtlusamet kvalifitseeris bussi aga mobiilseks konstruktsiooniks, mis on maksustatud diferentseeritud maksumääraga. Tallinna Linnavolikogu 12.12.2002 määrus nr 73[12] defineerib mobiilset konstruktsiooni kui veokit, mis on sellele välireklaami paigaldamiseks või selle vahendusel välireklaami edastamiseks otseselt ette nähtud või mida selle omaduste tõttu saab kasutada temale välireklaami paigaldamiseks või tema vahendusel välireklaami edastamiseks. Sama definitsiooni annab mobiilsele konstruktsioonile Tallinna Linnavalitsuse 23.12.2002 määrus nr 137[13]. Autobussile oli kahele poole paigaldatud konstruktsioonid reklaami paigaldamiseks ja edastamiseks.
Halduskohus nõustus Tallinna Ettevõtlusametiga, et mõiste „veok” hõlmab kõiki mootorsõidukeid, mida saab esemete või elusolendite vedamiseks kasutada ning et vaidlusalust bussi tuleb käsitleda mobiilse konstruktsioonina. Kohus nõustus vastustajaga ka selles, et kaebaja tegevus erineb ettevõtjate tegevusest, kes eksponeerivad oma autodel ettevõtte logo või kaubamärke, kuna nimetatud sõidukite eesmärk on transporditeenuse osutamine, kaebaja promobussile on aga paigaldatud konstruktsioonid eesmärgiga eksponeerida seal tasu eest teiste ettevõtete reklaami. Halduskohtu otsusega nõustus ka Tallinna Ringkonnakohus[14], selgitades, et maksumääruse punkti 2.2 ei saa mõista nii, et muudele sõidukitele peale ühistranspordivahendite paigaldatud reklaami ei ole võimalik maksustada. Kui sõidukit kasutatakse reklaami eksponeerimiseks, on reklaami esitamise kohaks selle sõiduki asukoha linn või vald.
Enamik vaidlusi olid tingitud maksumääruse üldisest ja kohati ebatäpsest sõnastusest ning konkreetsemad definitsioonid ja hindamiskriteeriumid määruses aitaksid vältida edaspidiseid kohtuvaidlusi. Enim vaidlusi tingis majandus- või kutsetegevuse koha ning majandus- või kutsetegevuse koha sissepääsu mõiste. Vaidlusi põhjustas ka kaubandusliku teabe ja reklaami eristamine teabe väljenduslaadist olenevalt, maksukohuslase isik ning mobiilse konstruktsiooni mõiste kohaldamine.
[1] Alates 01.01.2010 kehtib Tallinna Linnavolikogu 17.12.2009 määrus nr 44. Enne seda kehtis 12.12.2002 määrus nr 75. Kõikide viidatud määrustega saab tutvuda Tallinna õigusaktide registris aadressil https://oigusaktid.tallinn.ee .
[2] Tallinna Ringkonnakohtu 18.11.2013 otsus kohtuasjas nr 3-12-1932, 19.01.2012 otsus kohtuasjas nr 3-11-463; 21.05.2010 otsus kohtuasjas nr 3-09-1702; 22.02.2012 otsus kohtuasjas nr 3-11-1056, 22.03.2012 otsus kohtuasjas nr 3-11-377; 25.11.2011 otsus kohtuasjas nr 3-11-1062; 31.05.2013 otsus kohtuasjas nr 3-12-1308; 05.01.2012 otsus kohtuasjas nr 3-11-386.
[3] Reklaamiseaduse eelnõu seletuskiri (135 SE). – www.riigikogu.ee.
[4] Vt E. Lumiste. Tähistus või reklaam – millal tekib maksukohustus? Kättesaadaval arvutivõrgus: http://apilv.ee/2012/09/tahistus-voi-reklaam-millal-tekib-maksukohustus/.
[5] Rahandusministeerium. Kohalike omavalitsuste eelarved ja ülevaated. Kättesaadav arvutivõrgus: www.fin.ee/kov-eelarved-ulevaated.
[6] Tallinna Ringkonnakohtu 12.12.2005 otsus kohtuasjas nr 2-3/382/05.
[7] Vt Linnavolinik Stelmach: kaotada Tallinna reklaamimaks! – MaksuMaksja, 2007, 10, lk 31.
[8] Vt A. Reimer. Tallinn lämmatab pealinna kaupmehi vaateaknamaksuga. - Eesti Päevaleht (Ärileht), 05.08.2009.
[9] Reklaamimaks Tallinnas. Kättesaadav arvutivõrgus www.tallinn.ee/ettevotjale/Reklaamimaks-EST.pdf.
[10] Tallinna Linnavolikogu 12.12.2002 määrus nr 75 kasutas p-s 10 sõnastust “ühe ruutmeetri kohta kalendrikuus kolmekümne päeva arvestuses”. Alates Tallinna Linnavolikogu määrusest nr 61 (jõustus 04.12.2003) on kasutatud sõnastust “ühe ruutmeetri kohta päeva arvestuses”. Määruse eelnõu seletuskiri selgitab muudatust selgema tõlgenduse kaalutlustel, kuna reklaamimaksu kogutakse siiski iga reklaami eksponeerimise päeva eest ning varasem sõnastus annab võimaluse tõlgendada määrust selliselt, et kõikide kuude pikkuseks loetakse 30 päeva ning reklaamimaksu deklareeritakse aastas kokku 360 päeva eest.
[11] Tallinna Ringkonnakohtu 27.06.2008 otsus kohtuasjas nr 3-08-710.
[12] Tallinna linnale kuuluva ehitise pinna reklaamialaseks tegevuseks kasutusse andmise korra kinnitamine. Tallinna Linnavolikogu 12.12.2002 määrus nr 73.
[13] Välireklaamikandjate paigutuse ja kujunduse põhimõtete kehtestamine. Tallinna Linnavalitsuse 23.12.2002 määrus nr 137.
[14] Tallinna Ringkonnakohtu 30.06.2009 otsus kohtuasjas nr 3-08-710.

matches:
Riigikohus
§ 5
§ 22
§ 5
§ 10
§ 2
§ 10
§ 30
§ 2
§ 3
§ 10
§ 2
§ 14
kohus
Kohus


text:
62009CO0334_ET
Kohtuasjas C‑334/09,
mille ese on EÜ artikli 234 alusel Verwaltungsgericht Meiningeni (Saksamaa) 12. augusti 2009. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 24. augustil 2009, menetluses
koosseisus: koja esimees A. Arabadjiev, kohtunikud A. Rosas (ettekandja) ja P. Lindh,
leides, et asja võib lahendada põhistatud määrusega vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 104 lõike 3 esimesele lõigule,
1. Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 29. juuli 1991. aasta direktiivi 91/439/EMÜ juhilubade kohta (EÜT L 237, lk 1; ELT eriväljaanne 07/01, lk 317), muudetud nõukogu 20. novembri 2006. aasta direktiiviga 2006/103/EÜ (ELT L 363, lk 344; edaspidi „direktiiv 91/439”), artikli 1 lõike 2 ja artikli 8 lõigete 2 ja 4 tõlgendamist.
2. See taotlus esitati Saksa kodaniku F. Scheffleri, kes on Poolas väljastatud B‑kategooria juhiloa omanik, ja Landkreis Wartburgkreisi (edaspidi „Landkreis”) vahelises vaidluses, mille ese on viimase otsus, millega F. Scheffler jäeti ilma õigusest kasutada oma juhiluba Saksamaa Liitvabariigi territooriumil.
3. Direktiivi 91/439, millega alates 1. juulist 1996 tunnistati kehtetuks esimene nõukogu 4. detsembri 1980. aasta direktiiv 80/1263/EMÜ ühenduse juhiloa kasutuselevõtu kohta (EÜT L 375, lk 1), põhjendus 1 on sõnastatud järgmiselt:
„ühise transpordipoliitika eesmärkide saavutamiseks ja maanteeliikluse turvalisuse parandamiseks ning selliste isikute liikumise hõlbustamiseks, kes asuvad elama muus liikmesriigis kui selles, kus nad sõidueksami sooritasid, võetakse kasutusele siseriikliku juhiloa ühenduse mudel, mida liikmesriigid vastastikku tunnustavad ja mille vahetus ei ole kohustuslik”.
4. Sama direktiivi põhjendus 4 sätestab:
„liiklusohutust arvesse võttes tuleks ette näha juhilubade väljastamise miinimumnõuded”.
5. Direktiivi 91/439 viimane põhjendus täpsustab:
„liiklusohutuse ja liiklusega seotud põhjustel peaksid liikmesriigid suutma kohaldada juhilubade äravõtmist, peatamist ja tühistamist käsitlevaid siseriiklikke sätteid kõigi loaomanike suhtes, kelle peamine elukoht on nende territooriumil”.
6. Nimetatud direktiivi artikkel 1 sätestab:
„1. Liikmesriigid võtavad kasutusele I lisas või Ia lisas kirjeldatud ühenduse mudelil põhineva siseriikliku juhiloa vastavalt käesoleva direktiivi sätetele. […]
3. Kui kehtiva siseriikliku juhiloa omanik asub elama muus kui juhiloa väljastanud liikmesriigis, kohaldab vastuvõttev liikmesriik tema suhtes juhiloa kehtivusaja jooksul oma siseriiklikke eeskirju, meditsiinilist järelevalvet ja maksukorraldust ning võib loale kanda asjaajamiseks möödapääsmatuid andmeid.”
7. Sama direktiivi artikli 7 lõige 1 sätestab:
„Lisaks väljastatakse juhiluba ainult neile juhiloa taotlejatele:
b) kelle peamine elukoht on juhiloa väljastava liikmesriigi territooriumil või kes suudab tõendada, et ta on seal õppinud vähemalt kuus kuud.”
8. Direktiivi 91/439 artikli 7 lõike 5 sätestab:
„Igal isikul võib olla ainult ühe liikmesriigi väljastatud juhiluba.”
9. Sama direktiivi artikli 8 lõige 2 ja lõike 4 esimene lõik näevad ette:
„2. Kui kriminaalõiguse ja politsei tegevust käsitlevate õigusaktide territoriaalsuse põhimõttest ei tulene teisiti, võib teises liikmesriigis väljastatud juhiloa omaniku alalise elukoha liikmesriik tema suhtes kohaldada sõidukijuhtimise õiguse piiramist, peatamist, äravõtmist või tühistamist käsitlevaid siseriiklikke sätteid ja vajaduse korral selleks juhiloa vahetada.
4. Liikmesriik võib keelduda ükskõik millise teises liikmesriigis väljastatud juhiloa kehtivuse tunnustamisest sellise isiku puhul, kelle suhtes tema territooriumil kohaldatakse mõnda lõikes 2 nimetatud meedet.”
10. Nimetatud direktiivi artikli 9 esimene lõik täpsustab, et „alaline elukoht” on „koht, kus isik tavaliselt elab iga kalendriaasta jooksul vähemalt 185 päeva seoses isiklike ja tööalaste sidemetega või, kui tööalased sidemed puuduvad, seoses isiklike sidemetega, millest ilmneb nimetatud isiku märkimisväärne seos tema elukohaga.”
11. Direktiivi 91/439 artikli 12 lõige 3 sätestab:
„Liikmesriigid abistavad üksteist käesoleva direktiivi rakendamisel ja vahetavad vajaduse korral teavet nende juhilubade kohta, mis nad on registreerinud.”
12. Asjakohasteks siseriiklikeks õigusnormideks on 18. augusti 1998. aasta määrus isikute liiklusesse lubamise kohta (juhiloamäärus) (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr (Fahrerlaubnis-Verordnung)) ( BGBl. 1998 I, lk 2214), 14. juuni 2006. aasta määrusest tulenevas redaktsioonis ( BGBl. 2006 I, lk 1329; edaspidi „FeV”), ja liiklusseadus (Straßenverkehrgesetz) põhikohtuasjas kohaldatavas versioonis ( BGBl. 2006 I, lk 1958; edaspidi „StVG”).
Õigusnormid, mis käsitlevad teistes liikmesriikides väljastatud juhiloa tunnustamist
13. Teistes liikmesriikides väljastatud juhiloa tunnustamise osas sätestavad FeV § 28 lõiked 1, 4 ja 5 järgmist:
„(1) Kehtiva [Euroopa Liidu] või [Euroopa Majanduspiirkonna (edaspidi „EMP”)] liikmesriigis väljastatud juhiloa omanikud, kelle peamine elukoht § 7 lõike 1 või 2 tähenduses on Saksamaa Liitvabariigis, võivad, välja arvatud lõigetes 2–4 sätestatud juhtudel, oma õiguste piires juhtida sõidukit selles riigis. Saksamaal tunnustatakse ka välismaiste juhilubadega seotud tingimusi. Kui ei ole ette nähtud teisiti, kohaldatakse nimetatud juhilubade suhtes käesoleva määruse sätteid.
(4) Lõikes 1 viidatud õigus ei kehti [liidu] ega EMP juhilubade omanike suhtes,
3. kelle suhtes on kohus Saksamaa territooriumil kohaldanud juhiloa ajutise või lõpliku äravõtmise meedet või kelle suhtes ametiasutus on teinud otsuse kohaldada viivitamata täitmisele kuuluvat või lõplikku juhiloa äravõtmise meedet, või kellele on lõpliku otsusega keeldutud juhiluba väljastamast, või kelle juhiluba on ära võetud mitte ainult selle tõttu, et nad vahepeal sellest loobusid,
(5) Pärast seda, kui on tehtud lõike 4 punktides 3 ja 4 nimetatud otsused, antakse õigus kasutada Saksamaal [liidu] või EMP juhiluba taotlejale siis, kui sõiduki juhtimise õiguse äravõtmise või selle taotlemise keelamise põhjused on kadunud. […]”
Juhiloa kasutamise õiguse äravõtmist käsitlevad õigusnormid
14. StVG § 3 lõiked 1 ja 2 näevad ette:
„1. Juhilubasid väljastav ametiasutus peab võtma juhiloa ära, kui isik ei ole sobiv sõidukeid juhtima. Välismaise juhiloa korral tähendab juhiloa äravõtmine – isegi kui see toimub muude sätete alusel – Saksamaal juhiloa kasutamise õigusest ilmajätmist. […]
2. Juhiloa äravõtmisega kaotab isik juhtimisõiguse. Välismaise juhiloa korral jääb isik juhiloa äravõtmisel ilma juhtimisõigusest riigi territooriumil. […]”
15. Vastavalt FeV § 46 lõikele 1 (millega rakendatakse StVG § 3) peab juhilubasid väljastav ametiasutus juhul, kui ilmneb, et juhiloa omanik ei ole sobiv sõidukeid juhtima, temalt juhtimisõiguse ära võtma. Nimetatud § 46 lõige 5 sätestab, et „välismaise juhiloa korral jääb isik juhiloa äravõtmisel ilma juhtimisõigusest riigi territooriumil”.
Juhtimissobivust käsitlevad õigusnormid
16. FeV § 11 „Sobivus” täpsustab juhtimissobivuse osas järgmist:
„(1) Isikud, kes soovivad omandada juhiluba, peavad täitma selleks vajalikke füüsilisi ja vaimseid tingimusi. Need tingimused ei ole täidetud lisades 4 või 5 nimetatud haiguste või puuete olemasolul, mis välistavad sobivuse [mootorsõidukeid juhtida] või piiravad [seda]. […]
(2) Kui esineb asjaolusid, mis tekitavad kahtlusi juhiloa taotleja füüsilistes või vaimsetes võimetes, võivad juhilube väljastavad asutused nõuda, et huvitatud isik esitaks juhiloa väljastamise või pikendamise otsuse tegemisel või piirangute või tingimuste seadmisel tervisetõendi. [...]
(3) [Eelkõige] [l]õikes 2 viidatud eesmärgil võidakse isiku juhtimissobivuse osas tekkinud kahtluse kõrvaldamiseks nõuda, et ta esitaks ametlikult tunnustatud liiklusmeditsiini komisjoni tervisetõendi (meditsiinilis‑psühholoogilise kontrolli tõend)
4. juhul, kui on tegemist liiklusseaduse raskete või korduvate rikkumistega või kuritegudega, mis on seotud liikluse või juhtimissobimusega […]
5. juhiloa uuesti väljastamisel,
b) kui juhiluba on ära võetud mõnel punktis 4 nimetatud põhjusel.
(8) Kui isik keeldub tervisekontrollist või kui ta ei esita juhilube väljastavale asutusele nõutavat tervisetõendit, võib nimetatud asutus oma otsuses järeldada, et asjaomane isik ei ole juhtimiseks sobiv. […]”
17. FeV § 13 „Sobivus alkoholiprobleemide korral” annab teatud asjaoludel, kui on vaja teha otsus juhiloa väljastamiseks või pikendamiseks või juhtimisõigusele piirangute või tingimuste seadmiseks, pädevatele ametiasutustele õiguse nõuda meditsiinilis-psühholoogilise kontrolli tõendit. See on nii eelkõige juhul, kui meditsiinilise arvamuse kohaselt või teatud asjaolude tõttu on olemas näitajad, mis viitavad alkoholi kuritarvitamisele, või kui mitmel korral on esinenud liiklusseaduse rikkumisi, mis on toime pandud alkoholi mõju all.
18. F. Scheffleri kohta on liiklusregistrisse kantud mitu väärtegu, sealhulgas 11. märtsil 2000 toime pandud väärtegu: sõiduki juhtimine ilma juhtimisõiguseta ja joobeseisundis, kusjuures vere alkoholisisaldus oli 1,94 promilli.
19. Olles nende väärtegudega saavutanud veapunktide ülempiiri, mis Saksamaal on kõigi juhilubade puhul 18 punkti, loobus F. Scheffler 29. veebruaril 2000 talle 28. veebruaril 1986 väljastatud Saksa juhiloast.
20. 5. augustil 2004 esitas F. Scheffler taotluse uue juhiloa väljastamiseks, mis jäeti 17. veebruari 2005. aasta otsusega rahuldamata, kuna ta oli jätnud täitmata Landkreisi korralduse esitada oma juhtimissobivuse kohta meditsiinilis-psühholoogilise kontrolli tõend.
21. 15. oktoobril 2004 sai F. Scheffler Poola juhiloa, millel oli elukohana märgitud Poola. Tema passi on kinnitatud tõend kuuekuulise elamise kohta Poolas.
22. F. Schefflerile Poola juhiloa väljastamisest sai Landkreis teada seoses 2006. aasta märtsis toimunud liikluskontrolliga.
23. F. Scheffler esitas 13. aprillil 2006 Landkreisile taotluse, et viimane tunnustaks tema õigust kasutada Poola juhiluba Saksamaa territooriumil. 26. aprillil 2006 esitas ta TÜV Thüringen eV 1. novembri 2004. aasta tõendi, mis oli välja antud 18. oktoobril 2004 tehtud tervisekontrolli alusel.
24. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et tulenevalt varasematest sõiduki joobeseisundis juhtimisest oli F. Scheffleri juhtimissobivusele kõnealuses tõendis antud hinnang negatiivne, mille põhjenduseks toodi peamiselt asjaolu, et 11. märtsil 2000 tuvastatud joobeseisund, mille puhul mõõdeti vere alkoholisisalduseks 1,94 promilli, on tõend alkoholi kuritarvitamisest ning sellest, et F. Scheffler ei ole oma varasematest joobeseisundis toime pandud rikkumistest õppust võtnud.
25. Landkreis andis 23. mai 2006. aasta kirjaga F. Schefflerile korralduse esitada juhtimissobivuse kontrollimise eesmärgil hiljemalt 1. augustiks 2006 uus ekspertiisikomisjoni tõend.
26. 3. augusti 2006. aasta kirjas teatas maanteeliikluse valdkonnas pädev Poola ametiasutus, kes oli F. Schefflerile 15. oktoobril 2004 juhiloa väljastanud, et viimane, olles saanud teada võimalikest karistusõiguslikest tagajärgedest, oli väitnud, et Saksamaal ei ole juhiluba ega juhtimisõigust temalt ära võetud.
27. 24. aprilli ja 30. mai 2007. aasta kirjaga teatas Landkreis, et ei tagane 23. mail 2006 F. Schefflerile antud korraldusest esitada ekspertiisikomisjoni tõend tema juhtimissobivuse kohta. Ta leidis, et tõendist, mis anti välja 18. oktoobril 2004, seega pärast Poola juhiloa väljastamist 15. oktoobril 2004, nähtusid uued asjaolud, mis tekitasid huvitatud isiku juhtimissobivuse osas kahtlusi. Samuti oli ta esitanud Poola ametiasutusele valeandmeid.
28. Kuna F. Scheffler keeldus uue juhtimissobivuse tõendi esitamisest, võttis Landkreis 15. augusti 2007. aasta otsusega (edaspidi „juhtimisõiguse äravõtmise otsus”) temalt ära õiguse kasutada Poola juhiluba Saksamaa Liitvabariigi territooriumil, kuulutas oma otsuse selle punkti viivitamata täitmisele pööratavaks ja jättis kõnealuse õiguse tunnustamise taotluse rahuldamata.
29. Selle otsuse tegemisel tugineti peamiselt sellele, et 11. märtsil 2000 juhtis F. Scheffler sõidukit joobeseisundis, mille puhul mõõdeti vere alkoholisisalduseks 1,94 promilli, mis tekitas juhtimissobivuse osas kahtlusi, mida tõendi esitamine ei hajutanud. Arvestada tuleb seda, et 18. oktoobri 2004. aasta tõend avalikustati alles 2006. aasta aprillis ja et F. Scheffler varjas neid asjaolusid Poola ametiasutuse eest. Sobimatus sõiduki juhtimiseks oli tuvastatud juba 18. oktoobri 2004. aasta tõendi alusel. Viivitamata täitmisele pööramine on vajalik avalikes huvides, kuna esineb oht, et F. Scheffler paneb alkoholi tarbimise tõttu taas toime rikkumisi.
30. F. Scheffler, kellele juhtimisõiguse äravõtmise otsus toimetati kätte 17. augustil 2007, esitas 26. augustil 2007 selle otsuse peale Thüringer Landesverwaltungsamtile vaide. Paralleelselt taotles ta Verwaltungsgericht Meiningenilt (Meiningeni halduskohus) esialgsete õiguskaitsemeetmete võtmist.
31. 13. detsembri 2007. aasta otsusega jättis Thüringer Landesverwaltungsamt rahuldamata F. Scheffleri vaide, mis oli esitatud juhtimisõiguse äravõtmise otsuse peale. F. Scheffler esitas 1. veebruaril 2008 kaebuse Verwaltungsgericht Meiningenile selle rahuldamata jätmise otsuse tühistamiseks. Ta palus tühistada juhtimisõiguse äravõtmise otsus, mis jäeti 13. detsembri 2007. aasta vaideotsusega jõusse.
32. Eelotsuse küsimus esitati selle tühistamismenetluse raames.
Ajutiste meetmete kohaldamise otsus
33. Verwaltungsgericht Meiningen jättis 1. oktoobri 2007. aasta määrusega juhtimisõiguse äravõtmise otsuse täitmise peatamise taotluse rahuldamata. See kohus jättis 21. novembri 2008. aasta määrusega rahuldamata ka F. Scheffleri taotluse 1. oktoobri 2007. aasta määruse muutmiseks ja oma kaebuse peatava mõju taastamiseks.
34. F. Scheffler esitas 15. detsembril 2008 Thüringer Oberverwaltungsgerichtile (Tüüringi kõrgem piirkondlik halduskohus) apellatsioonkaebuse 21. novembri 2008. aasta määruse peale, väites, et Euroopa Kohtu hilisem praktika, nimelt 26. juuni 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑329/06 ja C‑343/06: Wiedemann ja Funk (EKL 2008, lk I‑4635) ning C-334/06–C‑336/06: Zerche jt (EKL 2008, lk I‑4691), tõi kaasa asjaomase õigusliku olukorra muutumise. F. Scheffler on seisukohal, et kuna ta oli Poola juhiloa väljastamisel elukohanõuet täitnud, oli Landkreisil tema juhtimissobivuse kontrollimine keelatud. Ta lisas, et tema juhtimissobivuse kohta ekspertiisikomisjoni tõendi esitamine ei ole loa väljastamisest hilisem käitumine, mida võiks liidu õiguse alusel arvesse võtta, ja et see tõend on seotud käitumisega, mis kronoloogiliselt eelnes Poola juhiloa saamise kuupäevale.
35. Thüringer Oberverwaltungsgericht andis 26. märtsi 2009. aasta määrusega juhtimisõiguse äravõtmise otsuse peale esitatud kaebusele lõpuks otsuse täitmist peatava mõju.
36. Oma määruses leidis Thüringer Oberverwaltungsgericht, et 1. novembri 2004. aasta ekspertiisikomisjoni tõend ei saa olla asjaolu, mis võiks vastuvõtva liikmesriigi a posteriori vabastada tunnustamiskohustusest. Selle kohtu sõnul on Euroopa Kohus oma 6. aprilli 2006. aasta määruses kohtuasjas C‑227/05: Halbritter selgelt näidanud, et juhtimissobivuse kohta järelduste tegemine, mis tuginevad juhiloa väljastamise eelsel ajal toimunud sündmustele, on liidu õigusega vastuolus, sest liikmesriigi väljastatud juhiloa omamist tuleb käsitada tõendina selle kohta, et juhiloa väljastamise päeval vastas selle juhiloa omanik direktiivis 91/439 ette nähtud väljastamise tingimustele, mille hulka kuulub ka sobivus sõiduki juhtimiseks. Teisiti on asi üksnes siis, kui juhtimissobivuse tõend on seotud asjaomase isiku „käitumisega” pärast EL juhiloa omandamist teises liikmesriigis (eespool viidatud kohtumäärus Halbritter, punkt 38). Sellest sõnastusest nähtub selgelt, et sellega ei peeta silmas mitte ekspertiisikomisjoni tõendi enda esitamist, vaid asjaomase isiku poolt toime pandud liiklusseaduse sätete rikkumist.
Juhtimisõiguse äravõtmise otsuse peale esitatud hagi
37. Oma eelotsusetaotluses nendib Verwaltungsgericht Meiningen, et Euroopa Kohus lubas teha erandeid direktiivi 91/439 kohaselt väljastatud juhilubade tingimusteta vastastikusest tunnustamisest üksnes teatud konkreetsetel juhtudel.
38. Erand on seega lubatud juhul, kui juhiloale kantud märgete või muu väljastanud liikmesriigilt saadud vaieldamatu teabe alusel on võimalik kindlaks teha, et juhiloa väljastamise ajal ei olnud sellise juhiloa omaniku alaline elukoht, kellelt on esimeses liikmesriigis varasem juhiluba ära võetud, väljastava liikmesriigi territooriumil (eespool viidatud kohtuotsus Zerche jt, punkt 70).
39. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates ei ole käesoleval juhul sellega tegemist. F. Scheffleri Poola juhiloale on elukohana kantud Poola, ja väljastanud liikmesriigilt ei ole saadud vaieldamatut teavet, mis lükkaks ümber selle, et huvitatud isiku elukoht oli juhiloa väljastamise ajal Poolas.
40. Lisaks sellele võib alalise elukoha liikmesriik vabaneda juhilubade vastastikuse tunnustamise kohustusest ja kasutada direktiivi 91/439 artikli 8 lõikest 2 tulenevat pädevust, milleks on sõidukijuhtimise õiguse piiramist, peatamist, äravõtmist või tühistamist käsitlevate siseriiklike sätete kohaldamine teise liikmesriigi väljastatud juhiloa omaniku suhtes asjaomase isiku käitumise tõttu üksnes pärast seda, kui isik on selle juhiloa omandanud (eespool viidatud kohtumäärus Halbritter, punkt 38, ja eespool viidatud kohtuotsus Zerche jt, punkt 56), või „asjaolude” tõttu, mis esinesid pärast nimetatud juhiloa omandamist (eespool viidatud kohtumäärus Halbritter, punkt 38).
41. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul tähendab eelmises punktis nimetatud kohtupraktika seda, et direktiivi 91/439 artikli 8 lõikega 2 volitatakse liikmesriike igal juhul kohaldama siseriiklikke juhtimissobivuse kontrollimist ja juhiloa äravõtmist käsitlevaid sätteid nende juhtide suhtes, kes pärast teises liikmesriigis väljastatud juhiloa saamist panevad elukohariigi territooriumil uuesti toime rikkumisi või kelle puhul tekib kahtlusi nende sobivuses mootorsõidukite juhtimiseks.
42. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib siiski, et kuigi „käitumisega”, mis võib õigustada alalise elukoha liikmesriigis sõidukijuhtimise õiguse piiramist, peatamist, äravõtmist või tühistamist direktiivi 91/439 artikli 8 lõike 2 tähenduses, pidades silmas teises liikmesriigis väljastatud juhilube, on vaieldamatult tegemist siis, kui sellise juhiloa omanik paneb pärast juhiloa omandamist (taas) toime liiklusseaduse sätete rikkumise, mis lubab teha järelduse tema juhtimissobivuse puudumise kohta, siis põhikohtuasjas ei ole F. Scheffler pärast 15. oktoobrit 2004 toime pannud ühtki liiklusseaduse sätete rikkumist, mida võiks käsitada liidu õiguse alusel vajaduse korral arvesse võetava „käitumisena”. Sellena oleks käsitatav üksnes 18. oktoobril 2004 tehtud tervisekontrolli alusel 1. novembril 2004 välja antud juhtimissobivuse tõend.
43. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei suuda Euroopa Kohtu praktikast, eelkõige eespool viidatud kohtmäärusest Halbritter üheselt välja lugeda, et teises riigis väljastatud juhiloa omaniku suhtes võib pärast juhiloa väljastamist kohaldada direktiivi 91/439 artikli 8 lõikes 2 sätestatud meetmeid üksnes siis, kui asjaomane isik on rikkunud liiklusseaduse sätteid.
44. Nimetatud kohus ei pea võimatuks käsitada käesolevas asjas esitatud tõendit „uue asjaoluna”, mis annab alalise elukoha liikmesriigile õiguse kohaldada teises riigis väljastatud juhiloa omaniku suhtes direktiivi 91/439 artikli 8 lõikes 2 sätestatud meetmeid. See ekspertiisikomisjoni tõend sisaldab küll teavet vanade asjaolude kohta, aga ka tulevikku suunatud hinnangut F. Scheffleri juhtimissobivuse kohta, mis anti pärast Poola juhiloa väljastamist ja mis tugineb pärast seda kuupäeva toimunud tervisekontrollil.
45. Neil asjaoludel otsustas Verwaltungsgericht Meiningen menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas liikmesriik võib kooskõlas […] direktiivi 91/439[…] artikli 1 lõikega 2 ja artikli 8 lõigetega 2 ja 4 kasutada sama direktiivi artikli 8 lõikest 2 tulenevat pädevust – kohaldada teises liikmesriigis väljastatud juhiloa omaniku suhtes sõidukijuhtimise õiguse piiramist, peatamist, äravõtmist või tühistamist käsitlevaid siseriiklikke sätteid – seoses teises liikmesriigis väljastatud juhiloa omaniku esitatud juhtimissobivuse tõendiga, kui tõend on küll välja antud pärast nimetatud juhiloa väljastamist ja tugineb asjaomase isiku tervisekontrollile, mis on tehtud pärast juhiloa väljastamise kuupäeva, kuid puudutab ajaliselt enne kõnealuse juhiloa väljastamist toimunud asjaolusid?”
46. Kodukorra artikli 104 lõike 3 esimese lõigu kohaselt võib Euroopa Kohus juhul, kui vastuse esitatud eelotsuse küsimusele võib selgelt tuletada olemasolevast kohtupraktikast, igal ajal pärast kohtujuristi ärakuulamist asja lahendada põhistatud määrusega, milles viidatakse asjakohasele kohtupraktikale.
47. Käesolevas kohtuasjas tuleb kohaldada seda sätet.
48. Esmalt tuleb meenutada, et FeV sätteid direktiivi 91/439 artikli 1 lõikega 2 ja artikli 8 lõikega 2 seoses on Euroopa Kohus juba hinnanud eespool viidatud kohtumääruses Halbritter ja 28. septembri 2006. aasta otsuses kohtuasjas C‑340/05: Kremer, aga ka eespool viidatud kohtuotsuses Wiedemann ja Funk; eespool viidatud kohtuotsuses Zerche jt; 20. novembri 2008. aasta otsuses kohtuasjas C‑1/07: Weber (EKL 2008, lk I‑8571); 19. veebruari 2009. aasta otsuses kohtuasjas C‑321/07: Schwarz (EKL 2009, lk I‑1113), või lisaks 9. juuli 2009. aasta määruses kohtuasjas C‑445/08: Wierer.
49. Teiseks, direktiivi 91/439 põhjendusest 1 nähtub, et artikli 1 lõikes 2 sätestatud üldine põhimõte, mis näeb ette liikmesriikides väljastatud juhilubade vastastikuse tunnustamise, on kehtestatud eelkõige selleks, et hõlbustada selliste isikute liikumist, kes asuvad elama muus liikmesriigis kui see, kus nad sõidueksami sooritasid (vt eespool viidatud kohtuotsus Schwarz, punkt 74 ja seal viidatud kohtupraktika).
50. Vastavalt kindlalt väljakujunenud kohtupraktikale näeb nimetatud artikli 1 lõige 2 ette liikmesriikides väljastatud juhilubade vastastikuse tunnustamise ilma ühegi formaalsuseta. See säte paneb liikmesriikidele selge ja täpse kohustuse, mis ei jäta selle kohustuse täitmiseks võetavate meetmete osas mingisugust kaalutlusruumi (eespool viidatud kohtuotsus Schwarz, punkt 75 ja seal viidatud kohtupraktika).
51. Euroopa Kohus on sellest järeldanud, et juhiloa väljastanud liikmesriik peab kontrollima, kas liidu õigusega kehtestatud miinimumtingimused, eelkõige elukohale ja juhtimissobivusele kehtestatud tingimused, on täidetud, ja sellest lähtudes, kas juhiloa, antud juhul uue juhiloa väljastamine on õigustatud (eespool viidatud kohtuotsused Wiedemann ja Funk, punkt 52, ja Zerche jt, punkt 49).
52. Seega, kui ühe liikmesriigi ametiasutus on vastavalt direktiivi 91/439 artikli 1 lõikele 1 juhiloa väljastanud, ei ole teistel liikmesriikidel õigust kontrollida, kas nimetatud direktiivis ette nähtud juhiloa väljastamise tingimused on täidetud. Teise liikmesriigi väljastatud juhiloa omamist tuleb käsitada tõendina selle kohta, et nimetatud juhiloa omanik vastas nendele tingimustele juhiloa väljastamise päeval (eespool viidatud kohtuotsused Wiedemann ja Funk, punkt 53, ja Zerche jt, punkt 50), sealhulgas juhtimissobivuse tingimustele.
53. Neid märkusi tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimust uurides arvesse võtta.
54. Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 91/439 artikli 1 lõikega 2 koostoimes artikli 8 lõigetega 2 ja 4 on vastuolus see, kui liikmesriik, teostades talle direktiivi 91/439 artikli 8 lõikega 2 antud pädevust kohaldada teises liikmesriigis väljastatud juhiloa omaniku suhtes sõidukijuhtimise õiguse piiramist, peatamist, äravõtmist või tühistamist käsitlevaid siseriiklikke sätteid, keeldub oma territooriumil tunnustamast teises liikmesriigis väljastatud kehtivast juhiloast tulenevat juhtimisõigust, ja selle keeldumise aluseks on juhiloa omaniku esitatud ekspertiisikomisjoni tõend juhtimissobivuse kohta, kui see tõend – olgugi et see koostati pärast nimetatud juhiloa väljastamist ja selle aluseks on pärast seda kuupäeva läbi viidud asjaomase isiku tervisekontroll – on seotud peamiselt nimetatud kuupäevale eelnenud ajal toimunud asjaoludega.
55. F. Scheffler väidab, et ekspertiisikomisjoni tõend juhtimissobivuse kohta ei saa põhimõtteliselt olla käitumine pärast teises liikmesriigis juhiloa väljastamist, mis võiks õigustada sõidukijuhtimise õiguse piiramist, peatamist, äravõtmist või tühistamist käsitlevate siseriiklike sätete kohaldamist Euroopa Kohtu praktika tähenduses. Niisuguse käitumisena saab käsitada üksnes pärast seda väljastamist toimunud liiklusseaduse rikkumist.
56. Euroopa Komisjon väidab seevastu, et pärast juhiloa väljastamist esinenud asjaolu või käitumine ei pea tingimata seisnema liiklusseaduse rikkumises. Ta ei pea võimatuks, et ekspertiisikomisjoni tõend juhtimissobivuse kohta võib lubada liikmesriigil keelata teises liikmesriigis väljastatud juhiluba oma territooriumil kasutada, tingimusel et see tõend, mis koostati pärast teises liikmesriigis juhiloa väljastamist, puudutab vähemalt osaliselt sõidukijuhi käitumist pärast seda loaväljastamist ja et see kajastab ohtu, mis viitab asjaomase isiku sobimatusele juhtida sõidukit üldkasutatavatel teedel.
57. Esmalt tuleb nentida, et eelotsuse küsimus ei puuduta põhikohtuasja hagejale 15. oktoobril 2004 väljastatud juhiloa kehtivust direktiivi 91/439 artikli 7 lõike 1 tähenduses. Nimelt nähtub eelotsusetaotlusest, et Verwaltungsgericht Meiningeni arvates järgiti Poolas juhiluba väljastades direktiivis 91/439 sätestatud tingimusi ja et oma küsimusega soovib see kohus teada üksnes seda, kas liikmesriik võib teises liikmesriigis väljastatud juhiloa omaniku suhtes kohaldada sõidukijuhtimise õiguse piiramist, peatamist, äravõtmist või tühistamist käsitlevaid siseriiklikke sätteid, võttes aluseks ekspertiisikomisjoni tõendi juhtimissobivuse kohta, kui see tõend on koostatud pärast nimetatud juhiloa väljastamise kuupäeva, kuid käsitleb üksnes enne seda kuupäeva aset leidnud asjaolusid.
58. Teiseks tuleb märkida, et Euroopa Kohtul on direktiivi 91/439 käsitlevas praktikas korduvalt tulnud võtta seisukoht teises liikmesriigis väljastatud juhiloa vastastikuse tunnustamise õiguslike tagajärgede kohta ja seega täpsustada erinevate asjaolude põhjal loa väljastanud liikmesriigi ja vastuvõtva liikmesriigi õigusi ja kohustusi seoses juhiloa omaniku juhtimissobivuse ja elukoha kontrollimistega.
59. Ka käesoleva kohtumääruse punktis 48 nimetatud kohtupraktikast tuleneb, et direktiivi 91/439 artikli 1 lõiget 2, artikli 7 lõiget 1 ja artikli 8 lõikeid 2 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole igal juhul vastuolus see, kui liikmesriik keeldub oma territooriumil tunnustamast juhtimisõigust, mille aluseks on teises liikmesriigis väljastatud juhiluba (eespool viidatud kohtumäärus Wierer, punkt 50).
60. Nagu tuleneb direktiivi 91/439 viimasest põhjendusest, võimaldavad selle direktiivi artikli 8 lõiked 2 ja 4 eriti liiklusohutusega seotud põhjustel liikmesriikidel teatud juhtudel kohaldada juhilubade äravõtmist, peatamist ja tühistamist käsitlevaid siseriiklikke sätteid kõigi loaomanike suhtes, kelle peamine elukoht on nende territooriumil (eespool viidatud kohtuotsus Zerche jt, punkt 55).
61. Euroopa Kohus on siiski korduvalt meelde tuletanud, et seda direktiivi 91/439 artikli 8 lõikest 2 tulenevat pädevust võib kasutada vaid asjaomase isiku käitumise tõttu pärast seda, kui ta on teise liikmesriigi väljastatud juhiloa omandanud (vt eespool viidatud kohtumäärused Halbritter, punkt 38, ja Kremer, punkt 35; vt ka eespool viidatud kohtuotsused Zerche jt, punkt 56, ja Weber, punkt 34), mitte aga pärast nimetatud juhiloa väljastamist toimunud asjaolude tõttu.
62. Mis puudutab nimetatud artikli 8 lõike 4 esimest lõiku, mis lubab liikmesriigil keelduda ükskõik millise teises liikmesriigis väljastatud juhiloa kehtivuse tunnustamisest sellise isiku puhul, kelle suhtes esimese liikmesriigi territooriumil kohaldatakse sõidukijuhtimise õiguse piiramist, peatamist, äravõtmist või tühistamist, siis peab meeles pidama, et see säte kujutab endast erandit juhilubade vastastikuse tunnustamise üldpõhimõttest ja seetõttu tõlgendatakse seda kitsalt (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Schwarz, punkt 84 ja seal viidatud kohtupraktika).
63. Erandeid kohustusest teises liikmesriigis väljastatud juhilube vastastikku ilma ühegi formaalsuseta tunnustada, mis tasakaalustab selle põhimõtte ja liiklusohutuse põhimõttega, ei saa käsitada laialt, muidu muutuks direktiivi 91/439 kohane liikmesriikides väljastatud juhilubade vastastikuse tunnustamise põhimõte sisutuks (vt selle kohta eespool viidatud kohtumäärus Wierer, punkt 52).
64. Tingimusi, millal saab kasutada direktiivi 91/439 artikli 8 lõikest 2 tulenevat liikmesriikide pädevust võtta teises liikmesriigis väljastatud juhiloa omanikult, kelle alaline elukoht on tema territooriumil, õigus kasutada kõnealust juhiluba sellel territooriumil, on Euroopa Kohus eelkõige uurinud eespool viidatud kohtumäärustes Halbritter ja Kremer.
65. Kohtuasi, mis oli aluseks eespool viidatud kohtumäärusele Halbritter, puudutas isikut, kelle juhiluba oli Saksamaal ära võetud, millega kaasnes keeld teatud ajavahemiku jooksul uut luba saada, ja kes seejärel oli saanud juhiloa Austrias niipea, kui see keeluperiood oli möödunud. Saksa ametiasutused olid jätnud rahuldamata Austria juhiloa Saksa juhiloa vastu vahetamise taotluse, mida tõlgendati kui soovi saada Austria juhiloa kasutamise õigus Saksamaa territooriumil. Nimetatud ametiasutused leidsid, et Austria juhiluba ei saa Saksamaa Liitvabariigi territooriumil tunnustada, kuna D. Halbritteri juhiluba oli selles liikmesriigis ära võetud ning kahtlusi tema juhtimissobivuse osas enne lubade äravõtmist saab hajutada üksnes positiivne meditsiinilis-psühholoogilise kontrolli tõend, mis on koostatud vastavalt Saksam aal kohaldatavatele normidele. Austrias enne Austria juhiloa väljastamist koostatud ekspertiisikomisjoni tõendit ei käsitatud samaväärsena ekspertiisikomisjoni tõendiga, mis vastab siseriiklikele õigusnormidele.
66. Nimetatud kohtumääruse punktis 37 leidis Euroopa Kohus, et kui niisuguse isiku elukoht, kellele kuulub kehtiv juhiluba, mis on väljastatud liikmesriigis pärast uue juhiloa saamise keelu perioodi möödumist, mida asjaomase isiku suhtes kohaldatakse teises liikmesriigis, on viimati nimetatud liikmesriigis, ei saa see liikmesriik nõuda asjaomase isiku juhtimissobivuse uut kontrollimist, isegi kui niisuguse testi näeb ette siseriiklik õigusnorm, kuna need asjaolud, mis viisid eelmise juhiloa äravõtmiseni, toimusid enne uue juhiloa väljastamist.
67. Eespool viidatud kohtumääruse Halbritter punktis 38 sedastas Euroopa Kohus, et Saksamaa Liitvabariik võib direktiivi 91/439 artikli 8 lõike 2 alusel kohaldada teises liikmesriigis, antud juhul Austria Vabariigis väljastatud juhiloa omaniku, kelle alaline elukoht on Saksamaal, suhtes juhiloa äravõtmist, peatamist ja tühistamist käsitlevaid siseriiklikke sätteid üksnes siis, kui põhjuseks on asjaomase isiku käitumine pärast teise liikmesriigi juhiloa saamist. Kirjeldatud juhul on eelotsusetaotluse esitanud kohus siiski märkinud, et D. Halbritteri juhtimissobivust ei saanud kahtluse alla seada ühegi pärast Austria juhiloa saamist ilmnenud asjaolu alusel.
68. Mis puudutab eespool viidatud kohtumääruse Kremer aluseks olevat kohtuasja, siis see käsitleb Saksamaal elavat Saksa kodanikku, kelle Saksa juhiluba oli liiklusseaduse korduva rikkumise tõttu ära võetud. S. Kremer oli saanud uue juhiloa Belgias ning tema suhtes ei kehtinud ühtki juhtimisõiguse taotlemist keelavat meedet. Seejärel mõisteti S. Kremer Saksamaal süüdi juhiloata sõitmises ja tema Belgia juhiluba võeti ära, kuna Saksa ametiasutused leidsid, et alates tema Saksa juhiloa äravõtmisest ei olnud tal enam juhtimisõigust Saksamaa territooriumil, ning nad keeldusid tunnustamast hiljem Belgias väljastatud juhiloa kehtivust, kuna S. Kremer ei vastanud tingimustele, mida nägid ette Saksa õigusnormid uue juhiloa saamiseks pärast seda, kui varasem juhiluba on ära võetud.
69. Kremeri kohtuasjas küsiti Euroopa Kohtult, kas direktiivi 91/439 artikli 1 lõikega 2 ja artikli 8 lõigetega 2 ja 4 on vastuolus see, kui liikmesriik keeldub oma territooriumil tunnustamast juhtimisõigust, mis tuleneb teises liikmesriigis väljastatud juhiloast, ja sellest tulenevalt ka nimetatud juhiloa kehtivust, kuna selle juhiloa omanik, kelle suhtes esimese liikmesriigi territooriumil kohaldatakse varem saadud juhiloa äravõtmise meedet, millega ei kaasne uue juhiloa saamise ajutise keelamise meedet, ei täida tingimusi, mis on ette nähtud selle liikmesriigi õigusnormides uue juhiloa väljastamiseks pärast seda, kui varasem juhiluba on ära võetud, sealhulgas juhtimissobivuse kontrolli, mis näitaks, et loa äravõtmise põhjuseid enam ei eksisteeri.
70. Euroopa Kohus sedastas nagu eespool viidatud kohtumääruses Halbrittergi, et liikmesriik ei saa teises liikmesriigis väljastatud kehtiva juhiloa omanikult nõuda, et ta täidaks tingimusi, mis tema elukohariigi õigusega on kehtestatud uue juhiloa saamiseks sellisteks juhtudeks, kui varasem juhiluba on ära võetud. Täpsemalt, vastuvõtva liikmesriigi ametiasutused ei saa teises liikmesriigis väljastatud juhiloast tuleneva juhtimisõiguse tunnustamist allutada selle loa omaniku juhtimissobivuse uue kontrollimise nõudele, isegi kui niisugune kontroll on siseriiklikes õigusnormides ette nähtud nende asjaoludega identsetel juhtudel, mis viisid varasema juhiloa äravõtmiseni, kuivõrd need asjaolud eelnesid uue juhiloa väljastamisele (eespool viidatud kohtumäärus Kremer, punktid 32 ja 33).
71. Tuleb märkida, et eespool viidatud kohtumääruse Kremer punktis 36 leidis Euroopa Kohus, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole toonud esile ühtki tegurit, mis võiks seada kahtluse alla S. Kremeri juhtimissobivuse, võttes aluseks pärast Belgias väljastatud kehtiva juhiloa saamist aset leidnud asjaolud. Nimelt heidetakse asjaomasele isikule ette üksnes neid pärast juhiloa saamist toime pandud rikkumisi, mis seisnesid Saksamaa territooriumil ilma kehtiva juhiloata sõitmises, kuna Belgias saadud juhiluba sellisena ei tunnustatud, sest Saksamaa õigusnormides ette nähtud tingimusi uue juhiloa saamiseks pärast seda, kui varasem luba on ära võetud, ei olnud täidetud.
72. Sellest kohtupraktikast tuleneb, et selleks, et teises liikmesriigis väljastatud juhiloa omaniku alalise elukoha liikmesriik saaks teostada direktiivi 91/439 artikli 8 lõikest 2 tulenevat pädevust kohaldada sellise juhiloa omaniku suhtes juhtimisõiguse äravõtmist, peatamist ja tühistamist käsitlevaid siseriiklikke sätteid, peavad esinema tegurid, mis võimaldavad selle juhiloa omaniku juhtimissobivuse kahtluse alla seada nende asjaolude alusel, mis peavad olema seotud asjaomase isiku käitumisega pärast juhiloa saamist teises liikmesriigis ja muutma küsitavaks tema sobivuse sõiduki juhtimiseks.
73. Selleks et määrata kindlaks, kas niisugune ekspertiisikomisjoni tõend nagu 1. novembril 2004. aastal koostatu võib anda vastuvõtva liikmesriigi ametiasutustele õiguse direktiivi 91/439 artikli 8 lõike 2 alusel keelduda teises liikmesriigis väljastatud juhiloa omanikul kasutada seda juhiluba esimese liikmesriigi territooriumil, tuleb eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes põhikohtuasjas hinnata, kas see tõend võib olla tegur, mis seab kahtluse alla F. Scheffleri juhtimissobivuse pärast nimetatud juhiloa saamist toimunud sündmuste alusel.
74. Käesoleval juhul, nagu märgivad ka F. Scheffler ja komisjon, tundub, et ei esine ühtki tegurit, mis võimaldaks kahtluse alla seada F. Scheffleri juhtimissobivuse pärast Poola juhiloa saamist toimunud sündmuste alusel. Nimelt tuleneb eelotsusetaotlusest, et pärast selle juhiloa väljastamist läbi viidud juhtimissobivuse kontroll viitab sõnaselgelt asjaoludele, mis toimusid enne seda kuupäeva. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib eelkõige, et F. Scheffler ei ole pärast nimetatud juhiloa väljastamist toime pannud ühtki liiklusseaduse rikkumist.
75. Tuleb märkida, et nõudeid teises liikmesriigis väljastatud juhiloa omaniku käitumisele, mis leiab aset pärast nimetatud juhiloa väljastamist ja mis võib õigustada vastuvõtva liikmesriigi poolt juhtimisõiguse äravõtmist, peatamist ja tühistamist käsitlevate siseriiklike õigusnormide kohaldamist, ei pea tingimata mõistma nii, et need puudutavad üksnes liiklusseaduse rikkumist. Sellest hoolimata eeldab selline nõue, et teatud ajahetkel tuvastatakse selle juhiloa omaniku käitumine pärast selle juhiloa väljastamist, mis võimaldab seada kahtluse alla tema sobivuse sõidukit juhtida või isegi järeldada, et tal puudub juhtimissobivus.
76. Igal juhul on eelotsusetaotluse esitanud kohtu – kellel ainsana on talle esitatud vaidlusest põhjalik ülevaade – ülesanne kontrollida, kas niisuguse juhtimissobivust puudutava ekspertiisikomisjoni tõendi kontrollimine nagu põhikohtuasjas käsitlusel täidab käesoleva kohtumääruse punktides 72, 73 ja 75 nimetatud tingimused ja toob välja kas või osalise seose asjaomase isiku käitumisega pärast Poola juhiloa väljastamist. Kui see nii ei ole, ei saa alalise elukoha liikmesriik niisuguse ekspertiisikomisjoni tõendi tõttu keelduda teises liikmesriigis väljastatud kehtivast juhiloast tulenevat juhtimisõigust direktiivi 91/439 artikli 8 lõike 2 alusel oma territooriumil tunnustamast.
77. Neil tingimustel tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 91/439 artikli 1 lõiget 2 ja artikli 8 lõikeid 2 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega on vastuolus see, kui liikmesriik, teostades talle direktiivi 91/439 artikli 8 lõikega 2 antud pädevust kohaldada teises liikmesriigis väljastatud juhiloa omaniku suhtes sõidukijuhtimise õiguse piiramist, peatamist, äravõtmist või tühistamist käsitlevaid siseriiklikke sätteid, keeldub oma territooriumil tunnustamast teises liikmesriigis väljastatud kehtivast juhiloast tulenevat juhtimisõigust, ja selle keeldumise aluseks on selle juhiloa omaniku esitatud ekspertiisikomisjoni tõend juhtimissobivuse kohta, kui see tõend – olgugi et see koostati pärast nimetatud juhiloa väljastamist ja selle aluseks on pärast seda kuupäeva läbi viidud asjaomase isiku tervisekontroll – ei too välja kas või osalist seost asjaomase isiku käitumisega pärast kõnealuse juhiloa väljastamist ning viitab sõnaselgelt asjaoludele, mis toimusid enne nimetatud kuupäeva.
78. Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Nõukogu 29. juuli 1991. aasta direktiivi 91/439/EMÜ juhilubade kohta (muudetud nõukogu 20. novembri 2006. aasta direktiiviga 2006/103/EÜ) artikli 1 lõiget 2 ja artikli 8 lõikeid 2 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega on vastuolus see, kui liikmesriik, teostades talle direktiivi 91/439 artikli 8 lõikega 2 antud pädevust kohaldada teises liikmesriigis väljastatud juhiloa omaniku suhtes sõidukijuhtimise õiguse piiramist, peatamist, äravõtmist või tühistamist käsitlevaid siseriiklikke sätteid, keeldub oma territooriumil tunnustamast teises liikmesriigis väljastatud kehtivast juhiloast tulenevat juhtimisõigust, ja selle keeldumise aluseks on selle juhiloa omaniku esitatud ekspertiisikomisjoni tõend juhtimissobivuse kohta, kui see tõend – olgugi et see koostati pärast nimetatud juhiloa väljastamist ja selle aluseks on pärast seda kuupäeva läbi viidud asjaomase isiku tervisekontroll – ei too välja kas või osalist seost asjaomase isiku käitumisega pärast kõnealuse juhiloa väljastamist ning viitab sõnaselgelt asjaoludele, mis toimusid enne nimetatud kuupäeva.

matches:
§ 28
§ 7
kohus
§ 3
§ 46
§ 3
§ 46
§ 11
§ 13
kohus
kohus
Kohus
Kohus
kohus
kohus
kohus
Kohus
Kohus
Kohus
kohus
kohus
Kohus
Kohus
kohus
Kohus
kohus
kohus


text:
EL institutsioonid nõuavad lähiaastatel sõidu- ja pakiautode CO2-heite olulist vähendamist
Hollandi keskkonnaühendused nõuavad kohtus Shellilt jõulisemat tegutsemist kliimamuutuste vastu
Euroopa Komisjon täpsustas biokütuste säästlikkuse kriteeriume
Euroopa Kohus: taastuvenergeetika toetused ei ole alati riigiabi (C-405/16 P)
Ministeeriumi plaanitud muudatused aitaks hõlbustada biokütuste kasutuselevõttu
Muudatused õhusaaste arvutamise metoodikas alandavad ettevõtete jaoks saastetasusid
Õhusaaste vähendamise tegevuskava aastani 2030 sõiduautosid maksustada ei soovi
Euroopa Kohus: liikmesriigid võivad nõuda, et jäätmete lakkamiseks oleks kehtestatud konkreetsed kriteeriumid
Euroopa Parlament kiitis märtsi lõpus heaks uued CO2 heite nõuded sõiduautodele ja kaubikutele. Nõuded on osaks EL nn puhta liikuvuse paketist ning nende eesmärgiks on vähendada õhusaastet, parandada õhukvaliteeti ja vähendada mõju kliimale ELile.
Kokkulepe kujutab endast kompromissi ambitsioonikama Euroopa Parlamendi ja vähem ambitsioonikate liikmesriikide vahel.
Kokkuleppe kohaselt peavad aastaks 2030 uute sõiduautode CO2 heide olema 37,5% ja uute kaubikute heide 31% madalam võrreldes 2021. aasta tasemega. See on suurem kui EL liikmesriikide (EL Nõukogu) oktoobris pakutud 35% sõiduautodele ja 30% kaubikutele, kuid väiksem kui parlamendi esialgne ettepanek – 40%.
Leitud kompromiss sai huvirühmadelt vastakat tagasisidet. Keskkonnaühendus Transport & Environment tõi probleemina välja, et ka piiratud elektrilise võimekusega hübriid-maasturid, mille tegelik heide on võrreldav diisel- või bensiinimootoriga autodega, lähevad seatud eesmärgi saavutamisel positiivsena arvesse. Lisaks on oht, et üks auto läheb arvesse kaks korda, kuna autotootjad saavad rohkem „punkte“ elektriautode müümise eest 14-s riigis, kus selliste autode turg on alles tärkav, ent need autod saab kiiresti mujale edasi müüa. Autotootjate ühendus ACEA seevastu kurtis, et 37,5%-line heite vähendamise eesmärk on tänast seisu arvestades täiesti ebareaalne.
Järgmisena võtab Euroopa Nõukogu ettepaneku ametlikult vastu. Õigusakt jõustub 20 päeva pärast selle EL Teatajas avaldamist.
Hollandi keskkonnaühendused eesotsas organisatsiooniga Friends of the Eearth Netherlands (FoE) on kohtusse kaevanud kütusetootja Shelli. 5.aprillil andis FoE koos kuue teise keskkonnaühendusega Shellile nende peakorteris Haagis üle kohtukutse. Lisaks keskkonnaühendustele on kohtuasjas kaashagejatena liitunud üle 17 000 Hollandi kodaniku.
Juba eelmise aasta aprillis saatis FoE Shellile kirja, milles nõuti Shellilt ambitsioonikamaid kliimameetmeid ja oma tegevuse kooskõlla viimist Pariisi kliimakokkuleppe eesmärkidega. Vastasel korral lubasid keskkonnaühendused Shelli vastu kohtusse pöörduda. Shelli vastus kirjale oli, et nad on teadvustanud kliimaprobleemi ja toetavad Pariisi kliimaleppe eesmärke, kuid kliimamuutusi tuleb käsitleda valitsuse poliitika ja kultuuriliste muutuste, mitte kohtute kaudu.
Kohtuasi on mõnevõrra sarnane nn Urgenda-kaasusega, kus kaebus esitati (edukalt) Hollandi valitsuse vastu.
Kohtuasjas nõutakse Shellilt kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamist 2030. aastaks 45% võrra võrreldes 2010. aasta tasemega ja heite viimist nullini aastaks 2050. Kaebajate peamised etteheited on, et Shellil ei ole tõsiseid plaane oma CO2 heitkoguste vähendamiseks. Kuigi nad toetavad Pariisi kliimalepingut, tegeleb ettevõte jätkuvalt kliimapoliitika vastase lobiga ning investeerib miljardeid nafta- ja gaasitootmisse. Samuti leitakse, et Shell rikub hoolsuskohustust, õõnestades teadlikult maailma pingutusi hoida keskmise temperatuuri tõus alla 1,5 ° C. Lisaks rikub Shell Euroopa inimõiguste konventsiooni artikleid 2 ja 8: õigust elule ja õigust perekonnaelule, sest investeerides fossiilkütustesse aitab ettevõte jätkuvalt kaasa kliimamuutustele.
Hagejad ei nõua hüvitist, vaid soovivad, et kohus sunniks ettevõtet tegevusele ja vajalike meetmete võtmisele. Hollandis on ka varasemalt kliimamuutustega seoses kohtusse pöördutud. 2013. a pöördus Hollandi valitsuse vastu kohtusse keskkonnaorganisatsioon Urgenda Group. Selles asjas kohustas Haagi apellatsioonikohus Hollandi valitsust 2020. aastaks vähendama CO2 heitkoguseid vähemalt 25% võrra.
Friends of the Earth Netherlands pressiteade
Euroopa Komisjon võttis 13. märtsil vastu õigusakti, milles sätestatakse biokütuste säästlikkuse kriteeriumid. Õigusakti lisas on toodud info erinevate põllukultuuride tootmispiirkondade laienemise kohta.
Määrus on vastu võetud taastuvenergia direktiivi ((EL) 2018/2001) raames ja selle eesmärk on määrata kindlaks kõrge nn ILUC–riskiga (maakasutusele avalduv kaudne mõju) biokütuste lähteained ja kõrge ILUC-riskiga biokütuste, vedelate biokütuste ja biomassi kütuste (ehk transpordis, elektrienergia tootmisel ja hoonete kütmisel või jahutamisel kasutatavate biokütuste) säästlikkuse kriteeriumid.
Uuendusega soovitakse vähendada biokütuste tootmise kahjulikke kõrvalmõjusid (metsade ja soode hävitamist kütuste tootmise nimel).
Kõrge ILUC-riskiga kütused on toodetud toidu- ja söödakultuuridest, mille kasvatamine on laienenud aladele, millel on varasemalt seotud suur hulk süsinikku (metsad, märgalad ja turbaalad). Biomassi kasvatamine kütuse tootmiseks neil aladel põhjustab puudes ja pinnases salvestunud CO2 vabanemist, mistõttu ei ole selliste biokütuste kasutamine oluliselt kliimasõbralikum fossiilkütuste kasutamisest. Seetõttu on EL otsustanud selliste kütuste kasutamist piirata.
Taastuvenergia direktiiviga kehtestati kõrge ILUC-riskiga biokütuste kasutamise piirmäärad. See tähendab, et liikmesriikidel on endiselt võimalik neid kütuseid importida ja kasutada, kuid taastuvenergia osakaalu arvestamisel saab neid arvesse võtta ainult direktiivis sätestatud piirmääradeni. Komisjoni määrusega määratakse kindlaks, millised biokütused kõrge ILUC-riskiga kategooriasse kuuluvad.
Määrusega loodetakse vähendada kõrge ILUC-riskiga kütuste osakaalu taastuvenergia eesmärkide täitmisel ja see aitaks vähendada survet metsale ning muule suure süsinikuvaruga aladele. Määrus jõustub, kui järgmise kahe kuu jooksul ei ole Euroopa Parlament ja ministrite nõukogu sellele vastuväiteid esitanud.
Euroopa Kohus langetas märtsi lõpus otsuse Euroopa Komisjoni ja Saksamaa vahelises vaidluses viimase poolt 2012. aastal sisse viidud taastuvenergiatoetuste skeemi üle. Kohus leidis, et toetusskeem oli igati kooskõlas EL õigusega ning selles kasutatud vahendid ei kujuta endast riigiabi EL õiguse tähenduses. Äsjane otsus omab ka laiemat tähendust, andes edaspidi liikmesriikidele suurema otsustusruumi taastuvenergia toetuste kehtestamisel.
Vaidlusaluse toetusskeemi (nn EEG 2012) kohaselt garanteeriti võrguoperaatorite poolt taastuvenergiatootjatele eelisõigus elektri müümiseks ning pakuti neile turuhinnast kõrgemat hinda. Selle toetusskeemi rahastamiseks pidid tarbijatele elektrienergiat pakkuvad ettevõtted maksma võrguoperaatoritele teatud lisatasu. Praktikas tähendas see, et elektrit tarbijatele müüvad ettevõtted lisasid selle taastuvenergiatasu tarbijate elektriarvetele. Euroopa Komisjon leidis, et sellise toetusskeemi näol oli tegemist riigiabiga EL toimimise lepingu tähenduses. Kuigi Komisjon leidis, et üldjoontes vastas toetusskeem riigiabi reeglitele, siis piiratud osas oli see siiski EL õiguse vastane.
Euroopa Komisjoni otsuse vaidlustanud Saksamaa valitsus sai EL Üldkohtus (nn esimese astme kohtus) kaotuse osaks, ent Euroopa Kohus otsustas apellatsiooni rahuldada ja Euroopa Komisjoni otsuse tühistada. Kohtu hinnangul ei olnud nn EEG 2012 skeemi näol tegemist riigiabiga. Kohus toonitas, et kuigi tegemist oli mehhanismiga, mis oli riigile omistatav, peab toetusskeemi riigiabina liigitamiseks tegemist olema eelistega, mida antakse otse või kaudselt riigi ressurssidest. Kohus leidis, et antud juhul ei olnud toetussummade näol tegemist riigi ressurssidega, kuna esiteks ei olnud riigil võimalik laekuvaid vahendeid käsutada (neid võis kasutada vaid kindlal otstarbel) ning teiseks ei olnud põhivõrguettevõtted avaliku võimu kontrolli all.
Uus kohtulahend on oluliseks vastukaaluks Euroopa Komisjoni senisele suhteliselt laiale tõlgendusele sellest, mida pidada taastuvenergeetika valdkonnas riigiabiks. See tähendab, et tulevikus võivad liikmesriigid senisest vabamalt kujundada toetusskeeme, kuna need ei lange tingimata riigiabi reeglite alla. Uue otsuse põhjal tuleb Euroopa Komisjonil tõenäoliselt hoolikalt üle vaadata ka senine keskkonna- ja energeetika valdkonda käsitlev riigiabi juhend.
Euroopa Kohtu pressiteade
Kooskõlastusringil oleva keskkonnaministri määruse muudatustega täiendataks biokütuste kasutamise nõudeid. Muudatused on tingitud hiljuti jõustunud muudatustest vedelkütuse seaduses, mille eesmärk oli suurendada biokütuste kasutust mootorikütusena. Seadusemuudatused on aga tekitanud mitmeid praktilisi probleeme.
Näiteks on vedelkütuse seaduse jõustumise järel tekkinud olukord, kus väikemootorites ei saa kasutada alkülaatbensiini. Alkülaatbensiin erineb tavalisest mootoribensiinist põlemisomaduste poolest ja seda kasutatakse peamiselt murutrimmerites, käsihekilõikurites, mootorsaagides jms. Nendel seadmetel on väike mootor, mis ei talu biolisandiga (etanooliga) kütust. Seetõttu peab alkülaatbensiin jääma biokütusevabaks ning sellele tuleb kehtestada eraldi nõuded.
Eelnõu järgi tekkis vajadus seoses tavabensiinile biokütuste lisamist nõudvate muudatustega.
Eelnõu muudatustega soovitakse teha veel teinegi erand. See puudutab diislikütuse tarbijaid. Eelnõu kohaste muudatuste jõustumisel ei rakendataks kliimast tulenevaid nõudeid diislikütusele, mida lubatakse tarbimisse, käideldakse või kasutatakse ajavahemikul 1. detsember kuni 1. märts väljaspool teenindusjaama. See tähendab, et kütuse tarnijatel on võimalik tarbimisse lubada ja käidelda ning teatud klientidel kasutada suvist diislikütust talvisel perioodil. Muudatus puudutab neid tarbijaid, kes kasutavad diislikütust näiteks katelseadmetes või siseveelaevadel, rongides või teistes sõidukites, kus diislikütuse külmakindlus ei ole vajalik. Kuna talvine diislikütus on suvisest diislikütusest kallim, siis saavad teatud tarbijad edaspidi ka raha kokku hoida.
Lisaks kehtestatakse nõuded etanoolkütusele E85 ja diislikütusele B30, milles biokütuse osakaal on tavakütuste omast kõrgem. See võimaldab kütusetarnijatel keskkonnaeesmärke oluliselt lihtsamini täita. Näiteks kui tavalise mootoribensiini hulka on lubatud lisada kuni kümme mahuprotsenti biokütust, siis E85 kütusesse võib seda lisada kuni 85 mahuprotsenti. B30 puhul oleks mahuprotsent 30 (tavakütuses 7 mahuprotsenti).
25. märtsil jõustus keskkonnaministri 24. novembri 2016. a määruse nr 59 „Põletusseadmetest välisõhku väljutatavate saasteainete heidete mõõtmise ja arvutusliku määramise meetodid“ muutmise määrus. Määrusega kehtestati uued saasteainete eriheite määrad biomassi, maagaasi, kivisöe, turba, vedelkütuste ja põlevkivi kasutamisel.
Eriheite määradest sõltuvad saasteainete arvutuslikud heitkogused, mille alusel omakorda määratakse maksimaalne lubatud heitkogus keskkonnaloal ja arvutatakse saastetasud. Arvutuslikud heitkogused leitakse eriheitemäärasid kasutades tuginedes kasutatud kütuste kogusele ja energiaväärtusele. Alates 2004. aastast kehtinud saasteainete eriheite määrasid analüüsiti ning leiti, et need vajavad uuendamist, kuna reaalsed heitkogused on tänu tootmise ja püüdeseadmete tehnoloogiate arengule vähenenud, mistõttu ei iseloomusta eriheite määrad enam hetkeolukorda ja heitkoguseid hinnatakse üle. Näiteks on alla 50 MWth põletusseadmete raskmetallide eriheited varasematega võrreldes umbes 20% võrra väiksemad, summaarne raskmetallide heitkogus aga seni raporteeritud 113 tonni asemel tegelikult 15 tonni.
Tulenevalt senisest heitkoguste ülehindamisest on uuendatud saastainete eriheiteid enamjaolt senistest väiksemad, mis tähendab väiksemaid saastetasusid ettevõtetele ja vähem laekumisi riigieelarvesse. Samas on nimekirjas ka uusi saasteaine eriheited, näiteks põlevkiviõli tootmisel tekkivad raskmetallid, mille mittearvestamist on Euroopa Komisjon riiklike heiteinventuuride ülevaatamisel Eestile varasemalt ette heitnud.
Jõustunud määrus
Keskkonnaminister kinnitas aprilli alguses õhusaaste vähendamise riikliku tegevuskava aastani 2030. Tegevuskava koostamise kohustus on seotud EL nn NEC-direktiiviga, millega seatakse riikidele põhiliste terviseohtlike õhusaasteainete (vääveldioksiid, lenduvad orgaanilised ühendid, ammoniaak, eriti peened osakesed (PM 2,5) ja lämmastikoksiidid) vähendamise kohustus. Tegevuskava mõte on välja tuua meetmed, mida võtta nende õhusaasteainete vähendamiseks ja seeläbi õhu puhtamaks muutmiseks.
Tegevuskava sisaldab suuniseid ja meetmeid kokku viies valdkonnas: energeetika, transport, tööstus, lahustid ja põllumajandus. Erinevate saasteainete puhul on „põhisüüdlasteks“ erinevad valdkonnad:
SO2 heide pärineb lõviosas (koguni 99,6% ulatuses) energeetikasektorist, suurima mõjuga on põlevkivienergeetika;
NOx allikateks on ennekõike energeetika (ca 50%) ja transport (ca 43%);
Ammoniaagi põhiallikaks on põllumajandus (ca 89%);
Eriti peenete osakeste (PM 2,5) põhiline tekitaja on energeetikasektor (83%), ligikaudu kümnendik langeb transpordi arvele;
Lenduvate orgaaniliste ühendite osas on jaotus kõige ühtlasem – ligi kolmandik pärineb lahustite kasutamisest, 29% energeetikast, viiendik põllumajandusest ning 13% transpordist.
Tegevuskava meetmed põhinevad suuresti varasematel dokumentidel, nt energiamajanduse arengukaval ja kliimapoliitika põhialustel, seega suuri üllatusi ja uuenduslikke meetmeid tegevuskavast ei leia. Nt energeetika valdkonnas nähakse peamiste meetmete hulgas tuuleenergia suuremat kasutuselevõttu ja hoonete renoveerimist, transpordi valdkonnas elektriautode toetamist, raudteevõrgu elektrifitseerimist jne.
Sõiduautode maksustamine oleks olnud nii keskkonna kui rahanduse seisukohast kasulik - sellegipoolest tegevuskavasse neid meetmeid ei lisatud.
Kõnekaks võib pidada pigem seda, mida tegevuskavast ei leia – nimelt pakuti ekspertide poolt tegevuskava koostamisel ühe transpordivaldkonna meetmena välja automaksu (sõiduautode registreerimis- ja aastamaks), ummikumaksu ja teekasutustasusid ka sõiduautodele. Lõppversioonist on aga kõik need meetmed ilma selgitusteta välja jäetud. Seejuures oleks arvutuste kohaselt olnud tegemist kõige mõjusamate meetmetega selles valdkonnas. Kolme maksumeetme kõrvalejätmine tähendab, et NOx heite vähendamine on ligikaudu 1,8 korda väiksem (1908 tonni 3387 tonni asemel) ning peenete osakeste heidet vähendatakse vaid 129 tonni 198 tonni asemel. Seejuures oleksid peaaegu kõik maksumeetmed nii riigile kui kodanikele rahaliselt soodsad – vaid ummikumaks kujutaks endast erasektorile täiendavat kulu, ent kokkuvõttes oleks rahasääst 10 aasta peale 1,4 miljardit eurot.
KÕKi hinnangul on kahetsusväärne, et sõiduautode maksustamise debatti ei soovita isegi mitte avalikkuse ette tuua. Olukorras, kus transport ja eriti maanteetransport on oluliseks õhusaaste ja seeläbi terviseriski allikaks ning maksustamine on tõhus viis nii raha kui inimeste tervise säästmiseks, oleks kohane vähemalt diskussiooni algatada.
Õhusaaste tegevuskava jm materjalid Keskkonnaministeeriumi kodulehel
Euroopa Kohus tegi 28. märtsil otsuse, milles selgitas, mida teha juhul, kui EL õigusega ei ole kehtestatud kriteeriume, mille alusel otsustada, millal lakkavad teatud jäätmed olemast jäätmed (st neid tuleks käsitleda tootena ja neile ei kohaldu enam jäätmekäitluse reeglid). Eelotsusetaotlus esitati Tallinna Vesi AS‑i ja Keskkonnaameti vahelises kohtuvaidluses kahe korralduse üle, millega amet keeldus tuvastamast, et pärast töötlemist lakkavad reoveesetted olemast jäätmed.
Tallinna Vesi suunab reovee läbi mitmest protsessist, mille tulemusena jääb alles puhastussete, mida oleks põhimõtteliselt võimalik kasutada haljastusmullana. Tallinna Vesi leidis, et seega on tegemist bioloogilise ringlussevõtuga ja soovis saada sellele vastavat jäätmeluba. Keskkonnaamet keeldus luba väljastamast, viidates jäätmeseadusele, millega on jäätmete raamdirektiiv (2008/98/EÜ) üle võetud selliselt, et jäätmete lakkamine saab toimuda üksnes vastavaid kriteeriume sätestava liidu õigusakti või keskkonnaministri määruse alusel. Seesuguseid kriteeriume ette nägev regulatsioon jäätmelubade andmisel ajal puudus, mistõttu leidis Keskkonnaamet, et tal ei ole võimalik omal algatusel otsustada, kas Tallinna Vee reovee puhastamisel tekkinud saadus on lakanud olemast jääde ja muutunud tooteks, st kas tegemist on taaskasutusega.
Euroopa Kohus selgitas, et sellise reoveesette kohta ei ole Euroopa Komisjon jäätmete raamdirektiivi alusel tõesti vastu võtnud konkreetseid kriteeriume, mis võimaldavad tuvastada, millal jäätmed lakkavad olemast jäätmed. Sellisel juhul lubab direktiiv liikmesriigil otsustada, kas teatavad jäätmed on lakanud olemast jäätmed ning teavitama neist eeskirjadest ka komisjoni. Seega on õiguspärane, et olukorras, kus EL tasandil ei ole teatud liiki jäätmete suhtes jäätmeks oleku lakkamise kriteeriume kehtestatud, sõltub jäätmeks oleku lakkamine riigisisese õigusaktiga kehtestatud kriteeriumide olemasolust selle jäätmeliigi kohta. Samuti võib liikmesriik leida, et teatud jäätmed ei saa põhimõtteliselt muutuda tooteks ja jätta vastu võtmata nende jäätmeks oleku lakkamist käsitleva regulatsiooni.
Samas ei tohi liikmesriik regulatsiooni kehtestamata jätmisega takistada jäätmete raamdirektiivi eesmärkide nagu jäätmehierarhia kohaldamise soodustamine, jäätmete taaskasutamise ja taasväärtustatud materjalide kasutamise edendamine ning ringmajandusele ülemineku võimaldamine, saavutamist. Veelgi enam, kui jäätmed on läbinud taaskasutamistoimingu, mis võimaldab neid kasutusele võtta inimese tervist ohtu seadmata ja keskkonda kahjustamata, on komisjon ja tema tegevusetuse korral liikmesriigid kohustatud kõiki olulisi aspekte ja kõige ajakohasemaid teaduslikke ja tehnilisi teadmisi arvestades vastu võtma konkreetsed kriteeriumid, mis võimaldavad tuvastada jäätmeks oleku lakkamise.
Antud juhul oli Keskkonnaameti keeldumine tingitud reoveesette taaskasutamisega seotud teatavate keskkonnale ja inimeste tervisele avalduvate ohtudega. Seetõttu oli riigil õigus mitte tuvastada toote või aine jäätmeks oleku lakkamist või jätta kehtestamata standard, mille järgimine tooks kaasa toote või aine jäätmeks oleku lõpetamise. Seega ei olnud Tallinna Veel õigust nõuda Keskkonnaametilt või kohtult jäätmeks oleku lakkamise kindlakstegemist.
Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C‑60/18

matches: kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus


1. Kuhu tuleb pöörduda, kui kodumasinal, näiteks külmkapil, ilmneb defekt?
Teil tuleb pöörduda võimalikult kiiresti kauplusesse müüja poole. Müüja sai ostmisel Teilt raha ja võlasuhe on vaid raha andja ning raha saaja vahel.
2. Aga, kui kauplusest öeldi, et pöörduge remonditöökotta, kas see on siis õige?
Seaduse järgi on selline võimalus olemas, sest Võlaõigusseaduse (VÕS) § 231-s Müügigarantii erisused tarbijalemüügi puhul, lõike 1 punkt 2 kohaselt peab müüja teatama isiku, kelle poole garantiist tulenevate õiguste kasutamiseks tuleb pöörduda.
Kui toetudes sellisele võimalusele, kirjutataksegi pöördumise kohaks remonditöökoda, siis selline tegevus on juba mitmete edasiste probleemide tekke allikaks tarbijale.
Kui remonditöökoda on kauplusest lähemal ja kodumasinaks on kohvimasin, mitte pesumasin, siis suuri probleme ehk ei tekigi.
Kui aga remonditöökoda on hulga kaugemal läheduses asuvast kauplusest, kust osteti, ning kodumasin on suur, siis tekib kohe küsimusi:
- ma ei jõua peale tööd nii kaugele minna;
- nii rasket asja ei ole mul mitte millegiga transportida;
- kes neljandalt korruselt selle alla toob jne.
3. Kuidas sedalaadi probleemidest üle saada?
VÕS § 222 Lepingu täitmise nõue õiguskaitsevahendina., lõige 4 kohaselt Müüja kannab asja parandamisega või asja asendamisega seotud kulud, eelkõige veo-, posti-, töö-, reisi- ja materjalikulud.
Seaduses on selgelt öeldud, et müüja kannab kulud. Aga kuidas ta saab kulusid kanda, kui hakkame ise remonditöökojaga kemplema.
Siit järeldus. Pöördume ikkagi kohe müüja poole ja lepime kokku, kuidas esimesed sammud teha, kas:
- kutsuda ekspert kohapeale vaatama;
- kas siis alles otsustada kuhu viia;
- kas üldsegi viia remonditöökotta;
- võibolla kohe kauplusest uus asemele tuua ja katkine kauplusse tagasi viia?
4. Aga mida ma üldse müüjalt nõuda võin, kui kodumasin katki läheb?
VÕS § 222 lõikes 1 on kirjutatud – Kui asi ei vasta lepingutingimustele, võib ostja nõuda müüjalt asja parandamist või asendamist.
Sel etapil esineb sageli kahte liiki probleeme:
1. Müüja ütles, et me ainult parandame. Sellele võib kohe esitada omapoolse seisukoha- aga seaduses on kirjutatud, et ostja võib nõuda müüjalt, ja ostja olen mina, ning mina nõuan, kasutades seaduses antud õiguskaitsevahendeid.
2. Aga millist õiguskaitsevahendit ma valida võin? Kirjutatud on „parandamist või asendamist“. Parandamine on enne kirjutatud. Kas siis kõigepealt võin ainult parandamist nõuda? Ei nii see ei ole, sest sõnade „parandamine“ ja „asendamine“ vahel on sõna „või“, mis tähendab valikut kahe võimaluse vahel.
Siinjuures tuleb nimetatud lõigus sätestatut edasi lugeda ning arvestada, kuidas on üks või teine variant majanduslikult, tehnoloogiliselt, ajaliselt, sotsiaalselt, ohtlikuse seisukohalt jne põhjendatud.
Ka siinjuures tekkivad probleemid tuleb lahendada ainult müüja ning tarbija vahel.
5. Mis siis teha, kui müüja ei rahulda minu nõudmist?
Kui tarbija nõue tuleneb seaduslikest õiguskaitsevahenditest, siis on müüjal kohustus tegutseda nii, et tarbija õigus realiseeruks. Vastasel juhul rikub müüja seadust ning järgnema peaks karistus.
6. Kui otsustatakse asi parandada või asendada, kui ruttu tuleb see siis teha?
VÕS § 223 lõikes 1 on kirjutatud mõistlikust ajast. Selline arvuliselt mittemääratletud aeg tekitab tihti küsimusi – mis on ühele või teisele poolele mõistlik?
Kindlasti tuleb lähtuda tehnoloogiast ning remonditööde korraldatuse astmest.
Kui esitada nõue livideerida külmkapi viga tunni ajaga, siis ainuüksi vigase agregaadi mahavõtmine, uue asemele panek, testimine vajalikel režiimidel jne ei saa toimuda ühe tunniga. Arvestades miinimumvarude suurust, baasladude asukohti, kullerteenuste võimalusi jne on võimalik kõik asjad nädalaga korda teha ja nii ka tehakse. Praktikas arvestatakse veel mõningate riskide võimalusi ning loetakse mõistlik aeg lõppenuks, kui 2 nädalaga ei suudeta toodet parandada või asendada.
7. Aga kui müüja lubab küll kiiresti parandada, kuid remonditöökoda ei tee?
See on juba müüja ning remonditöökoja vaheline probleem ning ei või üle kanduda tarbija kannatuseks. Müüja peab ise oma müügitegevust ning sellega kaasnevaid garantiikohustusi nii juhtima, et vajadusel uus remonditöökoda võtta oleks, kui olemasolev enam kvaliteeti ning tähtaegadest kinnipidamist ei taga.
8. Mida ma müüjalt nõuda võin, kui 2 nädalaga ei lahendata probleemi?
VÕS § 223 lõike 3 kohaselt tekib ostjal sel puhul õigus taganeda lepingust.
9. Aga miks ei ole seaduses kirjutatud, et võin raha tagasi saada?
Kui seaduses oleks kirjutatud, et võib raha tagasi saada, siis tekib lisaküsimusi. Kas katkine asi jääb ka minule jne. Taganemine lepingust tähendabki mõlema poole taganemist ostueelsesse olukorda. Raha ostjale tagasi ja asi müüjale tagasi.
10. Aga miks võimalus taganemiseks lepingust ei ole kirjas koos parandamise või asendamisega VÕS § 222 lõikes 1?
Seepärast, et taganeda lepingust saab üksnes müüjapoolse müügilepingu olulise rikkumise korral. VÕS § 223 lõikes 1 loetletaksegi müüjapoolse olulise rikkumise tunnustena olukordi, kui asja parandamine või asendamine ei ole võimalik või ebaõnnestub või kui müüja keeldub õigustamatult asja parandamast või asendamast või ei tee seda mõistliku aja jooksul. Lepingust taganemise eelduseks on müügilepingu oluline rikkumine.
11. Mida siis teha, kui müüjad ütlevad, et nad ei saa midagi teha, sest ülemus on välismaal?
Kõigepealt tuleb selliseid juhtumeid käsitleda, kui töö korraldamatust. Lähtudes kaubandustegevuse seaduse § 4 lõige 1 punkt 2-st on kaupleja kohustatud tagama tööks vajaliku ettevalmistusega personali olemasolu. Analoogsete avaldustega tekitatakse tarbijatele põhjendamatuid ebamugavusi ning vastavalt VÕS § 223 lõikele 2 võib lugeda müüjat müügilepingut oluliselt rikkunuks.
12. Mida teha siis, kui külmkapp toodi garantiiremondist tagasi, kuid külmkapi uksele on tekkinud kriimud?
Esitage kohe kauplusele kirjalik pretensioon ning nõudke tekitatud vea kõrvaldamist või muud kokkulepet. Igasugused võimalikud vaidlused sel teemal, et need olid juba siis, kui remonti viidi, peavad lõppema sellega, et miks te siis külmkappi remonti viies nendele ei osutanud ega kirja ei pandud. Teie olete professionaalid ning peate teadma asja ülevaatamise kohustusest.
13. Mida teha siis, kui remondist tulnud kodumasinal ilmneb hoopis teine viga?
Sellist olukorda tuleb käsitleda nii, et ühe ja sama ebaõnnestunud ostu tõttu Teie kui tarbija ei saa seda masinat juba teist korda kasutada. Ja kui tegu on sellise kodumasinaga, mida peaksite pidevalt kasutama, siis ei ole mõtet oma seaduslike õiguste kasutamist edasi lükata. Tehke kirjalik avaldus kaupmehele, kus on Teie soov kirjas ning ka viide vastavale seaduse paragrahvile.
14. Kui ruttu kaupmees peab reageerima minu avaldusele?
Vastavalt tarbijakaitseseaduse § 19 lõikele 6 on kaupleja kohustatud tarbija kirjalikule kaebusele vastama 15 päeva jooksul.
15. Kui otsustatakse taganeda lepingust, kui ruttu pean ma raha kätte saama?
Praktiseeritakse lepingust taganemisel järgmist regulatsiooni – raha tuleb tagastada viivitamata, kuid mitte hiljem kui 30 päeva jooksul.
16. Kui ikkagi probleemi lahenemine ei kulge nii nagu soovin, mida ma siis tegema peaks?
Siis võtke ühendust tarbijate nõustajatega ning Te saate täiendavat informatsiooni, kuidas edasist tegevuskava valida.
17. Aga millised need võimalused oleksid?
Kaupmeest võib mõjutada tarbijakaitseamet.
Probleemile võib lahendi pakkuda tarbijakaebuste komisjon.
Võimalus on pöörduda ka oma õiguste realiseerimiseks kohtusse.


text:
Ettekuulutusi lõpuks viimase kohus - Život Věčný | Věčný život, povznesení, osvícení, život po životě, život po smrti, bůh a víra v něj, svatí a andělé, hra na bohy, hra pro povznesené, hra pro osvícené. Jak žít věčně? Jak žít zdravě? Jak žít? Co udělat proto abych žil věčně? Jak žít a nezemřít? Jak být navěky? Pramen věčného mládí. Svatá písma, Bible, Korán, Satanská Bible, Jidášovo Evangelium, Bhagavadgíta.
← Profetaĵoj pri la fino, la lasta korto
Prophecies tungkol sa dulo, ang huling hukuman →
Matthew 24,16 – „See Evangeeliumi peab kuulutatama kogu maailmas tunnistuseks kõigile rahvaile. Ja siis lõpuks tulevad.“
Inimesed on andeks kiusatusse ja Aadam sõid puu-puult teadmiste hea ja kurja.
Päeval, kui kõik teavad, on lõpuks ja hakkas lõpliku otsuse.
Igaüks, kes teadis päev oma surma päev hindas Jumalat, kogu oma hinge tegutseb kooskõlas oma usku, kogu aeg.
Tema teod kohtusse kaevata ja kaitsta. Tema teod on tema kohus karistuse ja tasu eest, elu enne ja pärast teda.
Teame täna, teame täna, teades, homme, ei tea.
on kohtuotsus, et valgus on tulnud maailma, aga inimesed armastasid pimedust rohkem kui valgust, sest nende teod olid kurjad.
Teine Peter 02:11
ega inglid, kuigi rohkem jõudu ja võimu, nevynášejí üle nende volituste Issanda neetumaks kohus.
Teine Peter 02:04
Sest Jumal ei säästnud inglid, kes pattu teinud, kuid enamus neid pimedas kuristikku allilma ja andis neile valvama, et toodaks kohtu ette.
Tõepoolest Fire ja mõõk Issand kohtule kõik loomist. Paljud on need tapetud Issand.
[tule ja mõõgaga sünonüümiks tulise sõnu ja terav]
Isa judgeth ei ole mees, vaid kõik kohtu juurde Poeg
ja andnud talle volitused kohut, sest Inimese Poeg.
enam, kuni Riigikohus ei vaata, seisma ning ei kasuta õiglasele kohtumõistmisele.
Pidage meeles: „Mis kohus oli teinud mulle, nii on ka teie üle, mu üle eile üle te nüüd.“
[Ärge kohtunik või on sul, proovisin]
Ta ei meeldi mulle vastata talle, läks kohus koos.
Ometi upíráš silmad ja přivádíš mind kohtusse koos sinuga.
Taotlus vaesed peavad olema pärit suu Issanda kõrvade ja tema kohtuprotsessi saabub kiiresti.
Koguja 12:14
Kõik tööd Jumal viib kohtuotsuse iga salajase asja, kas hea või halb.
Heebrealastele 9:27
Ja nagu iga inimene sureb vaid üks kord ja siis kohus
Psalmid 75:3
„Ma kindlasti siin kui hindab vastavalt seadusele“
Psalmid 82:1
jaoks Asafa. Assamblee jumalaid oli Jumal, täidab kohtu vahel jumalad.
Esimene Samuel 00:07
Nüüd seetõttu Ma viin teid kohtusse Issanda ees kõigi õigete tegude Issand, mis ta tegi teile ja teie isa.
Teine Chronicles 19:06
Kohtunikud ütles: „Ole ettevaatlik, mida sa teed, me ei ju inimese kohtusse, kuid kohus Issand. Ta on sinuga kui tühjendamise kohtuotsus.
Moosese 1:17
kohus ei tohi olla isik, kuulata nii väikesed ja suured, ja keegi ei karda, kohus on küsimus Jumalast. Küsimus, mis saab olema raske, siis palun anda mulle ja ma kuulata. „
Laulud 119:160
Peamine oma sõna on tõsi, iga Kohus on su igavene.
Psalmid 58:12
Ja inimesed ütlevad: „Õige puu ikka näljane. Jah, see on Jumal, kes leidis kohus kohapeal. „
Sury arv: 37, Sury Nimi: alalise ridadesse, araabia nimi: As-Safat, Salm: 53
, et kui me sureme ja saada tolmu ja luud, ja me kohtusse? „
Sury arv: 6, Sury Nimi: Veised, araabia nimi: Al-An’ám, Salm: 114
ma ehk küsida, keegi nagu kohtunik kui Jumal, kes on see, kes saatis sulle Pühakirjas selgelt maale? Need, kellele oleme andnud Pühakirjas tean, et teie Issand ilmutas olla tõde. Ja ei ole need, kes kahtlevad
Sury arv: 5, Sury Nimi: Tabel, araabia nimi: Al-Má’ida, Salm: 50
Ja kohtuotsuste nad soovivad alates teadmatusest? Kes võib olla täiesti veendunud, inimesed parem kohtunik kui Jumal?
Sury arv: 5, Sury Nimi: Tabel, araabia nimi: Al-Má’ida, Salm: 44
Ja me saatsime Toora, mis on õige juhendamine ja kerge, et hinnata tuleb prohvetid, kes alistus Jumal, kes on juudid, ja et rabid ja õppimise otsuste põhjal, mida nad on usaldatud valvama Jumal Pühakirja ja mida nad olid tunnistajaks. Ärge muretsege inimesed, kuid kardavad mind ja ei osta asju hinnaga, mis tähendab, olematu! Need siis, kes ei ole kohtunik, mida Jumal on saatnud ei usu.
Sury arv: 5, Sury Nimi: Tabel, araabia nimi: Al-Má’ida, Salm: 43
Ja kuidas sa olema võimalus valida kohtunik, kui neil on Toora, mis sisaldub Jumala kohtu eest? Aga siis selgus eemal – ja ei ole usklikud.
[On juba usklikud Toora, kuid paljud on leidnud erinevat usku, nüüd populaarne ümber mittetunnustamise aja]
Sury arv: 69, Sury Nimi: olulised, araabia nimi: Al-Háqa, Salm: 20
Olen alati otsustada, et võtta temaga kohtuda üks kord. „
Sury arv: 5, Sury Nimi: Tabel, araabia nimi: Al-Má’ida, Salm: 47
Las omanikud Gospel kohtunik, mida Jumal on saatnud teda, siis need, kes otsustama, mida Jumal on saatnud on hanebníci.
Sury number: 4, Sury Pealkiri: Naised, araabia nimi: Al-Nisa „salm: 105
Ja kindlasti Meil näitas Pühakirja tõega, hindate inimeste vahel vastavalt sellele, mida Jumal on ilmutanud. Ja ei soovita reeturid
Sury Number: 95 Nimi Sury: viigipuu araabia nimi: At-Tin, salm: 8
mille Jumal ei ole kõige targem kõik kohtunikud?
Sury arv: 10, Sury Nimi: Joonas, araabia nimi: Junes, Salm: 109
Jälgi Mis selgus sulle ja kannatlikult HOLD, kui Jumal kohut mõistab ja Jumal on parim kohtunik.
Sury arv: 11, nimi Sury: Hud, araabia nimi: Hud, Salm: 45
Ja Noa karjus oma Issandat ja ütles: „Issand, mu poeg kindlasti kuulus minu pere ja Sinu lubadus on kindlasti tõsi, ja Sa nejspravedlnější kohtunikud.“
Sury number: 4, Sury Pealkiri: Naised, araabia nimi: Al-Nisa „salm: 136
te, kes usuvad! Uskuge Jumalasse ja Tema Messenger, pühakiri, et ta saatis oma kuulajad, Pühakirjas, mis oli varem saadetud. Ja kes ei usu Jumalasse ja Tema inglid ja Tema pühakirja ja tema käskjalad ja Last Day ta eksinud kaugel zblouděním.
Sury number: 4, Sury Pealkiri: Naised, araabia nimi: Al-Nisa „salm: 162
aga nende osas, kes on kindel teadmiste ja usuliste ja usume sellesse, mida on ilmutatud sulle ja mis oli saatnud enne sind, ja jälgida palve ja levitamine almust, ja usub Jumalasse ja viimase päevani, et need tõeliselt anda suur tasu.
Sury arv: 9, Sury Title: Meeleparandus, araabia nimi: At-Taub, Salm: 44
Need, kes usuvad Jumalasse ja viimase päevani, ei küsi luba võidelda oma vara ja isikute ja Jumal teab jumalakartlik.
Sury arv: 9, Sury Title: Meeleparandus, araabia nimi: At-Taub, Salm: 45
Kuid küsida luba, et vältida võitlust ainult need, kes ei usu Jumalasse ja viimase päevani ja nende südamed on täis kahtlusi ja viskad oma kahtlusi.
Sury number: 3, Sury Nimi: Rod „Imran, araabia nimi: Al“ Imran, Salm: 114
ja usub Jumalasse ja viimase päevani, käsime õigus ja keelata ülekohus ja konkureerida teevad häid tegusid, ja ütleb, et nad on usklikud.
Sury arv: 56, nimi Sury: pöördumatu, araabia nimi: Al-Waki’a, Salm: 56
See päeval kohtuotsus on pidu!
Sury Number: 95 Nimi Sury: viigipuu araabia nimi: At-Tin, Salm: 7
Mis siis lubab teil väitis, et on üks, kes valetas kohtuprotsess kestab?

matches: kohus kohus Riigikohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus kohus


redaktsioon 01.01.2019 - 01.09.2019 [RT I, 21.12.2018, 16]
14.12.2016 RT I, 27.12.2016, 4 01.07.2017, osaliselt 01.01.2018
(3) Ravikindlustus on sundkindlustus, välja arvatud käesoleva seaduse §-des 22-24 sätestatud ravikindlustus.
(4) Käesoleva seaduse § 5 lõike 4 punktides 1-6 nimetatud isikute kindlustuskaitse lõpeb, kui isik ei vasta § 5 lõike 4 asjakohases punktis sätestatud tingimustele, arvestades käesoleva seaduse §-s 12 sätestatud erisusi.
(5) Käesoleva seaduse § 5 lõike 4 punktides 3, 31, 5 ja 6 nimetatud isikute kindlustuskaitse lõppemisest on käesoleva paragrahvi lõigetes 2-31 nimetatud dokumentide esitajad kohustatud haigekassale teatama kümne kalendripäeva jooksul selle lõppemisest arvates.
(4) Käesolevas paragrahvis sätestatud ravi rahastamise lepingule ei kohaldata käesoleva seaduse § 36 lõikeid 4-42 ja § 37.
1) ravimi toimeaine ja anatoomilis-terapeutiline keemiline kood (ATC kood - The Anatomical Therapeutic Chemical Classification);
(51) Käesoleva paragrahvi lõike 5 punktides 4-7 nimetatud andmed on siduvad, punktides 1-3 nimetatud andmed on selgitava tähendusega.
(1) Ajutise töövõimetuse hüvitist makstakse töövõimetuslehe alusel. Kui käesoleva seaduse § 51 lõike 1 punktis 1 või lõigetes 2-4 nimetatud kindlustusjuhtum leiab aset kindlustatud isiku välisriigis viibimise ajal, asendab töövõimetuslehte välisriigis isikut ravinud arsti või hambaarsti väljakirjutatud pabertõend. Haigekassa nõudmisel tuleb tõendile lisada vandetõlgi seaduse § 2 lõikes 1 nimetatud isiku poolt kinnitatud tõlge eesti keelde, mille kulud kannab kindlustatud isik.
(1) Kalendripäeva keskmine tulu arvutatakse, lähtudes Maksu- ja Tolliameti esitatud kindlustatud isikule arvestatud või makstud sotsiaalmaksu alusel arvutatud tulu andmetest ja käesoleva seaduse § 5 lõike 2 punktides 1, 2, 4, 5 ja 51 ning lõigetes 3 ja 31 nimetatud isikute esitatud hüvitise saamise õigust tõendavatest andmetest. Kalendripäeva keskmise tulu arvutamisel ei võeta arvesse sotsiaalmaksuseaduse § 6 lõike 1 punktide 1-3, 33 ja 6-15 ning lõigete 11 ja 12 alusel riigi, valla, linna või loomeliidu makstavat sotsiaalmaksu.
(3) Ühe hooldusjuhu korral mitmele hooldajale väljakirjutatud hoolduslehe alusel on hooldajatel õigus saada hooldushüvitist kokku mitte rohkem kui käesoleva paragrahvi lõigetes 1-2 nimetatud kalendripäevade eest.
(5) Piiriülese tervishoiuteenuse hüvitise taotluse menetlemisel on haigekassal õigus raviarvete kontrollimiseks kasutada Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1024/2012, mis käsitleb siseturu infosüsteemi kaudu tehtavat halduskoostööd (ELT L 316, 14.11.2012, lk 1-11), alusel loodud siseturu infosüsteemi.
(11) Kui kindlustatud isik taotleb eelluba piiriülese tervishoiuteenuse saamiseks, teeb haigekassa kindlaks, kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruses (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (ELT L 166, 30.04.2004, lk 1-123) sätestatud eelloa saamise tingimused on täidetud. Kui need tingimused on täidetud, antakse eelluba kõnealuse määruse kohaselt, välja arvatud juhul, kui isik sõnaselgelt soovib teisiti.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2011/24/EL patsiendiõiguste kohaldamise kohta piiriüleses tervishoius (ELT L 88, 04.04.2011, lk 45-65).