text:
26. aprill 2017(*)
Eelotsusetaotlus – Intellektuaal‑ ja tööstusomand – Direktiiv 2001/29/EÜ – Autoriõiguse ja autoriõigusega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamine – Artikli 3 lõige 1 – Üldsusele edastamine – Mõiste – Meediamängija müük – Lisad (add-ons) – Teoste avaldamine õiguste omajate loata – Ligipääs voogedastuse (streaming) veebisaitidele – Artikli 5 lõiked 1 ja 5 – Reprodutseerimisõigus – Erandid ja piirangud – Seaduspärane kasutamine
Kohtuasjas C‑527/15,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Rechtbank Midden‑Nederland’i (Midden-Nederland’i kohus, Madalmaad) 30. septembri 2015. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 5. oktoobril 2015, menetluses
Jack Frederik Wullems, kes tegutseb ka nime „Filmspeler“ all,
arvestades kirjalikus menetluses ja 29. septembri 2016. aasta kohtuistungil esitatut,
– Stichting Brein, esindajad: advocaat M. D. Visser ja advocaat P. de Leeuwe,
– J. F. Wullems, kes tegutseb ka nime „Filmspeler“ all, esindajad: advocaat J. van Groenendaal, advocaat D. Stols ja advocaat F. Blokhuis,
– Portugali valitsus, esindajad: L. Inez Fernandes, T. Rendas ja M. Figueiredo,
olles 8. detsembri 2016. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1 Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas (EÜT 2001, L 167, lk 10; ELT eriväljaanne 17/01, lk 230) artikli 3 lõiget 1 ning artikli 5 lõikeid 1 ja 5.
2 Taotlus esitati autoriõiguse omajate huve kaitsva sihtasutuse Stichting Brein ja Jack Frederik Wullemsi vahelises kohtuvaidluses selle üle, et viimane müüs meediamängijat, mis võimaldab autoriõigusega kaitstud teostega tutvuda vabalt, ilma autoriõiguse omajate loata.
3 Direktiivi 2001/29 põhjendustes 9, 10, 23, 27 ja 33 on märgitud:
(27) Üksnes füüsiliste abivahendite pakkumist, mis võimaldavad edastada või edastavad, ei käsitata käesoleva direktiivi kohaldamisel edastamisena.
(33) Reprodutseerimise ainuõiguse osas tuleks teha erand teatavate ajutise reprodutseerimise toimingute suhtes, mille puhul on tegemist tehnilise protsessi lahutamatuks ning oluliseks osaks oleva siirdamiseks vajaliku või juhusliku reproduktsiooniga ning mida tehakse üksnes selleks, et võimaldada kas tõhus vahendajapoolne edastamine kolmandate isikute vahelises võrgus või selleks, et valmistatavat teost või muud objekti õiguspäraselt kasutada. Kõnealustel reprodutseerimistoimingutel ei tohiks olla eraldi majanduslikku väärtust. Kui need tingimused on täidetud, peaks erand hõlmama toiminguid, mis võimaldavad sirvida [browsing], või vahemällu salvestada [caching], kaasa arvatud toimingud, mis võimaldavad edastussüsteemidel tõhusalt toimida, tingimusel, et vahendaja ei muuda infot ega takista tööstuses laialdaselt tunnustatud ja kasutatava tehnoloogia õiguspärast kasutamist andmete saamiseks info kasutamise kohta. Kasutust tuleb käsitada õiguspärasena, kui selleks on loa andnud õiguste valdaja või kui seadused seda ei piira.“
4 Direktiivi 2001/29 artikkel 2 „Reprodutseerimisõigus“ on sõnastatud järgmiselt:
b) esitajatel nende esituste salvestiste suhtes;
c) fonogrammitootjatel nende fonogrammide suhtes;
d) filmide esmasalvestiste tootjatel nende filmide originaali ja koopiate suhtes;
e) ringhäälinguorganisatsioonidel nende kaabel- või kaablita sidevahendite, sh kaabli või satelliidi kaudu edastatavate saadete salvestiste suhtes.“
5 Direktiivi artikkel 3 „Õigus teoseid üldsusele edastada ja muid objekte üldsusele kättesaadavaks teha“ sätestab:
a) esitajatel nende esituste salvestiste suhtes;
b) fonogrammitootjatel nende fonogrammide suhtes;
c) filmide esmasalvestiste tootjatel nende filmide originaali ja koopiate suhtes;
d) ringhäälinguorganisatsioonidel nende kaabel- või kaablita sidevahendite, sh kaabli või satelliidi kaudu edastatavate saadete salvestiste suhtes.
6 Viidatud direktiivi artikli 5 lõigetes 1 ja 5 on sätestatud:
7 Madalmaade autoriõiguse seaduse (Auteurswet; edaspidi „autoriõiguse seadus“) artiklis 1 on sätestatud:
„Autoriõigus on kirjandus-, teadus- või kunstiteose autori või tema õigusjärglase ainuõigus teost edastada või reprodutseerida, arvestades seaduses sätestatud piiranguid.“
8 Autoriõiguse seaduse artikkel 12 on sõnastatud järgmiselt:
„1. Kirjandus-, teadus- või kunstiteose edastamise all tuleb mõista eelkõige:
1°. teose täieliku või osalise reproduktsiooni edastamist;
9 Selle seaduse artikkel 13a näeb ette:
„Kirjandus-, teadus- või kunstiteose reprodutseerimise alla ei kuulu ajutine juhuslik või täiendav reprodutseerimine, mis toimub tehnilise protsessi lahutamatu ja olulise osana ning mille ainus eesmärk on teha võimalikuks teose:
ning millel puudub iseseisev majanduslik tähtsus.“
10 Autoriõigusega kaasnevate õiguste seaduse (Wet op de Naburige Rechten, edaspidi „autoriõigusega kaasnevate õiguste seadus“) artiklis 2 on sätestatud:
„1. Esitajal on ainuõigus anda luba ühe või mitme järgmise toimingu tegemiseks:
d. esituse või esituse salvestise või koopia eetrisse andmine, taasedastamine, üldsusele kättesaadavaks tegemine või muul viisil edastamine;
11 Autoriõigusega kaasnevate õiguste seaduse artiklis 6 on ette nähtud:
„1. Fonogrammitootjatel on ainuõigus anda luba järgmiste toimingute tegemiseks:
c. tema toodetud fonogrammi või selle koopia eetrisse andmine, taasedastamine, üldsusele kättesaadavaks tegemine või muul viisil edastamine.
12 Autoriõigusega kaasnevate õiguste seaduse artikkel 7a on sõnastatud järgmiselt:
„1. Filmi esmasalvestise tootjal on ainuõigus anda luba järgmiste toimingute tegemiseks:
c. tema toodetud esmasalvestise või selle koopia üldsusele kättesaadavaks tegemine.
13 Autoriõigusega kaasnevate õiguste seaduse artiklis 8 on sätestatud:
„Ringhäälinguettevõtjal on ainuõigus anda luba ühe või mitme järgmise toimingu tegemiseks:
e. saadete salvestiste või nende koopiate üldsusele kättesaadavaks tegemine või muul viisil edastamine, olenemata seejuures kasutatud tehnilistest abivahenditest […]“.
14 Stichting Brein on autoriõiguse omajate huve kaitsev Madalmaade sihtasutus.
15 J. F. Wullems pakub mitme veebisaidi, sealhulgas oma veebisaidi www.filmspeler.nl kaudu üldsusele müügiks meediamängija eri mudeleid. Meediamängija, mida müüakse nime „filmspeler“ all, on välisseade, mis toimib vahenduslülina visuaalsete ja/või auditiivsete andmete ning teleekraani vahel.
16 J. F. Wullems installeeris seadmesse avatud lähtekoodiga tarkvara, millega saab käivitada faile kasutajaliideses, mida on kerge kasutada struktureeritud menüü abil, ning lisas tarkvara kasutajaliidesesse ka lisad, see tähendab kolmandate isikute poolt välja töötatud ja internetist kättesaadavad muutmata kujul tarkvarafailid, millest osa suunab konkreetselt veebisaitidele, millel on kaitstud teosed tehtud internetikasutajatele kättesaadavaks ilma autoriõiguse omajate loata.
17 Liidesed sisaldavad hüperlinke, mis juhul, kui need kõnesoleva meediamängija puldi abil aktiveeritakse, suunavad edasi kolmandate isikute hallatavatele voogedastuse veebisaitidele, millest osal saab digitaalse sisuga tutvuda autoriõiguse omajate loaga ja osal ilma nende loata. Täpsemalt on lisade eesmärk ammutada voogedastuse veebisaidilt soovitud sisu ja käivitada see üksnes ühe klõpsuga J. F. Wullemsi müüdavas meediamängijas, mis on ühendatud teleekraaniga.
18 Nagu nähtub eelotsusetaotlusest, reklaamis J. F. Wullems meediamängijat „filmspeler“ väitega, et muu hulgas võimaldab see teleekraanil tasuta ja hõlpsalt vaadata audiovisuaalset materjali, mis on autoriõiguste omajate loata internetis kättesaadav.
19 Stichting Brein esitas 22. mail 2014 J. F. Wullemsile nõude lõpetada meediamängija müük. 2014. aasta 1. juulil esitas ta J. F. Wullemsi vastu hagi eelotsusetaotluse esitanud kohtule nõudega, et kohus annaks korralduse lõpetada meediamängija „filmspeler“ turustamine või nende hüperlinkide pakkumine, mis annavad kasutajatele ebaseadusliku juurdepääsu autoriõigusega kaitstud teostele.
20 Stichting Brein väidab eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et meediamängijat „filmspeler“ müües tegeles J. F. Wullems „üldsusele edastamisega“ ja rikkus seeläbi autoriõiguse seaduse artikleid 1 ja 12 ning autoriõigusega kaasnevate õiguste seaduse artikleid 2, 6, 7a ja 8. Nende sätete tõlgendamisel tuleb silmas pidada direktiivi 2001/29 artiklit 3, mis on nende õigusnormidega Madalmaade õigusesse üle võetud. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on sellega seoses seisukohal, et Euroopa Kohtu praktika ei võimalda kõhklematult vastata küsimusele, kas niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas on tegemist üldsusele edastamisega.
21 J. F. Wullems väidab eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et selliste autoriõigusega kaitstud teoste voogedastuses levitamine, mis pärinevad ebaseaduslikust allikast, kuulub autoriõiguse seaduse artiklis 13a sätestatud erandi alla, mille tõlgendamisel tuleb lähtuda direktiivi 2001/29 artikli 5 lõikest 1 – sättest, mis võeti nimetatud artikliga 13a Madalmaade õigusse üle. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul ei ole Euroopa Kohus veel otsustanud sätestatud „seaduspärase kasutamise“ nõude tähenduse üle direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 1 punkti b mõttes.
22 Neil asjaoludel otsustas Rechtbank Midden-Nederland (Midden‑Nederland’i kohus, Madalmaad) kohtuasjas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas direktiivi 2001/29 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see, kui isik müüb toodet (meediamängija), millesse ta on installeerinud sellistele veebisaitidele suunavaid hüperlinke sisaldavad lisad (add-ons), millel on õiguste omajate loata üldsusele vahetult kättesaadavaks tehtud autoriõigusega kaitstud teosed, nagu filmid, seriaalid ja otsesaated, on „üldsusele edastamine“ viidatud sätte tähenduses?
2. Kas järgmised asjaolud:
– autoriõigusega kaitstud teoseid ei olnud varem internetis üldse avaldatud või olid need õiguste omajate loal kättesaadavad vaid abonentidele;
– sellistele veebisaitidele suunavaid hüperlinke sisaldavad lisad, millel on õiguste omajate loata üldsusele kättesaadavaks tehtud autoriõigusega kaitstavad teosed, on vabalt kättesaadavad ja kasutajad saavad neid ka ise meediamängijasse installeerida;
– veebisaite ja nendel (õiguste omajate loata) kättesaadavaks tehtud, autoriõigusega kaitstud teoseid on üldsusel võimalik kasutada ka ilma meediamängijata
mõjutavad esimesele küsimusele antavat vastust?
3. Kas direktiivi 2001/29 artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et see, kui lõppkasutaja ajutiselt reprodutseerib autoriõigusega kaitstud teost voogedastamisel kolmanda isiku veebisaidilt, millel pakutakse autoriõigusega kaitstud teost õiguste omaja(te) loata, ei ole „seaduspärane kasutamine“ viidatud artikli lõike 1 punkti b tähenduses?
4. Kui kolmandale küsimusele vastatakse eitavalt, siis kas see, kui lõppkasutaja ajutiselt reprodutseerib autoriõigusega kaitstud teost voogedastamisel kolmanda isiku veebisaidilt, millel pakutakse autoriõigusega kaitstud teost õiguste omaja(te) loata, ei läbi sellisel juhul „kolmeastmelist testi“ direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 5 tähenduses?“
Esimene ja teine eelotsuse küsimus
23 Esimese ja teise küsimusega, mida tuleb käsitleda koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas mõistet „üldsusele edastamine“ direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 mõttes tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab niisuguse meediamängija müüki, nagu on põhikohtuasjas kõne all, millesse on eelnevalt installeeritud veebis kättesaadavad lisad, mis sisaldavad hüperlinke, mis suunavad veebisaitidele, mida üldsusel on võimalik vabalt külastada ja kus autoriõigusega kaitstud teosed on tehtud üldsusele kättesaadavaks ilma autoriõiguse omajate loata.
24 Direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 kohaselt on liikmesriigid kohustatud tagama, et autoritel on ainuõigus lubada või keelata oma teoste edastamist üldsusele kaabel- või kaablita sidevahendite kaudu, sealhulgas nende teoste sellisel viisil üldsusele kättesaadavaks tegemist, et isik pääseb neile ligi enda valitud kohas ja enda valitud ajal.
25 Selle sätte kohaselt on autoritel preventiivset laadi õigus, mis võimaldab neil teose üldsusele edastamise keelamiseks astuda oma teose võimalike kasutajate ja selle üldsusele edastamise vahele, mida need kasutajad võivad olla kavandanud (kohtuotsused, 31.5.2016, Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, punkt 30, ja 8.9.2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, punkt 28 ning seal viidatud kohtupraktika).
26 Kuna direktiivi 2001/29 artikli 3 lõige 1 ei täpsusta mõistet „üldsusele edastamine“, tuleb selle sisu ja kohaldamisala määratleda kõnealuse direktiiviga taotletavate eesmärkide alusel ja arvestades konteksti, millesse tõlgendatav säte kuulub (kohtuotsus, 8.9.2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, punkt 29 ning seal viidatud kohtupraktika).
27 Selle kohta tuleb meelde tuletada, et direktiivi 2001/29 põhjendustest 9 ja 10 ilmneb, et direktiivi põhieesmärk on kehtestada autoritele kõrgetasemeline kaitse, mis võimaldab neil saada nende teoste kasutamise eest nõuetekohast tasu, eelkõige üldsusele edastamise korral. Eeltoodust tuleneb, et mõistet „üldsusele edastamine“ tuleb käsitada laias tähenduses, mis on sõnaselgelt märgitud ka sama direktiivi põhjenduses 23 (kohtuotsused, 31.5.2016, Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, punkt 36, ja 8.9.2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, punkt 30 ning seal viidatud kohtupraktika).
28 Euroopa Kohus on samuti rõhutanud, et mõiste „üldsusele edastamine“ direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 mõttes eeldab juhtumipõhist hindamist (kohtuotsus 8.9.2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, punkt 33 ning seal viidatud kohtupraktika).
29 Direktiivi 2001/29 artikli 3 lõikest 1 tuleneb, et mõistes „üldsusele edastamine“ on seostatud kaks kumulatiivset elementi, nimelt teose „edastamise toiming“ ja teose edastamine „üldsusele“ (kohtuotsused 31.5.2016, Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, punkt 37, ja 8.9.2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, punkt 32 ning seal viidatud kohtupraktika).
30 Hinnangu andmisel sellele, kas kasutaja toiming on üldsusele edastamine direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 mõttes, tuleb võtta arvesse paljusid täiendavaid kriteeriume, mis ei ole autonoomsed ja on üksteisest sõltuvad. Kuna need kriteeriumid võivad konkreetsetes olukordades esineda väga erineval määral, tuleb neid kohaldada nii eraldi kui ka suhestatuna teistesse kriteeriumidesse (vt selle kohta kohtuotsused, 15.3.2012, SCF, C‑135/10, EU:C:2012:140, punktid 78 ja 79; 15.3.2012, Phonographic Performance (Ireland), C‑162/10, EU:C:2012:141, punkt 30, ning 8.9.2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, punkt 34).
31 Nende kriteeriumide hulgas on Euroopa Kohus kõigepealt rõhutanud kasutaja rolli, mida ei saa tähelepanuta jätta. Nimelt teeb kasutaja edastamistoimingu, kui ta oma tegevuse tagajärgedest täielikult teadlikuna sekkub, et anda kliendile ligipääs kaitstud teosele ja seda iseäranis olukorras, kus sellise sekkumiseta ei oleks kliendil põhimõtteliselt võimalik edastatud teost jälgida (kohtuotsused 31.5.2016, Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, punkt 46, ja 8.9.2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, punkt 35 ning seal viidatud kohtupraktika).
32 Seejärel on Euroopa Kohus täpsustanud, et mõiste „üldsus” viitab määratlemata suurusega potentsiaalsele sihtrühmale ning eeldab peale selle ka piisavalt suurt arvu isikuid (kohtuotsused, 7.3.2013, ITV Broadcasting jt, C‑607/11, EU:C:2013:147, punkt 32; 31.5.2016, Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, punkt 41, ja 8.9.2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, punkt 36 ning seal viidatud kohtupraktika).
33 Samuti tuletas Euroopa Kohus meelde, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale eeldab kaitstud teose edastamise „üldsusele edastamiseks“ kvalifitseerimine, et see edastamine peab toimuma senikasutatust erineva tehnilise vahendi abil või olema suunatud „uuele üldsusele“, see tähendab üldsusele, kellega autoriõiguse omajad oma teose algseks üldsusele edastamiseks luba andes ei arvestanud (kohtuotsused, 7.3.2013, ITV Broadcasting jt, C‑607/11, EU:C:2013:147, punkt 26; 13.2.2014, Svensson jt, C‑466/12, EU:C:2014:76, punkt 24, ning 8.9.2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, punkt 37).
34 Viimaseks on Euroopa Kohus korduvalt rõhutanud, et asjaolu, et direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses üldsusele edastamine toimub tasu eest, ei ole tähtsusetu (vt eelkõige kohtuotsused, 4.10.2011, Football Association Premier League jt, C‑403/08 ja C‑429/08, EU:C:2011:631, punkt 204; 7.3.2013, ITV Broadcasting jt, C‑607/11, EU:C:2013:147, punkt 42, ning 8.9.2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, punkt 38).
35 Mis esiteks puudutab küsimust, kas niisugune meediamängija, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kujutab endast „edastamist“ direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 mõttes, siis olgu öeldud, et nagu tuleneb direktiivi 2001/29 põhjendusest 23, hõlmab artikli 3 lõikes 1 silmas peetud autoriõigus teose üldsusele edastamiseks teose igasugust edastamist või vahendamist kaabli või kaablita vahendite, kaasa arvatud ringhäälingu kaudu, üldsusele, kes ei viibi paigas, kus teost esitatakse.
36 Nagu lisaks nähtub direktiivi 2001/29 artikli 3 lõikest 1, piisab selleks, et tegemist oleks „edastamise toiminguga“, muu hulgas teose üldsusele kättesaadavaks tegemisest niimoodi, et üldsuse hulka kuuluvatel isikutel on võimalus neile teostele juurde pääseda, kusjuures ei ole määrav, kas nad seda võimalust kasutavad või mitte (vt kohtuotsus, 13.2.2014, Svensson jt, C‑466/12, EU:C:2014:76, punkt 19 ning seal viidatud kohtupraktika).
37 Euroopa Kohus on selle kohta juba otsustanud, et kui ühel veebisaidil pakutakse linke, millel klõpsates on võimalik vaadata teisel veebisaidil juurdepääsupiiranguteta avaldatud kaitstud teoseid, siis võimaldab see esimesena mainitud veebisaidi kasutajatele otsejuurdepääsu neile teostele (kohtuotsus, 13.2.2014, Svensson jt, C‑466/12, EU:C:2014:76, punkt 18; vt selle kohta ka kohtumäärus, 21.10.2014, BestWater International, C‑348/13, EU:C:2014:2315, punkt 15, ning kohtuotsus, 8.9.2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, punkt 43).
38 Nii on see ka niisuguse meediamängija müügi puhul, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
39 Direktiivi 2001/29 põhjendusest 27 tuleneb küll, et üksnes niisuguste füüsiliste abivahendite pakkumist, mis võimaldavad edastada või edastavad, ei käsitata selle direktiivi kohaldamisel edastamisena.
40 Euroopa Kohus on aga selle kohta seoses olukorraga, kus pakuti telereid kasutamiseks hotelli numbritubades, otsustanud, et kuigi „üksnes füüsiliste abivahendite pakkumine“ ei kujuta iseenesest edastamist direktiivi 2001/29 tähenduses, võib telerite selline paigutamine muuta audiovisuaalsed teosed avalikkusele tehniliselt ligipääsetavaks. Seetõttu on juhul, kui majutusettevõttes edastatakse televisioonisignaali niimoodi paigaldatud telerite kaudu selle majutusettevõtte numbritubadesse majutatud klientidele, tegemist üldsusele edastamisega, ilma et oleks vaja täpsustada, millist tehnikat signaali edastamiseks kasutatakse (kohtuotsus, 7.12.2006, SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, punkt 46).
41 Samuti tuleb asuda seisukohale, et käesoleval juhtumil ei saa olla tegemist „üksnes“ füüsiliste abivahendite pakkumisega eesmärgiga võimaldada edastamist või edastada. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 53 ja 54 rõhutas, installeerib J. F. Wullems oma tegevuse tagajärgedest täiel määral teadlikuna tema turustatavasse meediamängijasse „filmspeler“ lisasid, mis võimaldavad meediamängija ostjatel konkreetselt voogedastuse veebisaitidel tutvuda kaitstud teostega ilma autoriõiguse omajate loata ning võimaldavad ostjatel kuvada need teosed oma teleekraanil (vt analoogia alusel kohtuotsus, 7.12.2006, SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, punkt 42). Kuivõrd see toiming võimaldab otse siduda veebisaidid, millel levitatakse teoseid, millega seotud õigusi on rikutud, meediamängija ostjatega, kellel oleks ilma meediamängijata keeruline kaitstud teostest osa saada, siis ei saa selliselt toimimist segi ajada üksnes füüsiliste abivahendite pakkumisega direktiivi 2001/29 põhjenduse 27 tähenduses. Selle kohta ilmneb Euroopa Kohtule esitatud seisukohtadest, et põhikohtuasjas kõne all olevad voogedastuse veebisaidid ei ole üldsuse jaoks lihtsalt leitavad ja suur osa neist muutub sageli.
42 Eeltoodu alusel tuleb asuda seisukohale, et niisuguse meediamängija müük, nagu on kõne all põhikohtuasjas, võimaldab sellesse installeeritud lisade abil ja struktureeritud menüüde vahendusel ligipääsu lisades sisalduvatele hüperlinkidele, mis pakuvad meediamängija kasutajatele, kui viimased lingi puldi abiga meediamängijas aktiveerivad, ilma autoriõiguse omajate loata otseligipääsu kaitstud teostele ja seda tuleb pidada edastamiseks direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses.
43 Teiseks eeldab hõlmatus mõistega „üldsusele edastamine“ direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses, et kaitstud teoseid tõepoolest edastatakse üldsusele (kohtuotsus, 7.3.2013, ITV Broadcasting jt, C‑607/11, EU:C:2013:147, punkt 31).
44 Euroopa Kohus on selle kohta esiteks täpsustanud, et mõistel „üldsus“ on teatav alammäär, mis välistab selle mõiste alt liiga väikese või tähtsusetu suurusega isikute hulga. Teiseks tuleb kõnealuse isikute hulga suuruse kindlaksmääramisel võtta arvesse teoste kättesaadavaks tegemise kogumõju potentsiaalsetele adressaatidele. Seega on asjakohane mitte ainult küsimus, mitmele isikule on sama teos üheaegselt kättesaadav, vaid ka küsimus, mitmele neist on see teos üksteise järel kättesaadav (vt selle kohta kohtuotsused, 15.3.2012, Phonographic Performance (Ireland), C‑162/10, EU:C:2012:141, punkt 35; 27.2.2014, OSA, C‑351/12, EU:C:2014:110, punkt 28, ja 31.5.2016, Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, punkt 43 ning seal viidatud kohtupraktika).
45 Kõnesoleval juhtumil olgu öeldud, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul on meediamängija „filmspeler“ ostnud arvestatav hulk inimesi. Ka on põhikohtuasjas kõne all olev edastamine suunatud kõigile potentsiaalsetele ostjatele, kel on olemas internetiühendus. Neil isikutel on võimalik kaitstud teostega tutvuda üheaegselt veebis kõnesolevate teoste voogedastuse käigus. Seega on edastamine suunatud määramata hulgale potentsiaalsetele adressaatidele ja puudutab suurt hulka inimesi (vt analoogia alusel kohtuotsus, 7.3.2013, ITV Broadcasting jt, C‑607/11, EU:C:2013:147 punktid 35 ja 36).
46 Sellest järeldub, et põhikohtuasjas kõne all oleva edastamisega tõepoolest edastatakse kaitstud teoseid „üldsusele“ direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 mõttes.
47 Mis lisaks puudutab küsimust, kas teoseid edastati „uuele“ üldsusele käesoleva kohtuotsuse punktis 33 viidatud kohtupraktika mõttes, siis olgu öeldud, et Euroopa Kohus otsustas nii oma 13. veebruari 2014. aasta otsuses Svensson jt (C‑466/12, EU:C:2014:76, punktid 24 ja 31) kui ka 21. oktoobri 2014. aasta määruses BestWater International, C‑348/13, EU:C:2014:2315), et uus üldsus on üldsus, kellega autoriõiguse omajad algseks üldsusele edastamiseks luba andes ei arvestanud. Euroopa Kohus toonitas 8. septembri 2016. aasta kohtuotsuses GS Media (C‑160/15, EU:C:2016:644, punkt 43), et need lahendid kinnitavad, kuivõrd oluline on veebisaidil vabalt kättesaadavaks tehtud kaitstud teoste autoriõiguse omaja luba direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 seisukohast – viimati nimetatud sättes ongi just ette nähtud, et teose iga üldsusele edastamine peab toimuma autoriõiguse omaja loal.
48 Nimelt tuleneb eelmises punktis nimetatud kohtuotsustest, et veebisaidile niisuguse hüperlingi panekut, mis suunab kaitstud teosele, mis on teisel veebisaidil teose autoriõiguse omajate loal vabalt kättesaadavaks tehtud, ei saa kvalifitseerida „üldsusele edastamiseks“ direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses. Selle kohta märkis Euroopa Kohus, et niipea ja nii kaua, kui see teos on vabalt kättesaadav veebisaidil, millele hüperlink ligi pääseda võimaldab, tuleb asuda seisukohale, et kui selle teose autoriõiguse omajad on andnud selliseks edastamiseks loa, on nad arvestanud kõigi internetikasutajate kui üldsusega, mistõttu ei ole kõnealune edastamine suunatud uuele üldsusele. Neist kohtuotsustest ei saa siiski teha sama järeldust, kui niisugune luba puudub (vt selle kohta kohtuotsus, 8.9.2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, punktid 42 ja 43).
49 Euroopa Kohus otsustas esmalt, et kui on kindlaks tehtud, et kaitstud teosele otseligipääsu pakkuv isik teadis või pidi teadma, et hüperlink, mille ta üles pani, annab ligipääsu Internetis ebaseaduslikult avaldatud teosele, siis tuleb asuda seisukohale, et selle lingi loomine on „üldsusele edastamine“ direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses. Seejärel lisas Euroopa Kohus, et sama kehtib ka juhul, kui hüperlink võimaldab hüperlinki sisaldava veebisaidi kasutajail mööda hiilida kaitstud teost sisaldaval veebisaidil võetud piiravatest meetmetest, mille eesmärk on piirata üldsuse juurdepääsu nii, et see on ainult registreerunud kasutajatel, ja lingi ülespanek kujutaks endast seega tahtlikku sekkumist, ilma milleta need kasutajad levitatavaid teoseid kasutada ei saaks. Viimaseks märkis Euroopa Kohus, et kui hüperlinke pannakse üles tulu teenimise eesmärgil, võib eeldada, et linkide ülespanija on teinud vajaliku kontrolli, tagamaks, et asjakohane teos ei ole ebaseaduslikult avaldatud veebisaidil, millele need hüperlingid viivad, mille põhjal võib omakorda eeldada, et ülespanek on toimunud täies teadmises kõnealuse teose kaitstusest ja sellest, et tõenäoliselt puudub autoriõiguse omaja luba teost internetis avaldada. Sellistel asjaoludel ja kui seda ümberlükatavat eeldust ümber ei lükata, on internetis ebaseadustikult avaldatud teosele viiva hüperlingi ülespanek „üldsusele edastamine“ direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 tähenduses (vt kohtuotsus, 8.9.2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, punktid 49–51).
50 Kõnesoleval juhtumil on selge, et meediamängija „filmspeler“ loomisel oldi täielikult teadlik asjaolust, et meediamängijasse eelnevalt installeeritud lisades sisalduvad hüperlingid annavad ligipääsu internetis õigusvastaselt avaldatud teostele. Nagu sai meelde tuletatud käesoleva kohtuotsuse punktis 18, nimetatakse kõnealuse meediamängija reklaamis konkreetselt ära, et muu hulgas võimaldab see teleekraanil tasuta ja hõlpsalt vaadata audiovisuaalset materjali, mis on autoriõiguste omajate loata internetis kättesaadav.
51 Lisaks ei ole võimalik eitada, et kõnealust meediamängijat pakutakse eesmärgiga sellelt tulu teenida, kuivõrd meediamängija eest makstavat hinda tasutakse muu hulgas selle eest, et saada ligipääs autoriõiguse omajate loata voogedastuse veebisaidil kättesaavaks tehtud teostele. Nagu Portugali valitsus rõhutas, köidab niisugune meediamängija potentsiaalseid ostjaid just tõigaga, et sinna on eelnevalt installeeritud lisad, mis võimaldavad kasutajatel saada ligipääsu saitidele, millel on autoriõigusega kaitstud filmid autoriõiguse omajate loata kättesaadavaks tehtud.
52 Seega tuleb asuda seisukohale, et niisuguse meediamängija müük kujutab endast „üldsusele edastamist“ direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 mõttes.
53 Kõiki eelnevalt esitatud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele ja teisele eelotsuse küsimusele vastata, et mõistet „üldsusele edastamine“ direktiivi 2001/29 artikli 3 lõike 1 mõttes tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab niisuguse meediamängija müüki, nagu on põhikohtuasjas kõne all, millesse on eelnevalt installeeritud veebis kättesaadavad lisad, mis sisaldavad hüperlinke, mis suunavad veebisaitidele, mida üldsusel on võimalik vabalt külastada ja kus autoriõigusega kaitstud teosed on tehtud üldsusele kättesaadavaks ilma autoriõiguse omajate loata.
54 Komisjon väitis oma seisukohtades, et kolmas ja neljas eelotsuse küsimus on hüpoteetilised, sest need käsitlevad autoriõigusega kaitstud teose voogedastamist, mitte meediamängija müüki.
55 Selle kohta tuleb meelde tuletada, et vastavalt järjepidevale kohtupraktikale on ELTL artiklis 267 ette nähtud Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö raames üksnes asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval siseriiklikul kohtul õigus kohtuasja eripära arvesse võttes hinnata nii eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Kui küsimused on esitatud liidu õiguse tõlgendamise kohta, peab Euroopa Kohus järelikult üldjuhul neile vastama (vt eelkõige kohtuotsus, 22.9.2016, Microsoft Mobile Sales International jt, C‑110/15, EU:C:2016:717, punkt 18 ning seal viidatud kohtupraktika).
56 Liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotluse läbivaatamisest saab Euroopa Kohus keelduda vaid siis, kui on ilmselge, et taotletud liidu õiguse tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasja asjaolude või esemega, kui kõnealune probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada talle esitatud küsimustele tarviliku vastuse andmiseks vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud (vt eelkõige kohtuotsus, 22.9.2016, Microsoft Mobile Sales International jt, C‑110/15, EU:C:2016:717, punkt 19 ning viidatud kohtupraktika).
57 Käesoleval juhul aga ei ole olukord selline. Nimelt on tõendatud kolmanda ja neljanda küsimuse seos põhikohtuasjas valitseva olukorraga – eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustas vastusena Euroopa Kohtu poolt kodukorra artikli 101 alusel küsitud selgitustele, et ta vajab neile küsimustele antavat vastust, et langetada otsus põhikohtuasja hageja nõuete üle; viimane nõudis muu hulgas, et eelotsusetaotluse esitanud kohus otsustaks, et autoriõigusega kaitstud teoste voogedastuses vaatamine õigusvastasest allikast ei ole „seaduspärane kasutamine“ direktiivi 2001/29 artikli 5 tähenduses.
58 Seega on kõnesolevad eelotsuse küsimused vastuvõetavad.
59 Kolmanda ja neljanda küsimusega, mida tuleb käsitleda koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2001/29 artikli 5 lõigetes 1 ja 5 sätestatut tuleb tõlgendada nii, et ajutise reprodutseerimise toimingud autoriõiguse omaja loata kolmanda isiku veebisaidil pakutava ja autoriõigusega kaitstud teose voogedastuses niisugusel meediamängijal, nagu on kõne all põhikohtuasjas, vastavad nimetatud sätetes ette nähtud tingimustele.
60 Direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 1 kohaselt on reprodutseerimise toiming direktiivi artiklis 2 ette nähtud reprodutseerimisõiguse kohaldamisalast välistatud vaid siis, kui see vastab viiele tingimusele, see tähendab, kui:
– see toiming on ajutine;
– see on mõeldud siirdamiseks või toimub juhuslikult;
– see on tehnilise protsessi lahutamatu ja oluline osa;
– selle toimingu ainus eesmärk on teha võimalikuks teose või muu kaitstava objekti edastamine vahendaja võrgu kaudu kolmandatele isikutele, ja
– nimetatud toimingul puudub iseseisev majanduslik tähtsus.
61 Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et need tingimused on kumuleeruvad, mis tähendab, et kui üks neist on täitmata, ei ole reprodutseerimise toiming direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 1 alusel välistatud selle direktiivi artiklis 2 ette nähtud reprodutseerimisõiguse kohaldamisalast (kohtuotsus, 16.7.2009, Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, punkt 55, ja kohtumäärus 17.1.2012, Infopaq International, C‑302/10, EU:C:2012:16, punkt 26).
62 Lisaks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et neid tingimusi tuleb tõlgendada kitsalt, sest kõnesoleva direktiivi artikli 5 lõige 1 kujutab endast erandit direktiiviga kehtestatud üldnormist, milles on nõutud, et kaitstud teose mis tahes reprodutseerimiseks peab olema autoriõiguse omaja luba (kohtuotsused 16.7.2009, Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, punktid 56 ja 57; 4.10.2011, Football Association Premier League jt, C‑403/08 ning C‑429/08, EU:C:2011:631, punkt 162; kohtumäärus, 17.1.2012, Infopaq International, C‑302/10, EU:C:2012:16, punkt 27, ning kohtuotsus, 5.6.2014, Public Relations Consultants Association, C‑360/13, EU:C:2014:1195, punkt 23).
63 See on nii veelgi enam seetõttu, et selle erandi tõlgendamisel tuleb arvesse võtta direktiivi 2001/29 artikli 5 lõiget 5, mille kohaselt erandit kohaldatakse üksnes teatavatel erijuhtudel, mis ei ole vastuolus teose või muu kaitstud objekti tavapärase kasutusega ega mõjuta põhjendamatult õiguste omaja õiguspäraseid huve (kohtuotsus, 16.7.2009, Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, punkt 58).
64 Mis puudutab tingimust, mille kohaselt kõnealuse protsessi ainus eesmärk on võimaldada kolmandate isikute vahelist veebis edastamist vahendaja kaudu või teose või kaitstud objekti seaduspärast kasutamist, siis märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhikohtuasjas kõne all olevate reprodutseerimistoimingute eesmärk ei ole niisuguse edastamise võimaldamine. Seega tuleb analüüsida, kas toimingute ainus eesmärk on võimaldada teose või kaitstud objekti seaduspärast kasutamist.
65 Selle kohta tuleneb direktiivi 2001/29 põhjendusest 33, et kasutamine on õiguspärane, kui selleks on andnud loa asjasse puutuva õiguse omaja või kui kohaldatavad õigusnormid seda ei piira (vt ka kohtuotsus, 4.10.2011, Football Association Premier League jt, C‑403/08 ja C‑429/08, EU:C:2011:631, punkt 168, ning kohtumäärus, 17.1.2012, Infopaq International, C‑302/10, EU:C:2012:16, punkt 42).
66 Kuna põhikohtuasjas ei ole autoriõiguse omajad andnud luba kõnesolevate teoste kasutamiseks, tuleb hinnata, kas vaatlusaluste toimingute eesmärk on teha võimalikuks teoste kasutamine, mida ei ole piiratud kohaldatavate õigusnormidega, kusjuures nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 63 on meelde tuletatud, tuleb niisuguse hinnangu andmisel tingimata arvesse võtta asjaolu, et direktiivi 2001/29 artiklis 5 ette nähtud erand on kohaldatav üksnes teatavail erijuhtudel, mis ei ole vastuolus teose tavapärase kasutusega ega kahjusta autoriõiguse omajate õiguspäraseid huve põhjendamatult.
67 Euroopa Kohus sedastas 4. oktoobri 2011. aasta otsuses Football Association Premier League jt (C‑403/08 ja C‑429/08, EU:C:2011:631, punktid 170–172), et selles kohtuasjas kõne all olnud hetkelised reprodutseerimistoimingud, mis võimaldasid satelliitvastuvõtja ja teleekraani nõuetekohast toimimist, muutsid televaatajate seisukohast võimalikuks kaitstud teoseid sisaldavate saadete ülekande. Euroopa Kohus asus selles küsimuses seisukohale, et saadete pelk vastuvõtmine ise, see tähendab nende vastuvõtmine ja kuvamine eraringis ei ole kohaldatavate õigusnormidega piiratud toiming ning et niisugust vastuvõtmist tuleb teisest liikmesriigist pärinevate saadete korral pidada seaduspäraseks, kui see toimub välismaise vastuvõtuseadme abil. Euroopa Kohus järeldas, et kõnealuse reprodutseerimise ainus eesmärk oli teha võimalikuks teoste „seaduspärane kasutamine“ direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 1 punkti b tähenduses.
68 Samuti tuvastas Euroopa Kohus 17. jaanuari 2012. aasta määruses Infopaq International (C‑302/10, EU:C:2012:16, punktid 44 ja 45), et ehkki meediaväljaannetes avaldatud artiklite autoriõiguse omajad ei olnud neist artiklitest kokkuvõtete kirjutamiseks luba andnud, ei piira sellist tegevust kohaldatavad õigusnormid, mistõttu seda ei saanud käsitada õigusvastasena.
69 Niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas ja arvestades iseäranis meediamängija reklaami sisu, mida on meelde tuletatud käesoleva kohtuotsuse punktis 18, ning käesoleva kohtuotsuse punktis 51 nimetatud asjaolu, et niisugune meediamängija köidab potentsiaalseid ostjaid just tõigaga, et sinna on eelnevalt installeeritud vaidlusalused lisad, tuleb asuda seisukohale, et sellise meediamängija ostja kasutab üldjuhul tahtlikult ja asjaoludest teadlikuna teoseid, mis on kaitstud ning mida tasuta ja ilma loata pakutakse.
70 Samuti tuleb tõdeda, et ajutise reprodutseerimise toimingud autoriõiguse omaja loata kolmanda isiku veebisaidil pakutava ja autoriõigusega kaitstud teose voogedastuses niisugusel meediamängijal, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on reeglina loomuldasa vastuolus teoste tavapärase kasutusega ja kahjustavad autoriõiguse omajate õiguspäraseid huve põhjendamatult, sest nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 78 ja 79 ütles, vähendab see harilikult ka kaitstud teostega seotud seaduslike tehingute arvu, põhjustades seeläbi põhjendamatult kahju autoriõiguse omajatele (vt selle kohta kohtuotsus, 10.4.2014, ACI Adam jt, C‑435/12, EU:C:2014:254, punkt 39).
71 Sellest järeldub, et need toimingud ei vasta direktiivi 2001/29 artikli 5 lõigetes 1 ja 5 ette nähtud tingimustele.
72 Kõiki eespool esitatud kaalutlusi arvesse võttes tuleb kolmandale ja neljandale küsimusele vastata, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõigetes 1 ja 5 sätestatut tuleb tõlgendada nii, et ajutise reprodutseerimise toimingud autoriõiguse omaja loata kolmanda isiku veebisaidil pakutava ja autoriõigusega kaitstud teose voogedastuses niisugusel meediamängijal, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei vasta nimetatud sätetes ette nähtud tingimustele.
1. Mõistet „üldsusele edastamine“ Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 3 lõike 1 mõttes tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab niisuguse meediamängija müüki, nagu on põhikohtuasjas kõne all, millesse on eelnevalt installeeritud veebis kättesaadavad lisad, mis sisaldavad hüperlinke, mis suunavad veebisaitidele, mida üldsusel on võimalik vabalt külastada ja kus autoriõigusega kaitstud teosed on tehtud üldsusele kättesaadavaks ilma autoriõiguse omajate loata.
2. Direktiivi 2001/29 artikli 5 lõigetes 1 ja 5 sätestatut tuleb tõlgendada nii, et ajutise reprodutseerimise toimingud autoriõiguse omaja loata kolmanda isiku veebisaidil pakutava ja autoriõigusega kaitstud teose voogedastuses niisugusel meediamängijal, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei vasta nimetatud sätetes ette nähtud tingimustele.

matches: kohus kohus Kohus kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus kohus kohus kohus Kohus Kohus Kohus Kohus


Ajutised püügikitsendused, harrastuspüügiõiguse tasu ja püügivahendite piirarv harrastuskalapüügil 2016. aastal – Riigi Teataja
Ajutised püügikitsendused, harrastuspüügiõiguse tasu ja püügivahendite piirarv harrastuskalapüügil 2016. aastal
Ajutised püügikitsendused, harrastuspüügiõiguse tasu ja püügivahendite piirarv harrastuskalapüügil 2016. aastal - sisukord
§ 5 Lubatud püügivahendite piirarv ja püügikitsendused sise- ja piiriveekogudel, Peipsi, Lämmi- ja Pihkva järv ning Võrtsjärv välja arvatud
§ 15 Kasutada lubatud vähipüügivahendite piirarv
§ 16 Vähipüügivahendiga harrastuspüügiõiguse tasu
§ 17 Jõevähipüügi ajutised kitsendused
8 Kadiskapüük
§ 18 Kadiskapüügi kitsendused harrastuspüügil ning püügiõiguse tasu
RT I, 28.11.2015, 3
Vastu võetud 25.11.2015 nr 66
(1) Määrusega kehtestatakse 2016. aastaks:
1) piirkonnad, kus harrastuskalapüügil on lubatud kasutada nakkevõrku, õngejada, liivi, kuuritsat, vähinatta, vähimõrda, harpuunpüssi ja harpuuni ning kadiskat, samuti nendes piirkondades kasutada lubatud püügivahendite piirarv;
(1) Läänemerel ühel kalendrikuul harrastuskalapüügil kasutada lubatud nakkevõrkude piirarvud maakondade kaupa, kui luba taotletakse vahetult Keskkonnaametist või elektroonilise kanali kaudu, on esitatud käesoleva määruse lisas 1.
(2) Läänemerel antakse harrastuskalapüügiks 1. märtsist 31. oktoobrini kalastuskaarte, mille alusel saab kala püüda kuni 100 konksuga õngejadaga seitsmepäevase ajavahemiku kestel:
(5) Harrastuspüügiõiguse tasu kalendrikuuks, sõltumata püügipäevade arvust on:
1) nakkevõrguga püügil käesoleva määruse lisas 1 nimetatud piirkondades – 13 eurot;
(6) Õngejadaga harrastuspüügiõiguse tasu seitsmepäevase ajavahemiku kestel, sõltumata püügipäevade arvust, on käesoleva paragrahvi lõigetes 2 ja 4 nimetatud piirkondades 2 eurot.
(7) Harrastuspüügiõiguse kaart kehtib ainult selles piirkonnas, kuhu see on antud, ja tasu võetakse iga käesoleva määruse lisas 1 ja käesoleva paragrahvi lõigetes 2–4 nimetatud piirkonna eest eraldi.
(1) Kalastuskaardi alusel on lubatud 60–80 mm silmasuurusega nakkevõrguga püük 1. märtsist 4. maini:
1) Peipsi järvel kaldast arvates 1 km laiusel veealal;
2) Peipsi järvel jääalusel püügil Nina külast (58º36,59'N, 27º12,15'E) lõuna poole jääval järve osal kaldast arvates 3 km laiusel veealal;
3) Lämmi- ja Pihkva järvel kaldast arvates 0,5 km laiusel veealal.
(2) Kasutada lubatud nakkevõrkude piirarv, kui luba taotletakse Keskkonnaametist, on:
1) Peipsi järvel – 66;
2) Lämmi ja Pihkva järvel mõlemal veekogul kokku – 42.
(3) Kasutada lubatud nakkevõrkude piirarv, kui luba taotletakse elektroonilise kanali kaudu, on:
1) Peipsi järvel – 405;
2) Lämmi ja Pihkva järvel mõlemal veekogul kokku – 259.
(4) Püsiasustusega väikesaare püsielanikul on harrastuskalapüügil Peipsi ja Lämmijärvel 1. märtsist 4. maini kasutada lubatud nakkevõrkude piirarv Piirissaart ümbritseval veealal – 100.
(5) Kalastuskaarte kuni 100 konksuga õngejadaga harrastuskalapüügiks 1. märtsist 31. oktoobrini antakse seitsmepäevaseks ajavahemikuks:
(6) Tasu nakkevõrguga harrastuskalapüügiõiguse eest sõltumata püügipäevade arvust on:
1) käesoleva paragrahvi lõigetes 2 ja 3 nimetatud piirkondades – 13 eurot;
2) käesoleva paragrahvi lõikes 4 nimetatud piirkonnas – 6,5 eurot.
(7) Tasu kuni 100 konksuga õngejadaga harrastuskalapüügiõiguse eest seitsmepäevase ajavahemiku kestel sõltumata püügipäevade arvust käesoleva paragrahvi lõikes 5 nimetatud piirkondades on 2 eurot.
(8) Harrastuspüügiõiguse kaart kehtib ainult selles piirkonnas, kuhu ta on antud, ja tasu võetakse iga käesoleva paragrahvi lõigetes 2–5 nimetatud piirkonna eest eraldi.
1) jaanuaris – 6;
2) veebruaris – 6;
3) märtsis – 6;
4) septembris – 6;
5) oktoobris – 6;
6) novembris – 6;
7) detsembris – 6.
1) jaanuaris – 34;
2) veebruaris – 34;
3) märtsis – 34;
4) septembris – 34;
5) oktoobris – 34;
6) novembris – 34;
7) detsembris – 34.
(4) Tasu ühe kalendrikuu harrastuskalapüügiõiguse eest on sõltumata püügipäevade arvust käesoleva paragrahvi lõigetes 1 ja 2 sätestatud juhtudel 13 eurot.
(5) Õngejadaga harrastuspüügiõiguse tasu Võrtsjärvel seitsmepäevase ajavahemiku kestel sõltumata püügipäevade arvust on 8 eurot.
§ 5. Lubatud püügivahendite piirarv ja püügikitsendused sise- ja piiriveekogudel, Peipsi, Lämmi- ja Pihkva järv ning Võrtsjärv välja arvatud
(1) Sise- ja piiriveekogudel ühes kalendrikuus harrastuskalapüügil kasutada lubatud nakkevõrkude piirarvud, kui luba taotletakse Keskkonnaametist või elektroonilise kanali kaudu, on esitatud käesoleva määruse lisas 2.
(2) Jõgeva ja Tartu maakonna siseveekogudel on keelatud kasutada harrastuskalapüügil nakkevõrku pikkusega üle 35 meetri.
(3) Saare maakonna siseveekogudel on keelatud kasutada harrastuskalapüügil nakkevõrku silmasuurusega alla 130 mm.
(4) Valga maakonna siseveekogudel on keelatud kasutada harrastuskalapüügil nakkevõrku silmasuurusega alla 100 mm.
(5) Kuni 100 konksuga õngejadaga harrastuskalapüügiks siseveekogudel 1. märtsist 31. oktoobrini antakse kalastuskaarte seitsmepäevaseks ajavahemikuks:
(1) Harrastuskalapüügiõiguse tasu kalendrikuuks, sõltumata püügipäevade arvust, käesoleva määruse lisas 2 nimetatud sise- ja piiriveekogudel on:
(2) Harrastuskalapüügiõiguse tasu seitsmepäevaseks ajavahemikuks, sõltumata püügipäevade arvust, käesoleva määruse § 5 lõikes 5 nimetatud siseveekogudel ja ajavahemikus on:
(3) Harrastuspüügiõiguse kaart kehtib ainult selles piirkonnas, kuhu ta on antud ja tasu võetakse iga käesoleva määruse lisas 2 ja § 5 lõikes 5 nimetatud piirkonna eest eraldi.
(3) Harpuunpüssi ja harpuuniga harrastuskalapüügiks antud kalastuskaart kehtib käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud veekogudel ühel ajal.
7) Purtse jõele Sillaoru paisust suudmeni 1. jaanuarist 14. oktoobrini ja 16. novembrist 31. detsembrini.
(4) Kalastuskaart spinningu ja lendõngega püügiks ning lõhe ja meriforelli püügiks kehtib ühel ajal kõigil käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud veekogudel.
(6) Lõhe ja meriforelli püügil kalastuskaardi alusel lõikes 2 nimetatud piirkondades, Narva ja Jägala jõgi välja arvatud, on ühel isikul ühe ööpäeva jooksul lubatud püüda kokku kuni kaks kala: kaks lõhet või kaks meriforelli või üks lõhe ja üks meriforell.
(4) Forellipüügi kalastuskaart kehtib ühel ajal kõigil käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud veekogudel.
(5) Keelatud on kala on püüda, välja arvatud spinningu ja lendõngega kunstpeibutist kasutades järgmistel jõelõikudel:
4) Valgejõel lähtest Kotka paisuni, Vahakulmu paisjärv välja arvatud;
(5) Kalastuskaardi võib anda harrastuskalapüügiks Sutlepa merel ja Saunja lahel lihtkäsiõngega, käsiõngega, spinninguga, lendõngega ja sikutiga.
(6) Silma looduskaitsealal on 2016. aastal keelatud kasutada harrastuskalapüügil nakkevõrku.
(7) Harrastuskalapüügiõiguse tasu ühepäevase kehtivusega kalastuskaardi eest käesoleva paragrahvi lõigetes 1, 2 ja 3 nimetatud tingimustel on 6 eurot.
(8) Harrastuspüügiõiguse kaart kehtib ainult selles piirkonnas, kuhu ta on antud. Tasu võetakse iga käesoleva paragrahvi lõigetes 1 ja 2 nimetatud piirkonna eest eraldi.
2) 15. märtsist 10. maini Raana jõel, Liivi jõel ning Kasari jõel Säina sonnist kuni Liivi jõe suudmeni, Kasari jõel Rõude jõe lähtest ülesvoolu kuni Sitsi peakraavini, Kloostri sadamas, Kasari jõe vasakul kaldal Kloostri silla juures tähistatud alal ja Rõude jõel Rõude silla juures 50 m üles- ja allavoolu ehk piirkondades A, B, C, D, E, K ja J2 – 113;
4) 1. juulist 15. novembrini Väinamere vabavee sihtkaitsevööndis ehk piirkonnas M2 – 21;
2) 15. märtsist 10. maini Raana jõel, Liivi jõel ning Kasari jõel Säina sonnist kuni Liivi jõe suudmeni, Kasari jõel Rõude jõe lähtest ülesvoolu kuni Sitsi peakraavini, Kloostri sadamas, Kasari jõe vasakul kaldal Kloostri silla juures tähistatud alal ja Rõude jõel Rõude silla juures 50 m üles- ja allavoolu ehk piirkondades A, B, C, D, E, K ja J2 – 697;
4) 1. juulist 15. novembrini Väinamere vabavee sihtkaitsevööndis ehk piirkonnas M2 – 129;
(4) Harrastuskalapüügiõiguse kaart kehtib ainult selles piirkonnas, kuhu ta on antud, ja tasu võetakse iga käesoleva paragrahvi lõigete 1 ja 2 punktides 1–6 nimetatud piirkonna eest eraldi.
(5) Matsalu rahvuspargis on harrastuskalapüügil keelatud kasutada nakkevõrku.
(1) Harrastuskalapüügi kaarte Endla looduskaitsealale antakse üheks kalendrikuuks või üheks päevaks:
(3) Kalapüük Endla looduskaitsealal Endla järvel ja Sinijärvel 1. aprillist 30. juunini on keelatud.
§ 15. Kasutada lubatud vähipüügivahendite piirarv
(2) Harrastusvähipüügil kasutada lubatud vähipüügivahendite ööpäevade piirarv 2016. aastal, kui luba taotletakse Keskkonnaametist, on:
1) Harju maakonnas – 56;
2) Hiiu maakonnas – 11;
3) Ida-Viru maakonnas – 42;
4) Jõgeva maakonnas – 70;
5) Järva maakonnas – 42;
6) Lääne maakonnas – 28;
7) Lääne-Viru maakonnas – 14;
8) Põlva maakonnas – 70;
9) Pärnu maakonnas – 42;
10) Rapla maakonnas – 14;
11) Saare maakonnas – 210;
12) Tartu maakonnas – 56;
13) Valga maakonnas – 84;
14) Viljandi maakonnas – 42;
15) Võru maakonnas – 56.
(3) Harrastusvähipüügil kasutada lubatud vähipüügivahendite ööpäevade piirarv 2016. aastal, kui luba taotletakse elektroonilise kanali kaudu, on:
1) Harju maakonnas – 344;
2) Hiiu maakonnas – 64;
3) Ida-Viru maakonnas – 258;
4) Jõgeva maakonnas – 430;
5) Järva maakonnas – 258;
6) Lääne maakonnas – 172;
7) Lääne-Viru maakonnas – 86;
8) Põlva maakonnas – 430;
9) Pärnu maakonnas – 258;
10) Rapla maakonnas – 86;
11) Saare maakonnas – 1290;
12) Tartu maakonnas – 344;
13) Valga maakonnas – 516;
14) Viljandi maakonnas – 258;
15) Võru maakonnas – 344.
§ 16. Vähipüügivahendiga harrastuspüügiõiguse tasu
Tasu ühe vähipüügivahendiga harrastuspüügiõiguse eest ööpäevaks on 3 eurot.
§ 17. Jõevähipüügi ajutised kitsendused
(3) Põlva maakonnas on keelatud jõevähi püük Lutsu jões ja Värska lahes.
(4) Jõevähipüük on käesoleva paragrahvi lõigetes 1, 2 ja 3 nimetamata vooluveekogude osades lubatud 1.–31. augustini.
(5) Saare maakonnas ja Hiiu maakonnas antakse kalastuskaarte 2016. aastal ühele isikule kuni viie vähipüügivahendiga püügiks üheks ööpäevaks.
8. peatükk Kadiskapüük
§ 18. Kadiskapüügi kitsendused harrastuspüügil ning püügiõiguse tasu
Lisa 1 Harrastuskalapüügiks Läänemerel ühel kalendrikuul kasutada lubatud nakkevõrkude piirarvud 2016. aastal maakondade kaupa, kui luba taotletakse Keskkonnaametist või elektroonilise kanali kaudu
Lisa 2 Harrastuskalapüügiks sise- ja piiriveekogudel ühes kalendrikuus kasutada lubatud nakkevõrkude piirarvud 2016. aastal, kui luba taotletakse Keskkonnaametist või elektroonilise kanali kaudu


Siduva eelotsuse taotlemine | Maksu- ja Tolliamet
Avaleht Eraklient Maksukorraldus, maksusüsteem Siduvad eelotsused Siduva eelotsuse taotlemine
Siduva eelotsusega (edaspidi ka eelotsus) annab Maksu- ja Tolliamet (edaspidi ka MTA) maksukohustuslase taotlusel siduva hinnangu tulevikus sooritatava toimingu või toimingute maksustamise kohta.
Mis on siduva eelotsuse taotlus ja kuidas seda esitada?
Nõuded eelotsuse taotlusele sätestab maksukorralduse seadus (MKS) § 915.
Taotluses tuleb anda ammendav ülevaade tulevikus plaanitava(te)st toimingu(te)st, andes MTA-le kogu potentsiaalselt vajaliku teabe ning kirjeldades võimalikult täpselt kõiki toimingu asjaolusid.
Taotlus peab sisaldama kavandatava toimingu ammendavat kirjeldust ja toimingu maksustamise seisukohast oluliste asjaolude analüüsi, samuti taotleja hinnangut toimingu maksustamise õiguslike aluste kohta.
Vorminõuete kohaselt peab taotlus olema kirjalik (lõige 1) ning sisaldama lõikes 2 loetletud kohustuslikke andmeid:
selle haldusorgani nimetus, kellele taotlus esitatakse;
taotleja nimi, isiku- või registrikood, postiaadress ja muud kontaktandmed;
taotleja kinnitus, et temale teadaolevalt ei esine taotlusega seonduvaid, MKS § 919 lõikes 1 nimetatud menetluse peatamise aluseid;
loetelu taotluses kirjeldatud toimingu sooritamiseks olulistest ja taotluse esitamise ajal olemasolevatest dokumentidest ning dokumentide kavanditest;
toimingu sooritamise planeeritav aeg.
Taotluses tuleb esitada loetelu juba olemasolevatest dokumentidest (lepingud, äriplaanid jne) ja dokumentide kavanditest. Dokumentatsiooni loetelu lisamine toimingu selgitustele annab võimalikult selge ülevaate toimingu sisust, et MTA-l oleks hõlpsam üheselt hinnata maksuseaduse sätete kohaldamist ning võimaldab MTA-l selgitada välja toimingu sooritamise tegelik tahe. MTA nõudmisel tuleb taotlejal esitada täiendavaid dokumente ja/või selgitusi.
Eelotsuse taotlus esitatakse kirjalikult MTA aadressil Lõõtsa 8A, Tallinn. Eelotsuse taotluse võib esitada ka elektroonselt aadressile emta@emta.ee
Riigilõivuseaduse § 259 kohaselt tasutakse siduva eelotsuse taotluse läbivaatamise eest riigilõivu 1180 eurot ning füüsilise isiku taotluse läbivaatamise eest 300 eurot. Riigilõiv tasutakse üldises riigilõivu tasumise korras Rahandusministeeriumi pangakontodele Swedbankis EE932200221023778606, SEB Pangas EE891010220034796011, Danske Bankis EE403300333416110002, Luminor Bankis EE701700017001577198, viitenumbriga 2900082906 – „Siduva eelotsuse taotluse läbivaatamine". Juhul, kui makset sooritatakse teise isiku eest, siis tuleb selgituse lahtrisse lisaks märkida ka isiku nimi, kelle eest makse tehakse. Riigilõivude tasumise selgitus on kättesaadav Rahandusministeeriumi veebilehelt: "Pangakontod ja viitenumbrid".
Millised on eelotsuse siduvuse tingimused?
MTA lähtub isiku maksukohustuse tuvastamisel eelotsuses antud hinnangust, st maksustab tehingu viisil ja määras, mis on sätestatud eelotsuses (seda eeldusel, et toiming on tehtud maksukohustuslase enda poolt ning taotluses märgitud tingimustel). Kui ei ole ilmnenud täiendavaid asjaolusid, siis käsitleb MTA eelotsust endale siduvana.
Eelotsus on MTA-le siduv ainult selle toimingu osas, mille maksustamise kohta on taotluses küsitud ning mille osas eelotsuses on hinnang antud. Toimingu realiseerumisel esinevad kõrvalekalded toimingu olulistes asjaoludes toovad kaasa eelotsuse kehtetuse ehk mittesiduvuse selle toimingu osas.
Eelotsus on otsuses kirjeldatud toimingu maksustamise suhtes siduv siis, kui toiming viiakse lõpuni eelotsuses märgitud aja jooksul (st toimingu maksustamise seisukohast on kõik olulised toimingud enne tähtaja saabumist tehtud). Taotleja märgib taotluses, millise aja jooksul toiming eeldatavalt lõpuni viiakse. Sellest juhindudes määrab MTA eelotsuses aja, mis on mõistlikult vajalik toimingu sooritamiseks. Tähtaja pikkust peab MTA põhjendama.
Oluliseks siduvuse tingimuseks on ka eelotsuse andmise ajal kehtinud õigusaktide jõusolek. Kui õigusakte muudetakse pärast eelotsuse tegemist, kuid enne toimingu sooritamist, siis tuleb toimingu maksustamise osas kohaldada toimingu sooritamise hetkel kehtivat õigusnormi ning varasemate õigusnormide alusel antud hinnang ei saa olla MTA-le siduv.
Eelotsuse siduvuse eeldused on kokkuvõtvalt järgmised:
maksukohustuslane on esitanud üksikasjaliku ja õigeid andmeid sisaldava taotluse;
eelotsus on tehtud enne taotluses kirjeldatud toimingu(te) tegemist;
taotluses kirjeldatud asjaolud langevad kokku tegelikult realiseerunud toimingu(te)ga;
eelotsuse andmisel ei ole ületatud pädevuse piire;
eelotsus on vormistatud kirjalikult;
maksuseaduseid ei ole vahepeal muudetud;
maksuhaldurit ei ole eelotsuse andmisel pettuse või ähvarduse teel või muul viisil õigusvastaselt mõjutatud.
Millal võib maksuhaldur eelotsuse andmisest keelduda?
Kui MTA leiab, et taotluses väljatoodud toiming on oletuslik või kui toimingu eesmärgiks on maksudest kõrvalehoidumine, siis on ametil õigus keelduda eelotsuse andmisest. MTA teavitab sellisel juhul taotlejat eelotsuse andmisest keeldumisest ja tagastab taotluse 15 kalendripäeva jooksul taotluse saamise päevast arvates.
MTA võib keelduda eelotsuse andmisest ka siis, kui toimingu maksustamist reguleerivate õigusnormide kohaldamine on (eeskätt taotleja jaoks) objektiivsetel asjaoludel selge, ehk teisisõnu kui tegemist on küsimusega, mille vastus on arusaadav maksustamist reguleerivate õigusaktide ja/või MTA kodulehel avaldatud juhendite või selgituste põhjal. Taotlusest peab nähtuma seega, et taotleja on analüüsinud kõiki toimingu maksustamise faktilisi asjaolusid ega esita taotlust vaid sellepärast, et ta ei ole toimingut korralikult läbi mõelnud ega tutvutud toimingu maksustamist reguleerivate õigusaktidega.
MTA ei anna eelotsust taotluse alusel, millest nähtub, et toiming ei ole seotud maksukohustuslase majandustegevusega ning et taotleja soovib leida õigusvastaseid võimalusi seadusega ettenähtust väiksema maksusumma tasumiseks või üldse maksudest kõrvalehiilimiseks. Eelotsuse andmisest on võimalik keelduda üldjuhul ka oletuslike (hüpoteetiliste) toimingute kohta esitatud küsimuste puhul.
Eelotsuse andmata jätmine otsustatakse motiveeritud haldusaktiga, MTA põhjendab eelotsuse andmisest keeldumisel, miks toimingu maksustamist reguleerivate õigusnormide rakendamine ei saa objektiivsetel asjaoludel olla ebaselge. Samuti põhjendatakse, miks MTA peab taotluses kirjeldatud toimingut oletuslikuks või mille alusel ta leiab, et kirjeldatud toiming sooritatakse maksudest kõrvalehoidumise eesmärgil.
Kui MTA leiab, et eelotsuse taotlus vastab pigem selgitustaotluse tunnustele või kui toimingu maksustamist reguleerivate õigusnormide kohaldamine on maksustamist reguleerivate õigusaktide ja/või MTA kodulehel avaldatud juhendite või selgituste põhjal ka ilma täiendavate põhjalike selgitusteta arusaadav, vastatakse taotlusele tuginedes MKS § 14 lõikele 1 ning seda vastust ei käsitleta eelotsusena, vaid vastusena selgitustaotlusele. Sellisel juhul kuulub tasutud riigilõiv selle tasunud isiku taotluse alusel tagastamisele riigilõivuseaduse § 12 lg 1 alusel.
Millal MTA eelotsuse taotluse tagastab? Millal on Teil võimalik taotlus tagasi võtta?
Taotluses puuduste esinemise korral annab MTA taotlejale kuni 15-kalendripäevase tähtaja puuduste kõrvaldamiseks. Puuduseks loetakse MKS § 915 lõigetes 1 ja 2 nimetatud andmete puudumist (üksikasjaliku toimingu kirjelduse ja analüüsi puudumine ning vorminõuded) või kui toimingu dokumendid ei ole piisavad või riigilõiv on tasumata. MTA teatab taotlejale puudustest ja määrab tähtaja nende kõrvaldamiseks 15 päeva jooksul arvates taotluse saamisest. Kui taotlust ei täiendata antud aja jooksul või ka täiendatud taotluse alusel pole võimalik eelotsust teha, jätab maksuhaldur taotluse läbi vaatamata ja tagastab selle taotluse esitajale. Ka sellisel juhul kuulub tasutud riigilõiv selle tasunud isiku taotluse alusel tagastamisele.
Taotluse esitajal on võimalik taotlus igal ajahetkel enne eelotsuse tegemist tagasi võtta. Samuti on taotlejal õigus pärast taotluse tagasivõtmist sama toimingu maksustamise kohta uus taotlus esitada – taotluse varasem tagasivõtmine ei ole siinjuures uue taotluse esitamisel takistuseks.
Milline on eelotsuse andmise tähtaeg?
MKS paragrahv 9110 sätestab eelotsuse andmise tähtaja, milleks on 60 kalendripäeva taotluse saamise või taotluses esinevate puuduste kõrvaldamise päevast arvates. Kui taotluses esitatud õiguslikud või ka faktilised asjaolud osutuvad tavapärasest keerukamaks (näiteks rahvusvahelise maksustamisega seonduvad küsimused), võib MTA eelotsuse andmise tähtaega kirjaliku otsusega pikendada 30 kalendripäeva võrra.
MKS § 919 lg 1 kohaselt võib MTA peatada eelotsuse taotluse menetluse, kui taotlusega seonduv või sellega sarnane toiming on taotluse esitamise ajal vaidemenetluse korras läbivaatamisel või kohtus arutamisel ning oodatav lahend on toimingu maksustamise seisukohast määrava tähtsusega või kui taotlusega seonduvas asjas on pooleli maksumenetlus, kuni vastava lahendi jõustumiseni või menetluse lõpetamiseni. Sellisel juhul teavitab MTA taotlejat menetluse peatamisest seitsme kalendripäeva jooksul menetluse peatamise päevast arvates. Menetlus taastatakse ja taotlus vaadatakse läbi pärast taotluse läbivaatamist takistava asjaolu äralangemist.
Kas eelotsust on võimalik vaidlustada?
Eelotsused ei ole maksukohustuslasele kohustuslikud – maksukohustuslasel on õigus mitte järgida oma maksukohustuse deklareerimisel eelotsuses sätestatud hinnangut, samuti ei too eelotsus kaasa taotleja jaoks kaasa muid otseseid kohustusi – sellest tulenevalt ei ole ette nähtud ka võimalust otsuse sisu vaidlustamiseks.
Kui maksuhaldur jätab taotluse aga läbi vaatamata, siis on taotlejal õigus taotluse läbivaatamata jätmine vaidlustada üldises korras (vaidemenetlus või halduskohtumenetlus).
Kust on võimalik leida infot maksuhalduri poolt väljastatud siduvate eelotsuste kohta?
MTA avalikustab üldist tähtsust omavate toimingute ja taotlustes korduvalt kirjeldatud toimingute maksustamise kohta tehtud eelotsuse kokkuvõtte oma veebilehel rubriigis „Siduvad eelotsused” korra kvartalis. Siinjuures lähtutakse MKS §-s 26 sätestatud maksusaladuse hoidmise põhimõttest ning hoidutakse näitamast andmeid, mis võimaldavad tuvastada toiminguga seotud isikuid. Kokkuvõttes kirjeldatakse üksnes eelotsuse üldist sisu, esitatakse taotleja ja MTA põhjendused ning avaldatakse otsuse resolutsioon.
Avalikustatud kokkuvõtted leiate siit.
Kui eelotsuse taotleja ei soovi teatud tehingutega seotud teabe eelnimetatud kokkuvõttes avalikustamist, siis tuleb see koos põhjendustega eelotsuse taotluses ära märkida.


text:
2008 - Eesti Advokatuur
ÜLEVAADE EESTI ADVOKATUURI AUKOHTU LAHENDITEST 2008. aastal
2008.a. toimus 21 aukohtu istungit. Kokku lahendati aukohtumenetluses 32 kaebust 29 advokaadi (23 vandeadvokaadi, 4 vandeadvokaadi vanemabi, 1 vandeadvokaadi abi ja 1 assotsieerunud liikme) suhtes.
Ühe aukohtule esitatud kaebuse lahendamine ei olnud aukohtu pädevuses. Aukohtumenetlust ei algatatud 8 korral, neist 3 korral puudusid distsiplinaarsüüteo tunnused, 1 korral ei algatatud aukohtumenetlust tähtaja möödumise tõttu. Kahel korral loobusid kaebajad kaebusest. Kahel korral algatati aukohtumenetluse asemel lepitusmenetlus. Nendest ühel korral lõpetati lepitusmenetlus poolte leppimisega.
Aukohtumenetlus algatati 17 korral. Neist kahel korral peatati algatatud aukohtumenetlus samas asjas toimuva kohtumenetluse ajaks. Kahes algatatud aukohtu asjas on menetlus pooleli.
Aruandlusperioodil määras aukohus distsiplinaarkaristuse 9 korral, neist 8 korral noomituse ja 1 korral rahatrahvi. Aukohtu otsuse kohaselt rikkus advokaat Advokatuuriseaduse paragrahv 44 lg 1 p1, Eesti Advokatuuri eetikakoodeksi paragrahv 9 lg 1, paragrahv 20 lg 2 nõudeid, ning pannud sellega toime distsiplinaarsüüteo, mille eest määrata advokaadile distsiplinaarkaristuseks vastavalt Advokatuuriseaduse paragrahv 19 lõige 2 p 2 rahatrahvi advokatuuri kasuks kahe kuu töötasu ulatuses.
Aukohtu menetlusse jäi aruandlusperioodi lõppedes 10 asja, milledest kolmes asjas on aukohtumenetlus algatatud ja ülejäänud 7 asjas ei ole aukohtumenetluse algatamist või mittealgatamist veel otsustatud.
Allpool antakse lühiülevaade mõningatest aruandeperioodil aukohtu poolt langetatud otsustest:
Kohtunik Y esitas 19.03.2008 teate vandeadvokaat X käitumise kohta 18.03.2008 toimunud kohtuistungil. Juhatus otsustas 01.04.2008.a. istungil saata kaebuse aukohtule aukohtumenetluse algatamise otsustamiseks. Aukohus algatas vandeadvokaadi suhtes 14.05.2008.a aukohtumenetluse. 30.10.2008.a. otsusega otsustas aukohus lõpetada vandeadvokaadi suhtes vastavalt Advokatuuriseaduse § 17 lg 2 aukohtumenetluse, kuna asjas ei ole piisavalt tõendeid selle kohta, et advokaat oleks toime pannud distsiplinaarsüüteo.
Tutvunud esitatud kaebuse ja lisatud materjalidega, täiendavalt kogutud tõenditega ning ära kuulanud aukohtu istungil advokaadi, jõudis aukohus alljärgnevatele järeldustele:
1. Hinnates aukohtu käsutuses olevaid materjale, leiab aukohus, et asjas kogutud tõenditega ei ole piisavalt tõendatud advokaadi poolt distsiplinaarsüüteo toimepanemine ning täiendavate tõendite kogumine ei ole võimalik. Vastavalt advokatuuriseaduse § 17 lg.11 on üksnes advokaat kohustatud esitama aukohtule tema käsutuses olevaid tõendeid, teistel isikutel sellist kohustust ei ole. Kaebuse esitaja ja võimalikud tunnistajad ei soovinud Aukohtu istungil osaleda.
2. Aukohtus palus kaebuse esitajal esitada 18.03.2008.a toimunud istungi protokoll, et välja selgitada, kas ja milliseid väljendeid advokaat istungi jooksul kasutas. Kaebuse esitaja vastas aukohtu järelepärimisele 25.06.2008.a selgitusega, et protokolli ei ole võimalik ja tema arvates ka vajalik esitada. Kaebuse esitaja selgitab, et TsMS § 50 kehtestab protokollis sisalduvale esitatud nõuded ja menetlusosaliste sõnakasutust kahjuks ei protokollita.
3. Advokaat on nii oma kirjalikult esitatud vastuses kui ka suuliselt aukohtu istungil kinnitanud, et kõiki kaebuse esitaja poolt viidatud väljendeid ta ei ole kindlasti kasutanud. Advokaat selgitab, et ta luges oma kliendi pöördumise ette peale kohtuistungi lõppu. Advokaat leiab, et kohtuistung on lõppenud, kui kohtuistungi sekretär võtab allkirju uuele määratud istungiajale. Advokaadi klient kinnitab advokaadi poolt toodud asjaolusid. Advokaat selgitas aukohtuistungil, et kohtunik ei suhelnud advokaadiga õigusnormi põhiselt. Kohtunik ei teinud advokaadi käitumise kohta ühtegi eelnevat hoiatust võimalike saabuvate tagajärgede eest. Kui kohus oleks advokaati hoiatanud, oleks advokaadil olnud võimalus selgitada, milline on pärast kohtuistungi lõppu tema poolne vastaspoole poole pöördumise põhjus või vajadusel esitada vastuväide. Advokaat ei olnud teadlik asjaolust, et kohtunik võis avada uuesti protokolli.
4. Eeltoodust nähtub, et antud asja kohta kogutud tõendid on vasturääkivad. Täiendavaid tõendeid, mis kinnitaksid vandeadvokaadi poolt distsiplinaarsüüteo toimepanemist, ei ole võimalik koguda. Avaldaja ja advokaadi selgitused antud juhtumi kohta lähevad lahku ning Aukohtul ei ole võimalik vasturääkivusi täiendavate küsimuste esitamisega kohtuistungil kõrvaldada. Samuti ei ole Aukohtule esitatud kohtuistungi protokolli, kust võiksid teatises väljatoodud tehiolud nähtuda.
5. Eeltoodu tõttu ei ole Aukohtul võimalik tuvastada asjaolu, milliseid väljendeid advokaat kasutas ning kas tema käitumine oli vastuolus eetikakoodeksi §9 lg.1 Aukohus on seisukohal, et kahtlused, mida ei ole võimalik kõrvaldada tuleb tõlgendada distsiplinaarsüüteo toimepanemises süüdistatava isiku kasuks. Seega ei ole asjas kogutud materjalidega tõendatud, et vandeadvokaat on toime pannud distsiplinaarsüüteo.
05.10.2007.a esitas G.F advokatuuri juhatusele kaebuse advokaat Q peale. Juhatus otsustas 27.11.2007.a saata kaebuse aukohtule aukohtumenetluse algatamise otsustamiseks.
Tutvunud esitatud kaebuse ja lisatud materjalidega, täiendavalt kogutud tõenditega ning ära kuulanud aukohtu istungil advokaadi ja kaebuse esitaja, jõudis aukohus alljärgnevatele järeldustele:
Aukohtu poolt uuritud advokaadi tegevus (tegu, mida talle võiks süüks panna) seisnes selles, et ta
- avaldas saadetud kirjades ebasündsas vormis oma suhtumist endisesse klienti;
- süüdistas endist klienti kuritegudes;
- avaldas ülaltoodud kirjavahetuse kolmandatele isikutele.
Aukohus leidis, et uuritud tõendid kinnitavad kaebuses toodud seisukohti. Advokaat on avaldanud aukohtule esitatud kirjades ebasündsas vormis oma suhtumist endisesse klienti. Endise kliendisuhte olemasolu kinnitab tema enda kirjas sisalduv väide, et ta on advokaadina G. F-i aidanud. Samuti viitab varasemale kliendisuhtele A.R-i kiri. Kliendisuhte olemasolu ei ole küll antud asjas esmatähti, tuleb aga arvestada, et kliendisuhte korral on advokaadi käitumisele esitatavad nõuded veel rangemad, kui muude suhete puhul. Advokaadi kinnitus, et ta on nimetatud kirjad kirjutanud äriühingu juhatuse liikmena, mitte advokaadina, ei ole asjakohane. Eetikakoodeksi § 9 kohaselt peab advokaat suhtlemisel klientide, kohtu, kolleegide ja avalikkusega käituma ausalt ja väärikalt ning kooskõlas heade kommetega ja tavadega ning kutse-eetika nõuetega. Seda sätet kohaldatakse ka advokaadi käitumisele väljaspool kutsetegevust. Isegi kliendisuhte avalikustamine kolmandatele isikutele võib teatud juhul olla kutse-eetika normide rikkumine. Lubamatu on aga kliendisuhte kaudu saadud informatsiooni kasutamine muudes suhetes (eetikakoodeksi § 5 lg 1).
Advokaadi kinnitus, et 30.07.2007.a. saadetud kirja ei ole peale G.F-i teistele adressaatidele saadetud, on vastuolus teiste kogutud tõenditega. A. G ja M. S kinnitavad aukohtule esitatud kirjades, et nad on kirjavahetusega kursis. Kas kirjad on neile esitatud samaaegselt G.F-ga või alles aukohtu menetluse ajal, ei oma tähtsust. Igal juhul on tegemist ebasündsas vormis avaldatud teabe edastamisega kolmandatele isikutele.
Aukohus leiab, et ülalnimetatud kirjades sisalduvad süüdistused varguses ja dokumendi võltsimises on G.F-i mainet kahjustavad. Põhiseaduse § 22 kohaselt ei tohi kedagi käsitada kuriteos süüdi olevana enne, kui tema kohta on jõustunud süüdimõistev kohtuotsus. Kuriteokahtluse korral tulnuks advokaadil pöörduda vastavate õiguskaitseorganite poole, mitte esitada tõendamata süüdistusi.
Aukohus leiab, et vandeadvokaat on rikkunud Eesti Advokatuuri eetikakoodeksi nõudeid. Samas arvestab aukohus karistuse määramisel advokaadi kahetsust, valmisolekut vabandamiseks ja asja lõpetamiseks kokkuleppel.
Vandeadvokaat on rikkunud Eesti Advokatuuri eetikakoodeksi § 2, § 9, § 16 lg 1 sätestatud nõudeid ning pannud sellega toime distsiplinaarsüüteo, mille eest määrata vandeadvokaadile distsiplinaarkaristusena noomitus.
07.05.2008.a edastas Harju Maakohus Eesti Advokatuurile Harju Maakohtu 06.05.2008.a. määruse kriminaalasjas nr 0-00-000. Määrusega kohaldati KrMS paragrahvi 267 lg 4 alusel vandeadvokaadile rahatrahvi 70 miinimumpäevamäära. Määruse motiivide kohaselt ei ilmunud vandeadvokaat 06.05.2008.a. määratud istungile. Oma mitteilmumise põhjusi ta eelnevalt kohtule ei teatanud. Kohus lükkas istungi edasi. 15 minutit peale määratud istungiaega tuli vandeadvokaat kohtuniku kabinetti, kus selgitas, et ta olevat kuulnud, et on probleem istungisaalidega ning teised menetlusosalised teadsid, et „ta on olemas“ ja et ta oli hõivatud teiste protsessidega. Kohus leidis, et vandeadvokaadi põhjendused ei ole mõjuvad kohtuistungile mitteilmumiseks või sellele hilinemiseks. Istungi aeg oli juba 05.03.2008.a. kooskõlastatud kõigi menetlusosalistega, sealhulgas advokaadiga. Kohus leidis, et advokaat väljendab oma lugupidamatust kohtu vastu, rikkudes mitteilmumisega kohtuistungi korda, pidas kohus vajalikuks kohaldada advokaadile rahatrahvi vastavalt KrMS paragrahvile 267 lg 4.
Juhatus otsustas 27.05.2008.a saata kaebuse aukohtule aukohtumenetluse algatamise otsustamiseks.
a) olles kriminaalasjas süüdistatava J.T kaitsjaks on advokaat temale süüksarvatud tegevusega rikkunud advokatuuriseaduse paragrahvi 44 lg1 p1, Eesti Advokatuuri eetikakoodeksi paragrahvi 9 lg 1 ning 20 lg 2 nõudeid. Nii ei kasutanud advokaat kliendi kaitsjaks seadusega ja kutse-eetika nõuetega vastavuses olevaid kõiki vahendeid ja viise. Sama põhimõte sisaldub ka Advokatuuri eetikakoodeksi paragrahvis 8 lg 1. Toimusid minetused advokaadi suhtlemisel kliendi ja kohtuga. Kohtuistungi aeg 06.05.2008.a. oli aegsasti kooskõlastatud kõigi menetlusosalistega ja nimelt juba 05.03.2008.a. Tõendamist leidis, et seoses muude tööülesannete võtmisega ei olnud vandeadvokaadil võimalik osaleda 06.05.2008.a. määratud kohtuprotsessil. Vandeadvokaat ei ilmunud kohtuistungile selle alguseks ja oma mitteilmumise põhjustest ta kohut eelnevalt ei teavitanud. Eesti Advokatuuri eetikakoodeksi paragrahv 20 lg 2 aga sätestab advokaadi kohustuse õigeaegselt teavitada kohut asjaoludest, mis võivad tingida kohtuistungi edasilükkamise.
b) advokaadi kirjalikus selgituses toodu nagu ei õnnestunud tal kohtuga ühendust saada seoses sellega, et kohtunikul oli istungi toimumise päeval asendussekretär pole tõsiseltvõetav, sest kohtupidamisel ei osale üksnes kohtusekretär.
c) mõjuvateks põhjusteks kohtuistungile mitteilmumiseks ei saa samuti lugeda advokaadi arvamust selle kohta, et mõned kohtuistungile kutsutud isikud olid ebakaines olekus ja et veel 10 minutit enne määratud istungiaega olid kõik kohtusaalid hõivatud.
d) aukohus nõustub advokaadi kirjalikus selgituses esitatud seisukohaga, et kaitsja ei saa endale võtta ajaliselt kattuvaid tööülesandeid. Samuti nõustub aukohus advokaadi aukohtu istungil väljendatud seisukohaga, et antud kaebuse advokaadi peale üheks aluseks on advokaadi põhjendamatult tihe töögraafik.
e) aukohus märgib, et 28.02.2008.a. on aukohus teinud süüdimõistva otsuse advokaadi suhtes analoogilises asjas. Nimelt vastavalt Tallinna Ringkonnakohtu 29.10.2007.a. määrusele kriminaalasjas nr X-XX-XXX ei osalenud advokaat eelistungil kriminaalasjas kriminaalmenetluse seadustiku tähenduses, samuti ei osutanud ta mingit õigusteenust riigi õigusabi tähenduses.
Käesoleval aukohtu istungil vandeadvokaat väga kahetses juhtunut ja möönis, et oleks pidanud sellest tegema tõsised järeldused. Harju Maakohtu 6.05.2008.a. määrus aga näitab, et vandeadvokaat pole osanud õigeid järeldusi teha.
f) distsiplinaarkaristuse määramisel arvestab aukohus distsiplinaarüleastumise iseloomu, samuti kutse-eetika nõuete rikkumise faktilisi asjaolusid ning samuti seda, et aukohus on karistanud advokaati 28.02.2008.a. seoses advokatuuriseaduse paragrahv 44 lg 1 p1 ja Eesti Advokatuuri eetikakoodeksi paragrahvide 8 lg 1 p1; 9 lg 1; paragrahv 20 lg 1 nõuete rikkumises noomitusega.
Rikkudes advokatuuriseaduse ja kutse-eetika nõudeid aukohus otsustas tunnistada vandeadvokaadi süüdi distsiplinaarüleastumises ning määrata talle distsiplinaarkaristuseks rahatrahvi advokatuuri kasuks kahe (2) kuu töötasu ulatuses.

matches:
§ 17
§ 17
§ 50
kohus
§9
§ 9
§ 5
§ 22
§ 2
§ 9
§ 16
Kohus
Kohus
Kohus
kohus


Diskrimineerimise keeld – Eesti Inimõiguste Keskus
2008. aasta oli Eesti jaoks oluline, kuna see aasta tõi kaasa muutusi võrdse kohtlemise põhimõtete rakendamisel. Võrdne kohtlemine on sätestatud Eesti Vabariigi põhiseaduse §12:
“Kõik on seaduse ees võrdsed. Kedagi ei tohi diskrimineerida rahvuse, rassi, nahavärvuse, soo, keele, päritolu, usutunnistuse, poliitiliste või muude veendumuste, samuti varalise ja sotsiaalse seisundi või muude asjaolude tõttu. Rahvusliku, rassilise, usulise või poliitilise vihkamise, vägivalla ja diskrimineerimise õhutamine on seadusega keelatud ja karistatav. Samuti on seadusega keelatud ja karistatav õhutada vihkamist, vägivalda ja diskrimineerimist ühiskonnakihtide vahel,”[1]
Samas on vaja konkreetsemat kaitset diskrimineerimise eest, mis täpsustaks selle rakendamist. Sellist kaitset pakubki 11. detsembril 2008. aastal vastu võetud võrdse kohtlemise seadus (edaspidi VKS), mis jõustus 1. jaanuaril 2009.[2]
Võrdse kohtlemise seaduse vastuvõtmine
VKS vastuvõtmine ei toimunud Riigikogus kiiresti ning ladusalt ning seda iseloomustab seaduse vastuvõtmisele eelnenud protsess. Nimelt on VKS seaduse eelnõu olnud Riigikogus menetlusel mitmeid kordi enne, kui seadus õnnestus vastus võtta. Esmakordselt esitati VKS eelnõu Vabariigi Valitsuse 24. septembri 2002 istungile, kuid eelnõu menetlemine lõpetati teise lugemise katkestamisega.[3] Uuesti algatati VKS seaduse eelnõu (67 SE) menetlus Riigikogus 5 aastat hiljem – alles 30. mail 2007. Algataja seletuskirjas VKS seaduse eelnõu algatamise vajalikkuse kohta on öeldud järgmist:
“28. juunil 2006. a saatis Euroopa Komisjon (edaspidi komisjon) Eestile ametliku kirja, mis puudutab nõukogu 29. juuni 2000. a direktiivi 2000/43/EÜ (millega rakendatakse võrdse kohtlemise põhimõte sõltumata isikute rassilisest või etnilisest päritolust), ülevõtmist. 3. jaanuaril 2007. aastal saatis komisjon Eestile ametliku kirja, mis puudutab nõukogu 27. novembri 2000. a direktiivi 2000/78/EÜ (millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel) ülevõtmist. Ametlikes kirjades leiab komisjon, et Eesti ei täida direktiividest 2000/43/EÜ ja 2000/78/EÜ tulenevaid kohustusi. Ametlik kiri tähistab esimest formaalset sammu Euroopa Ühenduse asutamislepingu artikli 226 järgses rikkumismenetluses. Kuna Euroopa Komisjon on alustanud rikkumismenetlusi, on vaja eelnõu võimalikult kiiresti menetleda.”
Seega saab eelnõu algataja seletuskirjast otseselt järeldada, et peamine põhjus VKS menetlusse võtmisel on Euroopa Komisjoni poolt algatatud rikkumismenetlus.
VKS eelnõu 2007. aastal algatatud menetlus 67 SE kestis peaaegu aasta ning kolmandale lugemisele Riigikogus jõuti alles mais 2008, kuid vajaliku toetuse puudumise tõttu Riigikogu täiskogus arvati see 7. mail 2008 menetlusest välja.[4]
Eesti Reformierakonna fraktsioon, Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsioon, Isamaa ja Res Publica Liidu fraktsioon otsustasid 8. mail 2008 uuesti samal kujul VKS eelnõu (262 SE III) algatada. Selle eelnõu kolmanda lugemiseni jõuti 23. oktoobril 2008 ning Riigikogu täiskogu otsustas selle tagasi lükata.
6. novembril 2008 algatasid Eesti Reformierakonna, Sotsiaaldemokraatliku Erakonna, Isamaa ja Res Publica Liidu fraktsioonid VKS uuesti samal kujul. VKS esimesel lugemisel 19. novembril 2008 oli Riigikogu kõnetoolis Eesti Reformierakonna fraktsiooni liige Väino Linde, kelle sõnavõtt kinnitas veelkord väidet, et VKS-i on eelkõige vaja Euroopa Komisjoni nõuete pärast:
“Praeguse seisuga ei saa me öelda, et Eestis oleks olukord, kus ei võideldaks diskrimineerimise vastu, et meil ei oleks vastavaid sätteid. Vastupidi, meil on see lausa Eesti Vabariigi põhiseaduses olemas. Eesti põhiseadus kaitseb diskrimineerimise eest … Aga nagu ma ütlesin, Euroopa Komisjoni seisukohalt sellest ei piisa, vaid nõutakse ikkagi eraldi seadust. Sellest tulenevalt on see seadus teile nüüd eelnõuna esitatud.”
Samas sõnavõtus kordas Väino Linde seda mõtet ka teistkordselt:
“Võib meenutada samasisulise seaduseelnõu üle-eelmist menetluse etappi siin Riigikogu saalis, kui meie hea kolleeg Urmas Reinsalu, esinedes IRL-fraktsiooni nimel, ütles, et IRL-ile ei ole seda seadust tegelikult tarvis. Ma palun vabandust, aga põhimõtteliselt selline seisukoht oli, ja ta selgitas, et seda seadust on tarvis eelkõige Euroopa Komisjonile ja just nimelt Eesti suhete jaoks Euroopa Liidus. Tegelikult olen ma sellel seisukohal isiklikult ka täna.”
Seadusloojate selline rõhuasetus seaduse vajalikkusele seab kahtluse alla, kas seaduse loojad üldse mõistavad, et võrdse kohtlemise põhimõte jääks tähelepanuta teistele seadustele toetudes. Kõigist VKS eelnõude seletuskirjadest võib üheselt välja lugeda, et VKS-i on vaja Euroopa Komisjoni ja Eesti riigi maine, mitte Eesti ühiskonna pärast. VKS-i vajalikkust Eesti maine pärast kinnitas Väino Linde ka 19. novembril 2008 oma sõnavõtus Riigikogus selliste sõnadega:
“Kui me seaduseelnõu lähemal ajal seaduseks pöörame, siis juhtub üks hea asi, nimelt see, et enam ei liigu edasi see Euroopa Komisjoni algatatud rikkumismenetlus Eesti Vabariigi suhtes. See on see, mis peaks meil kõigil … südame valutama panema. See ei jäta meie riigist head muljet.”
VKS-i eelnõu eesmärki toetas ka õiguskantsler, kuid leidis samas, et eelnõu on pigem kooskõlas valdkondliku Euroopa Liidu õigusega kui Eesti Vabariigi põhiseadusega. Õiguskantsleri arvamuse VKS-i eelnõu kohta jättis Riigikogu arvestamata. Õiguskantsler osutas ka mitmetele puudustele VKS-i eelnõus, nagu see, et eelnõus nimetatud diskrimineerimistunnuste loetelu on problemaatiline põhiseadusest ning rahvusvahelistest lepingutest tulenevate kohustuste valguses. Kantsler tegi ka ettepaneku muuta VKS-i eelnõu menetlusala avatuks, tagades kaitse kõigis ühiskonnaelu valdkondades ning sätestada ka seaduse mittekohaldamise erandid. Õiguskantsleri arvates oli problemaatiline ühe valdkonna õigusvaldkonda reguleerivate sätete killustatus erinevates õigusaktides.
Riigikogu võttis lõpuks 55 poolthäälega võrdse kohtlemise seaduse eelnõu 11. detsembril 2008 seadusena vastu.
Võrdse kohtlemise seaduse jõustumisega kaasnevad muutused
1. jaanuaril 2009 jõustunud VKS tõi kaasa mitmeid muutusi ka teistes seadustes – nagu Eesti Vabariigi töölepingu seadus, palgaseadus, avaliku teenistuse seadus, Vabariigi Valitsuse seadus, individuaalse töövaidluse lahendamise seadus, riigiteenistujate ametinimetuste ja palgaastmestiku seadus, soolise võrdõiguslikkuse seadus.
Kõige otsesemalt puudutas VKS-i vastuvõtmine soolise võrdõiguslikkuse seadust (edaspidi SVS) ja soolise võrdõiguslikkuse volinikku. VKS-is on 4. peatükk pühendatud soolise võrdõiguslikkuse ja võrdse kohtlemise volinikule, sh kajastatud voliniku ametisse nimetamist, finantseerimist, töökorraldust, pädevust ja arvamuse andmist. Kuni VKS-i jõustumiseni oli Eestis soolise võrdõiguslikkuse volinik, kuid VKS-i jõustudes sai temast “soolise võrdõiguslikkuse ja võrdse kohtlemise volinik.” See tähendab seda, et VKS-i jõustumisega jälgib üks volinik nii SVS-i kui ka VKS-i nõuete täitmist (VKS § 15 lg 1).[5] VKS eelnõu (384 SE) seletuskirjas on märgitud, et
“arvestades, et Eestis ei ole massilisi inimõiguste rikkumisi, ei ole mõistlik luua üksikute võrdsusõiguste organeid. Parim lahendus on luua üks volinik, kelle ülesannete hulka kuulub võrdsuse kaitse üldiselt (olenemata diskrimineerimistunnusest).”[6]
Seega alates 1. jaanuarist 2009 on Eestis soolise võrdõiguslikkuse ja võrdse kohtlemise volinik (edaspidi volinik), kes tegeleb ebavõrdse kohtlemisega nii soo, rahvuse, rassi, nahavärvuse, usutunnistuse või veendumuste, puude või seksuaalse suundumuse alusel. Enne 1. jaanuari 2009 tegeles soolise võrdõiguslikkuse volinik ainult ühe valdkonnaga – sooline diskrimineerimine, nüüd lisandusid veel viis valdkonda.
VKS-i eelnõu seletuskirjas nähti ette, et VKS-i jõustumine toob kaasa lisakulutusi, nagu voliniku kantselei loomine, täiendavate töökohtade loomine ja majanduskulude suurendamine (voliniku eelarve prognoos oli 4,4 miljonit krooni). Uurides 2009. aasta Sotsiaalministeeriumi valitsemisala eelarvet, ei selgu, et volinikule oleks antud lisaressursse, kuigi seda lubati. Vaadates Rahandusministeeriumi arvamust rahastamise suhtes, ilmneb rahandusministri seisukoht, et ei ole otstarbekas täiendavalt suunata riigieelarvelisi vahendeid valdkonda, mille eelnõus toodud ülesanded on juba kaetud teiste riigieelarvest finantseeritavate asutuste või ametiisikute poolt.[7]
5. mai 2009. a Riigikogu istungil, kus toimus eelnõu 317 UA teine lugemine, võttis sõna Evelyn Sepp, kes selgitas Eesti olukorda soolise võrdõiguslikkuse ja võrdse kohtlemise alal:
“… Kui me [Riigikogus] möödunud aastal võrdse kohtlemise ja soolise võrdõiguslikkuse valdkonnad liitsime, siis pidi see kaasa tooma sõltumatu voliniku tegevuse rahalise toetamise märgatava kasvu, et tal oleks võimalik sellesse ametisse ka mõni palgaline abiline võtta. Vaatamata kindlakäelisele lubadusele, on olukord tänaseks täpselt vastupidine: selle asemel, et liita n-ö üks pluss üks, on ta kaotanud veel mitukümmend protsenti oma eelarvest. Ehk sisuliselt oleme taas kord teinud midagi ainult sildi pärast. Sellisel kujul ei ole see institutsioon kindlasti mitte töövõimeline.”[8]
Voliniku rahastamise olukorda uurides selgub, et eksisteerivad vastakad seisukohad voliniku tegevuse rahastamise vajalikkuse suhtes ning see seab kahtluse alla voliniku tegevuse suutlikkuse. Seega tegelik eesmärk – tagada inimeste kaitse diskrimineerimise eest – ei ole saavutatud, kuna Eesti ei suuda anda piisavalt vahendeid ja mõjuvõimu võrdõiguslikkust edendavale organile, st volinikule, et see saaks oma rolli tõhusalt täita nii teavitamise alal kui ka diskrimineerimise ohvrite abistamisel. 2009. aastal toimunud sündmused iseloomustavad Eestis toimuvat olukorda, mis puudutab voliniku töö tähtsustamist ja rahastamist. Voliniku töö efektiivsust piirati riiklikult just 2009. aastal voliniku ressursside vähendamisega. Hoolimata VKS-i eelnõus kirjeldatud vajadusest suurendada voliniku resursse seoses täiendava kohustuse lisamisega, neid vähendati. Kui 2008. aastal oli voliniku eelarve 950 000 krooni, siis 2009. aastal oli see 923 254 krooni. Voliniku kantseleis töötab ainult kaks inimest: volinik ja nõunik, seega VKS-i eelnõus lubatud lisa inimresssursi näol pole realiseerunud. Vastupidi, eelarvevahendite nappuse tõttu oli volinik sunnitud alates maist 2009. a töötama osalise töökoormusega (75%).
Voliniku tegevuse rahastamise vähendamine ja samaaegselt uute töövaldkondade lisamine viitab sellele, et Eestis ei ole voliniku töö (ja seega ka kogu võrdse kohtlemise temaatika) valitsuse silmis prioriteetne.
Ühiskond on aga voliniku suhtes üles näidanud suuremat usaldust, mida kinnitab voliniku poole pöördumiste arv. Nimelt, võrreldes 2008. aastaga suurenes voliniku poole pöördumiste arv peaaegu kahekordselt – 2009. aastal oli kokku 161 pöördumist. Neist enamik puudutas soolist võrdõiguslikkust (77 pöördumist). Pöördumist teistel alustel (rahvus, puue, seksuaalne sättumus vm) oli oluliselt vähem (kokku 47). Kolmandik neist võrdse kohtlemise küsimustes pöördumistest seostus töövaldkonnaga. Mitmed voliniku poole pöördumised puudutasid võrdse kohtlemise põhimõtet üldisemalt, konkreetset eluvaldkonda või diskrimineerimise alust täpsustamata.[9]
Võrdse kohtlemise seaduse muudatused
VKS seadus on jõustunud, kuid juba on Riigikogus menetluses olnud Võrdse kohtlemise seadust puudutavad muudatused. VKS-i muudatusettepanekud hõlmasid jagatud tõendamiskohustust ja voliniku arvamust. Eelnõu 317 SE jõudis kolmandale lugemisele 19. veebruaril 2009 ning eelnõu võeti vastu ja saadeti Vabariiigi Presidendile. Vabariigi President aga jättis selle välja kuulutamata, tuues põhjuseks, et nimetatud seadus võeti vastu rikkudes Riigikogu kodu- ja töökorra seaduses ettenähtud eelnõude menetlemise reegleid sellisel määral, et see on käsitatav Riigikogu otsusekujundamise protsessi olulise moonutamisena ning põhiseaduse rikkumisena.[10]11. märtsil 2009 toimus nimetatud seaduse eelnõu uuesti arutamine ning otsustati see mitte muutmata kujul vastu võtta. Eelnõu 317 UA menetlus algatati uuesti, see võeti vastu ning see jõustus 23. oktoobril 2009.[11]
Võrdse kohtlemise seadusega tagatud õiguskaitse
Võrdse kohtlemise põhimõttest lähtudes oli VKS-i vastuvõtmine ja jõustumine positiivne samm võrdsusõiguse tagamisel. See võimaldab inimestel oma õiguste kaitsel tugineda konkreetsele Eestis kehtivale eriseadusele, kui neid on diskrimineeritud rahvuse, rassi, nahavärvuse, usutunnistuse või veendumuste, puude või seksuaalse sättumuse alusel. Ka volinik Margit Sarv on kinnitanud eriseaduse vajalikkust: “On hea, kui võrdsele kohtlemisele kui eraldiseisvale põhiõigusele ning kaitsele diskrimineerimise korral saab toetuda konkreetse eriseaduse alusel, kuna teiste seaduste kontekstis võib võrdse kohtlemise põhimõte jääda tahaplaanile või ei osata näha seost.”
VKS võimaldab inimestel pöörduda diskrimineerimisvaidluste lahendamisel kohtusse või töövaidluskomisjoni ning nõuda kahju hüvitamist. Samuti saavad inimesed pöörduda voliniku poole, kes nõustab ja abistab isikuid diskrimineerimist käsitlevate kaebuste esitamisel ja annab arvamusi võimaliku diskrimineerimise asetleidmise kohta. Inimestel on õigus pöörduda ka õiguskantsleri poole, kes lahendab lepitusmenetluse korras diskrimineerimisvaidlusi, kuna võrdse kohtlemise ja võrdõiguslikkuse põhimõtted on sätestatud õiguskantsleri tegevuses.[12] Õiguskantsleri tegevust võrdõiguslikkuse ja võrdse kohtlemise põhimõtte edendamisel reguleerib õiguskantsleri seadus, milles on eraldi sätestatud õiguskantsleri ülesanded.[13] Õiguskantsleri poole on igaühel õigus pöörduda, kui ta leiab, et füüsiline või eraõiguslik juriidiline isik on teda diskrimineerinud soo, rassi, rahvuse (etnilise kuuluvuse), nahavärvuse, keele, päritolu, usutunnistuse või usulise veendumuse, poliitilise või muu veendumuse, varalise või sotsiaalse seisundi, vanuse, puude,seksuaalse suundumuse või muu seaduses nimetatud diskrimineerimistunnuse tõttu (õiguskantsleri seadus §19).
2008. aastal esitati õiguskantslerile 52 võrdse kohtlemise põhimõtet puudutavat pöördumist.[14]
Võrdse kohtlemise printsiibid Töölepinguseaduses
2009. aasta tõi kaasa radikaalseid muutusi Eesti tööõiguses. Uus töölepingu seadus (edaspidi TL seadus) võeti Riigikogu poolt vastu 17. detsembril 2008 ning see jõustus 1. juulil 2009.[15] Selle koostamisel analüüsiti EL õigusest ja rahvusvahelistest lepingutest tulenevate kohustuste ülevõtmist Eesti õigusesse. Tööandjate ja töötajate vahelisi suhteid reguleerivasse valdkonda on lisatud võrdse kohtlemise põhimõte. TL seadus § 3 sätestatb võrdse kohtlemise põhimõtte järgmiselt:
“Tööandja peab tagama töötajate kaitse diskrimineerimise eest, järgima võrdse kohtlemise põhimõtet ning edendama võrdõiguslikkust vastavalt võrdse kohtlemise seadusele ja soolise võrdõiguslikkuse seadusele.”
Seega tööandjatel on seadusest tulenev otsene kohustus järgida võrdse kohtlemise põhimõtet. Võrdse kohtlemise ja diskrimineerimise põhimõte on läbivalt kajastatud mitmetes tööandja ja töötaja suhteid kajastavates valdkondades. Diskrimineerimist on kohustatud tööandja vältima juba töösoovijaga lepingueelseid läbirääkimisi pidades. TLS §11 sätestab lepingueelsete läbirääkimiste korra selliselt, et tööandja ei või nõuda töölesoovijalt andmeid, mille vastu tal puudub õigustatud huvi. TL seaduse eelnõus selgitati valdkonnad, mille suhtes tööandja huvi võib viia diskrimineerimiseni. Sellised valdkonnad on näiteks töötaja eraelulised andmed, poliitilised ja religioosed vaated, küsimused töötaja pereplaneerimise, hobide, veendumuste jne kohta. Võrdse kohtlemise põhimõtted on seaduses veel mitmeski kontekstis kajastatud, nagu osalise tööajaga töötaja ning täistööajaga töötaja vaheline mittediskrimineerimist, määratud ning määramata tähtajaga töölepinguga töötavate töötajate vaheline mittediskrimineerimine.
VKS on vastu võetud ja jõustunud, kuid see ei tähenda automaatselt inimeste paremat kaitset diskrimineerimise eest. Kui inimesed ei tea, milles seisneb nende õigus võrdsele kohtlemisele, ei oska nad selle eest ka seista ning lisaks hoiduvad haavatavate gruppide esindajad ühiskondlike ja seaduste rakendajate hoiakute tõttu toetumast õiguslikule kaitsele.[16]
Kokkuvõtvalt saab öelda, et võrdne kohtlemine on Eestis tagatud nii põhiseaduse kui ka võrdse kohtlemise seadusega ning Eesti on lõpuks täitnud oma kohustuse võtta üle EL direktiivid 2000/43/EÜ ja 2000/78/EÜ siseriiklikku õigusesse. VKS-i vastuvõtmise näol on tegemist väga olulise lünga täitmisega Eesti õiguskorras, mida kinnitas ka õiguskantsler.[17] Samas ei ole veel teada kuivõrd edukalt see seadus praktikas rakendub, eriti olukorras, kus soolise võrdõiguslikkuse ja võrdse kohtlemise volinikule eraldatud vahendid on äärmiselt kasinad.
[1] Eesti Vabariigi põhiseadus (RT 1992, 26, 349; RT I 2007, 33, 210).
[2] Võrdse kohtlemise seadus (RT I 2008, 56, 315; RT I 2009, 48, 323).
[3] Vabariigi Valitsus, Võrdse kohtlemise seaduse eelnõu seletuskiri (67SE III).
[4] Seletuskiri (viide 125).
[5] VKS (viide 124), § 15. lg 1.
[6] Seletuskiri (viide 125). Sarnasel seisukohal on ka õiguskantsler (viide 127).
[7] Seletuskiri (viide 125).
[8] XI Riigikogu stenogramm, III istungjärk, 5.05.2009 kell 10:00.
[9] Informatsioon soolise võrdõiguslikkuse volinikult.
[10] Vabariigi Presidendi 3. märtsi 2009. a otsus nr 440 “Soolise võrdõiguslikkuse seaduse, võrdse kohtlemise seaduse, Eesti Vabariigi töölepingu seaduse, kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse ja kohaliku omavalitsuse volikogu valimise seaduse muutmise seaduse” väljakuulutamata jätmine” (RTL, 10.03.2009, 22, 284).
[11] Soolise võrdõiguslikkuse seaduse ja võrdse kohtlemise seaduse muutmise seadus (RTI 2009, 48, 323).
[12] VKS (viide 124).
[13] Õiguskantsleri seadus (RT I 1999, 29, 406; RT I 2009, 15, 94).
[14] Õiguskantsleri tegevuse ülevaade (viide 127).
[15] Töölepingu seadus (RTI, 2009, 5, 35; RT I 2009, 36, 234).
[16] Seletuskiri (viide 125).
[17] Õiguskantsleri tegevuse ülevaade (viide 127).
Vaenukuriteod


RT I, 08.12.2010, 9
5) lapsehoiuteenus – sotsiaalteenus, mida osutab vastavat kvalifikatsiooni või tegevusluba omav juriidiline või füüsiline isik;
51) laste hooldamisele ja järelevalvele suunatud sotsiaalteenused – teenused, mis toetavad lapsevanemaid laste hooldamisel, kasvatamisel ja järelevalve tagamisel;
7) [Kehtetu – RTL 2009, 94, 1384 - jõust. 20.12.2009]
12) puuetega inimeste abivahendid – «Sotsiaalhoolekande seaduse» § 12 lõike 2 alusel kehtestatud vahendid, v.a liiklusvahendid. Nimetatud abivahenditeks on muu hulgas tooted, instrumendid, varustus ja tehnilised süsteemid, mille abil on võimalik ennetada tekkinud või kaasasündinud kahjustuse või puude süvenemist, kompenseerida kahjustusest või puudest tingitud funktsioonihäiret, parandada või säilitada võimalikult kõrget füüsilist ja sotsiaalset iseseisvust ning tegutsemisvõimet;
13) hoolduskoormusega isik – mittepalgaline hooldaja, vanuses 18-64 (k.a.) kellel ei ole võimalik tööle asuda täis- või osalise tööajaga tema hooldusel oleva hooldusvajadusega isiku tõttu;
14) hooldust vajav isik – isik, kellel on tulenevalt terviseseisundist, sooritusvõimest ja elukeskkonnast tingitud järelevalve, juhendamise ja kõrvalabivajadus eneseteeninduses, hügieenitoimingutes, orienteerumises ja igapäevaelu toimingutes.
3) tööealisele inimesele, vanuses 15-64 (k.a.) aastat, tugiisikuteenuse pakkumine;
1) taotleja või tema üle valitsevat mõju omava isiku suhtes ei ole algatatud likvideerimismenetlust, pankrotimenetlust või tehtud pankrotiotsust;
3) taotleja on «Perioodi 2004–2006 struktuuritoetuse seaduse» ja struktuuritoetuse seaduse alusel tagasimaksmisele kuuluva summa taotluse esitamise ajaks tagasi maksnud või ajatamise korral tasunud tagasimaksed ettenähtud tähtajal ja summas;
6) taotleja ja partner peavad olema tegutsenud meetme tegevusega seotud valdkonnas vähemalt kuus kuud.
(21) Taotlejal on õigus muuta esitatud taotlust vaid rakendusüksuse poolt osutatud puuduste kõrvaldamiseks. Taotluse vastavuse kontrollimisel ei arvestata muudatustega, mida toetuse taotleja teeb lisaks rakendusüksuse poolt osutatud puuduste likvideerimisele.
(3) Rakendusüksus teeb taotluse rahuldamata jätmise otsuse, kui taotlus ei vasta vähemalt ühele § 12 lõikes 2 sätestatud nõudele või esineb vähemalt üks struktuuritoetuse seaduse § 15 lõike 3 punktides 2–4 nimetatud asjaoludest või kui projekti raames teenitav tulu on võrdne või suurem projekti abikõlblike kogukuludega.
§ 14. [Kehtetu – RT I 2010, 48, 303 - jõust. 19.07.2010]
(1) Rahuldamisele kuuluvad hindamise tulemusel moodustatud paremusjärjestuse alusel parimad taotlused, mille hindamistulemus on vähemalt 75 punkti ning mille rahastamise summa ei ületa vastavas taotlusvoorus välja kuulutatud rahastamise eelarvet. Ülejäänud taotluste suhtes tehakse taotluse rahuldamata jätmise otsus.
(4) [Kehtetu – RTL 2009, 94, 1384 - jõust. 20.12.2009]
10) [Kehtetu – RTL 2009, 94, 1384 - jõust. 20.12.2009]
5) v ältima konkurentsi kahjustavat huvide konflikti.
(8) [Kehtetu – RT I 2010, 48, 303 - jõust. 19.07.2010]
(9) Isikliku sõiduauto kulude hüvitamine toimub vastavalt „Tulumaksuseaduse” § 13 lõike 3 punkti 2 alusel Vabariigi Valitsuse kehtestatud tingimustel ja piirmäärades. Hüvitis on abikõlblik vastavalt tegelikule kulule kütusekulu tõendava dokumendi ja kalkulatsiooni esitamisel või vastavalt asutusesiseselt kehtestatud isikliku sõiduvahendi kasutamise tingimustele ja kulule kilomeetri kohta, kuid mitte rohkem kui 0,30 eurot sõidetud kilomeetri kohta.
1) ostetud asjad ja teenused, kui rohkem kui ühe pakkuja korral puuduvad võrreldavad pakkumused alates 3196 eurost (käibemaksuta);
11) ostetud asjad ja teenused maksumusega üle 6391 euro (koos käibemaksuga), kui pakkumused ei ole esitatud pakkuja poolt allkirjastatult;
§ 22. [Kehtetu – RTL 2009, 94, 1384 - jõust. 20.12.2009]
Lisa Lisa 1 vorm A
Lisa Lisa 1 vorm C
Lisa Lisa 1 vorm D
Lisa Lisa 1 vorm E
Lisa Lisa 1 vorm F
Lisa Lisa 3 vorm A
Lisa Lisa 3 vorm B
Lisa Lisa 3 vorm D
Lisa Lisa 3 vorm E
Lisa Lisa 1 vorm B [Kehtetu – RTL 2009, 94, 1384 – jõust. 20.12.2009]
Lisa Lisa 3 vorm C [Kehtetu – RTL 2009, 94, 1384 – jõust. 20.12.2009]