text:
Eelotsusetaotlus – Riigihange – Direktiiv 2004/18/EÜ – Artikkel 51 – Pakkumuste nõuetega vastavusse viimine – Direktiiv 2004/17/EÜ – Pakkumuste selgitamine – Liikmesriigi õigusnormid, mis seavad esitatavates dokumentides pakkuja poolt puuduste kõrvaldamise eelduseks rahatrahvi tasumise – Hankelepingute sõlmimise põhimõtted – Võrdse kohtlemise põhimõte – Proportsionaalsuse põhimõte
Liidetud kohtuasjades C‑523/16 ja C‑536/16,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio maakonna halduskohus, Itaalia) 13. ja 15. juuli 2016. aasta otsustega esitatud eelotsusetaotlused, mis saabusid Euroopa Kohtusse 12. ja 24. oktoobril 2016, menetlustes
koosseisus: koja president J. Malenovský, kohtunikud D. Šváby ja M. Vilaras (ettekandja),
– Duemme SGR SpA, esindajad: avvocato F. Brunetti ja avvocato F. Scanzano,
– Associazione Cassa Nazionale di Previdenza e Assistenza in favore dei Ragionieri e Periti Commerciali (CNPR), esindaja: avvocato M. Brugnoletti,
– Itaalia valitsus, esindaja: G. Palmieri, keda abistas avvocato dello Stato F. Sclafani,
– Euroopa Komisjon, esindajad: A. Tokár ja C. Zadra,
olles 15. novembri 2017. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1 Eelotsusetaotlused puudutavad seda, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (ELT 2004, L 134, lk 114; ELT eriväljaanne 06/07, lk 132) artikleid 45 ja 51 ning võimalikult laialdase konkurentsi, proportsionaalsuse, võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtteid ehitustööde, teenuste ja asjade hankemenetluse valdkonnas.
2 Kohtuasjas C‑523/16 on eelotsusetaotlus esitatud MA.T.I. SUD SpA ja Centostazioni SpA vahelises vaidluses seoses hankemenetlusega, mille ese on „korraliste ja erakorraliste hooldustööde tegemine ning energiateenuse osutamine Centostazioni raudteejaamade hoonetes“.
3 Kohtuasjas C‑536/16 on eelotsusetaotlus esitatud DuemmeSGR SpA (edaspidi „Duemme“) ja Assoziazione Cassa Nazionale di Previdenza e Assistenza in favore dei Ragionieri e Periti Commerciali (CNPR) (raamatupidajate ja majandusekspertide riiklik sotsiaalkindlustusfond, edaspidi „CNPR“) vahelises vaidluses seoses avatud hankemenetlusega, mille ese on raamlepingu sõlmimine CNPR-i aktsiaportfelli haldamiseks.
4 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/17/EÜ, millega kooskõlastatakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate ostjate hankemenetlused (ELT 2004, L 134, lk 1; ELT eriväljaanne 06/07, lk 19), põhjenduses 9 on märgitud:
„Et tagada vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate ostjate riigihangete avatust konkurentsile, on soovitav koostada sätted, millega ühendus kooskõlastaks selliseid lepinguid, alates lepingute teatavast maksumusest. Selline kooskõlastamine põhineb nõuetel, mida võib tuletada EÜ asutamislepingu artiklitest 14, 28 ja 49 ning EURATOMi asutamislepingu artiklist 97, nimelt võrdse kohtlemise põhimõttel, mille üheks konkreetseks väljenduseks on mittediskrimineerimise põhimõte, vastastikuse tunnustamise, proportsionaalsuse ja läbipaistvuse põhimõtetel. Arvestades sellisest kooskõlastamisest puudutatud sektorite loomust, peaks kooskõlastamine, tagades nendest põhimõtetest kinnipidamise, moodustama heade äritavade raamistiku ja olema võimalikult paindlik.“
5 Nimetatud direktiivi artiklis 10 „Lepingute sõlmimise põhimõtted“ on sätestatud:
„Ostjad kohtlevad ettevõtjaid võrdselt ja mittediskrimineerivalt ning toimivad läbipaistval viisil.“
Direktiiv 2004/18
6 Direktiivi 2004/18 põhjenduses 2 on märgitud:
„Liikmesriikides tuleb lepingute sõlmimisel riigi nimel või piirkondlike või kohalike omavalitsuste või avalik-õiguslike isikute nimel kohaldada asutamislepingu põhimõtteid, eelkõige kaupade vaba liikumise põhimõtet, asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse põhimõtet ning nendest tulenevaid põhimõtteid, nagu võrdse kohtlemise, mittediskrimineerimise, vastastikuse tunnustamise, proportsionaalsuse ja läbipaistvuse põhimõte. Teatavat maksumust ületavate riigihankelepingute puhul on siiski soovitav koostada lepingute sõlmimise siseriiklikku korda kooskõlastavad ühenduse sätted, mis tuginevad kõnealustele põhimõtetele, et tagada nende mõju ja kindlustada hanketellimuse avatus konkurentsile. Kooskõlastavaid sätteid tuleks seepärast tõlgendada nii eespool nimetatud eeskirjade ja põhimõtete kui ka asutamislepingu muude eeskirjade kohaselt.“
7 Selle direktiivi artiklis 2, mille pealkiri on samuti „Lepingute sõlmimise põhimõtted“, on sätestatud:
„Ostjad kohtlevad ettevõtjaid võrdselt ja mittediskrimineerivalt ning tegutsevad läbipaistval viisil.“
8 Kõnealuse direktiivi artikkel 45 näeb ette:
„1. Hankelepingu sõlmimise menetluses osalemisest jäetakse välja kõik kandidaadid või pakkujad, kelle suhtes on ostjale teadaolevalt langetatud lõplik kohtuotsus ühel või mitmel järgmisel põhjusel:
a) osalemine nõukogu [21. detsembri 1998. aasta] ühismeetme 98/733/JSK [mille nõukogu on vastu võtnud Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 alusel Euroopa Liidu liikmesriikides kuritegelikku ühendusse kuulumise tunnistamise kohta kriminaalkuriteoks (EÜT 1998, L 351, lk 1; ELT eriväljaanne 19/01, lk 113)] artikli 2 lõikes 1 määratletud kuritegelikus organisatsioonis;
b) korruptsioon, nagu on vastavalt määratletud nõukogu 26. mai 1997. aasta akti [millega koostatakse Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 lõike 2 punktil c põhinev Euroopa ühenduste ametnike või Euroopa Liidu liikmesriikide ametnikega seotud korruptsiooni vastast võitlust käsitlev konventsioon (EÜT 1997, C 195, lk 1; ELT eriväljaanne 19/01, lk 53)] artiklis 3 ja nõukogu [22. detsembri 1998. aasta] ühismeetme 98/742/JSK [mille nõukogu on vastu võtnud Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 alusel korruptsiooni kohta erasektoris (EÜT 1998, L 358, lk 2)] artikli 3 lõikes 1;
c) pettus Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse konventsiooni [mis on koostatud Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 alusel (EÜT 1995, C 316, lk 49)] artikli 1 tähenduses;
d) rahapesu nõukogu 10. juuni 1991. aasta direktiivi 91/308/EMÜ rahandussüsteemi rahapesu eesmärgil kasutamise vältimise kohta [EÜT 1991, L 166, lk 77; ELT eriväljaanne 09/01, lk 153] artiklis 1 määratletud tähenduses.
Liikmesriigid täpsustavad käesoleva lõike rakendustingimused kooskõlas oma siseriikliku õigusega ja ühenduse õigust arvesse võttes.
Möödapääsmatult vajalikes üldistes huvides võivad liikmesriigid sätestada erandi esimeses lõigus osutatud nõudest.
Käesoleva lõike kohaldamisel teevad ostjad vajaduse korral kandidaatidele või pakkujatele ettepaneku esitada lõikes 3 osutatud dokumendid ja võivad, kui neil on selliste kandidaatide või pakkujate isikliku olukorra suhtes kahtlusi, pöörduda pädevate asutuste poole asjaomaste kandidaatide või pakkujate isikliku olukorra kohta vajalikuks peetava teabe saamiseks. Kui see teave puudutab kandidaati või pakkujat, kes ei asu ostjaga samas riigis, võib ostja pöörduda koostöö tegemiseks pädevate asutuste poole. Võttes arvesse selle liikmesriigi siseriiklikku õigust, kus kandidaat või pakkuja asub, on sellised palved seotud juriidiliste ja/või füüsiliste isikutega, sealhulgas ettevõtete direktorite ja muude isikutega, kellel on õigus kandidaati või pakkujat esindada, tema nimel otsuseid teha või teda kontrollida.
2. Lepingus osalemisest võib välja jätta iga ettevõtja:
b) kelle suhtes on algatatud menetlus pankroti väljakuulutamiseks, sundlikvideerimiseks, halduri määramiseks kohtu poolt või võlausaldajatega kokkuleppe sõlmimiseks või muu samalaadne menetlus siseriiklike õigusnormide alusel;
c) kes on vastavalt asjaomase riigi õigusnormidele res judicata jõudu omava kohtuotsusega tema ametialaste käitumisreeglitega seotud süüteos süüdi mõistetud;
d) kes on raskelt eksinud ametialaste käitumisreeglite vastu, kui ostja suudab seda mis tahes viisil tõestada;
e) kes on täitmata jätnud sotsiaalkindlustusmaksetega seonduvad kohustused, mis tal on vastavalt oma asukohariigi või ostja riigi õigusaktidele;
f) kes on täitmata jätnud maksukohustused, mis tal on vastavalt oma asukohariigi või ostja riigi õigusaktidele;
g) kes on käesoleva jao alusel nõutavate andmete esitamisel süüdi raskes pettuses või jätnud sellised andmed esitamata.
Liikmesriigid määravad kindlaks käesoleva lõike rakenduskorra ühenduse ja siseriikliku õiguse alusel.
3. Küllaldase tõendina selle kohta, et ettevõtja suhtes ei kehti ükski lõikes 1 või lõike 2 punktides a, b, c, e või f täpsustatud juhtum, aktsepteerib ostja järgmist:
a) lõike 1 ja lõike 2 punktide a, b ja c puhul väljavõte karistusregistrist või selle puudumisel samaväärne dokument, mille on väljastanud isiku päritolu- või lähteriigi pädev kohtuorgan või haldusasutus ning mis tõendab, et need nõuded on täidetud;
b) lõike 2 punktide e ja f puhul asjaomase liikmesriigi pädeva asutuse väljastatud tõend.
Kui asjaomane riik selliseid dokumente ega tõendeid ei väljasta või kui need ei käsitle kõiki lõikes 1 ja lõike 2 punktides a, b ja c nimetatud juhtumeid, võib need asendada vandega – või kui liikmesriigis ei ole vanne sätestatud, siis tõotusega –, mille asjaomane isik annab oma päritolu- või lähteriigi pädeva kohtuorgani või haldusasutuse, notari või pädeva majandus- või kutseorganisatsiooni ees.
4. Liikmesriigid määravad asutused ja organid, kellel on õigus lõikes 3 osutatud dokumente, tõendeid või avaldusi väljastada, ning teatavad sellest komisjonile. Teavitamine ei piira andmekaitsenormide kohaldamist.“
9 Direktiivi 2004/18 artikkel 51 näeb ette:
„Ostjad võivad paluda ettevõtjatel artiklite 45–50 kohaselt esitatud tõendeid ja dokumente täiendada või selgitada.“
10 Itaalia 12. aprilli 2006. aasta seadusandlik dekreet nr 163 – ehitustööde, teenuste ja tarnete riigihankelepingute seadustik, millega rakendatakse direktiivid 2004/17/EÜ ja 2004/18/EÜ (decreto legislativo n. 163 – Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE) (GURI regulaarne lisa nr 100, 2.5.2006) (edaspidi „riigihangete seadustik“), artikli 38 lõikes 2 bis on ette nähtud:
„Lõikes 2 sätestatud andmete ja avalduste puudumise, mittetäielikkuse ja igasuguse muu olulise puuduse korral on sellise pakkumuse esitanud pakkuja kohustatud maksma hankijale hanketeates ette nähtud rahatrahvi, mille suurus ei või olla alla ühe tuhandiku ega üle ühe protsendi hanke maksumusest, kuid igal juhul mitte üle 50 000 euro, mille tasumise tagab pakkumuse tagatis. Niisugustel juhtudel annab hankija pakkujale tähtaja, mis ei ületa kümmet päeva, nõutud avalduste esitamiseks või nendes puuduste kõrvaldamiseks ning osutab selle sisu ja seda tegema kohustatud isikud. Mitteoluliste puuduste korral, st mitte tingimata vajalike avalduste puudumise või mittetäielikkuse korral hankija nende puuduste kõrvaldamist ei nõua ega mingit karistust ei määra. Teises lauses osutatud tähtaja ületamisel kõrvaldatakse pakkuja hankemenetlusest. Menetluste raames keskmiste näitajate arvutamisel või pakkumuste mittevastavuse taseme kindlaksmääramisel ei saa asjakohaseks pidada ühtegi muudatust, mis on pakkumusse tehtud, sealhulgas kohtulahendi alusel, pärast hankemenetluses osalemise tingimustele vastavuse hindamise, puuduste kõrvaldamise või hankemenetlusest kõrvale jätmise etappi.“
11 Riigihangete seadustiku artiklis 46 on ette nähtud, et „kui hankijad peavad vajalikuks, paluvad nad pakkujatel artiklites 38–45 ette nähtud piirides esitatud tõendeid, dokumente või avaldusi täiendada või selgitada“.
Kohtuasi C‑523/16
12 Centostazioni, mis kuulub kontserni Ferrovie dello Stato Italiane SpA, kuulutas 8. jaanuaril 2016 Euroopa Liidu Teatajas avaldatud hanketeatega välja avatud hankemenetluse, et sõlmida 36 kuuks hankeleping „korraliste ja erakorraliste hooldustööde tegemiseks ning energiateenuse osutamiseks raudteejaamade hoonetes“, mille eeldatav maksumus oli 170 864 780,81 eurot ilma käibemaksuta. Hange oli jagatud neljaks geograafilisteks osaks (lõunaosa, lõunapiirkonna keskosa, põhjapiirkonna keskosa ja loodeosa ning põhjapiirkonna keskosa ja kirdeosa) ning edukaks tuli tunnistada majanduslikult soodsaima pakkumuse esitaja.
13 Hanketeate punkti VI.3 alapunktis w oli ette nähtud hankija võimalus nõuda mittetäielikus või nõuetele mittevastavas pakkumuses puuduste kõrvaldamist, vastasel korral tuli pakkuja menetlusest kõrvaldada, kusjuures selle nõude täitmise eelduseks oli vastavalt riigihangete seadustiku artikli 38 lõikele 2 bis 35 000 euro suuruse rahatrahvi tasumine.
14 Hankedokumentide punkti 1.1 alapunkt G nägi ette, et kui pakkumuse teeb ettevõtjate ajutine ühendus, mis oli veel juriidilise isikuna ametlikult registreerimata, tuleb pakkumusega koos nõutavate haldusdokumentidena esitada ad hoc avaldus, milles võetakse kohustus, et hankeosa suhtes edukaks tunnistamise korral antakse konkreetselt nimetatud ajutise ühenduse „juhist“ ettevõtjale kollektiivne erivolitus koos esindusõigusega (edaspidi „kohustumisavaldus“). Kohustumisavaldusele pidid alla kirjutama kõik ajutist ühendust moodustavad ettevõtjad, kusjuures kui pakkuja osales eri vormis mitmes eri hankeosas, pidi ta esitama kohustumisavalduse iga hankeosa kohta.
15 MA.T.I. SUD esitas Graded SpA-ga moodustatud ettevõtjate ajutise ühenduse (edaspidi „ühendus“) juhina taotlused hankemenetluse esimese ja teise osa kohta.
16 Hankekomisjon märkis 16. märtsil 2016, et teise hankeosa kohta pakkumuse esitamiseks nõutaval kohustumisavaldusel, milles nimetati ühenduse juhiks MA.T.I. SUD, puudus selle seadusliku esindaja allkiri. Sellest tulenevalt nõudis hankija riigihangete seadustiku artikli 38 lõike 2 bis alusel, et ühendus esiteks kõrvaldaks selle puuduse seitsme päeva jooksul, vastasel korral ta kõrvaldatakse hankemenetlusest, ning teiseks maksaks 35 000 euro suuruse rahatrahvi.
17 MA.T.I. SUD esitas 21. märtsil 2016 nõutud kohustumisavalduse, millele olid alla kirjutanud ühenduse moodustatava kahe äriühingu seaduslikud esindajad. Samuti palus ta määratud rahatrahvi tühistada, kuna asjaomane avaldus ei olnud „puudu, mittetäielik ega sisaldanud olulist puudust“. Sellega seoses väidab ta, et hankedokumentides oli iga hankeosa kohta kohustumisavaldus nõutud vaid siis, kui ühendus kavatses selles osaleda „eri vormis“. Ent ühendus oli antud juhul avaldanud, et soovib osaleda hankeosades 1 ja 2 samas vormis, MA.T.I. SUD juhina, ning oli osa 1 kohta esitanud kohustumisavalduse, mis sisaldab kõiki nõutud elemente.
18 Hankija kohustas 30. märtsil 2016 MA.T.I. SUD-i maksma määratud rahatrahvi, teatades, et vastasel korral arvatakse see maha pakkumuse tagatisest.
19 MA.T.I. SUD esitas 7. aprillil 2016 Tribunale amministrativo regionale per il Laziole (Lazio maakonna halduskohus, Itaalia) selle rahatrahvi kohaldamise peatamise ja tühistamise taotlused, väites muu hulgas, et ta ei ole hankemenetluses osalemise ettevalmistavate dokumentide esitamisel rikkunud olulisi nõudeid.
20 Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab, et riigihangete seadustiku artikli 38 lõike 2 bis alusel kehtestatud tasulise puuduste kõrvaldamise korra (meccanismo di soccorso istruttorio con efficacia sanante a pagamento) on tekitanud kahtlusi selle kooskõla suhtes liidu õigusega ja eeskätt direktiivi 2004/18 artikliga 51, mis näeb ette võimaluse hankemenetluses esitatud pakkumustega koos esitatud tõendeid ja dokumente täiendada või selgitada, kuid ei näe ette karistust, ning proportsionaalsuse, kõrvaldamise aluste ammendavuse, menetluste läbipaistvuse, hankemenetlustes võimalikult laiaulatusliku osalemise ja võimalikult laialdase konkurentsi põhimõtetega.
21 Ta rõhutab, et kui üldiselt näib pakkumustes puuduste kõrvaldamise kord olevat kooskõlas direktiivi 2004/18 artikliga 51, mille tuletis see on, ei ole see nii sellega kaasneva rahatrahvi puhul. Lisaks sellele, et see eripära julgustab teatud „veajahti“ hankijate poolt, heidutab see pakkujaid hankemenetlustes osalemast, kuna neile võidakse määrata suured rahatrahvid ainuüksi seetõttu, et nende pakkumus sisaldab olulisi puudusi, olenemata sellest, kas nad kavatsevad puuduste kõrvaldamise korda kasutada.
22 Eelotsusetaotluse esitanud kohus toonitab eriti seda, et hankija määrab suuresti vaba kaalutlusõiguse alusel eelnevalt kindlaks karistuse vahemikus mitte alla ühe tuhandiku ega üle ühe protsendi, kuid igal juhul mitte üle 50 000 euro, et seda ei saa muuta puuduse raskusest sõltuvalt ja et seda kohaldatakse automaatselt iga tuvastatud olulise puuduse korral.
23 See kohus rõhutab veel seda, et riigihangete seadustiku artikli 38 lõikes 2 bis ette nähtud tasulise puuduste kõrvaldamise korra eesmärk on esiteks tagada esitatud osalemistaotluste ja pakkumuste tõsiseltvõetavus ja seega et pakkujad oleksid hankemenetluses dokumentide esitamisel vastutustundlikud ning teiseks hüvitada hankijale kahju, mis temal lasuva kontrollitoimingute koormuse suurenemisega võib tekkida.
24 Ta leiab siiski, et selles ette nähtud karistuse tunnuseid arvestades ei ole see mehhanism kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega, kuna selle kohaldamine võib viia hankijale ilmselgelt ebaproportsionaalse hüvitise maksmiseni võrreldes lisatoimingutega, mida ta vajaduse korral peab tegema. Suur rahatrahv on seda enam ebaproportsionaalne, et dokumentide täiendamise tähtaeg on lühike (10 päeva) ega too kaasa hankemenetluse liigset pikenemist. See ei ole kooskõlas ka võrdse kohtlemise põhimõttega, kuna sama suur karistus võidakse määrata pakkujale, kelle pakkumuses on oluline puudus, kuid millel on piiratud ulatus, ja pakkujale, kes on hanketeate nõudeid jämedalt rikkunud. See mehhanism rikub ka võimalikult laialdase konkurentsi põhimõtet, kuna pärsib ettevõtjate, iseäranis väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate osalemist hankemenetlustes.
25 Neil asjaoludel otsustas Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio maakonna halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kuigi liikmesriikide pädevusse kuulub võimalus kehtestada pakkumuses puuduste kõrvaldamise tasu, siis kas [riigihangete seadustiku] artikli 38 lõike 2 bis redaktsioon, mis kehtis kõnealuse hanketeate avaldamise ajal ja kus on ette nähtud „rahatrahvi“ tasumine, mille suuruse määrab kindlaks hankija („mitte alla ühe tuhandiku ega üle ühe protsendi hanke maksumusest, kuid igal juhul mitte üle 50 000 euro, mille tasumise tagab pakkumuse tagatis“), on [liidu] õigusega vastuolus sellest aspektist, et summa on liiga suur ning trahv ise on eelnevalt kindlaks määratud, nii et seda ei saa kohaldada astmeliselt ei lähtuvalt konkreetsest reguleeritavast olukorrast ega kõrvaldatava puuduse raskusest?
2. Kas vastasel juhul on seesama [riigihangete seadustiku] artikli 38 lõige 2 bis [liidu] õigusega vastuolus, kuna pakkumuses puuduste kõrvaldamise tasulisuses endas võib näha vastuolu põhimõttega, millele puuduste kõrvaldamise kord vastab, nimelt põhimõttega, et hanketurg peab olema konkurentsile maksimaalselt avatud, nii et selle tegevuse, mis on hankekomisjoni ülesanne, võib järelikult taandada kohustustele, mille õigusnormid seavad talle avalikes huvides, st eelnimetatud eesmärgi saavutamiseks?“
Kohtuasi C‑536/16
26 CNPR kuulutas 2014. aasta oktoobris Euroopa Liidu Teatajas hanketeate avaldamisega välja avatud hankemenetluse, mille ese oli raamlepingu sõlmimine tema aktsiaportfelli haldamiseks, mille väärtus oli hinnanguliselt 20 650 000 eurot ilma käibemaksuta ja mille ta kavatses usaldada viiele haldurile.
27 Selle menetluse hanketeade nägi riigihangete seadustiku artikli 38 lõike 2 bis alusel ette, et avalduste puudumise, mittetäielikkuse ja nendega seoses mis tahes muu olulise puuduse korral on pakkuja kohustatud maksma 50 000 euro suuruse rahatrahvi ning et pakkujal on 10 päeva avalduse täiendamiseks ja/või puuduse kõrvaldamiseks, esitades puuduvad dokumendid.
28 Hankedokumentides oli täpsustatud, et pakkujad pidid esitama kirjaliku kinnituse selle kohta, et riigihangete seadustiku artiklis 38 ette nähtud tingimused on täidetud, vastasel juhul kõrvaldatakse nad menetlusest.
29 Esimese istungi käigus avas hankekomisjon pakkumuste ümbrikud ja tuvastas, et Duemme oli jätnud lisamata eespool osutatud kirjalikud kinnitused selle kohta, et tema asepresident ja tegevjuht ei ole jõustunud kohtulahendiga süüdi mõistetud. Seetõttu palus ta Duemmel riigihangete seadustiku artikli 38 lõike 2 bis alusel ja tehnilise kirjelduse artikli 7 alusel esitada puuduvad avaldused ja maksta vastav rahatrahv, mille suurus oli 50 000 eurot.
30 Duemme täiendas nõutud dokumente ettenähtud tähtaja jooksul, kuid keeldus tasumast täies ulatuses rahatrahvi, vaidlustades selle põhimõtte. CNPR saatis Duemmele nõude maksta see rahatrahv, teavitades teda sellest, et kui ta keeldub, arvab ta selle summa maha pakkumuse tagatisest.
31 Duemme esitas 9. jaanuaril 2015 Tribunale amministrativo regionale per il Laziole (Lazio maakonna halduskohus) nõude tühistada kõnealune rahatrahv, tuginedes muu hulgas riigihangete seadustiku artikli 38 lõike 2 bis vastuolule direktiivi 2004/18 artikliga 51. Samal ajal tasus pakkujast ettevõtja hankijale 8500 eurot vähendatud trahvina, mida hankija ettemaksuna aktsepteeris.
32 Neil asjaoludel otsustas Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio maakonna halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimused, mis on identsed kohtuasjas C‑523/16 esitatutega.
33 Euroopa Kohtu presidendi 15. novembri 2016. aasta otsusega liideti kohtuasjad C‑523/16 ja C‑536/16 kirjaliku ja suulise menetluse ning kohtuotsuse huvides.
34 Sissejuhatuseks tuleb märkida, et kuigi nii kohtuasjas C‑523/16 kui ka kohtuasjas C‑536/16 puudutavad eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused vaid väga üldiselt liidu õiguse tõlgendamist, ilma edasiste täpsustusteta, on viimane eelotsusetaotlustes siiski täpsustanud, et ta kahtleb, et riigihangete seadustiku artikli 38 lõige 2 bis on kooskõlas esiteks direktiivi 2004/18 artikliga 51 ja võimalikult laialdase konkurentsi, võrdse kohtlemise, läbipaistvuse ja proportsionaalsuse põhimõtetega ning teiseks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/24/EL riigihangete kohta ja direktiivi 2004/18/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT 2014, L 94, lk 65) artikli 59 lõike 4 teise lõiguga.
35 Arvestades aga põhikohtuasjas kõne all olevate hanketeadete avaldamise kuupäeva, nimelt jaanuar 2016 kohtuasjas C‑523/16 ja oktoober 2014 kohtuasjas C‑536/16, ei ole direktiiv 2014/24, mille ülevõtmise tähtaeg möödus vastavalt selle artiklile 90 18. aprillil 2016, põhikohtuasjades ajaliselt kohaldatav.
36 Nimelt on need kuupäevad kindlasti hilisemad sellest ajast, mil hankija valis selle menetluse liigi, mida ta kavatses järgida, ning lahendas lõplikult küsimuse, kas asjaomase lepingu sõlmimiseks on nõutav eelnevalt hankemenetluse korraldamine. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb aga, et riigihankemenetluste valdkonnas kuulub üldjuhul kohaldamisele direktiiv, mis kehtib hetkel, mil hankija selle valiku teeb. Samas ei ole kohaldatavad sellise direktiivi sätted, mille ülevõtmise tähtaeg lõppes pärast seda kuupäeva (vt selle kohta 5. oktoobri 2000. aasta kohtuotsus, komisjon vs. Prantsusmaa, C‑337/98, EU:C:2000:543, punktid 36, 37, 41 ja 42; 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus, komisjon vs. Madalmaad, C‑576/10, EU:C:2013:510, punktid 52–54; 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus, Impresa Pizzarotti, C‑213/13, EU:C:2014:2067, punktid 31–33; 7. aprilli 2016. aasta kohtuotsus, Partner Apelski Dariusz, C‑324/14, EU:C:2016:214, punkt 83, ning 27. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus, Hörmann Reisen, C‑292/15, EU:C:2016:817, punktid 31 ja 32).
37 Veel on oluline märkida, et põhikohtuasjas C‑523/16 käsitletava lepingu eset arvesse võttes on kohaldatav direktiiv 2004/17, mitte direktiiv 2004/18, mis – nagu komisjon märkis – suure tõenäosusega ka kohaldamisele kuulub.
38 Direktiiv 2004/17 ei sisalda aga direktiivi 2004/18 artikliga 51 võrdväärseid sätteid.
39 Sellega seoses tuleb siiski meenutada, et vaatamata sellele, et direktiiv 2004/17 ei sisalda selle kohta ühtegi sõnaselget sätet, on Euroopa Kohus leidnud, et hankija võib paluda pakkujal oma pakkumust selgitada või parandada selles sisalduv ilmne tehniline viga, kuid seda siiski teatud nõudeid järgides ja eelkõige tingimusel, et selline ettepanek saadetakse kõigile samas olukorras olevatele pakkujatele ning kõiki pakkujaid koheldakse võrdselt ja lojaalselt ning seda selgitamist või parandamist ei saa samastada uue pakkumuse esitamisega (vt selle kohta 11. mai 2017. aasta kohtuotsus, Archus ja Gama, C‑131/16, EU:C:2017:358, punktid 29–39 ja seal viidatud kohtupraktika).
40 Pealegi nähtub Euroopa Kohtule esitatud seisukohtadest, et riigihangete seadustiku artikkel 230 näeb ette, et selle seadustiku artikli 38 lõige 2 bis on kohaldatav direktiivis 2004/17 osutatud erisektoritele.
41 Lõpuks, nagu meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 34, isegi kui eelotsusetaotluse esitanud kohus piiras formaalselt oma eelotsusetaotlused direktiivi 2004/18 artikli 51 tõlgendamisega, ei takista see Euroopa Kohtul esitamast kõiki liidu õiguse tõlgendamise juhiseid, mis võivad olla tarvilikud tema menetluses olevate kohtuasjade lahendamisel, olenemata sellest, kas see kohus neile oma küsimuses viitas või mitte (vt selle kohta 12. detsembri 1990. aasta kohtuotsus, SARPP, C‑241/89, EU:C:1990:459, punkt 8, ning 24. jaanuari 2008. aasta kohtuotsus, Lianakis jt, C‑532/06, EU:C:2008:40, punkt 23).
42 Neid asjaolusid arvestades ja täpsustades, et kohtuasjas C‑523/16 kohaldamisele kuuluva direktiivi peab kindlaks tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus, tuleb Euroopa Kohtule lahendada antud mõlemas eelotsusetaotluses esitatud küsimusi mõista nii, et nende ese ei ole mitte ainult direktiivi 2004/18 artikkel 51, vaid laiemalt hankelepingute sõlmimise põhimõtted, eelkõige võrdse kohtlemise ja läbipaistvuse põhimõtted, millele on osutatud direktiivi 2004/17 artiklis 10 ja direktiivi 2004/18 artiklis 2, ning proportsionaalsuse põhimõte.
43 Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma kahe küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, sisuliselt selgitada, kas liidu õigust ja eeskätt direktiivi 2004/18 artiklit 51, hankelepingute sõlmimise põhimõtteid, mille hulka kuuluvad võrdse kohtlemise ja läbipaistvuse põhimõtted, millele on osutatud direktiivi 2004/17 artiklis 10 ja direktiivi 2004/18 artiklis 2, ning proportsionaalsuse põhimõte, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette pakkumuses puuduste kõrvaldamise korra ja mille kohaselt võib hankija hankemenetluses paluda pakkujal, kelle pakkumus sisaldab olulisi puudusi nende õigusnormide tähenduses, oma pakkumuses puudused kõrvaldada, tingimusel et ta maksab suure rahatrahvi, mille suuruse on hankija eelnevalt kindlaks määranud ning mille maksmise tagab pakkumuse tagatis ning mida ei saa muuta kõrvaldatava puuduse raskusest sõltuvalt.
44 Esiteks tuleb meenutada, et direktiivi 2004/18 artiklis 51 on ette nähtud, et hankijad võivad riigihankemenetluses paluda ettevõtjatel direktiivi artiklite 45–50 kohaselt esitatud tõendeid ja dokumente täiendada või selgitada.
45 Selles sättes on niisiis ette nähtud vaid hankija pelk võimalus paluda pakkujatel, kes esitavad pakkumuse hankemenetluses, täiendada või selgitada nende pakkumuse vastuvõetavuse tingimuste hindamiseks esitatavaid dokumente, tõendades oma majandus- ja finantssuutlikkust ning oma kutsealaseid ja tehnilisi teadmisi või pädevust. Kõnealune säte ja ka ükski muu direktiivi 2004/18 säte ei sisalda täpsustusi viiside kohta, kuidas puudusi kõrvaldatakse, või tingimuste kohta, mida selles suhtes vajaduse korral kohaldatakse.
46 Sellest järeldub, et nende direktiivi 2004/18 ülevõtmise meetmete raames, mille liikmesriigid peavad võtma, võivad nad põhimõtteliselt – nagu kohtujurist märkis oma ettepaneku punktis 57 – vabalt valida mitte ainult seda, kas selline pakkumuste puuduste kõrvaldamise võimalus oma riigisiseses õiguses ette näha (vt selle kohta 24. mai 2016. aasta kohtuotsus, MT Højgaard ja Züblin, C‑396/14, EU:C:2016:347, punkt 35), vaid seda ka reguleerida.
47 Liikmesriigid võivad seega selle alusel otsustada, et kõnealuse puuduste kõrvaldamise võimaluse kasutamise eelduseks on rahatrahvi maksmine, nagu on käesolevas asjas ette nähtud riigihangete seadustiku artikli 38 lõikes 2 bis.
48 Ent kui liikmesriigid rakendavad direktiivi 2004/18 artiklis 51 ette nähtud võimalust, peavad nad tagama, et nad ei kahjusta selle direktiiviga taotletavaid eesmärke ega selle sätete kasulikku mõju ega muid liidu õiguse asjakohaseid norme ja põhimõtteid, eelkõige võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu, läbipaistvuse ja proportsionaalsuse põhimõtteid (vt selle kohta 2. juuni 2016. aasta kohtuotsus, Falk Pharma, C‑410/14, EU:C:2016:399, punkt 34).
49 Samuti on oluline meenutada, et direktiivi 2004/18 artiklit 51 ei saa tõlgendada nii, et see võimaldab hankijal lubada kõrvaldada mis tahes puudusi, mis hankedokumentide sõnaselgete tingimuste kohaselt peavad kaasa tooma pakkuja kõrvaldamise menetlusest (6. novembri 2014. aasta kohtuotsus, Cartiera dell’Adda, C‑42/13, EU:C:2014:2345, punkt 46, ja 10. novembri 2016. aasta kohtuotsus, Ciclat, C‑199/15, EU:C:2016:853, punkt 30).
50 Teiseks, kuigi direktiiv 2004/17 ei sisalda direktiivi 2004/18 artikliga 51 samaväärset sätet, on Euroopa Kohus leidnud, et kummagi direktiiviga ei ole vastuolus see, et pakkuja pakkumusega seonduvaid andmeid üksikutes punktides parandatakse või täiendatakse, eriti siis, kui ilmselgelt on vaja vaid täpsustust või parandada ilmsed tehnilised vead, kuid sealjuures tuleb siiski järgida teatavaid tingimusi (29. märtsi 2012. aasta kohtuotsus, SAG ELV Slovensko jt, C‑599/10, EU:C:2012:191, punkt 40, ja 11. mai 2017. aasta kohtuotsus, Archus ja Gama, C‑131/16, EU:C:2017:358, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
51 Euroopa Kohus on niisiis leidnud eeskätt, et selgituste nõudmisega ei saa siiski kõrvaldada sellist puudust, mis seisneb hankedokumentides nõutud dokumendi või andmete edastamata jätmises, hankija peab rangelt kinni pidama enda poolt kindlaks määratud tingimustest (vt selle kohta 10. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus, Manova, C‑336/12, EU:C:2013:647, punkt 40, ja 11. mai 2017. aasta kohtuotsus, Archus ja Gama, C‑131/16, EU:C:2017:358, punkt 33).
52 Nimelt ei tohi see nõue kaasa tuua asjaomase pakkuja poolt tegelikult uue pakkumuse esitamist (29. märtsi 2012. aasta kohtuotsus, SAG ELV Slovensko jt, C‑599/10, EU:C:2012:191, punkt 40, ja 11. mai 2017. aasta kohtuotsus, Archus ja Gama, C‑131/16, EU:C:2017:358, punkt 31).
53 Kolmandaks tuleb meenutada, et vastavalt proportsionaalsuse põhimõttele, mis on liidu õiguse üldpõhimõte, mida liikmesriikides tuleb hankelepingute sõlmimisel järgida, nagu nähtub direktiivi 2004/17 põhjendusest 9 ja direktiivi 2004/18 põhjendusest 2, ei tohi liikmesriikide võetud meetmed minna kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik (vt selle kohta 16. detsembri 2008. aasta kohtuotsus, Michaniki, C‑213/07, EU:C:2008:731, punktid 48 ja 61; 19. mai 2009. aasta kohtuotsus, Assitur, C‑538/07, EU:C:2009:317, punktid 21 ja 23; 23. detsembri 2009. aasta kohtuotsus, Serrantoni ja Consorzio stabile edili, C‑376/08, EU:C:2009:808, punkt 33, ning 22. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus, Impresa Edilux ja SICEF, C‑425/14, EU:C:2015:721, punkt 29).
54 Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul, kes ainsana on pädev põhikohtuasja asjaolusid tuvastama ja hindama, analüüsida, kas mõlema põhikohtuasja asjaolusid arvestades eeldasid need puuduste kõrvaldamised, mida hankijad nõudsid, sellise dokumendi esitamist, mille puudumine oleks pidanud viima pakkujate hankemenetlusest kõrvaldamiseni, või kas vastupidi olid need ilmselgelt pelgalt nõuded selgitada pakkumusi, mida oli vaja üksikutes punktides parandada või täiendada või parandada ilmsed tehnilised vead.
55 Samas tuleb tõdeda, et – nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 60 ja 61 – mõiste „oluline puudus“, mida riigihangete seadustiku artikli 38 lõikes 2 bis ei ole määratletud, ei näi olevat kooskõlas direktiivi 2004/18 artikliga 51 ega nõuetega, mis vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 49–52 meenutatud kohtupraktikale kehtivad direktiivi 2004/17 kohaldamisalasse kuuluvates hankemenetlustes pakkumuse selgitamise suhtes.
56 Järelikult ei ole riigihangete seadustiku artikli 38 lõikes 2 bis ette nähtud pakkumustes puuduste kõrvaldamise kord kohaldatav juhul, kui pakkuja esitatud pakkumuses ei saa puudusi kõrvaldada või pakkumust selgitada käesoleva kohtuotsuse punktides 49–52 meenutatud kohtupraktika tähenduses, ja sellisel juhul ei saa talle seega määrata mingit trahvi.
57 Neil asjaoludel tuleb tal vaid siis, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus jõuab järeldusele, et hankijate nõuded kõrvaldada puudused või esitada selgitused vastasid käesoleva kohtuotsuse punktides 49–52 meenutatud nõuetele, hinnata, kas riigihangete seadustiku artikli 38 lõike 2 bis alusel mõlemas põhikohtuasjas määratud rahatrahvid määrati kindlaks kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega.
58 Ent kuna Euroopa Kohus peab eelotsusetaotluse esitanud kohtule andma tema küsimustele tarviliku vastuse, siis on ta pädev andma põhikohtuasja materjale ning talle esitatud kirjalikke ja suulisi seisukohti arvestades juhiseid, mis võivad aidata liikmesriigi kohtul asja lahendada (vt selle kohta 30. märtsi 1993. aasta kohtuotsus, Thomas jt, C‑328/91, EU:C:1993:117, punkt 13; 14. märtsi 2017. aasta kohtuotsus, G4S Secure Solutions, C‑157/15, EU:C:2017:203, punkt 36, ja 21. septembri 2017. aasta kohtuotsus, SMS group, C‑441/16, EU:C:2017:712, punkt 48).
59 Antud juhul tuleb tõdeda, et vastavalt riigihangete seadustiku artikli 38 lõikele 2 bis peab pakkujale, kellel palutakse oma pakkumuses puudused kõrvaldada, määrata võidava rahatrahvi suuruse selles sättes kindlaksmääratud vahemikus kindlaks määrama hankija.
60 Eelotsusetaotluse esitanud kohus juhib Euroopa Kohtu tähelepanu sellele, et hankija määrab rahatrahvi kindlaks eelnevalt, et selle summa on suur ja et seda ei saa muuta sõltuvalt kõrvaldatava puuduse raskusest. Veel täpsustab ta, et sellise karistuse kehtestamine on põhjendatud vajadusega esiteks suurendada pakkujate vastutust, kellel on nii motivatsioon valmistada oma pakkumus ette hoolsalt, ning teiseks hüvitada lisakoormus, mille mis tahes puuduste kõrvaldamine endaga hankija jaoks kaasa toob.
61 Selles küsimuses tuleb esiteks märkida, et see, kui hankija määrab hanketeates trahvi suuruse eelnevalt kindlaks, vastab küll – nagu märkis Euroopa Komisjon oma kirjalikes seisukohtades – nõuetele, mis tulenevad pakkujate võrdse kohtlemise, läbipaistvuse ja õiguskindluse põhimõtetest, kuna see võimaldab objektiivselt vältida pakkujate igasugust diskrimineerivat või meelevaldset kohtlemist hankija poolt.
62 Proportsionaalsuse põhimõttest tulenevate nõuetega ei näi siiski kooskõlas olevat selliselt eelnevalt kindlaks määratud trahvi automaatne kohaldamine, mis ei sõltu hooletu pakkuja poolt pakkumuses puuduste kõrvaldamise laadist, ja millel seega puudub mis tahes individuaalne põhjendus.
63 Teiseks on oluline märkida, et rahatrahvi määramine on küll sobiv vahend liikmesriigi taotletavate õiguspäraste eesmärkide saavutamiseks, milleks on esiteks vajadus suurendada pakkujate vastutust oma pakkumuste esitamisel ning teiseks hüvitada finantskoormus, mis hankija jaoks kaasneb pakkumustes mis tahes puuduste kõrvaldamisega.
64 Ent nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 74, näivad sellised trahvisummad, nagu mõlemas põhikohtuasjas on hankijad hanketeadetes kindlaks määranud, iseenesest ilmselgelt ebaproportsionaalsed, arvestades piire, millesse peavad jääma nii pakkumuses puuduste kõrvaldamine direktiivi 2004/18 artikli 51 alusel kui ka pakkumuse selgitamine direktiivi 2004/17 raames. Nii on see iseäranis sellise trahvi puhul, nagu hankija määras kohtuasjas C‑523/16 ja mis näib ilmselgselt ülemäärane etteheidetud asjaolusid arvestades, see tähendab allkirja puudumine kohustamisavaldusel, milles nimetatakse pakkumuse esitanud ühenduse juhtiv äriühing.
65 Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata järgmiselt:
Liidu õigust ja eeskätt direktiivi 2004/18 artiklit 51, hankelepingute sõlmimise põhimõtteid, mille hulka kuuluvad võrdse kohtlemise ja läbipaistvuse põhimõtted, millele on osutatud direktiivi 2004/17 lõikes 10 ja direktiivi 2004/18 lõikes 2, ning proportsionaalsuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole põhimõtteliselt vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette pakkumustes puuduste kõrvaldamise korra, mille kohaselt võib hankija hankemenetluses paluda pakkujal, kelle pakkumus sisaldab olulisi puudusi nende õigusnormide tähenduses, oma pakkumuses puudused kõrvaldada, tingimusel et ta maksab rahatrahvi, kui selle trahvi suurus on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega; selle peab kindlaks tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Seevastu tuleb neid sätteid ja põhimõtteid tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, millega nähakse ette pakkumustes puuduste kõrvaldamise kord, mille kohaselt võib hankija pakkujalt koos rahatrahvi tasumisega nõuda, et ta lahendaks sellise dokumendi puudumise probleemi, mille tõttu tuleb hankedokumentide sõnaselgete tingimuste kohaselt ta menetlusest kõrvaldada, või et ta kõrvaldaks oma pakkumusest puudused nii, et tehtud parandused või muudatused sarnaneksid uue pakkumusega.
66 Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Liidu õigust ja eeskätt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artiklit 51, hankelepingute sõlmimise põhimõtteid, mille hulka kuuluvad võrdse kohtlemise ja läbipaistvuse põhimõtted, millele on osutatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/17/EÜ, millega kooskõlastatakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate ostjate hankemenetlused, lõikes 10 ja direktiivi 2004/18 lõikes 2, ning proportsionaalsuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole põhimõtteliselt vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette pakkumustes puuduste kõrvaldamise korra, mille kohaselt võib hankija hankemenetluses paluda pakkujal, kelle pakkumus sisaldab olulisi puudusi nende õigusnormide tähenduses, oma pakkumuses puudused kõrvaldada, tingimusel et ta maksab rahatrahvi, kui selle trahvi suurus on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega; selle peab kindlaks tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus.

matches: kohus kohus kohus Kohus kohus kohus kohus Kohus Kohus kohus Kohus kohus


Rahvastikuregistri seaduse muutmise ja sellega seonduvalt teiste seaduste muutmise seadus – Riigi Teataja
RT I, 22.12.2018, 3
14.12.2018 otsus nr 358
Vastu võetud 06.12.2018
Rahvastikuregistri seaduses (RT I, 17.11.2017, 1) tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 40 lõiget 3 täiendatakse punktiga 6 järgmises sõnastuses:
„6) muu avalikku ülesannet täitev asutus või isik oma ülesande täitmisel isikukoodi riigi andmekogusse kandmiseks seaduse või andmekogu põhimääruse alusel.”;
2) paragrahvi 40 lõige 7 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„(7) Kohaliku omavalitsuse üksuse poolt käesoleva paragrahvi lõike 3 punktide 4 ja 5 kohaselt isikukoodi andmise kui riikliku ülesande täitmise kulud hüvitatakse kohaliku omavalitsuse üksusele riigieelarvest, võttes aluseks eelarveaastale eelnenud aastal tehtud toimingute arvu ning vastava aasta riigieelarves sätestatud ühe toimingu keskmise arvutatud kulu.”;
3) paragrahvi 49 sissejuhatavat lauseosa täiendatakse pärast sõnu „esitab taotleja” sõnadega „rahvastikuregistri osaks olevas”;
4) paragrahvi 61 tekst loetakse lõikeks 1 ja paragrahvi täiendatakse lõikega 2 järgmises sõnastuses:
„(2) Kui isiku taotlused oma andmetega tutvuda on põhjendamatud või ülemäärased, eelkõige taotluste korduvuse tõttu, võib andmete väljastaja käesoleva seaduse § 63 lõike 1 kohaselt nõuda andmete väljastamise eest mõistlikku tasu halduskulude katmiseks.”;
5) seadust täiendatakse §-ga 631 järgmises sõnastuses:
„§ 631. Õigustatud huvi korral andmete väljastamise kulude hüvitamine kohaliku omavalitsuse üksusele
Kohaliku omavalitsuse üksuse poolt füüsilisele ja juriidilisele isikule õigustatud huvi korral rahvastikuregistri andmete väljastamise kui riikliku ülesande täitmise kulud hüvitatakse kohaliku omavalitsuse üksusele riigieelarvest, võttes aluseks eelarveaastale eelnenud aastal tehtud toimingute arvu ning vastava aasta riigieelarves sätestatud ühe toimingu keskmise arvutatud kulu.”;
6) paragrahvi 66 lõike 2 punktis 1 ning § 69 lõigetes 2 ja 5 asendatakse sõnad „elukohateate esitamise kuupäev” sõnadega „elukohateate kohaliku omavalitsuse üksusesse saabumise kuupäev” vastavas käändes;
7) paragrahvi 70 lõike 2 punktid 2 ja 3 muudetakse ning sõnastatakse järgmiselt:
„2) ööpäevaringset sotsiaalteenust osutavasse hoolekandeasutusse;
3) hooldamisele hooldusperesse;”;
8) paragrahvi 70 lõike 2 punkt 4 jäetakse välja;
9) paragrahvi 76 lõikes 2 asendatakse tekstiosa „§-s 80” tekstiosaga „§ 82 lõikes 1”;
10) paragrahvi 82 lõige 4 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„(4) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud asutuste ja isikute loetelu kehtestab Vabariigi Valitsus määrusega.”;
11) paragrahvi 96 lõike 1 punktid 1 ja 2 muudetakse ning sõnastatakse järgmiselt:
„1) ööpäevaringset sotsiaalteenust osutavasse hoolekandeasutusse, välja arvatud juhul, kui isik on lähisuhtevägivalla ohver;
2) hooldamisele hooldusperesse;”;
12) paragrahvi 96 lõike 1 punkt 3 jäetakse välja;
13) paragrahvi 100 tekst muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„(1) Kui rahvastikuregistri subjektiks olev isik pöördub menetluse käigus avalikku ülesannet täitva asutuse või isiku poole ning esitab lisa-aadressi ja kontaktandmed, mis erinevad rahvastikuregistrisse kantud andmetest, kannab avalikku ülesannet täitev asutus või isik need rahvastikuregistrisse.
(2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud asutuste ja isikute loetelu ning lisa-aadresside ja kontaktandmete rahvastikuregistrisse kandmise korra kehtestab Vabariigi Valitsus määrusega.”;
„§ 111. Rahvastikuregistri andmetele juurdepääsu taotluste menetlemine ja andmete töötlemise lepingute kehtivuse lõpetamine
(2) Enne käesoleva seaduse jõustumist rahvastikuregistri andmete töötlemiseks sõlmitud lepingute tingimused, samuti käesoleva seaduse § 50 lõike 1 alusel antud haldusaktid kantakse juurdepääsu menetlemise infosüsteemi selle kasutusele võtmisest arvates. Lepingud kehtivad kuni käesoleva seaduse § 50 lõikes 1 sätestatud tingimuste kandmiseni rahvastikuregistri andmetele juurdepääsu menetlemise infosüsteemi, millega loetakse juurdepääs antuks käesoleva seaduse kohaselt.”;
15) seaduse 16. peatükki täiendatakse §-ga 1121 järgmises sõnastuses:
„§ 1121. Elukoha andmete rahvastikuregistrisse kandmise erisus 2019. aasta Riigikogu valimistel
Kui hääleõigusliku isiku elukoha aadress on käesoleva seaduse § 83 lõike 2 alusel kantud rahvastikuregistrisse vähemalt linna ja linnaosa või valla täpsusega ajavahemikul 2019. aasta Riigikogu valimiste eelhääletamise esimesest päevast kuni Riigikogu valimiste päevani, lõpeb tema elukoha andmete kehtivus, kui nendes ei ole tehtud muudatust nelja kuu jooksul andmete rahvastikuregistrisse kandmisest arvates.”;
16) paragrahvi 128 täiendatakse lõikega 11 järgmises sõnastuses:
„(11) Käesoleva seaduse § 110 jõustub 2019. aasta 2. jaanuaril.”.
§ 2. Nimeseaduse muutmine
1) paragrahvi 16 lõige 63 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„(63) Kohaliku omavalitsuse üksuse poolt käesoleva paragrahvi lõigete 61 ja 62 alusel uue ees- või perekonnanime andmise või endise isikunime taastamise otsustamise ning käesoleva paragrahvi lõike 9 alusel kehtestatud korras sätestatud juhtudel menetlustoimingute tegemise kui riikliku ülesande täitmise kulud hüvitatakse kohaliku omavalitsuse üksusele riigieelarvest, võttes aluseks eelarveaastale eelnenud aastal tehtud toimingute arvu ning vastava aasta riigieelarves sätestatud ühe toimingu keskmise arvutatud kulu.”;
2) paragrahvi 16 lõike 7 teine lause tunnistatakse kehtetuks.
1) paragrahvi 2 lõike 2 teine lause tunnistatakse kehtetuks;
2) paragrahvi 3 lõige 31 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
„(31) Kohaliku omavalitsuse üksuse poolt käesoleva seaduse kohaselt perekonnaseisutoimingu tegemise kui riikliku ülesande täitmise kulud hüvitatakse kohaliku omavalitsuse üksusele riigieelarvest, võttes aluseks eelarveaastale eelnenud aastal tehtud toimingute arvu ning vastava aasta riigieelarves sätestatud ühe toimingu keskmise arvutatud kulu.”.
Riigilõivuseaduse § 7 täiendatakse lõigetega 3 ja 4 järgmises sõnastuses:
„(3) Kui kohaliku omavalitsuse üksus täidab riiklikku ülesannet, laekub ülesande täitmisel kohaliku omavalitsuse üksuse asutuse ja valla- või linnasekretäri toimingu eest võetav riigilõiv riigieelarvesse.
(4) Perekonnaseisutoimingute seaduse, nimeseaduse ja rahvastikuregistri seaduse alusel kohaliku omavalitsuse üksuse riikliku ülesande täitmisel tehtava toimingu eest tasutava riigilõivu vastuvõtmise, tasumise kontrollimise, tagastamise ja aruandluse korra kehtestab valdkonna eest vastutav minister määrusega.”.


22.08.2017 (10230) Kehtna vallavalitsuse kiri Keskkonnaametile 10.02.2016 seoses kaitse-eeskirja uuendamisega - Paluküla Hiiemägi
22.08.2017 (10230) Kehtna vallavalitsuse kiri Keskkonnaametile 10.02.2016 seoses kaitse-eeskirja uuendamisega
Allpool Kehtna vallavalitsuse kiri, kus on seatud kahtluse alla isegi see, et Paluküla hiiemägi on ajalooline looduslik pühapaik ning soovitakse uuendusraiete lubamist hiiemäel. Avalikel koosolekutel selliseid väiteid ei esitatud. Vt ka Keskkonnaameti vastust antud kirjale: http://dhs-adr-kea.envir.ee/Display.aspx?ID=24319&Root=24319
Harju-Järva-Rapla regioon Teie 27.01.2016 e-kiri
Meie 10.02.2016 nr 8-4/1261-2015-4
Kaitse-eeskirja eelnõu kohta täiendavate ettepanekute ja vastuväidete esitamine
Saatsite meile 27.01.2016. a e-kirjaga Kõnnumaa looduskaitseala kaitse-eeskirja eelnõu (edaspidi eelnõu). Menetluse eelnevas etapis eelnevas sõnastuses eelnõu kohta tehtud meie ettepanekutele andsite 24.11.2015. a vastuse nr HJR 15-4/15/22887-3 (edaspidi vastus), millest nähtuvalt olite osade meie ettepanekutega nõustunud. Käesoleval ajal esitatud eelnõus on tehtud mõningad muudatused, mis arvestasid osaliselt ka meie ettepanekuid. Eelnevast tulenevalt esitame eelnõu jätkuvalt reageerimist vajavate sätete kohta alljärgnevad ettepanekud, vastuväited ja küsimused. Oleme arvestanud käesoleva kirja koostamisel eelnõu avalikul arutelul 24.11.2015. a esitatud kaalutlusi ning seisukohti ning toome täiendavalt esile meie poolt oluliseks peetavad kaalutlused ja küsimused.
1. Väited ja ettepanekud eelnõu mõningate sätete kohta
1.1 § 5 lg 3
Peame vajalikuks veelkordselt korrata oma ettepanekut sätte kahe viimase lause sõnastuse kohta, mis oleks alljärgnev.
„Lubatud on mootorsõidukitega spordi- ja terviseradade, mis on märgitud kaardil, hooldus Palukülas. Talvisel ajal lumekatte olemasolul on lubatud lumesaanide ja ATV-sõidukitega sõitmine kaitseala valitseja poolt kooskõlastatud märgistatud radadel ning kaitseala valitseja nõusolekul suusa- ja matkaradade ettevalmistamiseks“.
1.2 § 12 lg 2 p 3
Jääme oma ettepaneku juurde, et märgitud säte tuleks eelnõust välja jätta ning sellega kaasneks § 1 lg 2, § 5 lg 3 sõnastuste muutmised ning § 13 lg 2 väljajätmine. Edaspidiste väidete esitamisel arvestatakse siiski eelnõu sõnastust Paluküla piiranguvööndi olemasolust.
Vaieldamatult takistab Palukülla eraldi piiranguvööndi moodustamine Kehtna valla üldplaneeringus näidatud Paluküla puhke- ja virgestusmaa maakasutust ning kehtestatud ning Riigikohtu tasandil kontrollitud detailplaneeringu ellurakendamist. Palukülas asub Raplamaa suurim ja aktiivselt kasutatav spordi- ja terviseradade keskus (seletuskiri, p 2.4), seega täiendavate piirangute seadmine takistab ka maaomanike (s.h Kehtna vald) majandustegevust.
Eelnõu seletuskirja (p 2.4) kohaselt ei ole Palukülas inventeeritud loodusväärtused kõrge väärtusega, sealsed elupaigatüübid on väga väikeste pindaladega ja keskmise esinduslikkusega. Teie vastuse kohaselt peetakse Palukülas üheks oluliseks kaitse-eesmärgiks sealsete servamoodustiste kaitset. Oluline on nende pinnavormide s.h ka Palukülas asuva Hiiemäe kaitse eelkõige metsaraie osas, et vältida maastikuilme olulisi muutusi. Vööndis uuendusraie keelu väljaarvamisel ei ole kavandatud Paluküla piiranguvöönd rangema kaitsekorraga kui senine Kõnnumaa piiranguvöönd.
Eelnevast tulenevalt tunnistate sõnaselgelt Palukülas maastikukaitse primaarsust. Loogiliselt järeldades puudub igasugune vajadus olemasoleva ja suure pindalaga maastikukaitsealase Kõnnumaa piiranguvööndi asendamiseks spetsiaalselt Paluküla Reevi- ja Hiiemäe piirkonda hõlmava Paluküla piiranguvööndiga looduskaitse eesmärgil.
Toonitame, et kultuuriministri 26.05.2004. a käskkirjaga nr 100 tunnistati Paluküla Hiiemägi arheoloogiamälestiseks koos kaitsevööndiga, mistõttu on mägi juba kaitse all.
1.3 § 13 lg 2
Tahtmatult jääb mulje, et sätte lõik „ajaloolis-kultuurilise Hiiemäe säilimine“ võiks tähendada nõukogude ajal kujunenud Hiiemäe maastikuilme säilitamist ja kaitsmist. Eelneva ajaloo ja kultuuri küsitavat seost Hiiemäega käsitletakse käesoleva kirja p-des 1.4, 4.2 ja 4.4
Väidetava rahvapärimuse kaitsmine looduskaitseseaduse (edaspidi LKS) § 7 põhjendamatu kasutamise abil pole õiguspärane.
1.4 § 14 lg 2 p-d 2,3
Jääme oma ettepaneku juurde võtta eelnõu sõnastusest välja „Kõnnumaa piiranguvööndis“. Leiame, et lageraie ja turberaie keelamine Keava mägede ja Paluküla piiranguvööndis riivab ebaproportsionaalselt suures ulatuses metsaomanike põhiseaduslikku õigust ettevõtlusele (põhiseaduse § 31). Alljärgnevalt muudetud sõnastused.
„2) lageraie kuusikutes ja hall-lepikutes kuni 1 hektari suuruse langina;
3) turberaie kuni 2 hektari suuruse langina.“.
Teie vastuses märgitakse, et Keava mägede piiranguvööndi ja Paluküla piiranguvööndi uuendusraie keeld on tingitud sellest, et paremini oleks tagatud metsaga kaetud pinnavormide ilme säilitamine. Meie käsutuses on ajakirja „Loodusevaatleja“ 1935. a 5. numbri artikkel „Harjumaa kõrgeimal mäel“ koos fotodega (fotod esitati Teile 24.11.2015). Nimetatud materjalist nähtub, et Paluküla Reevimäe ja Hiiemäe maastik oli metsaga valdavalt katmata ning mägedel kasvas tihe lepik. Samalaadset informatsiooni kajastab vastava ala kohta keskkonnamõju hindamise akt ( lk 19). Pärast sõda kasvanud mets on varjanud vaated ning maastiku, seega metsa jätkuv ja kontrollimatu kasv töötab vastu maastiku kaitse-eesmärgile. Metsa heaperemehelikuks majandamiseks on eelnõus raietööde lubamine vajalik. Praegusel juhul anti piiranguvööndile majandustegevuse keeluga sisuliselt sihtkaitsevööndi tähendus ning ei arvestatud dokumentaalselt tõendatud Hiiemäe ajalugu.
Teie vastuse kohaselt kavandatakse eelnõu järgi Kõnnumaa piiranguvööndisse jääval kaitseala osal metsaraiete osas mitmeid leevendusi võrreldes kehtiva kaitse-eeskirjaga. Meie veendumusel pole mingeid tõsiseid ja objektiivseid takistusi leevenduste laiendamiseks ka Keava mägede ja Paluküla piiranguvöönditele.
1.5 § 15 p 3
Arusaamatuste ning LKS § 31 lg 2 põhjendamatu tõlgenduse ärahoidmiseks teeme veelkordselt ettepanekut sõnastada säte alljärgnevalt.
„3) veekogude (v.a tiikide ja tuletõrje veevõtukohtade) veetaseme ja kaldajoone alaline muutmine;“.
2. Vallavalitsuse 06.11.2015. a kirja p 2 seisukoht
Teile saadetud meie 06.11.2015. a kirja p-s 2 toonitasime, et puuduvad mõjuvad ja ülekaalukad põhjused, miks muudetakse olemasolevat ja toimivat olukorda s.t maastikukaitseala muudetakse looduskaitsealaks. Puudub loogiline ja konkreetsetele asjaoludele tuginev põhjendus, et maastikukaitseala ja selle kehtiv eeskiri ei täitnud maastiku ja looduse kaitsmise ülesannet. Praktilisi maastiku- ja looduskaitsealaseid probleeme saab lahendada olemasoleva kaitse-eeskirja muutmisega. Maastikukaitseala kaitse-eeskiri sätestab (§ 1 lg 1) servamoodustiste ja kaitsealuste liikide elupaikade kaitse. Eelnõu kohaselt (§ 1 lg 1) kaitstakse koosluste, maastiku ja elustiku mitmekesisust ning kaitsealuseid liike ja nende elupaiku. Olemasoleva eeskirja (§ 16 järgne märkus) ning eelnõu (§ 1 lg 1 p 2) ühiseks aluseks on direktiiv 92/43/ EMÜ. Loogiline ja mõistlik oleks kehtiva eeskirja muutmine direktiivi nr 2009/147/EÜ ja Natura 2000 nõuete valguses.
3. Täiendavad väited ja küsimused
3.1 Keskkonnaministeeriumi 13.01.2005. a kirjast nähtuvalt on kehtiva kaitse-eeskirja nõuete täitmine eelduseks, et kaitstaval alal säilib sellele alale omane maastikuline ja bioloogiline mitmekesisus, ministeerium ei pidanud otstarbekaks kaitse-eeskirja täiendamist. Peab küsima, mis on kümne aasta jooksul Kõnnumaal niivõrd halvemaks muutunud, et seda protsessi saab peatada ainult läbi looduskaitseala moodustamise.
3.2 Võrreldes kehtiva eeskirjaga võib märgata eelnõuga tehtud mitmeid muudatusi, mille eesmärk jääb meile ebaselgeks, seetõttu esitame alljärgnevad küsimused. Kehtiva eeskirja § 4 lg 2 lubab telkimist ja lõkke tegemist õuemaal, eelnõu jätab küsimuse reguleerimata, kas märgitud tegevused on seega keelatud? Kehtiv eeskiri (§ 5 lg 3 p 3) andis võimaluse valitseja loal metsamajanduskava väljastamiseks, kas eelnõu välistab nimetatud võimaluse? Kehtiv eeskiri sätestab tegevuste kooskõlastamisel vastava menetluskorra, kas eelnõus selle puudumise tõttu tuleb lähtuda haldusmenetluse seaduse vastavatest sätetest? Küsitavusi tekitab eelnõu § 10 lg 1 fraas „valitseja nõusolekul tähistatud kohas“. Kas eelnõus mõeldakse seda, et korraldaja võtab eelnevalt nõusoleku ürituse maa-ala kohta ning tähistab seejärel vastava koha.
3.3 Ainuüksi vajadus suurendada oluliselt sihtkaitsevööndite maa-ala ei anna mingit juriidilist alust kaitsekorra muutmiseks. Näib otsituna Teie vastuse väide, mille kohaselt majandustegevuse suuremal territooriumil keelustamise tõttu on otstarbekas muuta maastikukaitseala looduskaitsealaks, kuna see iseloomustab paremini kaitsealal leiduvaid looduslikke elupaikasid. Vastuses esitati väide, et looduskaitseala nimetusest ei tulene iseenesest mingeid piiranguid, need tulenevad konkreetse vööndi kaitsekorrast. Seega sisuliselt midagi peale sihtkaitsevööndi pindalade ei muutu ning ikkagi peetakse vajalikuks muuta maastikukaitseala looduskaitsealaks.
4. „Kõnnumaa looduskaitseala kaitse-eeskirja” eelnõu seletuskirjas esitatakse otsitud väited
4.1 Seletuskirja p 1 kohaselt on muudatuse tinginud vajadus tagada nõukogu direktiivi nr 92/43/EMÜ I lisas nimetatud metsaelupaigatüüpide kaitse. Moodustatav kaitseala hõlmab osaliselt Natura võrgustikku kuuluva Kõnnumaa loodusala ja Kõnnumaa-Väätsa linnuala. Kas eelnõu autorid tahavad jätta eksitavat muljet, et olemasoleva maastikukaitsealaga ei saa efektiivselt direktiivi nr 92/43 täita? Seletuskirja väite otsitud iseloomule juhime tähelepanu käesoleva kirja p-s 2, mille kohaselt olemasoleva eeskirja (§ 16 järgne märkus) ning eelnõu (§ 1 lg 1 p 2) ühiseks aluseks on nimetatud direktiiv.
4.2 Seletuskiri (p 2.2) jätab esitamata dokumentaalsed tõendid või õigusaktid, millel põhineb järeldus Hiiemäest kui ajaloolisest looduslikust pühapaigast. Meie käsutuses on kohalike elanike 19.05.2005. a kirjalik pöördumine, mis seletuskirja järelduse kummutab. Tallinna Halduskohtu 24.05.2005. a kohtuistungi protokollist nähtuvalt kummutasid kohalikest elanikest tunnistajad G. Aasa, H. Kalle, E-L. Velberg seletuskirja järelduse looduslikust pühapaigast. Eelnevaga seondub seletuskirja p 2.2 arvamus, et Paluküla hiiemäe pärimus kõneleb vanast hiiemäest, pühadest puudest, kividest ning inimestest, kes on üht kohta pühaks pidanud ja elavat loodust austanud ning hoidnud. Peab küsima, kas eelnõu autorid soovivad LKS sätete abil kaitsta rahvapärimust?
4.3 Seletuskirja p 2.3 järgi on kaitsealal peamiseks kaitse-eesmärgiks nüüd looduslike elupaikade ja liikide kaitse looduslike protsesside kaudu, seetõttu rakendatakse kaitstava loodusobjekti tüübina endise maastikukaitseala asemel looduskaitseala. Looduslike koosluste säilimine ja kujunemine üksnes looduslike protsesside tulemusena iseloomustab loodusreservaati (LKS § 29 lg 1) ning Kõnnumaal puudub selle järele igasugune vajadus.
4.4 Seletuskirja p 2.5.5.2 kohaselt jääb mõlemasse piiranguvööndisse mitu muinsuskaitse- ja kultuurimälestist (tuntumad Paluküla hiiemägi ja Keava linnus) ning hulgaliselt pärandkultuuri objekte, mida uuendusraie võib kahjustada. Küsime, millised konkreetsed pärandkultuuri objektid jäävad Paluküla piiranguvööndisse ning millises õigusaktis on see fikseeritud?
4.5 Seletuskirja p 2.5.5.3 ütleb, et veekogude veetaseme ja kaldajoone muutmine on keelatud, sest see muudaks piirkonna veerežiimi ja mõjutaks veekogude looduslikku elustikku. Tõusetub küsimus, kuidas saab nõukogude ajal eeldatavalt tuletõrjevee kogumiseks kaevatud tiik Palukülas olla seotud loodusliku elustikuga?
4.6 Seletuskirja p 5 kohaselt aitab uus kaitse-eeskiri kaasa rahvusvaheliste kohustuste täitmisele. Elurikkuse vähenemise peatamiseks ja taastamiseks on kinnitatud EL elurikkuse strateegia aastani 2020 (KOM(2011)2441), mis seab liikmesriigile konkreetsed ja mõõdetavad eesmärgid elurikkuse (liikide ja elupaikade seisundi) parandamiseks aastaks 2020. Peab küsima, millised on konkreetsed arvulised ülesanded elurikkuse parandamiseks moodustataval Kõnnumaa looduskaitsealal?
5. Eelnõu ei vasta LKS sätetele
5.1 Eelnõust, seletuskirjast ning Teie vastusest ei lugenud meie välja, et loodusliku elupaiga või liigi seisund oleks ebasoodne, järelduvalt tuleb lugeda elupaiga ja liigi seisund soodsaks. LKS § 3 sätetest lähtudes puudub vajadus olemasoleva kaitstava loodusobjekti tüübi muutmiseks
5.2 Eelnevalt märgitud väidete kohaselt on kaitseala tegelikuks ja peamiseks eesmärgiks maastiku säilitamine ja kaitsmine, seega loodusobjekti tüübiks saab LKS § 28 lg 1 järgi olla maastikukaitseala. Looduskaitseala eeldab eelkõige looduse säilitamist ja kaitsmist (LKS § 27 lg 1), mis Kõnnumaa tegelikku olukorda arvestades pole vajalik.
5.3 Lähtudes LKS § 13 lg 1 ja § 8 lg 5 koostoimest puuduvad eeldused ning pole otstarbekohane muuta maastikukaitseala looduskaitsealaks ning kehtestada uus kaitse-eeskiri.
Eelnevat arvestades puudub sisuline ja mõistlik vajadus ning juriidiline põhjendus Kõnnumaa maastikukaitseala asemele Kõnnumaa looduskaitseala moodustamiseks ning uue kaitse-eeskirja tegemiseks.
1. „Loodusevaatleja“ 1935. a 5. numbri artikkel „Harjumaa kõrgeimal mäel“ 4 lehel ning eraldi fotod 2 lehel;
2. väljavõte keskkonnamõju hindamise aktist (lk 19) 1 lehel;
3. Keskkonnaministeeriumi 13.01.2005. a kiri 1 lehel;
4. kohalike elanike 19.05.2005. a kirjalik pöördumine 1 lehel;
5. väljavõte Tallinna Halduskohtu 24.05.2005. a kohtuistungi protokollist 4 lehel.
489 8821 See e-posti aadress on spämmirobotite eest kaitstud. Selle nägemiseks peab su veebilehitsejas olema JavaSkript sisse lülitatud.


text:
Kuidas sõlmida kehtivat viivisekokkulepet? | Evelin Jõgar õigusteenused
Autorid: jurist Keidi Kõiv ja jurist Evelin Jõgar (fotol)
Viivis on tähtis ja asendamatu abinõu, mille kaudu kaitsta ennast maksetega viivitusse jäänud võlgnike tekitatud kahjude eest. Sel põhjusel ollakse sageli huvitatud lepingutes võimalikult kõrge viivisemäära kokkuleppimisest, lootes seeläbi makseviivitusi ära hoida ning viivituse korral saada ka hüvitust tekitatud ebameeldivuste ja kahjude eest.
Artiklis anname ülevaate viivisega seonduvatest olulisematest küsimustest, millele lepingut sõlmides tähelepanu pöörata, ning selgitame, kuidas sõlmida viivise osas kokkuleppeid nii, et need hiljem ikka kehtima jääksid ja et viivis oleks vajadusel võlgnikult ka sissenõutav.
Kokkuleppeline ja seadusjärgne viivis
Viivisemäära ulatust reguleerib võlaõigusseaduse (VÕS) § 113 lg 1, sätestades kaks võimalikku alust viivisemäära kujundamiseks – poolte kokkuleppel ning seadusjärgne viivisemäär.
Seadusjärgset viivisemäära rakendatakse olukorras, mil pooled ei ole lepingus viivise suurust fikseerinud.
Siinkohal on oluline märkida, et poolte kokkuleppeks ei loeta lihtsalt teisele poolele arve esitamist. Selleks, et arvel saaks kajastada seadusjärgsest viivisest kõrgemat viivist, peab selline viivisemäär olema poolte vahel eelnevalt kokku lepitud. Seadusjärgset viivist võib arve tasumisega viivitamisel nõuda aga igal juhul, see tähendab ka siis, kui viivist ei ole kokku lepitud ja seda ei ole arvel üldse märgitud.
Tuleb tähele panna, et seadusjärgne viivisemäär muutub iga poole aasta järel. Lähtuda tuleb Eesti Panga kodulehel avaldatud intressimääradest, millele lisandub VÕS § 113 lg 1 alusel 8% aastas.
Arvestades, et alates 01. juulist 2016.a. on eelviidatud intressimäär 0,00%, siis seadusjärgne viivisemäär käesoleval ajal ongi 8% aastas ehk ligikaudu 0,02% päevas (kuni 30. juunini oli seadusjärgne viivisemäär 8,05% aastas).
Nii lepingus fikseeritud kui ka seadusjärgset viivist saab lihtsa vaevaga arvutada viivisekalkulaatori abil, mis on avalikult ja tasuta kättesaadav aadressil www.viivisekalkulaator.ee.
Viivisekokkulepete piirangud
Niisiis on lepingu pooled põhimõtteliselt vabad otsustama viivisemäära suuruse üle. Seega võib jääda mulje, et lepingus võib sätestada kuitahes suure viivise ning kaitsta end seeläbi teise poole makseviivituste vastu.
Arvestada tuleb siiski mitmete piirangutega ning neid tuleb silmas pidada juba lepingu sõlmimisel. Vastasel korral võite avastada, et sõlmitud viivisekokkuleppe realiseerimine osutub võimatuks ning selle alusel ei ole võimalik võlgnikult viivist täies ulatuses sisse nõuda.
Esiteks jätab seadus viivise maksmiseks kohustatud isikule õiguse nõuda ebamõistlikult suure viivisemäära vähendamist (VÕS § 113 lg 8).
Viivise „mõistlikku suurust“ seadus ei sätesta ning selle mõiste sisustamine on jäetud kohtupraktika hooleks. Nii on näiteks Tartu Maakohtu 28.03.2012 kohtuotsuses tsiviilasjas nr 2-11-17276 peetud 0,5%-list viivisemäära päevas ebamõistlikult kõrgeks. Riigikohus on öelnud et mõistliku viivise summa määramisel on tegemist hinnangulise väärtuskategooriaga, mida ei ole võimalik sisustada faktiliste asjaolude kaudu ning mida kohus seetõttu vähendab oma siseveendumuse alusel (Riigikohtu lahend tsiviilasjas nr 3-2-1-162-12).
Kohus võib seejuures hinnata nii viivise määra mõistlikkust kui ka viivisenõude kogusuurust. Väljakujunenud põhimõtte kohaselt ei mõista kohtud üldjuhul viivist välja suuremas ulatuses, kui on põhinõue.
Teiseks tuleb arvestada viimase aja kohtupraktikaga, mis lubab teatud juhtudel kohtul endal sekkuda poolte lepingulistesse suhetesse ning hinnata viivisemäära kehtivust ilma, et teine pool peaks viivisenõudele kohtus vastu vaidlema. Sellest olukorrast räägimegi järgnevalt lähemalt.
Milline on mõistlik viivisemäär?
mail 2016 a. väljendas Riigikohtu tsiviilkolleegium kohtuasjas nr 3-2-1-25-16 esmakordselt seisukohta mõistliku viivisemäära ulatuse osas ning nägi ebamõistliku viivisemäära õigusliku tagajärjena ette vastava tingimuse tühisuse.
Vaidlus puudutas küll ettevõtja ja tarbija vahel sõlmitud lepingu tüüptingimustes sisalduvat viivisemäära, kuid on kahtlemata märgilise ja suunda näitava tähendusega ka muudes võlasuhetes.
Riigikohus leidis, et kuigi viivise mõistlik määr tuleb sisustada iga konkreetse asja asjaoludest lähtuvalt, tuleb siiski eelduslikult hinnata tühiseks vähemalt selline tarbijaga sõlmitud viivisekokkulepe, kus kokkulepitud viivisemäär ületab kolmekordset seadusjärgset viivisemäära. Riigikohtu hinnangul kajastab sellises suurusjärgus viivisemäär kohast proportsiooni seadusjärgse viivisemäära suhtes ning täidab oma eesmärgi, kahjustamata tarbijat ebamõistlikult.
Seega Riigikohtu otsuse tulemusel ei tohiks vähemalt tarbijatega sõlmitavates lepingutes sätestada suuremat viivist kui on lepingu sõlmimise hetkel kehtiv 3-kordne seadusjärgne viivis. Käesoleval ajal saaks tarbijalepingus maksimaalne viivisekokkulepe küündida seega 24%-ni aastas ehk ligikaudu 0,066%-ni päevas (arvestades, et seadusjärgne viivisemäär on hetkel 8% aastas).
Mis saab, kui viivise kokkulepe osutub tühiseks?
Oluline on meeles pidada, et kui kohus tuvastab viivisekokkuleppe tühisuse, siis ei vähendata lepingus sätestatud viivisemäära 3-kordse seadusjärgse määrani, vaid tühise kokkuleppe puhul loetakse, et seda ei ole kunagi olemas olnud. See tähendab, et viivise osas kokkulepe puudus.
Nagu artikli alguses selgitasime, on kokkuleppe puudumise korral õigus nõuda võlgnikult üksnes seadusjärgset viivist. Seega, kui viivisekokkulepe osutub tühiseks, on võimalik nõuda vaid seadusjärgset viivist.
Riigikohtu otsuse mõju ettevõtjate vahelistele lepingutele
Kuigi eelviidatud Riigikohtu lahend keskendub lepingule, mille üheks pooleks on tarbija, jääb õhku siiski küsimus, kas kohtulahendis nimetatud mõistlik kokkuleppeline viivisemäär (so 3-kordne seadusjärgne viivis) võiks kohalduda lisaks tarbijalepingutele ka muudele lepingu liikidele.
On üsna tõenäoline, et Riigikohtu otsuses sätestatud mõistlikule viivisemäärale hakkavad tuginema ka võlgnikest ettevõtjad, eriti olukorras, kus viivisemäär tuleneb ettevõtjate vahel sõlmitud lepingu tüüptingimustest. Siiski tuleb silmas pidada, et ettevõtjate finantsilise võimekuse piir on kõrgem kui tarbijal ning puudub nn nõrgem osapool, kes vajaks erilist kaitset. Seetõttu ei saa Riigikohtu poolt tarbijalepingu osas tehtud järeldusi kanda otse ja samasuguses ulatuses üle ettevõtjate vahelistele lepingutele.
Siiski peavad ka ettevõtjad kokkulepete sõlmimisel arvestama, et viivisemäär oleks ettevõtjate vahelise võlasuhte asjaolusid arvestades mõistlik ja kooskõlas heade kommetega. Selliseks mõistlikuks viivisemäära ulatuseks ei pea ilmtingimata olema aga 3-kordne seadusjärgne viivisemäär. Samas võivad ettevõtjad kasutada seda loomulikult nn maamärgina, mida silmas pidada ja millest lähtuda oma viivisetingimuste sisustamisel.

matches:
§ 113
§ 113
§ 113
Riigikohus
kohus
Kohus
Riigikohus
kohus


Vabariigi Valitsuse määruste muutmine seoses intellektuaalse omandi koordineerimise ja õigusloome pädevuse viimisega Justiitsministeeriumi valitsemisalasse – Riigi Teataja
Vabariigi Valitsuse määruste muutmine seoses intellektuaalse omandi koordineerimise ja õigusloome pädevuse viimisega Justiitsministeeriumi valitsemisalasse
RT I, 29.12.2011, 132
Vastu võetud 22.12.2011 nr 174
Määrus kehtestatakse „Geograafilise tähise kaitse seaduse” § 21 lõike 1, „Patendivoliniku seaduse” § 21 lõigete 1 ja 2 ning „Autoriõiguse seaduse” § 27 lõike 14 alusel.
§ 1. Vabariigi Valitsuse 5. mai 2000. a määruse nr 151 „Riiklik geograafiliste tähiste register” muutmine
Vabariigi Valitsuse 5. mai 2000. a määruses nr 151 „Riiklik geograafiliste tähiste register” (RT I 2000, 38, 236) tehakse järgmised muudatused:
1) preambulist jäetakse välja tekstiosa „ja „Andmekogude seaduse” (RT I 1997, 28, 423; 1998, 36/37, 552; 1999, 10, 155) paragrahvi 32 lõike 1”;
2) sõna „Majandusministeerium” asendatakse läbivalt sõnaga „Justiitsministeerium” vastavas käändes;
3) paragrahvi 4 lõikest 1 jäetakse välja tekstiosa „„Andmekogude seaduse” paragrahvi 32 lõike 1 kohaselt”.
§ 2. Vabariigi Valitsuse 7. augusti 2001. a määruse nr 271 „Riikliku patendivolinike registri asutamine ja registri pidamise põhimäärus” muutmine
Vabariigi Valitsuse 7. augusti 2001. a määruses nr 271 „Riikliku patendivolinike registri asutamine ja registri pidamise põhimäärus” (RT I 2001, 70, 426; 2002, 7, 36) tehakse järgmised muudatused:
1) preambulist jäetakse välja tekstiosa „ning kooskõlas „Andmekogude seaduse” (RT I 1997, 28, 423; 1998, 36/37, 552; 1999, 10, 155; 2000, 50, 317; 57, 373; 92, 597; 2001, 7, 17; 17, 77; 28, 423) §-ga 35”;
2) paragrahvides 4 ja 24 asendatakse sõna „Majandusministeeriumi” sõnaga „Justiitsministeeriumi”;
3) paragrahvi 6 lõikest 1 jäetakse välja tekstiosa „„Andmekogude seadusele”,”;
4) paragrahvi 6 lõikest 2 jäetakse välja tekstiosa „„Andmekogude seaduse” § 7 nõuete kohaselt”;
5) paragrahvi 12 lõike 2 punkt 2 sõnastatakse järgmiselt:
„2) majandusministri ja justiitsministri või nende poolt volitatud ametniku otsuseid;”;
6) paragrahvi 14 punktis 1, § 15 lõikes 3 ja § 16 punktis 1 asendatakse sõna „majandusminister” sõnaga „justiitsminister” vastavas käändes.
§ 3. Vabariigi Valitsuse 17. jaanuari 2006. a määruse nr 14 „Audiovisuaalse teose ja teose helisalvestise isiklikeks vajadusteks kasutamise kompenseerimiseks tasu maksmise kord, salvestusseadmete ja -kandjate loetelu ning muusika- ja filmikultuuri arendamiseks ning koolitus- ja teadusprogrammide finantseerimiseks või kasutamiseks muudel analoogsetel eesmärkidel tasu taotlemise kord” muutmine
Vabariigi Valitsuse 17. jaanuari 2006. a määruse nr 14 „Audiovisuaalse teose ja teose helisalvestise isiklikeks vajadusteks kasutamise kompenseerimiseks tasu maksmise kord, salvestusseadmete ja -kandjate loetelu ning muusika- ja filmikultuuri arendamiseks ning koolitus- ja teadusprogrammide finantseerimiseks või kasutamiseks muudel analoogsetel eesmärkidel tasu taotlemise kord” (RT I 2006, 5, 23) § 4 lõigetes 1 ja 3 asendatakse sõna „Kultuuriministeeriumile” sõnaga „Justiitsministeeriumile”.


text:
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi varasemas praktikas väljendatud seisukoha järgi ei tohtinud kohtu alla andmine ja eelistung olla üksteisest ajaliselt lahutatud ning eelmenetlust toimetav kohtunik pidi seetõttu kohtu alla andmise määruse tegemisel lahendama kõik KrMS § 263 p-des 1–8 loetletud küsimused (vt RKKKm 3-1-1-86-15, p 14 ja 3 1-1-69-08, p 12). Asjas nr 3-1-1-22-16 muutis Riigikohtu kriminaalkolleegiumi kogu koosseis asjades nr 3-1-1-86-15 ja nr 3-1-1-69-08 väljendatud seisukohta ning leidis, et kui kriminaalasja kohtualluvus on õige, süüdistusakt vastab nõuetele ja puudub alus kriminaalmenetluse lõpetamiseks, siis on täidetud ka kõik süüdistatava kohtu alla andmise eeldused. Muid KrMS 10. peatüki 1. jaos nimetatud küsimusi võib kohus lahendada pärast kohtu alla andmise määruse koostamist. Kui süüdistatava kohtu alla andmisel võetakse seisukoht vaid kohtu alla andmise eelduste täidetust puudutavates küsimustes, peab maakohus edasi korraldama eelistungi(d), et lahendada kriminaalasja kohtuliku arutamise planeerimine ja muud KrMS § 258 lg-s 1 ning §-s 263 loetletud küsimused. Kohtu eelmenetluses tehtud otsustused ei pea olema vormistatud ühe menetlusdokumendina (määrusena), vaid võimalik on kohtu alla andmise määrusena pealkirjastatud dokumentide paljusus. Kokkuvõtlikult öelduna ei tähista süüdistatava kohtu alla andmine alates 1. septembrist 2011 enam kohtuliku eelmenetluse lõppu, vaid eelmenetluslike küsimuste lahendamine võib jätkuda pärast süüdistatava kohtu alla andmise määruse koostamist. (Vt RKKKm 3-1-1-22-16, p-d 24–30 ja 32–37, 3-1-1-38-16, p 47 ja 3-1-1-57-16, p 12). (p-d 9-10) Maakohus võib mõnel erandlikul juhul süüdistatava kohtu alla andmise lahendada ka protokollilise määrusega. Kirjeldatud erandjuhuna on käsitatud KrMS §-s 265^1 toodud menetlussituatsiooni, mil eelistung jätkub kõigi kohtumenetluse poolte nõusolekul kohtuliku arutamisega ja kohtumenetluse pooled on sõnaselgelt või ka konkludentselt avaldanud, et nad ei soovi kirjaliku kohtu alla andmise määruse koostamist ning kirjaliku määruse koostamata jätmisega ei rikuta ühegi kohtumenetluse poole õigusi. (RKKKm 3-1-1-30-16, p 9). ( p 13) Olukorras, kus maakohus oli eelistungi toimumise ajaks süüdistatava juba kohtu alla andnud ja viimane teadis, millised otsustused kohtu alla andmise raames tehti ning hiljem toimunud eelistungil ei lahendatud ühtegi kohtu alla andmise määrusega hõlmamata küsimust, samuti pole sedastatav KrMS § 259 nõuete rikkumine, ja süüdistatavat oli kohtukutses informeeritud asjaolust, et kohtuistung toimub eelistungi jätkuna ning ta ei väitnud, et tema menetlusõigusi kohtu alla andmise või kohtuliku arutamise planeerimise käigus oleks rikutud, puudub alus kõneleda menetlusseaduse nõuete eiramisest. (p 14)
Riigikohtu kriminaalkolleegiumi varasemas praktikas väljendatud seisukoha järgi ei tohtinud kohtu alla andmine ja eelistung olla üksteisest ajaliselt lahutatud ning eelmenetlust toimetav kohtunik pidi seetõttu kohtu alla andmise määruse tegemisel lahendama kõik KrMS § 263 p-des 1–8 loetletud küsimused (vt RKKKm 3-1-1-86-15, p 14 ja 3 1-1-69-08, p 12). Asjas nr 3-1-1-22-16 muutis Riigikohtu kriminaalkolleegiumi kogu koosseis asjades nr 3-1-1-86-15 ja nr 3-1-1-69-08 väljendatud seisukohta ning leidis, et kui kriminaalasja kohtualluvus on õige, süüdistusakt vastab nõuetele ja puudub alus kriminaalmenetluse lõpetamiseks, siis on täidetud ka kõik süüdistatava kohtu alla andmise eeldused. Muid KrMS 10. peatüki 1. jaos nimetatud küsimusi võib kohus lahendada pärast kohtu alla andmise määruse koostamist. Kui süüdistatava kohtu alla andmisel võetakse seisukoht vaid kohtu alla andmise eelduste täidetust puudutavates küsimustes, peab maakohus edasi korraldama eelistungi(d), et lahendada kriminaalasja kohtuliku arutamise planeerimine ja muud KrMS § 258 lg-s 1 ning §-s 263 loetletud küsimused. Kohtu eelmenetluses tehtud otsustused ei pea olema vormistatud ühe menetlusdokumendina (määrusena), vaid võimalik on kohtu alla andmise määrusena pealkirjastatud dokumentide paljusus. Kokkuvõtlikult öelduna ei tähista süüdistatava kohtu alla andmine alates 1. septembrist 2011 enam kohtuliku eelmenetluse lõppu, vaid eelmenetluslike küsimuste lahendamine võib jätkuda pärast süüdistatava kohtu alla andmise määruse koostamist. (Vt RKKKm 3-1-1-22-16, p-d 24–30 ja 32–37, 3-1-1-38-16, p 47 ja 3-1-1-57-16, p 12). (p-d 9-10) Olukorras, kus maakohus oli eelistungi toimumise ajaks süüdistatava juba kohtu alla andnud ja viimane teadis, millised otsustused kohtu alla andmise raames tehti ning hiljem toimunud eelistungil ei lahendatud ühtegi kohtu alla andmise määrusega hõlmamata küsimust, samuti pole sedastatav KrMS § 259 nõuete rikkumine, ja süüdistatavat oli kohtukutses informeeritud asjaolust, et kohtuistung toimub eelistungi jätkuna ning ta ei väitnud, et tema menetlusõigusi kohtu alla andmise või kohtuliku arutamise planeerimise käigus oleks rikutud, puudub alus kõneleda menetlusseaduse nõuete eiramisest. (p 14)
Kriminaalasjades nr 3-1-1-86-15 ja nr 3-1-1-69-08 juhindus Riigikohus arusaamast, et kui järgida rangelt KrMS § 385 p-st 16 tulenevat edasikaebeõiguse keeldu, tähendaks see mõnel juhul pikaajalise ja ressursimahuka kohtumenetluse kulgeda laskmist samaaegse kindla teadmisega, et mingil hetkel tuleb selle menetluse tulemina tehtud kohtulahend siiski tühistada. Kuna kriminaalmenetluse seadustik ja kohtupraktika ei tunne kohtulahendite õigustühiseks tunnistamise instituuti, kuid mõnel juhul on selleks esinenud sisuline menetlusökonoomiline vajadus, siis ongi KrMS § 2 p-s 4 sätestatut arvestades peetud võimalikuks elimineerida mõned kohtulahendid analoogia korras määruskaebemenetluse vahendusel menetluse võimalikult varajases etapis. (p 12) Asjades nr 3-1-1-86-15 ja nr 3-1-1-69-08 tehtud lahendite valguses näib kohtupraktikas süvenevat arvamus, justkui oleks Riigikohus olenemata KrMS § 385 p-s 16 märgitust käsitanud kohtu alla andmise määrust mõnesid erandeid arvesse võttes siiski võrdlemisi vabalt edasikaevatava kohtulahendina. Selline arusaam on ekslik, sest kohtuasjas nr 3-1-1-23-16 tehtud määruse p-des 23 ja 24 väljendas kolleegium seisukohta, et kohus on menetluslikult pädev kontrollima üksnes lubatava kaebuse põhjendatust. Olukorras, kus isik on esitanud kaebuse sellise kohtulahendi peale, mida seadus ei võimalda vaidlustada, on kaebuse läbi vaatamata jätmise ainukene alternatiiv edasikaebepiirangu põhiseadusvastaseks tunnistamine ja kohaldamata jätmine (vt ka nt RKÜKo 3-1-1-5-13, 3-1-1-45-12 ja 3-1-1-18-12). (p 15) Kohtu alla andmise raames süüdistatava suhtes kohtueelsel uurimisel kohaldatud tõkendi muutmata jätmise kohta tehtav otsustus ei ole KrMS § 385 p-s 16 ette nähtud edasikaebepiirangust hõlmatud, kuna selle küsimuse lahendus ei kujuta endast süüdistatava kohtu alla andmise eeldust. Märgitud otsustuse vaidlustamise välistab hoopis KrMS § 385 p 6, mille kohaselt ei saa määruskaebust esitada vahistuse põhjendatuse kontrollimise määruse peale. Kohtu alla andmise raames tehtav otsustus, millega jäetakse kohtueelsel uurimisel tõkendina kohaldatud vahistamine muutmata, kujutab endast olemuslikult tõkendi jätkuva kohaldamise põhjendatuse kontrolli. Kuna selles menetlusetapis ei ole veel tegemist kohtuliku arutamisega, ei laiene vaadeldavas küsimuses tehtud otsustuse vaidlustamisele KrMS § 385 p-s 6 märgitud erand, mille järgi saab määruskaebe korras vaidlustada KrMS § 275 lg-s 2 nimetatud määrust. (p 17)
Senises kohtupraktikas omaksvõetud käsitlus, mille kohaselt ei tohi eelmenetlust toimetav kohtunik üldmenetluses süüdistatava kohtu alla andmist otsustada eelistungit korraldamata ja kõiki KrMS §-s 263 loetletud küsimust lahendamata, ei võimalda kriminaalasja edasise menetluse otstarbekat planeerimist paindlikult tagada. Seetõttu on vajalik varasemas kohtupraktikas väljendatud seisukohta muuta, põhjendades seda järgmiste argumentidega. (p 32) Eelistungi korraldamine üksnes kiirema kohtu alla andmise otsustamise tagamiseks ei ole sisuliselt vajalik ega otstarbekas siis, kui selleks ajaks pole veel teada, missuguseid taotlusi kohtumenetluse pooled esitada kavatsevad ja millisele ajale saab kriminaalasja arutamise määrata. Kirjeldatud olukorras ei saa kohus lahendada enamikku KrMS §-s 263 loetletud kohtuliku arutamise planeerimiseks vajalikest küsimustest, kuid eeskätt just sel põhjusel eelistungi korraldamine vajalik ongi. Kuna KrMS § 259 lg 2 kohaselt peavad eelistungist kohustuslikus korras osa võtma kaitsja ja prokurör ning sama paragrahvi 3. lõike järgi mõnel juhul ka teised kohtumenetluse pooled, tooks vastupidine järeldus kahtluseta nii kohtumenetluse poolte kui ka kohtu jaoks kaasa töökoormuse kasvu, kuid tähendaks ühtlasi ka kriminaalasja menetlemise kulude võimalikku suurenemist. (p 33) Kuni 1. septembrini 2011 kehtinud KrMS § 257 lg 2 järgi tuli varem kõigil juhtudel, mil esines KrMS §-s 258 sätestatud alus, eelistung korraldada enne süüdistatava kohtu alla andmise otsustamist. KrMS § 257^1 sellist nõuet enam ette ei näe. Osutatud sätte põhjal ei ole välistatud eelistungi korraldamine nii enne kui ka pärast süüdistatava kohtu alla andmist, kuigi mõistetavalt sõltub eelistungi korraldamise aeg lahendatava kriminaalasja eripärast. (p 35) KrMS § 262 lg 1 põhjal ilmneb, et kohtu alla andmise otsustamise kõrval võib kohtunik eelistungil teha veel ka muid otsustusi. Kõnealuse sätte p-des 1–5 toodud loetelu järgi ei pea eelistungi vältimatuks tulemiks olema üksnes kohtu alla andmise määruse koostamine. KrMS § 263 p-s 3 tehtud muudatus toetab samuti arusaama, et 1. septembril 2011 jõustunud seaduse redaktsiooni kohaselt võib ja saab kohtunik kohtu alla andmise määruse teha eelistungit korraldamata ning et see määrus ei pea sellisel juhul sisaldama kõiki KrMS § 263 p-des 1–8 nimetatud andmeid. Arvestades, et KrMS § 263 p 3 kehtiva redaktsiooni kohaselt tuleb kohtu alla andmise määruses märkida kohtuistungi aeg ja koht vaid siis, kui need on (määruse tegemise ajaks) teada, on võimalik tõlgendus, et enne täiemahulise kohtuliku arutamise planeerimise kohta määruse tegemist saabki kohus kohtu alla andmise otsustamisel lahendada selles loetelus sisalduvaid küsimusi vaid mingis osas. (p 36) Kriminaalmenetluse seadustik näeb ette vaid kolm otsustust (määrust), mille süüdistusakti saanud kohus võib teha süüdistatava kohtu alla andmise alternatiivina. Nendeks on esiteks ebaõige kohtualluvusega kriminaalasja saatmine alluvusjärgsele kohtule (KrMS § 28 lg 1) või Riigikohtu esimehele kohtualluvuse määramiseks (KrMS § 28 lg 3); teiseks KrMS § 154 nõuetele mittevastava süüdistusakti tagastamine prokuratuurile (KrMS § 262 lg 1 p 2) ja kolmandaks kriminaalmenetluse lõpetamine KrMS § 199 lg 1 p-des 2–6 loetletud juhtudel (KrMS § 262 lg 2 p 3). Kui kriminaalasja kohtualluvus on õige, süüdistusakt vastab nõuetele ja puudub alus kriminaalmenetluse lõpetamiseks, siis on täidetud ka kõik süüdistatava kohtu alla andmise eeldused. Muid KrMS 10. peatüki 1. jaos nimetatud küsimusi võib kohus lahendada ka pärast kohtu alla andmise määruse koostamist. Seega kui süüdistatava kohtu alla andmisel võetakse seisukoht vaid kohtu alla andmise eelduste täidetust puudutavates küsimustes, peab maakohus edasi korraldama eelistungi(d), et lahendada kriminaalasja kohtuliku arutamise planeerimine ja muud KrMS § 258 lg-s 1 ning §-s 263 loetletud küsimused. Mõistetavalt tähendab eespool öeldu, et kohtu eelmenetluses tehtud otsustused ei pea olema vormistatud ühe menetlusdokumendina (määrusena), s.t võimalik on kohtu alla andmise määrusena pealkirjastatud dokumentide paljusus. (p 37) Ühtlasi saab kohtunik enne kohtuliku arutamise algust kohtu alla andmise eelduseks olevates küsimustes tehtud otsustusi muuta. Keeruline oleks õigustada arvamust, et näiteks olukorras, kus süüdistatava kohtu alla andmisel jäeti ekslikult tähelepanuta kriminaalmenetluse lõpetamise alus või kui see alus tekkis pärast kohtu alla andmise otsustamist, tuleks kriminaalmenetluse lõpetamiseks ära oodata kriminaalasja arutamise algus ja alles seejärel kriminaalmenetlus KrMS § 274 lg 1 alusel lõpetada. Ka ei leidu mõistlikku põhjust, väitmaks, et kui kohtu alla andmisel jäeti tähelepanuta süüdistusakti oluline puudus, ei tohiks eelmenetlust toimetav kohtunik selle puuduse hilisema avastamise korral viga kõrvaldada ja süüdistusakti prokuratuurile tagastada. (p 38) Süüdistatava kohtu alla andmisega lõpeb kohtueelses menetluses tehtud tõkendimääruse toime. Sellistes kohtuasjades saab eelmenetlust toimetav kohtunik süüdistatava eelistungit korraldamata kohtu alla anda üksnes siis, kui kohus peab võimalikuks jätta kohtueelses menetluses kohaldatud tõkendi vähemalt asjas hiljem toimuva eelistungini muutmata. Kohtupraktikas valitseva arusaama järgi ei loeta tõkendi muutmise otsustamiseks KrMS § 258 lg 1 p 1 mõttes eelmenetlust toimetava kohtuniku esialgset hinnangut selle kohta, et tõkend tuleb jätta muutmata (vt RKKKm 3-1-1-69-08, p 11). Seega on KrMS § 257 lg-s 3 kirjeldatud juhul võimalik tõkendi suhtes võtta kohtu alla andmise määruse tegemisel eelistungit korraldamata seisukoht siis, kui kohtuniku esialgse hinnangu järgi saab vahistatud isiku tõkendi jätta muutmata. Järgneval eelistungil peab kohus kontrollima tõkendi jätkuva kohaldamise põhjendatust juhul, kui seda on taotlenud kohtumenetluse pool, või omal algatusel, kui tõkend on jäetud muutmata üksnes eelistungini. Kohtumenetluse poole taotlusel tuleb kohtul korraldada esimesel võimalusel (eraldi) eelistung tõkendi tühistamise otsustamiseks. (p 39)
KrMS § 262 lg-st 1 ja §-st 263 ilmneb, missuguseid andmeid peab eelistungi tulemina tehtud kohtu alla andmise määrus kajastama. KrMS § 279 kohaselt tuleb aga kohtuistungi rakendamise käigus kontrollida, kas süüdistatav on kohtu alla andmise määruse koopia kätte saanud, vajadusel tuleb määruse koopia isikule kätte anda ja tema enda või kaitsja taotlusel määrata aeg sellega tutvumiseks või lükata kohtuistung edasi. Kuivõrd KrMS § 263 kohaselt peab kohtu alla andmise määrus muu hulgas sisaldama andmeid selle kohta, millal ja kus kohtuistung toimub (kui see on määruse koostamise ajaks teada) (p 3), kas kriminaalasja arutatakse avalikul või kinnisel istungil (p 4), kes ning missugusel ajal on kohtuistungile kutsutud (p 5), kas kohaldatakse või muudetakse tõkendit (p 7) ja lahendust esitatud taotluste kohta (p 8), on kõnealused sätted mõeldud tagama nii kriminaalasja igakülgset ja takistusteta arutamist kui ka süüdistatava kaitseõigust. Eeskätt KrMS §-s 263 loetletud andmete kirjalik esitamine määruses on süüdistatava jaoks tähtis just olukorras, kus eelistung ja kohtuasja sisuline arutamine on üksteisest ajaliselt lahutatud. (p 7) Kuna üldkorras kohtusse saadetud kriminaalasja puhul on vaja planeerida kohtuliku arutamise aeg, aga sageli lahendada ka tõkendi kohaldamine või muutmine või kohtumenetluse poolte taotlused, ja kuna KrMS § 259 lg-te 2 ning 3 kohaselt kutsutakse erinevalt kaitsjast ning prokurörist teised menetlusosalised eelistungile üksnes vajaduse korral, siis küsimust eelistungil protokollilise kohtu alla andmise määruse tegemise võimalikkuse kohta üldjuhul ei saagi tekkida. See tõdemus ega ka KrMS §-s 263 ja § 279 lg-s 2 märgitu aga ei tähenda, nagu ei võiks maakohus mõnel juhul siiski kirjaliku kohtu alla andmise määruse koostamise nõudest kõrvale kalduda ning vormistada vastavasisulise otsustuse protokollilise määrusena. Protokollilise määrusega kohtu alla andmise otsustamise võimalus sõltub suuresti lahendatava kohtuasja eripärast, s.t sellest, kes kohtumenetluse pooltest kohtu alla andmise otsustamiseks peetavast eelistungist osa võtavad, missuguseid küsimusi maakohus kohtu alla andmise raames lahendab ja millisele seisukohale jõutakse kohtuasja sisulise arutamise küsimuses. (p 8) Erandliku olukorrana, mil maakohus võib süüdistatava kohtu alla andmise lahendada protokollilise määrusega, saab käsitada KrMS §-s 265^1 toodud menetlussituatsiooni, kus eelistung jätkub kõigi kohtumenetluse poolte nõusolekul kohtuliku arutamisega ja kohtumenetluse pooled on sõnaselgelt või ka konkludentselt avaldanud, et nad ei soovi kirjaliku kohtu alla andmise määruse koostamist ning kirjaliku määruse koostamata jätmisega ei rikuta ühegi kohtumenetluse poole õigusi. Teistsuguse arusaama korral peaks maakohus eelistungi järel tegema vaheaja, koostama kirjaliku kohtu alla andmise määruse, selle saalis kuulutama, andma määruse koopia nii prokurörile, kaitsjale kui ka süüdistatavale, võimaldama sellega tutvuda ja alles seejärel alustama kohtuliku arutamisega. Kirjeldatu oleks aga vastuolus KrMS §-ga 265^1 taotletava eesmärgiga, milleks on tagada kohtumenetluse katkematus ja viivitamatus, kuna sellega võib menetlusele kuluv aeg hoopis pikeneda ja ühtlasi võivad suureneda ka menetluskulud. Olukorras, kus eelistungit on kõigi kohtumenetluse poolte hinnangul võimalik kohe jätkata kriminaalasja sisulise arutamisega, ei sisaldaks eraldiseisva dokumendina vormistatud kohtu alla andmise määrus endas mingit menetluse tõrgeteta ning sujuvat kulgemist garanteerivat väärtust. (p 9)
Erandliku olukorrana, mil maakohus võib süüdistatava kohtu alla andmise lahendada protokollilise määrusega, saab käsitada KrMS §-s 265^1 toodud menetlussituatsiooni, kus eelistung jätkub kõigi kohtumenetluse poolte nõusolekul kohtuliku arutamisega ja kohtumenetluse pooled on sõnaselgelt või ka konkludentselt avaldanud, et nad ei soovi kirjaliku kohtu alla andmise määruse koostamist ning kirjaliku määruse koostamata jätmisega ei rikuta ühegi kohtumenetluse poole õigusi. Teistsuguse arusaama korral peaks maakohus eelistungi järel tegema vaheaja, koostama kirjaliku kohtu alla andmise määruse, selle saalis kuulutama, andma määruse koopia nii prokurörile, kaitsjale kui ka süüdistatavale, võimaldama sellega tutvuda ja alles seejärel alustama kohtuliku arutamisega. Kirjeldatu oleks aga vastuolus KrMS §-ga 265^1 taotletava eesmärgiga, milleks on tagada kohtumenetluse katkematus ja viivitamatus, kuna sellega võib menetlusele kuluv aeg hoopis pikeneda ja ühtlasi võivad suureneda ka menetluskulud. Olukorras, kus eelistungit on kõigi kohtumenetluse poolte hinnangul võimalik kohe jätkata kriminaalasja sisulise arutamisega, ei sisaldaks eraldiseisva dokumendina vormistatud kohtu alla andmise määrus endas mingit menetluse tõrgeteta ning sujuvat kulgemist garanteerivat väärtust. (p 9) Seadus ei piira kohtumenetluse poole õigust jätta KrMS § 265^1 lg-s 1 ette nähtud nõusolek andmata, samuti ei pea kohtumenetluse pool nõusoleku andmata jätmist põhjendama. Kui kohtumenetluse pool siiski selgitab eelistungil, miks ta ei ole nõus kohe kohtuliku arutamisega jätkama, ei ole sellel otsest õiguslikku tähendust ning eelistungi jätkamine kohtuliku arutamisega on välistatud, olenemata sellest, kas kohus peab esitatud põhjendust veenvaks või mitte. Sama paragrahvi teisest lõikest järeldub ühemõtteliselt, et nii nagu eelistungil, on ka enne eelistungit võimalik teha otsustus selle kohta, et kohtulik arutamine toimub vahetult pärast eelistungit, üksnes kohtu ja kohtumenetluse poolte kokkuleppel. Kohtul puudub nii eelistungil kui ka enne seda menetluslik pädevus ühepoolselt määrata, et eelistungit jätkatakse kohtuliku arutamisega. (Vt RKKKo 3-1-1-19-11, p 11.) Nendest seisukohtadest saab järeldada, et KrMS § 265^1 lg-tes 1 ja 2 märgitud nõue peab esmajoones tagama selle, et nii kohus kui ka kõik kohtumenetluse pooled oleksid valmis üldkorras kohtusse saadetud kriminaalasja sisuliseks kohtulikuks arutamiseks. (p 13) Kui kannatanu ei esitanud kohtulikul arutamisel ega ka hiljem ühtegi etteheidet selle kohta, et tema menetluslikke õigusi oleks eelistungile kutsumata jätmise ja kohtuliku arutamise alustamisega vahetult pärast eelistungit mingilgi kujul rikutud ega ka avaldanud, et ta soovinuks esitada omapoolseid tõendeid või taotlusi või vajanuks lisaaega kohtuliku arutamise ettevalmistamiseks ning ta ei esitanud tsiviilhagi ega vaidlustanud maakohtu otsust, ei ole tema õiguste rikkumine mingistki aspektist tuvastatav. Tema eelistungilt puudumine ei saanud sellisel juhul kriminaalasja edasist lahendamist mõjutada ja sellega ei saanud kaasneda ebaseadusliku või põhjendamatu kohtuotsuse tegemist. (p 16)
3-1-1-104-13 Riigikohus 04.11.2013
Üldkorras kohtusse saadetud kriminaalasjas algab kohtumenetlus süüdistatavate kohtu alla andmisest ja jätkub kuni kohtulahendi jõustumiseni ning seda ka juhul, kui kriminaalasi saadetakse maakohtule uueks arutamiseks teises kohtukoosseisus.
Kriminaalasja uueks arutamiseks saatmine tähendab, et kohtumenetlust korratakse alates kohtulikust arutamisest, mitte kohtu alla andmisest (vt RKKKm 3-1-1-57-02, p 12). Seega jääb maakohtu määrus süüdistatavate kohtu alla andmise kohta vaatamata otsuste tühistamisele ja kriminaalasja uueks arutamiseks saatmisele jätkuvalt jõusse ning maakohtul puudub tegelikult vajadus kohtualuseid uuesti kohtu alla anda.
KrMS § 187 lg 2 sätestab, et kui määruskaebust ei rahuldata, jäävad menetluskulud selle isiku kanda, kellel need on tekkinud. Nimetatud sätet tuleb aga tõlgendada koostoimes KrMS § 180 lg-ga 1, § 181 lg-tega 1 ja 2 ning §-ga 183, st silmas pidades kriminaalmenetluse lõpptulemust. Sellest tuleneb, et kahtlustatavalt või süüdistatavalt ei mõisteta tema määruskaebuse rahuldamata jätmise korral kriminaalmenetluse kulusid välja kaebuse lahendamisel, vaid tema suhtes süüdimõistva kohtuotsuse tegemisel või kriminaalmenetluse lõpetamisel alusel, mille korral jäävad menetluskulud kahtlustatava või süüdistatava kanda. Seega ei saanud ringkonnakohus enne asjas lõpplahendi tegemist võtta seisukohta menetluskulude hüvitamiseks kohustatud isiku kohta, vaid pidanuks määruskaebemenetluse kulu arvestama menetluskulude hulka. Sellega rikkus ringkonnakohus oluliselt kriminaalmenetlusõigust KrMS § 339 lg 2 mõttes.
3-1-1-133-12 Riigikohus 30.11.2012
Kuna KrMS § 136 näeb erinormina KrMS § 385 suhtes ette menetlusosalise õiguse vaidlustada määruskaebekorras vahistamisega seonduvaid küsimusi ning KrMS § 137^1 lg 9 võrdsustab edasikaebeõiguse osas elektroonilise valve kohaldamise vahistamisega, siis on ka maakohtu määrus, millega jäeti rahuldamata poole taotlus vahistamise asendamiseks elektroonilise valvega, määruskaebekorras vaidlustatav. Kohtumäärus, millega keeldutakse vahistamise asendamisest elektroonilise valvega, moodustab erandi üldpõhimõttest, mille kohaselt ei ole keeldumine kergemaliigilise tõkendi kohaldamisest (tõkendi muutmisest) edasikaevatav. (Vt ka RKKKo 3-1-1-9-12, p-d 10-12). Juhul, kui kohus jätab poole taotluse ainult tõkendi vahistamise tühistamiseks rahuldamata ning süüdistatava suhtes kohaldatud vahistamise muutmata, puudub kohtumenetluse poolel taolise otsustuse peale määruskaebeõigus KrMS § 385 p 20 kohaselt, kuna tegemist on poole taotluse lahendamisel tehtud kohtumäärusega (vt RKKKm 3-1-1-110-10, p 7). Määruskaebeõiguse ulatuse kindlaks tegemiseks tõkendi muutmiseks esitatud taotluste lahendamisel koostatud kohtumäärustele tuleb lähtuda sellest, kas seadusandja on pidanud vajalikuks konkreetse tõkendiliigi vaidlustamise jaoks erandite loomist või mitte. Viimased ei pruugi seadustehniliselt alati sisalduda kriminaalmenetluse seadustiku määruskaebemenetlust reguleerivas 15. ptk-s, vaid võivad tuleneda ka kriminaalmenetlusõiguse üldosalistest sätetest (nt § 136 või § 137^1 lg 9). Edasikaebeõigust puudutavate erandite puudumisel tuleb määruskaebeõiguse selgitamiseks juhinduda KrMS §-st 385 kui üldnormist. Küsimuste, mille vaidlustamine määruskaebekorras ei ole KrMS § 385 kohaselt eraldivõetult keelatud, lahendamine kohtu alla andmise määruses, ei võta kohtumenetluse poolelt õigust esitada nende peale määruskaebust.
Küsimuste, mille vaidlustamine määruskaebekorras ei ole KrMS § 385 kohaselt eraldivõetult keelatud, lahendamine kohtu alla andmise määruses, ei võta kohtumenetluse poolelt õigust esitada nende peale määruskaebust.
Kuna KrMS § 136 näeb erinormina KrMS § 385 suhtes ette menetlusosalise õiguse vaidlustada määruskaebekorras vahistamisega seonduvaid küsimusi ning KrMS § 137^1 lg 9 võrdsustab edasikaebeõiguse osas elektroonilise valve kohaldamise vahistamisega, siis on ka maakohtu määrus, millega jäeti rahuldamata poole taotlus vahistamise asendamiseks elektroonilise valvega, määruskaebekorras vaidlustatav. Kohtumäärus, millega keeldutakse vahistamise asendamisest elektroonilise valvega, moodustab erandi üldpõhimõttest, mille kohaselt ei ole keeldumine kergemaliigilise tõkendi kohaldamisest (tõkendi muutmisest) edasikaevatav. (Vt ka RKKKo 3-1-1-9-12, p-d 10-12). Juhul, kui kohus jätab poole taotluse ainult tõkendi vahistamise tühistamiseks rahuldamata ning süüdistatava suhtes kohaldatud vahistamise muutmata, puudub kohtumenetluse poolel taolise otsustuse peale määruskaebeõigus KrMS § 385 p 20 kohaselt, kuna tegemist on poole taotluse lahendamisel tehtud kohtumäärusega (vt RKKKm 3-1-1-110-10, p 7). Määruskaebeõiguse ulatuse kindlaks tegemiseks tõkendi muutmiseks esitatud taotluste lahendamisel koostatud kohtumäärustele tuleb lähtuda sellest, kas seadusandja on pidanud vajalikuks konkreetse tõkendiliigi vaidlustamise jaoks erandite loomist või mitte. Viimased ei pruugi seadustehniliselt alati sisalduda kriminaalmenetluse seadustiku määruskaebemenetlust reguleerivas 15. ptk-s, vaid võivad tuleneda ka kriminaalmenetlusõiguse üldosalistest sätetest (nt § 136 või § 137^1 lg 9). Edasikaebeõigust puudutavate erandite puudumisel tuleb määruskaebeõiguse selgitamiseks juhinduda KrMS §-st 385 kui üldnormist.
Vahistamismäärust ei saa paigutada KrMS § 385 p 16 toimealasse, mille järgi on keelatud vaidlustada kohtumäärust, mis on tehtud kohtumenetluses kohtumenetluse poole taotluse lahendamiseks. Ringkonnakohtu määrust, millega rahuldatakse prokuratuuri määruskaebus maakohtu vahistamata jätmise määruse peale, saab määruskaebe korras vaidlustada Riigikohtus.
Kõik faktilised asjaolud, mis on isiku karistusõigusliku vastutuse eelduseks, peavad piisava selguse ja täpsusega kajastuma juba süüdistuse tekstis (vt 3-1-1-24-05 ja 3-1-1-130-05 ja 3-1-1-89-06). Võistlevas kohtumenetluses määrab süüdistus üldjuhul ära kohtuliku arutamise piirid ja KrMS § 154 lg 3 p-de 2-3 kohaselt tuleb süüdistusakti lõpposas kohustuslikult ära näidata nii süüdistuse sisu, s.o süüdistatavale inkrimineeritava käitumise kirjeldus kui ka kuriteo kvalifikatsioon karistusseadustiku vastava paragrahvi, lõike ja punkti täpsusega (vt 3-1-1-139-05 ja nr 3-1-1-96-06). Olukorras, kus süüdistus on koostatud puudulikult, ei ole kohtul võimalik süüdistuses nimetamata vastutuse eeldusi isikule omistada isegi sõltumata sellest, milline on kohtu tuvastatud faktiliste asjaolude kogum. Puuduliku süüdistuse korral on süüdistatava õigeksmõistmine võimalik siis, kui selline süüdistus toob endaga kaasa kuriteosündmuse või kuriteo selgitamise võimatuse või kui sellega kaasneb tõendamiseseme asjaolude tuvastamatus.
Olemuslikult tähendab KrMS § 337 lg 1 p 2 ringkonnakohtu võimalust parandada maakohtu otsuses esinevaid pisivigu (nt eksitus kuupäevas, nime vale kirjapilt, tehnilised vead vm). See ei tähenda aga, et KrMS § 337 lg 1 p 2 alusel oleks ringkonnakohtul võimalik parandada esimese astme kohtu otsuses igasuguseid vigu. Selline pisivigade parandamine puudutab vaid juhtumeid, kui puudub vähimgi õiguslik etteheide maakohtu otsuse sisule. Veelgi enam, pisivigade parandamine ei tohi muuta otsuse sisulist õiguslikku tähendust ega tuua kaasa kohtumenetluse pooltele uusi/üllatuslikke õiguslikke tagajärgi. (Vt 3-1-1-14-07). Kui isiku karistusõigusliku vastutuse eeldus ei kajastu süüdistusaktis ja seda ei tuvasta ka maakohtus, siis ei saa ringkonnakohus kohtuotsust täpsustada, sest sellisel juhul väljub ringkonnakohus KrMS § 337 lg 1 p-s 2 sätestatud kohtuotsuse täpsustamise piiridest.
Kõik faktilised asjaolud, mis on isiku karistusõigusliku vastutuse eelduseks, peavad piisava selguse ja täpsusega kajastuma juba süüdistuse tekstis (vt RKüKo nr 3-1-1-24-05 ja RKKKo nr 3-1-1-130-05 ja 3-1-1-89-06). Kui isiku karistusõigusliku vastutuse eeldus ei kajastu süüdistusaktis ja seda ei tuvasta ka maakohtus, siis ei saa ringkonnakohus kohtuotsust täpsustada, sest sellisel juhul väljub ringkonnakohus KrMS § 337 lg 1 p-s 2 sätestatud kohtuotsuse täpsustamise piiridest. Võistlevas kohtumenetluses määrab süüdistus üldjuhul ära kohtuliku arutamise piirid ja KrMS § 154 lg 3 p-de 2-3 kohaselt tuleb süüdistusakti lõpposas kohustuslikult ära näidata nii süüdistuse sisu, s.o süüdistatavale inkrimineeritava käitumise kirjeldus kui ka kuriteo kvalifikatsioon karistusseadustiku vastava paragrahvi, lõike ja punkti täpsusega (vt RKKKo nr 3-1-1-139-05 ja nr 3-1-1-96-06). Olukorras, kus süüdistus on koostatud puudulikult, ei ole kohtul võimalik süüdistuses nimetamata vastutuse eeldusi isikule omistada isegi sõltumata sellest, milline on kohtu tuvastatud faktiliste asjaolude kogum. Puuduliku süüdistuse korral on süüdistatava õigeksmõistmine võimalik siis, kui selline süüdistus toob endaga kaasa kuriteosündmuse või kuriteo selgitamise võimatuse või kui sellega kaasneb tõendamiseseme asjaolude tuvastamatus. Kuigi kohtu alla andmise küsimuse lahendamisel ei pea kohus mõistetavalt otsustama KrMS §-s 306 sätestatud küsimusi ega saagi seda teha, tuleb olukorras, kus süüdistusaktis on kuriteo asjaolud küll märgitud, kuid nende kirjeldus ilmselgelt ei vasta isikule süüksarvatud kuriteo tunnustele, jaatada kohtu õigust lugeda süüdistusakt KrMS § 154 nõuetele mittevastavaks.
3-1-1-149-03 Riigikohus 13.01.2004
Vastavalt KrMK §-s 185 sätestatule on kohtu alla andmise staadiumis kohtu pädevuses vaid selle kontrollimine, kas kriminaalasi allub sellele kohtule ja kas süüdistuskokkuvõtte vastab KrMK §-s 174 sätestatule. Kohtu alla andmise staadiumis ei saa kohus otsustada, kas on kogutud kõik kohtulikuks arutamiseks vajalikud tõendid ja kas süüdistatava tegu on õigesti kvalifitseeritud.Seega tuleb ka KrMK § 190 lg 1 p-s 4 sätestatut tõlgendada kitsendavalt ja asuda seisukohale, et kohtu alla andmise staadiumis on välistatud kriminaalmenetluse lõpetamine KrMK § 5 lg 1 p-des 1 ja 2 sätestatud alustel.

matches:
§ 263
kohus
§ 258
§ 259
§ 263
kohus
§ 258
§ 259
Riigikohus
§ 385
§ 2
Riigikohus
§ 385
kohus
§ 385
§ 385
§ 385
§ 275
kohus
§ 259
§ 257
§ 257
§ 262
§ 263
§ 263
§ 263
kohus
kohus
§ 28
§ 28
§ 154
§ 262
§ 199
§ 262
kohus
§ 258
§ 274
kohus
§ 258
§ 257
kohus
§ 262
§ 279
§ 263
§ 259
§ 279
§ 265
kohus
§ 265
kohus
Riigikohus
§ 187
§ 180
§ 181
§ 339
Riigikohus
§ 136
§ 385
§ 137
kohus
§ 385
§ 136
§ 137
§ 385
§ 385
§ 136
§ 385
§ 137
kohus
§ 385
§ 136
§ 137
§ 385
§ 154
§ 337
§ 337
§ 337
§ 337
§ 154
kohus
§ 154
Riigikohus
kohus
§ 190
§ 5