Nõo Spordihoone põhimäärus – Riigi Teataja
Nõo Spordihoone põhimäärus
Nõo Spordihoone põhimäärus - sisukord
§ 4 Töötajate koosseis
§ 5 Töötajate õigused ja kohustused
§ 10 Tegevuse ümberkujundamine ja lõpetamine
RT IV, 13.01.2015, 10
Vastu võetud 25.09.2008 nr 62
RT IV, 13.12.2013, 27
18.12.2014 RT IV, 13.01.2015, 3 16.01.2015
Määrus antakse Kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lõike 1 punkti 34 alusel.
(1) Nõo Spordihoone (edaspidi spordihoone) on Nõo Vallavalitsuse hallatav asutus, mille tegevusvaldkonnaks on spordielu korraldamine vallas.
(2) Spordihoonel võib olla oma pitsat ja sümboolika.
(3) Spordihoone juhindub oma tegevuses Nõo Vallavolikogu ja Nõo Vallavalitsuse õigusaktidest, käesolevast põhimäärusest ja muudest kehtivatest seadusandlikest aktidest.
(4) Spordihoone asub aadressil: Kalju Aigro tn 1, Nõo alevik, Nõo vald, Tartumaa.
[RT IV, 13.01.2015, 3 - jõust. 16.01.2015]
(1) Spordihoone tegevuse põhieesmärgiks on kehakultuuri ja rahvaspordi arendamine Nõo vallas.
(2) Spordihoone tegutsemise ülesanded on:
1) pakkuda kõigile Nõo valla elanikele erinevaid sportliku iseloomuga vaba aja veetmise võimalusi;
2) tõsta inimeste teadlikkust sportlikust elustiilist.
(3) Seatud eesmärkide saavutamiseks ja ülesannete täitmiseks:
1) pakutakse erinevaid treeninguvõimalusi;
2) töötatakse välja ja korraldatakse erinevaid spordiüritusi ning tervislike eluviiside programme ja projekte;
3) korraldatakse spordilaagreid ja matkasid;
4) korraldatakse soovijaile osavõttu maakondlikest ja üleriiklikest võistlustest;
5) levitatakse informatsiooni Nõo vallas ja mujal toimuvatest spordiüritustest;
6) kaasatakse oma tegevusse Nõo vallas tegutsevaid spordiklubisid ja vabatahtlikke;
7) osutatakse muid teenuseid, mis ei ole vastuolus seadusandluse ja käesoleva põhimäärusega.
(4) Spordihoone haldab tema halduses olevaid spordirajatisi ja väljakuid ja vastutab nende korrasoleku eest.
(1) Asjaajamine toimub vastavalt Vabariigi Valitsuse kehtestatud asjaajamiskorra ühtsetes alustes sätestatule.
(2) Spordihoone asjaajamise keel on eesti keel.
(3) Spordihoone asjaajamist reguleeritakse asjaajamiskorraga, mille kehtestab spordihoone juhataja oma käskkirjaga.
§ 4. Töötajate koosseis
(1) Spordihoone töötajate koosseisu kuuluvad spordihoone juhataja, treenerid, administraatorid ja muu teenindav personal.
(2) Juhatajaga sõlmib töölepingu vallavanem.
(3) Spordihoone juhataja kinnitab oma käskkirjaga töötajate koosseisu, arvestades valla eelarves selleks ettenähtud võimalustega.
§ 5. Töötajate õigused ja kohustused
(1) Töötajate õigused, kohustused ja vastutus sätestatakse asutuse töösisekorraeeskirjas, ametijuhendites ja töölepingutes.
(2) Töötajatel on õigus saada tööalaseid koolitusi vastavalt eelarves selleks ettenähtud vahenditele.
(1) Spordihoonet juhib spordihoone juhataja, kes:
1) peab tagama spordihoone tulemusliku toimimise, vastutab spordihoone üldseisundi ja arengu ning rahaliste vahendite sihipärase ja otstarbeka kasutamise eest vastavalt temale seadusega antud pädevusele ja kohustustele;
2) koostab spordihoone sisekorraeeskirja ja spordihoone kasutamise korra;
3) koordineerib treeningrühmade ja teiste spordihoone ruumikasutajate tegevust ning koostab saalide kasutamise ajagraafikud;
4) vormistab käskkirjaga töötajaid puudutavad ning asutuse juhtimisel langetatud otsused;
5) tagab töötajaskonna komplekteerimise, sõlmib ja lõpetab töölepinguid spordihoone personaliga;
7) täidab muid seaduse ja töölepinguga talle pandud tööülesandeid;
8) koostab spordihoone eelarve projekti, esitab selle Nõo Vallavalitsusele ja korraldab spordihoone eelarve täitmist;
9) teeb Nõo Vallavalitsusele ettepanekuid spordihoone töö paremaks korraldamiseks;
10) vastutab spordihoone vara ning inventari säilimise ja sihtotstarbelise kasutamise eest;
11) esitab oma tegevuse ja eelarve täitmise kohta aruanded Nõo Vallavolikogule, Nõo Vallavalitsusele ja statistikaametile seadusandluses ettenähtud korras ja tähtaegadel.
(2) Spordihoone juhataja vaba ametikoha täitmiseks korraldatava konkursi tingimused ja korra, talle esitatavad kvalifikatsiooninõuded, sealhulgas ka vajalike erialateadmiste taseme kehtestab Nõo Vallavalitsus. Konkursi spordihoone juhataja vaba ametikoha täitmiseks kuulutab välja ja korraldab Nõo Vallavalitsus.
(3) Spordihoone juhatajat asendab tema puhkusel või töölähetuses olemise ajal, haigestumise või vabastamise korral isik, kellele on töölepingu või vallavanema käskkirjaga tehtud ülesandeks spordihoone juhataja ülesannete täitmine. Suvepuhkuse ajal määratakse asendaja vastavalt vajadusele.
(1) Spordihoone vara valdamine toimub Nõo Vallavolikogu kehtestatud korra alusel.
(2) Spordihoone kasutuses oleva vara moodustavad Nõo vallalt või teistelt isikutelt ja asutustelt spordihoonele sihtotstarbeliseks valdamiseks, kasutamiseks ja käsutamiseks antud maa, hooned, rajatised, seadmed, rahalised vahendid, inventar ja muu vara.
(3) Spordihoone valduses olev vara on Nõo valla omand.
(1) Spordihoonel on Nõo valla eelarves iseseisev eelarve ja Nõo Vallavalitsusega ühine arvelduskonto.
(2) Spordihoonet finantseeritakse valla eelarvest, fondidest, annetustest, laekumistest sihtasutustelt ja –kapitalidelt ning põhitegevusega seotud tasulistest teenustest.
(3) Spordihoone ruumide ja muu inventari kasutamise tasumäärad kehtestab Nõo Vallavalitsus.
(4) Spordihoone võib vallavalitsuse raamatupidamise kaudu võtta vastu sihtannetusi sponsoritelt ning taotleda toetusi fondidelt arenguprojektide finantseerimiseks.
(5) Spordihoone finantstegevust juhib spordihoone juhataja.
(6) Spordihoone raamatupidamisarvestust korraldab Nõo Vallavalitsuse raamatupidamine.
Spordihoone põhimääruse kinnitab ja/või muudab Nõo Vallavolikogu.
§ 10. Tegevuse ümberkujundamine ja lõpetamine
(1) Spordihoone korraldab ümber või selle tegevuse lõpetab Nõo Vallavolikogu.
(2) Ümberkorraldamist või lõpetamist viib läbi selleks vallavalitsuse poolt moodustatud komisjon.
(3) Ümberkorraldamisest ja/või lõpetamisest teatab spordihoone juhataja töötajatele hiljemalt kolm (3) kuud enne kavandatavat ümberkorraldamist/lõpetamist.
(2) Määrus jõustub 01. novembril 2008.


text:
Euroopa kohtu 12. september 2013 otsus kohtuasjas C-64/12. | Heli Raidve Tööõigusabi
Euroopa kohtu 12. september 2013 otsus kohtuasjas C-64/12.
Rooma konventsioon lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse kohta – Tööleping – Artikli 6 lõige 2 – Valiku puudumisel kohaldatav õigus – Selle riigi õigus, kus töötaja „teeb oma põhitööd” – Leping, mis on tugevamalt seotud teise liikmesriigiga
Kohtuasjas C‑64/12,
mille ese on 19. detsembri 1988. aasta esimese protokolli lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse Euroopa Ühenduste Kohtus tõlgendamise kohta alusel Hoge Raad der Nederlandeni (Madalmaad) 3. veebruari 2012. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 8. veebruaril 2012, menetluses
Anton Schlecker, kes tegutseb ärinime „Firma Anton Schlecker” all,
– M. J. Boedeker, esindaja advokaat R. de Lange,
olles 16. aprilli 2013. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1 Eelotsusetaotlus puudutab 19. juunil 1980 Roomas allakirjutamiseks avatud lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni (EÜT 1980, L 266, lk 1, edaspidi „Rooma konventsioon”) artikli 6 lõike 2 tõlgendamist.
2 See taotlus on esitatud Anton Schleckeri – kes tegutseb ärinime „Firma Anton Schlecker” (edaspidi „Schlecker”) all, mis on äriühinguna registreeritud Ehingenis (Saksamaa) – ja M. F. Boedeckeri – kelle elukoht on Mülheim an der Ruhris (Saksamaa) ja kes töötab Madalmaades – vahelises kohtuvaidluses seoses tööandja ühepoolse töö asukoha muutmisega ja selles kontekstis töölepingule kohaldatava õigusega.
Rooma konventsioon
3 Rooma konventsiooni artikli 3 lõige 1 sätestab:
„Lepingu suhtes kohaldatakse lepingupoolte valitud õigust. Valik peab olema väljendatud või nähtuma selgesti lepingutingimustest või juhtumi asjaoludest. Omal valikul võivad pooled valida kas terve lepingu või üksnes mõne selle osa suhtes kohaldatava õiguse.”
4 Selle konventsiooni artikkel 6 „Individuaalne tööleping“ näeb ette:
„1. Olenemata artikli 3 sätetest ei või töölepingu puhul poolte valitud õigus põhjustada töötaja ilmajätmist kaitsest, mis on talle ette nähtud imperatiivsete sätetega, mis õiguse valiku puudumisel kuuluksid kohaldamisele lõike 2 kohaselt.”
Määrus (EÜ) nr 593/2008:
5 Rooma konventsioon asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma I”) (ELT L 177, lk 6, edaspidi „Rooma I määrus”). Seda määrust kohaldatakse lepingutele, mis on sõlmitud alates 17. detsembrist 2009.
6 Rooma I määruse artikli 8 lõige 4 „Individuaalsed töölepingud” sätestab:
„Kui asjaoludest tervikuna ilmneb, et leping on tihedamalt seotud mõne teise, lõikes 2 või 3 osutamata riigiga, kohaldatakse asjaomase teise riigi õigust.”
7 M. F. Boedeker oli töötaja Saksa ettevõtjas Schlecker, millel on mitu filiaali erinevates liikmesriikides ja mis tegutseb puhastus- ja kosmeetikavahendite alal. Olles töötanud Saksamaal 1. detsembrist 1979 kuni 1. jaanuarini 1994, sõlmis M. F. Boedeker uue töölepingu, mille kohaselt asus ta tööle Schleckeri juhatajana Madalmaades. Sellel ametikohal täitis ta nimetatud liikmesriigis Schleckeri juhtimisülesandeid ligi 300 filiaali ja 1250 töötaja üle.
8 19. juuni 2006. aasta kirjaga teatas Schlecker M. F. Boedekerile, et juhi ametikoht Madalmaades kaotatakse alates 30. juunist 2006, ning pakkus talle võimalust asuda alates 1. juulist 2006 samadel lepingutingimustel tööle „auditi” osakonna (Bereichsleiterin Revision) juhatajana Dortmundis (Saksamaa).
9 M. F. Boedeker vaidlustas tööandja ühepoolse otsuse muuta tema töö asukohta, kuid asus 3. juulil 2006 tööle Dortmundis oma uuel ametikohal. Seejärel esitas ta 5. juulil 2006 haiguslehe. Alates 16. augustist 2006 sai ta hüvitist Saksa haigekassalt.
10 Neil asjaoludel on M. F. Boedeker algatanud mitu kohtumenetlust Madalmaades. Neist ühe menetluse raames esitas ta hagi Kantonrechter te Tielile, nõudes esiteks, et see kohus tuvastaks, et tema töösuhtele tuleb kohaldada Madalmaade õigust, ning teiseks, et kohus tühistataks teise töölepingu ja mõistaks tema kasuks välja hüvitise. Sisulise vaheotsusega, mis hiljem apellatsiooniastmes jõusse jäeti, tühistas Kantonrechter te Tiel töölepingu alates 15. detsembrist 2007 ja mõistis M. F. Boedekeri kasuks välja brutohüvitise summas 557 651,52 eurot. See otsus muutub lõplikuks üksnes juhul, kui tuvastatakse, et töölepingule tuleb kohaldada Madalmaade õigust. Selles osas tuvastas Kantonrechter te Tiel teise otsusega, et kohaldamisele kuulub Madalmaade õigus.
11 Schleckeri apellatsioonkaebust läbi vaadates jättis Gerechtshof te Arnhem muutmata kohtuotsuse, mis käsitleb lepingule kohaldatava õiguse kindlaksmääramist, leides et Saksa õigust ei oleks saanud automaatselt valida. Muu hulgas leiab ta, et tulenevalt Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punktist a tuleb lepingule kohaldada Madalmaade ehk selle riigi õigust, kus töötaja tegi oma põhitööd. Niisiis leidis see kohus, et erinevad asjaolud, millele Schlecker tugines ja mis puudutavad eelkõige seotust erinevate pensioni-, haigus- ja invaliidsuskindlustuse süsteemidega, ei võimalda järeldada, et tööleping oli tugevamalt seotud Saksamaaga, mistõttu ei saa nõustuda sellega, et kohaldamisele kuulub Saksa õigus.
12 Schlecker esitas Hoge Raad der Nederlandenile kassatsioonkaebuse Gerechtshof te Arnhemi otsuse peale, mis käsitleb kohaldatava õiguse kindlaksmääramist.
13 Sellega seoses väidab M. F. Boedeker, et poolte vahelisele lepingule tuleb kohaldada Madalmaade õigust ja et Schleckerit tuleb kohustada teda „Madalmaade eest vastutava isikuna” ametisse tagasi nimetama. Schlecker väidab seevastu, et kohaldada tuleb Saksa õigust, kuna kõik asjaolud viitavad tugevamale seosele Saksamaaga.
14 Nagu eelotsusetaotlusest nähtub, leidis Hoge Raad der Nederlanden, et Madalmaade õigus pakub töötajale antud juhul tööandjapoolse töö asukoha muutmise vastu suuremat kaitset kui Saksa õigus. Seetõttu on nimetatud kohtul kahtlusi seoses sellega, kuidas tõlgendada Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 viimast lauseosa, mis võimaldab jätta konventsiooni artikli 6 lõike 2 punktides a ja b sõnaselgelt ette nähtud seotuskriteeriumidega kindlaksmääratud õiguse kohaldamata juhul, kui asjaoludest tervikuna ilmneb, et tööleping on tugevamalt seotud mõne teise riigiga.
15 Nendel tingimustel otsustas Hoge Raad der Nederlanden menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse [Rooma] konventsiooni artikli 6 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kui töötaja ei tee lepingujärgset tööd ühes ja samas riigis mitte üksnes põhitööna, vaid teeb seda seal ka püsivalt ja katkematult, kuulub igal juhul kohaldamisele selle riigi õigus, isegi kui kõik muud asjaolud viitavad sellele, et tööleping on tugevamalt seotud mõne teise riigiga?
2. Kas esimesele küsimusele jaatava vastuse andmiseks on vajalik, et tööandjal ja töötajal oli lepingut sõlmides või hiljemalt töötaja tööle asudes kavatsus, või vähemalt nad olid sellest teadlikud, et tööd tehakse püsivalt ja katkematult ühes ja samas riigis?”
16 Kõigepealt tuleb täpsustada, et 1. augustil 2004 jõustunud 19. detsembri 1988. aasta esimese protokolli lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse Euroopa Ühenduste Kohtus tõlgendamise kohta (EÜT 1998, C 27, lk 47) artikli 1 kohaselt on Euroopa Kohtul pädevus lahendada käesolevat eelotsusetaotlust. Lisaks on selle protokolli artikli 2 punkti a alusel Hoge Raad der Nederlandenil õigus taotleda Euroopa Kohtult, et see teeks eelotsuse tema menetluses oleva poolelioleva kohtuasja käigus kerkinud küsimuses, mis käsitleb Rooma konventsiooni sätete tõlgendamist.
17 Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas Rooma konventsiooni artikli 6 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et isegi juhul, kui töötaja ei tee lepingujärgset tööd ühes ja samas riigis mitte üksnes põhitööna, vaid teeb seda seal ka püsivalt ja katkematult, võib siseriiklik kohus jätta kõnealuse sätte viimase lauseosa alusel kohaldamata põhitöö tegemise riigiõiguse, kui asjaoludest tervikuna nähtub, et kõnealune leping on tugevamalt seotud mõne teise riigiga.
18 Seega palutakse Euroopa Kohtul tõlgendada põhitöö tegemise riigiga seotuse kriteeriumi Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punkti a tähenduses seoses selle lõike 2 viimases lauseosas sätestatud võimalusega kohaldada töölepingu suhtes selle riigi õigust, millega leping on tugevamalt seotud.
19 Sellega seoses leidsid M. F. Boedeker, Austria valitsus ja Euroopa Komisjon, et kohus, kellel tuleb konkreetses asjas otsus teha, peab selleks, et määrata kindlaks kohaldatav õigus, hindama kõiki asjaga seotud erinevaid fakte ja asjaolusid ning et aeg, mille jooksul töötaja oma põhitööd tegelikult tegi, võib selles analüüsis olla määrava tähtsusega. Seega, kui on tuvastatud, et tööd tehti peamiselt ühes kohas pika aja jooksul, kujutab see asjaolu endast kohaldatava õiguse kindlaksmääramisel otsustava tähtsusega tegurit.
20 Täpsemalt on M. F. Boedeker seisukohal, tuginedes Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punktile a, et põhikohtuasjas tuleb tööandja ühepoolse töö asukoha muutmise vastu suhtes paremat kaitset pakkuvat Madalmaade õigust. Sellega seoses väidab ta nimelt, et lõike 2 viimases lauseosas sätestatud erandit tuleb tõlgendada kitsalt ja kohaldada lähtuvalt töötaja kaitse põhimõttest, millel see säte põhineb, et tagada kõige soodsamate materiaalõigusnormide kohaldamine.
21 Seevastu Madalmaade valitsus leiab, et juhul, kui lepingul on tugevam seos muu riigiga kui see, kus tööd tehti, siis tuleb kohaldada kõige tugevamalt seotud riigi õigust, ehk põhikohtuasjas Saksa õigust. Nimelt muudaks sellisele lepingule Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punktis a sätestatud seotuskriteeriumi kohaldamine, isegi kui asjaolud tervikuna viitavad teisele õigussüsteemile, sisutühjaks nimetatud artikli 6 lõike 2 viimases lauseosas sätestatud erandi. Niisiis väidab see valitsus, et erandi kohaldamisel tuleb arvesse võtta kõiki juhtumi õiguslikke ja faktilisi asjaolusid, tunnistades samas kohaldamisele kuuluvate sotsiaalkindlustuse alaste õigusnormide olulisust.
22 Kõigepealt tuleb meenutada, et Rooma konventsiooni artiklis 6 on sätestatud kollisiooninormide erieeskirjad, mis puudutavad individuaalset töölepingut ja mis teevad erandi selle konventsiooni artiklites 3 ja 4 esitatud üldeeskirjadest, mis käsitlevad vastavalt vabadust valida kohaldatav õigus ja selle valiku puudumisel kohaldatava õiguse kindlaksmääramise kriteeriume (vt selle kohta Euroopa Kohtu 15. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑29/10: Koelzsch, EKL 2011, lk I‑1595, punkt 34, ja 15. detsembri 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑384/10: Voogsgeerd, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 24).
23 Nii näeb kõnealuse konventsiooni artikli 6 lõige 1 ette, et poolte valitud töölepingule kohaldatav õigus ei saa viia töötaja ilmajätmiseni kaitsest, mis on talle ette nähtud imperatiivsete sätetega, mis lepingule kohaldatava õiguse valiku puudumisel kuuluksid kohaldamisele.
24 Sellest tulenevalt sätestab Rooma konventsiooni artikli 6 lõige 2 omakorda spetsiifilised seotuskriteeriumid, mis võimaldavad juhul, kui pooled ei ole valikut teinud, määrata kindlaks lex contractus (eespool viidatud kohtuotsus Voogsgeerd, punkt 25).
25 Selline kriteerium on esiteks riik, kus töötaja „oma põhitööd teeb”, mis on sätestatud Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punktis a, ja teise võimalusena, juhul kui sellist asukohta ei ole, riik, kus asub „tegevuskoht, mille kaudu töötaja on tööle võetud”, nagu sätestab selle konventsiooni artikli 6 lõike 2 punkt b (eespool viidatud kohtuotsus Voogsgeerd, punkt 26).
26 Lisaks näeb kõnealuse lõike 2 viimane lauseosa ette, et neid kahte seotuskriteeriumi ei kohaldata, kui asjaoludest tervikuna ilmneb, et tööleping on tugevamalt seotud mõne teise riigiga; sel juhul kohaldatakse lepingu suhtes selle teise riigi õigust (eespool viidatud kohtuotsus Voogsgeerd, punkt 27).
27 Põhikohtuasjas, nagu nähtub ka eelotsusetaotlusest, ei ole lepingu pooled sõnaselgelt väljendanud oma valikut kindlaksmääratud õiguse kohaldamiseks. Lisaks ei vaidle põhikohtuasja pooled selle üle, et M. F. Boedeker tegi 30. novembril 1994 sõlmitud teist töölepingut täites oma põhitööd Madalmaades püsivalt ja katkematult samas riigis rohkem kui üksteist aastat.
28 Sellegipoolest leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kõik muud lepingu pidepunktid viitavad tugevamale seotusele Saksamaaga. Seega soovib ta teada, kas Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punkti a sätteid tuleb nimetatud artikli 6 lõike 2 viimase lauseosa suhtes tõlgendada laialt.
29 Nimelt, nagu nähtub eelotsusetaotlusest, võib Saksa õigus olla kohaldatav, kuna asjaolud tervikuna, st see, et tööandja oli Saksa juriidiline isik, palka maksti Saksa markades (enne euro kasutuselevõttu), töötaja oli liitunud Saksa kindlustusandja pensionikindlustusskeemiga, M. F. Boedekeri elukohaks jäi Saksamaa, kus ta maksis ka sotsiaalmaksu, tööleping viitas Saksa õiguse imperatiivsetele normidele ja tööandja tasus M. F. Boedekeri reisikulud Saksamaalt Madalmaadesse, viitavad tugevamale seosele Saksamaaga.
30 Käesoleval juhul tuleb seega tuvastada, kas Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punktis a sätestatud kriteeriumi võib kõrvale jätta üksnes siis, kui ta ei loo tegelikku seost, või ka siis, kui kohus leiab, et töölepingul on tugevam seos mõne teise riigiga.
31 Sellega seoses tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punktides a ja b sisalduvate normide omavahelist suhet analüüsides leidnud, et selle konventsiooni artikli 6 lõike 2 punktis a sätestatud selle riigi kriteeriumi, kus töötaja „oma põhitööd teeb”, tuleb tõlgendada laialt, samas kui sama artikli lõike 2 punktis b ette nähtud selle tegevuskoha kriteeriumi, „mille kaudu töötaja on tööle võetud”, saab kohaldada ainult siis, kui asja lahendaval kohtul ei ole võimalik kindlaks määrata riiki, kus põhitööd tehti (vt eespool viidatud kohtuotsus Koelzsch, punkt 43, ja Voogsgeerd, punkt 35).
32 Niisiis tuleb kohaldatava õiguse kindlaksmääramiseks võtta eelisjärjekorras arvesse kriteeriumi, mis käsitleb asjaomase töölepingu seotust kohaga, kus töötaja oma põhitööd teeb, ja selle kriteeriumi kohaldamine välistab täiendava kriteeriumi, mis käsitleb tegevuskohta, mille kaudu töötaja on tööle võetud (vt selle kohta kohtuotsus Koelzsch, punkt 43, ja kohtuotsus Voogsgeerd, punktid 32, 35 ja 39).
33 Nimelt oleks teistsugune tõlgendus vastuolus Rooma konventsiooni artikli 6 eesmärgiga tagada töötajale piisav kaitse. Nii nagu nähtub ka M. Giuliano ja P. Lagarde’i aruandest, mis käsitleb lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni (EÜT 1980, C 282, lk 1), on see artikkel koostatud eesmärgiga leida sobivam regulatsioon olukordadele, kus lepingupoolte huvid ei ole samal tasandil, ning tagada kohane kaitse lepingupoolele, keda tuleb pidada lepingulises suhtes sotsiaalselt ja majanduslikult nõrgemaks pooleks (vt eespool viidatud kohtuotsused Koelzsch, punktid 40 ja 42, ja kohtuotsus Voogsgeerd, punkt 35).
34 Kuivõrd Rooma konventsiooni artikli 6 eesmärk on tagada töötajate piisav kaitse, peab see säte tagama, et töölepingule kohaldataks selle riigi õigust, millega lepingul on kõige tugevam side. Ent niisugune tõlgendus ei pea, nagu seda rõhutab ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 36, viima kõikidel juhtudel töötaja jaoks kõige soodsama õiguse kohaldamiseni.
35 Nagu tuleneb Rooma konventsiooni artikli 6 sõnastusest ja eesmärgist, peab kohus kohaldatava õiguse kindlaksmääramisel lähtuma kõigepealt selle artikli lõike 2 punktides a ja b sätestatud spetsiifilistest seotuskriteeriumidest, mis vastavad üldisele seaduse ootuspärasuse nõudele ja seega õiguskindluse nõudele lepingulistes suhetes (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 6. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑133/08: ICF, EKL 2009, lk I‑9687, punkt 62).
36 Siiski, nagu on märkinud ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 51, kui asjaoludest tervikuna tuleneb, et töölepingul on tugevam side mõne teise riigiga, siis peab siseriiklik kohus Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punktides a ja b sätestatud seotuskriteeriumid kõrvale jätma ja kohaldama selle teise riigi õigust.
37 Nimelt tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et eelotsusetaotluse esitanud kohus võib arvesse võtta töösuhte muid aspekte, kui ilmneb, et asjaolud, mis seonduvad Rooma konventsiooni artikli 6 lõikes 2 osutatud kahe seotuse kriteeriumiga, viivad järelduseni, et lepingul on tihedamad seosed mõne muu riigiga kui see, millele viitavad konventsiooni artikli 6 lõike 2 punktides a ja b nimetatud kriteeriumid (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Voogsgeerd, punkt 51).
38 Selline tõlgendus on pealegi kooskõlas selle uue sättesõnastusega, mis käsitleb individuaalsete töölepingutega seonduvaid kollisiooninorme ja on kehtestatud Rooma I määrusega, mis ei ole käesolevas asjas ajaliselt siiski kohaldatav. Nimelt näeb selle määruse artikli 8 lõige 4 ette, et juhul, kui asjaolude kogumist tuleneb, et kõnealusel lepingul on tugevam side mõne teise riigiga, tuleb kohaldada selle teise riigi õigust (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Koelzsch, punkt 46).
39 Eespooltoodust järeldub, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab määrama lepingu suhtes kohaldatava õiguse kindlaks Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 esimeses lauseosas määratletud seotuskriteeriumide alusel ja eelkõige selle kõike punktis a nimetatud põhitöö tegemise koha kriteeriumi alusel. Siiski tuleb sama lõike viimase lauseosa kohaselt juhul, kui lepingul on tugevam seos mõne teise riigiga kui see, kus põhitööd tehti, põhitöö tegemise asukoha riigi õigus kõrvale jätta ja kohaldada selle teise riigi õigust.
40 Selleks tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul arvesse võtta töösuhet iseloomustavate asjaolude kogumit ja arvestada seda asjaolu või neid asjaolusid, mis on tema arvates kõige kaalukamad. Nii nagu leidis komisjon ja viitas ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 66, ei või kohus, kellel tuleb teha konkreetse juhtumi kohta otsus, automaatselt järeldada, et Rooma konventsiooni artikli 6 lõike 2 punktis a sätestatud norm tuleb kõrvale jätta üksnes selle tõttu, et arvukad muud asjakohased asjaolud, välja arvatud tegeliku töö tegemise koha kriteerium, osutavad mõnele teisele riigile.
41 Olulistest seotuskriteeriumidest tuleb seevastu eelkõige arvesse võtta seda riiki, kus töötaja maksab oma tegevusest saadud tuluga seotud makse, ning seda riiki, mille sotsiaalkindlustussüsteemi ja erinevate pensioni-, haigus- ja invaliidusukindlustuse süsteemidega ta liitunud on. Lisaks peab siseriiklik kohus arvestama ka juhtumi asjaolusid tervikuna, eelkõige palga või muude töötingimuste kindlaksmääramise parameetreid.
42 Eeltoodust tuleneb, et Rooma konventsiooni artikli 6 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et isegi juhul, kui töötaja teeb lepingujärgset tööd põhitööna püsivalt ja katkematult ühes ja samas riigis, võib siseriiklik kohus jätta kõnealuse sätte viimase lauseosa alusel kohaldamata selles riigis kohaldatava õiguse, kui asjaoludest tervikuna nähtub, et kõnealune leping on tugevamalt seotud mõne teise riigiga.
43 Neil asjaoludel ei ole teisele eelotsuse küsimusele vaja vastata.
44 Kõigist eelnevatest kaalutlustest lähtudes tuleb esimesele küsimusele vastata, et Rooma konventsiooni artikli 6 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et isegi juhul, kui töötaja teeb lepingujärgset tööd põhitööna püsivalt ja katkematult ühes ja samas riigis, võib siseriiklik kohus jätta kõnealuse sätte viimase lauseosa alusel kohaldamata põhitöö tegemise asukoha riigis kohaldatava õiguse, kui asjaoludest tervikuna nähtub, et kõnealune leping on tugevamalt seotud mõne teise riigiga.
Roomas 19. juunil 1980 allakirjutamiseks avatud lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni artikli 6 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et isegi juhul, kui töötaja teeb lepingujärgset tööd põhitööna püsivalt ja katkematult ühes ja samas riigis, võib siseriiklik kohus jätta kõnealuse sätte viimase lauseosa alusel kohaldamata põhitöö tegemise asukoha riigis kohaldatava õiguse, kui asjaoludest tervikuna nähtub, et kõnealune leping on tugevamalt seotud mõne teise riigiga.

matches: kohus kohus kohus kohus kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus


text:
Maksumaksja portaal - Head emadepäeva ehk Kuidas vanemahüvitise maksmisel emal ja emal vahet tehakse. Gaily Kuusik - 2011 > mai (nr 5) - EML ajakiri MaksuMaksja
EML ajakiri MaksuMaksja > 2011 > mai (nr 5) > Head emadepäeva ehk Kuidas vanemahüvitise maksmisel emal ja emal vahet tehakse. Gaily Kuusik
Head emadepäeva ehk Kuidas vanemahüvitise maksmisel emal ja emal vahet tehakse. Gaily Kuusik
Jah, kuigi pealkiri viitaks justkui sellele, et kohe tuleb jutt, kuidas ühe lapse „hind“ on miinimumpalk ja teise oma pea 10 korda suurem, siis paraku mitte sellest ei taha ma kirjutada. See küsimus on poliitilisel tasandil otsustatud — vanemahüvise eesmärk on tagada vanemal enne lapse sünnitamist saadud sissetuleku saamine. Kuid paraku ei kehti see põhimõte kõikidele ühtemoodi, sest mõnikord võib vanemahüvitis sõltuda väga kummalistest asjaoludest ning kaks varem võrdset palka saanud noort ema võivad saada erineva suurusega hüvitist näiteks selle tõttu, et ühe ema tööandja maksis palga välja õigel ajal, teine aga hilines sellega.
Selle aasta märtsis tegi õiguskantsler sotsiaalministrile EML avalduse põhjal märgukirja vanemahüvitise seaduse (VHS) § 3 lõigete 7 ja 71 kohta, leides, et need sätted on vastuolus põhiseadusest tuleneva võrdse kohtlemise põhimõttega.
Kehtiv vanemahüvitise maksmise kord
Ühe kalendrikuu vanemahüvitise suurus arvutatakse hüvitise taotleja ühe kalendrikuu keskmisest tulust lähtuvalt. See tulu omakorda arvutatakse riikliku pensionikindlustuse registrisse kantud ühe kalendrikuu keskmise isikustatud sotsiaalmaksu andmete alusel (VHS § 3 lg 1). Seadus ei täpsusta, kas silmas peetakse makstud või arvestatud sotsiaalmaksu, kuid praktikas võetakse vanemahüvitise suuruse arvutamisel aluseks tegelik (st deklareeritud või maksuotsusega määratud) sotsiaalmaksukohustus, mitte selle täitmine.[1]
Kogu vanemhüvitise maksmise eesmärk on tagada noorele emale varasema sissetuleku säilitamine. Seetõttu on esmapilgul ka igati mõistlik VHS § 3 lõikes 7 toodud piirang, mille kohaselt juhul, kui vanemahüvitise saaja saab samal ajal muud sotsiaalmaksuga maksustatavat tulu (kui see tulu ületab kehtivat vanemahüvitise miinimummäära, mis 2011. aastal on 278,02 €), vähendatakse vastavalt selle kuu vanemahüvitist. Lühidalt käib jutt sellest, et kui värske ema suudab lapse kõrvalt hakata tööl käima, siis pole talle enam hüvitist ette nähtud. Kuid nagu me teame, on elu natuke keerulisem ning raha saamine ei pruugi sugugi tähendada, et inimene on sellel kuul tööd teinud. Näiteks võib palk laekuda hilinemisega, töötaja võib saada aastalõpupreemiat või majandustulemustest sõltuvat lisatasu, koondamishüvitist või muud varem välja teenitud tasu. Tegelikult kaotab hüvitise saaja sellistes olukordades topelt, sest hiljem saadud tasud jäid välja vanemahüvitise aluseks olnud keskmise sissetuleku arvutusest, lisaks võetakse saadud tasu veel konkreetse kuu hüvitisest maha.
Pärast seda, kui esimesed probleemid praktikas esile kerkisid, võtsid tublid ametnikud seaduse ette ja kirjutasid VHS § 3 lõikele 7 juurde lõike 71, mis nende inimeste arvates ilmselt pidi ammendavalt loetlema kõikvõimalikud elus ettetulevad eriolukorrad ja kõrvaldama ebaõigluse.
Kirja sai pandud nõnda. Käesoleva paragrahvi lõikes 7 sätestatud hüvitise vähendamist ei rakendata järgmistel juhtudel:
Paraku selgus üsna pea, et see nimekiri on kaugel täiuslikkusest. Kuna üks hammasrataste vahele jäänu juhtus olema EML liige, siis alustasime sellel teemal kirjavahetust alguses Sotsiaalministeeriumiga ning hiljem juba õiguskantsleriga. Tutvustame seda kaasust nüüd lähemalt.
Õiguskantsleri arvamusest
Õiguskantslerile esitatud avalduses palusime hinnata, kas VHS § 3 lg 71 on kooskõlas põhiseadusega. Avalduses tuginesime asjaolule, et kui tööandja on maksejõuetu ja koondatud töötajale välja maksmata jäänud hüvitise hüvitab töötuskindlustuse seaduse § 20 lg 1 punkti 3 alusel töötukassa, siis vanemahüvitist ei vähendata, aga kui tööandja ei ole maksejõuetu ning käitub õiguskuulekalt, makstes koondamishüvitise välja õigel ajal, toob see töötajale kaasa määratud vanemahüvitise vähendamise. Sellist olukorda ei saa aga pidada mõistlikuks.
Sotsiaalministeerium põhjendas isikute erinevat kohtlemist sellega, et isikud ei ole võrreldavas olukorras — tööandja maksejõuetuse puhul hüvitatakse töötaja töötasu, puhkusetasu ja hüvitise nõuded piiratud ulatuses ning alles pärast pankroti väljakuulutamist. Muudel koondamise juhtudel sellist piirangut aga ei ole ja tasu makstakse välja õigeaegselt. Seda on küll tore teada, aga tahaks küsida nagu ühes filmis: „Mis sellel kõigel sakslastega pistmist on?“
Õiguskantsler rajas oma analüüsi[2] Riigikohtu varasematele seisukohtadele, mille kohaselt võrdsuspõhiõiguse riive tuvastamiseks on kõigepealt vaja leida võrreldavate isikute
lähim üldine soomõiste ning seejärel kirjeldada väidetavat ebavõrdset kohtlemist. Riigikohtu arvates on põhiseaduse § 12 lg 1 esimeses lauses sätestatud ka õigusloome võrdsuse põhimõte, mis nõuab seda, et seadused kohtleks kõiki sarnases olukorras olevaid isikuid ühtemoodi. Samal ajal ei ole võrdsuspõhiõigus piiramatu ning põhiseaduse §-ga 12 on vastuolus vaid selline ebavõrdne kohtlemine, milleks puudub põhiseaduslik õigustus. Ka Riigikohus on nentinud, et võrdsuspõhimõtte piiramine ei ole iseenesest veel selle põhimõtte rikkumine. Seadusloome võrdsuse põhimõtet on rikutud üksnes siis, kui ebavõrdset kohtlemist ei ole võimalik põhiseaduslikult õigustada.
Õiguskantsler jõudis järeldusele, et nimetatud isikute gruppide lähimaks üldiseks soomõisteks on isik, kellele makstakse koondamishüvitis välja vanemahüvitise saamise perioodil. Samuti võib mõlemat isikute gruppi ühendavaks asjaoluks lugeda seda, et hüvitist saaval isikul ei ole kummalgi juhul võimalik mõjutada või ette näha hüvitise väljamaksmise aega või muid hüvitise maksmisega seonduvaid asjaolusid, sest ei tööandja maksejõuetus ega isiku koondamise otsustamine ei sõltu mingil viisil töötaja tegevusest. Seega on isikud võrreldavatesse gruppidesse kuuluvad ning isikute erinev kohtlemine seisneb käesoleval juhul selles, et ühte gruppi kuuluvatele isikutele makstavat vanemahüvitist koondamishüvitise saamise korral vähendatakse, teise gruppi kuuluvate isikute hüvitist aga ei vähendata.
Analüüsinud erinevaid võimalikke põhjuseid isikute erineva kohtlemise õigustamiseks, jõudis õiguskantsler kokkuvõttes järeldusele, et isikugruppide erinev kohtlemine on osaliselt asjakohase ja mõistliku põhjusega põhjendamata ning seetõttu vastuolus põhiseadusega. Riigikohus on korduvalt (sh mitmel korral vanemahüvitise süsteemi puudutavalt) väljendanud seisukohta, et isikute erinevat kohtlemist ei saa õigustada pelgalt administratiivsete või tehnilist laadi põhjustega.[3]
Veel näiteid elust
Praktikast võib lisaks õiguskantslerile esitatud taotluses kirjeldatud juhtumile tuua veel teisigi sarnaseid näiteid. Nii näiteks on pandud ebavõrdsesse olukorda kõik need isikud, kellel on olnud tähtajaline tööleping, mis lõpeb vanemahüvitise ajal. Nimelt näeb töölepingu seaduse (TLS) § 80 ette, et tähtajaline tööleping lõpeb tähtaja saabumisel ning TLS § 84 lõikest 1 tulenevalt muutuvad kõik töölepingust tulenevad nõuded sissenõutavaks. Sisuliselt tähendab see asjaolu, et tööandja on kohustatud välja maksma saamata jäänud töötasud ja välja teenitud puhkusetasu hüvitise. Kui see lepingu lõppemisest tulenev hüvitis ületab vanemahüvitise alammäära ehk miinimumpalka, toob see kehtiva seaduse kohaselt kaasa vanemahüvitise vähendamise.
Sisuliselt peaks ka see juhtum kuuluma VHS § 3 lõikes 71 toodud erandite alla, kuid kehtiv seadus sellist sätet ette ei näe. Leian, et on õiglane tuua eelkirjeldatud juhtumi osas paralleel VHS § 3 lg 71 punktiga 4, kus enne vanemahüvitise maksmist teenitu makstakse tööandja süül välja hiljem. Sisuliselt on mõlemal juhul tööandja see, kelle käitumise tulemusena laekub vanemahüvitise saaja kontole raha, ainsaks erinevuseks on aga, et ühel juhul võtab riik osa antud rahast tagasi, teisel juhul aga mitte.
Jääb arusaamatuks, miks need emapalka saavad isikud, kellele tööandja on seadusest tulenevalt sunnitud tegema lõpparve väljamaksmise vanemahüvitise saamise ajal, on pandud halvemasse olukorda kui need, kelle leping pole tähtajaline. Ja sarnaseid näiteid võib tuua veelgi.
2004. aastast kehtiv vanemahüvitise seadus on kindlasti teinud paljude emaks saanute elu kergemaks ja andnud võimaluse olla lastega pikemalt kodus, kuid seaduse loojad on toredasse regulatsiooni kahjuks jätnud ka suure hulga ebavõrdsust. Ilmselt on selle põhjuseks vähene kokkupuude igapäevaeluga. See võib tunduda imelik, aga praktika kinnitab, et paljudel juhtudel peab tulevane ema enne „uuele tööle“ siirdumist esmalt hoolega seadusi lugema ja kalendrit uurima, et mitte loodetud rahast ootamatult ilma jääda. Kes seda aga ikkagi õigel ajal ei teinud, sellel tuleks julgelt ette võtta kohtutee. Ehk nii hakkab ka Eestis võrdse kohtlemise põhimõte lõpuks lisaks paberile ka päriselus kehtima.
[1] Vanemahüvitise arvestamise probleemidest pikemalt vt Martin Huberg. Probleeme maksuarvestusega seotud hüvitiste väljamaksmisel. – MaksuMaksja, 2010, 10, lk 25-32.
[2] Õiguskantsleri 01.03.2011 märgukiri sotsiaalministrile vanemahüvitise seaduse § 3 lg 7 ja § 3 lg 71 kohta (nr 6-1/101296/1100571). Avaldatud Õiguskantsleri Kantselei veebilehel www.oiguskantsler.ee, rubriik „Normikontrolli menetlused“, märgukirjad täidesaatvale võimule, 2011.
[3] Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kohtukolleegiumi 20.03.2006 otsus kohtuasjas nr 3-4-1-33-05.

matches:
§ 3
§ 3
§ 3
§ 3
§ 3
§ 20
§ 12
Riigikohus
Riigikohus
§ 80
§ 84
§ 3
§ 3
§ 3
§ 3