Riigikogu ToimetisedEelmised numbridNr 9Kohalikud omavalitsused ja riiklikud investeeringud
Tallinna Ülikooli riigiteaduste instituudi avaliku juhtimise lektor
Omavalitsuste suhtumine riiklike investeeringute programmis 2000. aastal tehtud muudatustesse on enamjaolt negatiivne, eriti nende hulgas, kes investeerivad oma arengukava alusel.
Pikaajalised plaanid peavad võimaldama tänaste ressursside kasutamisest suurimat kasu (Wooldridge et al 2001, 91). Eesti omavalitsustele on üks selliseid võimalusi riiklik investeeringute programm (RIP). Käesoleva artikli eesmärk on vaadelda omavalitsuste suhtumise muutumist pärast 2000. aasta “Riiklike investeeringute programmi koostamise korra” (edaspidi RIP-i 2000. aasta määruse) jõustumist.
Empiiriliseks uuringuks kasutasin Tallinna Pedagoogikaülikooli riigiteaduste osakonna poolt 2002. aasta detsembrist 2003. aasta jaanuarini tehtud kohaliku demokraatia indikaatorite uuringut (edaspidi LGS 2002). Uuringus esitati kuus väidet RIP-i uue määrusega toimunud muudatuse sisuliste aspektide kohta ning omavalitsuse tippametnikud pidid andma muudatusele oma hinnangu.
Uuringu tegemiseks koostatud valimi valiidsust kontrollides selgus, et näiteks suuremad vallad ja keskmise suurusega linnad (5000-9999 elanikku) on valimis üleesindatud (4%). Sama saab öelda ka suurte linnade (üle 100 000 elanikku) kohta (1,9%). Toodud populatsiooni erinevused ei ole suured, seetõttu saame uuringus toodud järeldusi üldistada kõigile Eesti omavalitsustele.
RIP-i eelnõu on alati koostanud rahandusministeerium (riiklike investeeringute programmi koostamise kord 1996 § 3 lõige 2 ja 2000 § 3 lõige 1), kuid 1996. aasta määrus lubas ka maavalitsustel kokku koguda kohalike omavalitsuste taotlused, panna need piirkondlikult ja valdkonnaüleselt pingeritta ning edastada rahandusministeeriumile (1996 § 20). Uue korra järgi esitasid kohalikud omavalitsused endiselt oma taotlused maavalitsusele, kes need valdkonnasiseselt pingeritta seadis ning vastava valdkonna ministeeriumile edastas (§ 3 lõige 1). Projektide mitmekordne pingeritta seadmine suurendas lobitegemise võimalusi nii maavalitsuste esitatud pingereaga manipuleerimise kui ka uute objektide pingeritta seadmise osas. Seda on võimalik kontrollida pingeridade võrdlemise teel.
Edaspidi suurenes poole võrra omafinantseeringu määr ning täpsustus, millistest allikatest seda tuleb katta. RIP-i 1996. aasta määruse kohaselt pidid vahendid olema riigieelarvevälised ning omafinantseeringu osakaal 10% (§ 20), 2000. aastal vastu võetud RIP-i määrusega suurenes omafinantseering 20%-ni. Vasturääkivust määruses tekitab asjaolu, et RIP-i 2000. aasta määrus loetleb kuus võimalikku kaasfinantseeringu allikat (§ 7), samal ajal tuleb kohaliku omavalitsuse omafinantseering katta omavalitsuse enda vahenditest (§ 9).
Keda muudatused mõjutasid?
Millised omavalitsused saavad toetusi? Kas omavalitsuste tegevuses on olnud pärast uue määruse jõustumist muudatusi?
2000. aastat iseloomustab toetust saavate omavalitsuste arvu järsk vähenemine, linnade osas 25% ja valdade osas 50% (statistikaameti andmebaas). Langus on seletatav eelkõige asjaoluga, et 1999. aastal said toetust kõik omavalitsused peale pealinna. Linnade osas saavutati endine tase 2002. aastaks (üle 90%) (statistikaameti andmebaas), uue määruse jõustumine pidurdas ennekõike valdade arengut.
Uue määruse jõustumisega tegi suurima languse läbi kõige suurem omavalitsuste rühm (1000-1999 elanikku) – muutus 8% (statistikaameti andmebaas). 2002. aastaks on nende osakaal toetuse saajate hulgas jõudnud taas algusaegade tasemele. Suurema elanike arvuga omavalitsuste puhul kasvas toetusesaajate osa kõigis alates 2000 elanikuga rühmades ning säilitas 2002. aastaks määruse jõustumise eelse ajaga võrreldes kõrgema taseme.
Seega on omafinantseerimise osakaalu suurendamine poole võrra soosinud suurema elanike arvuga omavalitsusi ja pärssinud keskmise suurusega valdade arengut.
RIP-ist investeerimistoetust saanud omavalitsuste keskmine eelarve on olnud kõigi aastate lõikes suurem nende omast, kes ei ole toetust saanud. Aastate lõikes on võimalik täheldada eelarvete vahe suurenemist, pärast uue määruse jõustumist rohkem kui poole võrra. 1998. aastal oli erinevus 2,7 miljonit, 2000. aastal 5,5 miljonit, 2001. aastal 9,1 miljonit ja 2002. aastal 7,6 miljonit krooni; statistikaameti andmebaas). Sama kinnitab ka omatulude suurus absoluutarvudes (1998. aastal 0,36 miljonit, 2000. aastal 2,4 miljonit, 2001. aastal 3,2 miljonit ja 2002. aastal 2,7 miljonit krooni; statistikaameti andmebaas). Seevastu RIP-i toetust mittesaanud omavalitsuste eelarves on omatulude osakaal alati olnud suurem. Iga aastaga on märgata selle tendentsi vähenemist (1997. aastal 7,5%, 2000. aastal 4% ja 2002. aastal 3,5%; statistikaameti andmebaas). Ühelt poolt annab see tunnistust sellest, et RIP-i investeerimistoetus on omavalitsuse eelarves märgatava osakaaluga, viies alla omatulude osakaalu. Teisest küljest annab vahe vähenemine tunnistust suurema finantsautonoomiaga omavalitsuste osakaalu tõusust toetuste saajate nimekirjas.
RIP-i toetust mittesaavate omavalitsuste investeeringute suurus on keskmiselt null (tabel 1), mis tõestab RIP-i olulisust investeerimisallikana. Kuni uue määruse jõustumiseni suurenes investeeringute osakaal eelarves iga aastaga ühe või mitme protsendi võrra, kuid pärast uue määruse jõustumist on keskmine investeeringute osakaal ühtlaselt vähenenud. See näitab suure eelarvega omavalitsuste osakaalu kasvu eelarves aasta-aastalt. Teine indikaator, mis seda kinnitab, on osakaalude võrdlus mediaanide ja aritmeetiliste keskmiste vahel: mida suurem on tabelis toodud tulp “%”, seda erinevamad on omavalitsuste investeeringute osakaalud. Nagu näha, on uue määruse jõustumine kaasa toonud tõusu ning veelgi suurem tõus on tehtud 2002. aastal.
Tabel 1. Omavalitsuste võrdlus RIP-i investeerimistoetuse saamise osas, lähtudes eelarve-investeeringute osakaalude võrdlusest
Omavalitsuste investeeringute osakaalude võrdlus kogukuludest (mediaan, sulgudes aritmeetiline keskmine)
Aasta RIP-i saanud (%) % RIP-i ei saanud (%)
1997 4,0 (6,95) 174 0 (0)
1998 6,0 (9,56) 159 0 (0)
1999 7,0 (10,82) 155 0 (0)
2000 5,0 (8,79) 176 0 (0)
2001 4,0 (6,92) 173 0 (0)
2002 3,0 (6,39) 213 0 (0)
ALLIKAS: autori arvutused, kasutatud statistikaameti regionaalarengu andmebaasi andmeid.
Omavalitsused erinevad ka laenude osas. Et statistikas on laenuandmed toodud üksnes viimase kolme aasta kohta (2000-2002), pole määruse jõustumise eelset olukorda võimalik võrrelda. Kõigi kolme aasta lõikes on RIP-i toetust saanud omavalitsuste laenukoormus absoluutarvude tasandil suurem toetust mittesaanud omavalitsuste omast (tabel 2). Kui investeerimisprojekt ületab toetuse saamiseks esitatud summa, siis vahe kaetakse omavalitsuse laenulimiidi arvel. Lisaks tahan tähelepanu juhtida tulbale “%”, mis näitab RIP-i toetust saanud omavalitsuste erinevat laenukoormust. Toetust mittesaanud omavalitsuste seas selliseid muutusi ei ole.
Tabel 2. Omavalitsuste võrdlus RIP-i investeerimistoetuse saamise osas, lähtudes eelarve laenukoormuse suuruse keskmiste võrdlusest
Omavalitsuste laenude võrdlus(mediaan, sulgudes aritmeetiline keskmine)
Aasta RIP-i saanud % RIP-i ei saanud Erinevus
2000 2 846 500 krooni
(15 251 158 krooni) 536 1 123 050 krooni
(2 946 286 krooni) +1 723 450 krooni
(+12 304 872 krooni)
2001 3 685 900 krooni
(16 084 421 krooni) 436 1 374 300 krooni
(3 494 090 krooni) +2 311 600 krooni
(+12 590 331 krooni)
2002 3 201 450krooni
(17 153 305 krooni) 536 1 887 200 krooni
(2 865 616 krooni) +1 314 250 krooni
(+14 287 689 krooni)
Arengukavast minnakse mööda
Esimesena paluti uuringus hinnata väidet “investeeringuid tehakse enam vastavalt valla / linna arengukava prioriteetidele” (joonis 1). Hinnata tuli viiepallise skaala alusel: 1 – täiesti nõus, 2 – pigem nõus, 3 – pigem ei ole nõus, 4 – üldse ei ole nõus, 5 – ei oska öelda. Selle väitega oli nõus pool vastanuist (50,7%).
Joonis 1. Hinnangud investeeringute vastavuse kohta valla / linna arengukava prioriteetidele
ALLIKAS: LGS 2002.
Kui vaadelda investeeringute jagamise põhimõtete muutumist kahes õigusaktis, siis on näha, et riiklike investeeringute prioriteetsuse nimekiri on pikenenud. 1996. aasta määrus pidas riikliku investeeringu vääriliseks projekte, mis vastasid “Eesti Vabariigi arengu strateegilistele prioriteetidele” (§ 4). Viimaseid määruses sätestatud polnud, samuti puudus viide nende leidmiseks teistest õigusaktidest. Uus määrus määratleb prioriteedid kindla loeteluna, millesse on lisandunud ka õigusaktides sätestatud projektid ja programmid (§ 3 lõige 6 punkt 1), nende hulgas ka omavalitsuse arengukava.
Millisel määral lähtuvad omavalitsuse investeerimisotsused arengukavas toodust? Muret tekitab asjaolu, et ainult 9% omavalitsustest investeerib arengukavas kinnitatud põhimõtetest lähtudes (vt joonis 2), kuigi kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse alusel on selline protsess ainuõige (KOKS § 37 lõige 4 punkt 2). Omavalitsuste madalat autonoomset arengupotentsiaali näitab see, et pool omavalitsustest (51%) lepib kokku üksnes prioriteetides, ajakava ja finantseerimisallikate osas kokkulepped puuduvad. Tähelepanu tuleks pöörata ka asjaolule, et 32% omavalitsusi teeb investeerimisotsuseid arengukavast eraldi.
Joonis 2. Hinnangud investeeringute kooskõla kohta valla / linna arengukavaga
Samas võime järeldada, et nende omavalitsuste esindajad, kes RIP-i toetust ei saanud, on väite suhtes negatiivsemalt meelestatud. Kõige ilmekamalt paistab see välja 2001. aasta RIP-i toetuste eraldamist vaadates: 55,6% RIP-i toetust saanud omavalitsuste esindajaist suhtub väitesse positiivselt, sama osakaal mittesaanute hulgas on 43,4% (LGS 2002). 2002. aasta tulemuste põhjal on näha tagasiminekut (RIP-i toetust saanute puhul 52,1% ja mittesaanute puhul 48,7%) (LGS 2002).
Kui minna analüüsis sügavamale, teeb eriti muret tulemus, et enamik (81,8%) nendest omavalitsustest, kes investeerivad arengukava järgi ning said RIP-i toetust, suhtub hinnatud väitesse (üldse ei ole nõus) negatiivselt (LGS 2002). Üle poole RIP-i toetust saanud vastajaist on positiivselt meelestatud kolme kategooria puhul: investeeringud prioriteetide järgi (60%), investeeringud teistel eesmärkidel (60%) ning investeeringud valitsuse ja volikogu otsuse alusel (59,2%) (LGS 2002). Positiivne meelestatus väheneb RIP-i toetuse mittesaamisel (vastavalt 41,7%, 28,6% ja 37,5% (LGS 2002)), mis viitab, et igaühe meelsus on seotud tema edu või ebaeduga. Kas investeerimistoetusi jaotades arengukavas märkimise nõudest ka kinni peetakse, ei ole käesoleva töö raames võimalik uurida.
Annab hea ettevalmistuse
Uue määrusega suurenes poole võrra omafinantseeringu määr ning täpsustus, millistest allikatest seda tuleb katta. PRAXIS-es uuriti 2001. aastal omavalitsuste osalusmäära suurust investeeringute rahastamisel eri valdkondade lõikes. Selgus, et erinevate valdkondade liitmise tulemusel on osalusmäär üle 20%, nagu näeb ette ka RIP-i uus määrus (Pomerants 2001). Kui aga vaadata jaotust valdkondade kaupa, siis haridusvaldkonna projektide puhul on osalusmäär alla 20% (jooniselt loetuna 17%) (Pomerants 2001). Kuigi kultuurivaldkonna projektide puhul ületatakse 20% piir, jääb selgusetuks, kas tegemist on kapitaliinvesteeringutega või arvamuste koondamisega kõigi antud valdkonda kuuluvate projektide kohta. Viimasele viitab asjaolu, et küsitud on ka infotehnoloogiaprojektide kohta.
Küsitluses pidid vastajad hindama, kas “projektide suhteline maksumus on vähenenud, toimib mastaabiefekt”. Kui heita pilk RIP-i investeerimistoetuste rahasummadele, siis uue määruse jõustumisel summade muutust märgata ei ole (tabel 3). Samuti ei ole täheldatav toetuste summade diferentseerumine, mida võis eeldada omavalitsuste mustri muutumise järel (tabelis “%”, mis on arvutatud mediaani ja aritmeetilise keskmise erinevusena). Jätkuvalt võib täheldada RIP-i toetuste vähenemist omavalitsuse eelarves, mis summade senisele tasemele jäädes näitab eelarvete üldist suurenemist.
Tabel 3. Omavalitsuste võrdlus RIP-i investeerimistoetuste keskmise suuruse ja keskmise osakaalu alusel eelarves
Omavalitsuste RIP-i investeerimistoetuse keskmine suurus ja osakaal eelarves (mediaan, sulgudes aritmeetiline keskmine)
Aasta RIP-i summa % RIP-i osakaal (%)
1997 360 000 krooni
(849 115 krooni) 236 4,0 (6,69)
1998 564 500 krooni
(1 530 777 krooni) 271 5,0 (9,25)
1999 775 600 krooni
(1 825 203 krooni) 235 7,0 (10,49)
2000 700 000 krooni
(1 988 946 krooni) 284 5,0 (8,5)
2001 1 000 000 krooni
(1 762 568 krooni) 176 4,0 (6,67)
2002 710 000 krooni
(1 780 983 krooni) 251 3,0 (6,1)
Joonis 3. Hinnangud investeeringute suhtelise maksumuse vähenemisele
Jooniselt 3 on näha, et ligi kolmandik vastajaist (28,1% ehk suurim vastajate rühm) ei oska väidet hinnata, viimane võib olla tingitud mastaabiefekti mõiste mittetundmisest. Kõige suurem oli viimase variandi valinute osakaal kahes mitte arengukavast lähtuvate investeeringute määratlemise rühmas (“investeeritakse valitsuse ja volikogu otsusel” 38% ja “investeeritakse teistel eesmärkidel” 36,4%) (LGS 2002)). Samas on omavalitsuste jaotumine nõustumise-mittenõustumise skaalal jagunenud võrdselt (36,2 / 35,7%).
Kõige positiivsemalt on väite osas meelestatud omavalitsused, kus investeerimisotsuseid tehakse valitsuse ja volikogu otsuste alusel (42%) (LGS 2002). Sellele vastukaaluks on arengukava alusel investeerivad omavalitsused väite suhtes negatiivselt meelestatud (66,7%) (LGS 2002), 50% vastanuist ei olnud väitega üldse nõus (LGS 2002). Nende puhul oli ka kõige väiksem vastuste “ei oska öelda” osa (16,7%) (LGS 2002), mis viitab sellele, et arengukava koostamisega tegelemine annab hea ettevalmistuse finantsvaldkonna tundmiseks.
Kõige positiivsemad suhtujad
Viimast kinnitab osaliselt ka määruses karmimaks muudetud nõuded põhjendustele ja analüüsidele. 1996. aastal tuli esitada “tasuvusanalüüs või optimaalne kulude arvestus” (§ 9), mille võis teha ka omavalitsuse ametnik. Professionaalse arvamuse olemasolu ei olnud vajalik, sest analüüsi koostamisel võis aluseks võtta mõne teise samalaadse projekti. Litsentseeritud analüüsi oli vaja ainult projekti maksumuse arvutamisel, kus tuli välja tuua ka kasutatud metoodika (§ 9). 2000. aasta määrus lisab sellele ka “teostatavus- ning tasuvusuuringu ja tulude-kulude analüüsi” (§ 4 lõige 1). Enam ei ole märgitud litsentseeritud büroo vajalikkust, seetõttu jääb määrus kahetimõistetavaks.
Samas mõjub positiivselt 2000. aasta määruses toodud loetelu tegevusvaldkondadest, mis arvatakse projekti maksumuse hulka, kusjuures esimene nendest on “kulud ehitusuuringuteks” (§ 5 lõige 2). See viitab esiteks uuringute põhjalikumale ja professionaalsemale põhjendatusele, sest autori arvates annab hea põhjendus investeeringu saamisel eelise. Teiseks võtab omavalitsus endale suurema riski, sest investeeringu põhjendamiseks tuleb ehitusuuringud ette võtta enne kindlat tõdemust investeeringurahade saamise kohta. Põhjendatuse osas muudatusi ei ole aset leidnud ning investeeringut tuleb endistviisi põhjendada majanduslikult ja sotsiaalselt (1996 § 7 & 2000 § 4 lõige 2).
Kui minna analüüsis veelgi sügavamale, siis on võimalik täheldada RIP-i toetust mittesaanute negatiivsemat hoiakut ainult 2002. aasta andmete osas (nõustub 28% ja ei nõustu 38,7%) (LGS 2002). 2000. aasta andmete puhul on seos vastupidine: RIP-i toetust saanud omavalitsused on negatiivsemalt meelestatud (33,3% / 40,8%) kui toetusest ilmajäänud (35,7% / 32,6%) (LGS 2002). Viimasel juhul on aga vahe paariprotsendiline. Läbi kolme aasta suhtuvad kõige positiivsemalt muudatusse valitsuse ja volikogu otsuse alusel investeerivad omavalitsused, kus toetuse saamine (2000. aastal 45,5% / 27,2%, 2001. aastal 34,6% / 26,9%, 2002. aastal 44,4% / 22,2%) või mittesaamine (2000. aastal 39,3% / 14,2%, 2001. aastal 50% / 12,5%, 2002. aastal 39,1% / 17,4%) otsust ei muuda. Kõige negatiivsemalt on aga jällegi meelestatud arengukava alusel investeerijad ning seda ainsana kõigi aastate lõikes. RIP-i toetust saanud omavalitsuste puhul on ka positiivselt meelestatud omavalitsusi (2000. aastal 27,3%, 2001. aastal 25%), RIP-i toetust mittesaanute seas ühtegi positiivset vastust polnud, jagunemine toimus üksnes erapooletute arvel (2000. aastal 42,9%, 2002. aastal 16,7%). Kas see on tingitud esitatud taotluste tagasilükkamisest või liiga ambitsioonikate plaanide läbikukkumisest, jääb siinkohal teadmata.
Investeeringuid kasutatakse sihipäraselt
Järgmisena pidid vastajad hindama oma nõusolekut väitega: “Investeeringute raha kasutatakse enam sihipäraselt just investeeringuteks, mitte muudel eesmärkidel.” 1996. aasta määrus nägi ette põhivara “loomise, taastamise ja soetamisega” seotud investeeringud (§ 5 lõige 2), määratledes kohe ka ehitamise, renoveerimise ja soetamise mõiste. Teiseks võis riigi toetust saada investeerimisprojektidele, mis olid otseselt seotud riigi funktsioonide täitmisega (§ 5 lõige 1). 2000. aasta määrus enam eraldi ei määratle, mida peetakse investeerimisprojektiks, samuti ei maini määrus funktsioonide finantseerimist. Järelikult investeeringute määratlused õigusaktis ei anna suuniseid raha sihipärasemaks kasutamiseks.
Õigusaktide analüüs näitas seega osaliselt vastuolulisi tulemusi. Kuidas suhtuvad antud probleemi aga omavalitsuste esindajad? Võttes võrdluseks eespool käsitletud väited, on vastanute osas märgata kõige suuremat väitega nõustumist (joonis 4), sest väitega nõustub üle poole (59,4%) vastanuist. Kas see on väide, mille puhul ei joonistugi välja nende kategooriat, kes esitatud väitega ei nõustu?
Joonis 4. Hinnangud investeeringute raha sihipärasele kasutamisele
Arengukava ja investeeringute erisusi vaadates avaneb erakordne pilt. Kõik arengukava rühmad on küsimuses pooldajate poolel (pooldajaid 60,3-72%) (LGS 2002), välja arvatud nende omavalitsuste esindajad, kus investeeringuid tehakse arengukava järgi (pooldajaid 16,7%, ei nõustu 72,2%) (LGS 2002). Samad põhimõtted kehtivad ka juhul, kui vaadata omavalitsusi RIP-i toetuste saamise puhul. 2000. ja 2001. aastal suhtuvad väitesse negatiivsemalt RIP-i toetust saanud omavalitsused (RIP-i toetust said 81,9% / ei saanud 57,2%, 2001. aastal 90,9% / 42,9%) (LGS 2002). Aastal 2002 on olukord vastupidine: 66,7% / 83,3% (LGS 2002).
Millest selline veelahe?
Pakun paar põhjendust. Esiteks on küsimus omavalitsuste endi hinnanguis, mitte auditeeritud tulemustes. Auditeid ei ole aga omavalitsustes pärast uue määruse jõustumist RIP-i raha kasutamise kohta tehtud (lähtudes Riigikontrolli audititest). Rahandusministeerium omavalitsuste auditeerimisega ei tegele.
Arengukava koostamise viimane etapp on aruandlus toimunu kohta.
Kui vaadata omavalitsuste arvamuse lahknemist aruandluse korraldamisest lähtudes, siis 75% omavalitsustest (LGS 2002) koostab aruande suurema projekti lõppemisel, milleks võib lugeda ka RIP-i toetusel tehtud investeeringuid. Erinevusi ei teki nende omavalitsuse vahel, kes aruandlust kasutavad (62,2%) ja kes ei kasuta (53,9%) (LGS 2002). Kriitiliselt on meelestatud jällegi üksnes arengukava alusel investeerijad nii aruandlust kasutades (77%) kui ka mitte kasutades (50%, ülejäänud ei oska RIP-i väidet hinnata) (LGS 2002). Võib-olla on arengukava alusel investeerivad omavalitsused RIP-i suhtes kriitiliselt meelestatud ning hindavad seetõttu kõiki väiteid mittenõustumisega? Selle kohta saame vastuse artikli viimasest peatükist.
Valdkondlikult tasakaalus
2000. aasta määrus kaotas kohalikes omavalitsustes olukorra, kus omavalitsuste nimekiri saadeti maakonnast valdkonnaüleselt rahandusministeeriumi. See andis võimaluse valdkondade proportsioone nihutada. Uue määruse alusel esitavad kohalikud omavalitsused oma taotlused haridus- ja teadusministeeriumile ning kultuuriministeeriumile. Küsitluses pidid vastajad hindama väidet: “Investeeringud on enam tasakaalus valdkondlikus läbilõikes.” PRAXIS-e 2001. aasta uuringu alusel leidis 87% vastanuist, et investeerimistoetused peaksid olema suunatud rohkematele valdkondadele (Pomerants 2001).
Joonis 5. Hinnangud investeeringute valdkondlikule tasakaalustatusele
Sama kinnitasid küsitluse tulemused, kus pool vastanuist (50%) ei olnud väitega nõus (joonis 5). Negatiivset hoiakut soodustab veelgi asjaolu, et kolmandik (30%) vastanuist ei osanud väidet hinnata. Kas viimane on tingitud sellest, et puudub korralik ülevaade investeeringute valdkonnast, sest omavalitsustes on valdkonnapõhised spetsialistid? Üldiselt on olukord sama ka detailsema vaatluse puhul nii investeeringute planeerimise kui ka RIP-i toetuste saamise või mittesaamise osas. Välja võiks tuua asjaolu, et teistel eesmärkidel investeerijate puhul on enim neid, kes ei oska väidet hinnata (40,9%) (LGS 2002). Kriitilisus võib olla tingitud ka “ebaselgest objektide jaotusest haridus- ja kultuuriministeeriumi vahel” (Pomerants 2001).
Kuigi määrustes polnud riigile strateegiliselt tähtsate objektide määratlusi, oleks kindlasti otstarbekas investeerida regionaalse tähtsusega objektidesse, millest saavad kasu ka ümberkaudsete omavalitsuste elanikud. Eelviimasena pididki omavalitsuse tippametnikud hindama väidet: “Investeeritakse rohkem omavalitsuste ühiste vajaduste rahuldamiseks (regionaalse tähtsusega investeeringud)”.
Joonis 6. Hinnangud regionaalse tähtsusega investeeringutele
Nagu näha jooniselt 6, ei nõustu selle väitega üle poole vastanuist (57,1%). Vastajad on väite osas meelestatud negatiivselt ka detailsema vaatluse korral, kus erisused ei tule välja investeeringute ja arengukavaga seoses ega RIP-i toetuse saamise või mittesaamise alusel. Pigem on negatiivsemalt meelestatud need omavalitsused, kes said RIP-i toetust (61,7%), kui need, kes ei saanud (51,6%) (LGS 2002).
Püüdes leida negatiivse meelestatuse põhjust, vaatlesin ka omavalitsuste arvamusi omavalitsuse staatuse alusel. Regionaalse tähtsusega objektid rajatakse suurema tõenäosusega tõmbekeskustesse, milleks on peamiselt linnad. Nii linnade (47,3%) kui ka valdade (59,3%) esindajad on negatiivse hoiakuga, kuid valdade puhul saame rääkida suuremast negatiivsusest (LGS 2002).
Kuidas hinnata vajaduse suurust?
Viimane väide on väga tugeva hinnangulise kaaluga: “Investeeringuid saavad need, kes neid kõige rohkem vajavad.” Millistest kriteeriumidest lähtudes tuleks määrata vajaduse suurust? 2000. aasta määrus on eelisjärjekorda seadnud pooleliolevad projektid (§ 3 lõige 6 punkt 4).
Joonis 7. Hinnangud investeeringute eraldamisele prioriteetide alusel
Küsitlusele vastanud omavalitsused ei nõustu rahastamisega õigusaktis sõnastatud prioriteetide alusel. Väitega ei ole nõus ligi kolmveerand (69,6%) vastanuist (joonis 7). Tuleb esile tõsta, et väitega nõustujaid on kõigest 15,9%. Negatiivne hoiak on kõigi kategooriate lõikes läbiv ka detailse analüüsi puhul nii arengukava ja investeeringute seose kui ka RIP-i toetuse saamise või mittesaamise hindamisel.
Mõeldes investeeringuid puudutavate hinnangute omavahelisele seosele, tuleb küsida, kas negatiivne hoiak RIP-i investeerimistoetustesse on läbiv kõikide väidete puhul või varieeruvad negatiivselt meelestatud vastajad väidete vahel? Sellele küsimusele vastamiseks vaatlen väidete omavahelist korrelatsiooni. Korrelatsiooni arvutamisel on aluseks võetud Spearmani astakkorrelatsioonikordaja, sest skaalad ei ole normaaljaotuslikud (lähtutud Niglas 2001, 70 ja Tooding 1998, 143). Parema pildi saamiseks võtsin analüüsist välja viimase kategooria vastused “ei oska öelda”.
Risttabelite põhjal selgus, et kõigi väidete puhul on arvamust mitteavaldavate vastajate seltskond sarnane: hinnatakse kõiki väiteid või ei osata hinnata ühtegi neist. Kokkuvõttes võib öelda, et väidete vahel on täheldatavad keskmise tugevusega seosed. Kõige tugevam seos on väidete “investeeringuid tehakse arengukava alusel” ja “investeeringute sihipärasus” vahel (0,612) (LGS 2002), mis viitab asjaolule, et arengukava alusel otsustamine peaks tagama lisafiltrina raha sihipärasema kasutamise. Tugev seos on ka väidete “investeeringute tasakaalustatus” ja “arengukava alusel investeerimise” vahel (0,562).
Eespool näitas analüüs tasakaalustatuse väite puhul negatiivset, arengukava väite puhul pigem positiivset hoiakut. Hajuvuspilv näitab samuti, et korrelatiivset seost nõrgestab positiivselt vastanute rühm. Nimelt vastajad, kes on negatiivselt meelestatud ühe väite puhul, on suurema tõenäosusega meelestatud negatiivselt ka teiste väidete puhul.
Kokkuvõttes on omavalitsuste suhtumine RIP-i uue määruse kehtestamisse enamjaolt negatiivne, sest erinevate väidete põhjal on näha olukorra halvenemist. Kõige enam on uue määrusega vähenenud toetused keskmise suurusega omavalitsusele, kus riigi abi võib olla oluline arengueelise saavutamise tingimus. RIP-i väidete analüüs näitas, et rühm omavalitsusi on RIP-i toetuste määramise süsteemi suhtes negatiivselt meelestatud kõigi küsitluses kasutatud väidete puhul. Eelkõige kehtib see arengukava alusel investeerivate omavalitsuste kohta.
Kohaliku omavalitsuse korralduse seadus. Vastu võetud 2. juunil 1993. – Riigi Teataja I 1993, 37, 558.
Niglas, K. (2001). Statistilise andmetöötluse pakett SPSS 10.0. Põhikursus. Tallinn: TPÜ Kirjastus.
Pomerants, M. (2001).Investeeringutoetused kohalikele omavalitsustele. – Riigikogu Toimetised 4, lk 113-119.
Rahandusministeerium, täidetavad ülesanded. – http://www.fin.ee.
Riigikontroll, tehtud auditid.-http://www.riigikontroll.ee – 03.05.2004.
Riiklike investeeringute programmi koostamise ja täitmise kontrolli korra kinnitamine. Rahandusministri 25. märtsi 1996 määrus nr 32.
Riiklike investeeringute programmi koostamise kord. Vabariigi Valitsuse 13. septembri 2000. a määrus nr 296. – Riigi Teataja I 2000, 74, 461.
Rahvusvaheline uuring “Kohaliku demokraatia indikaatorid” (2002). Tallinna Pedagoogikaülikooli riigiteaduste osakond.
Statistikaamet (2003). Muudatused haldusjaotuses aastatel 1995-2002.
Statistikaamet. – www.stat.ee – 22.03.2004.
Statistikaameti regionaalarengu andmebaas. – www.gatekeeper.stat.ee.
Tooding, L.-M. (1998). Andmeanalüüs sotsiaalteadustes. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus.
Wooldridge, S. C., Garvin, M. J., Miller, J. B. (2001). Effects of Accounting and Budgeting on Capital Allocation for Infrastructure Projects. – Journal of Management in Engineering, vol 17, issue 2, pp 86-94.


Õhukvaliteedi hindamise kord – Riigi Teataja
Õhukvaliteedi hindamise kord
Õhukvaliteedi hindamise kord - sisukord
§ 2 Õhukvaliteedi taseme hindamise eesmärgid ning saadud andmete kasutamine
2 Õhukvaliteedi taseme hindamise üldnõuded
§ 3 Õhukvaliteedi taseme hindamise andmete vastavus kvaliteedinõuetele
§ 4 Üldnõuded seirejaamadele ja proovivõtukohtadele
§ 5 Proovide võtmisele ja analüüsimisele esitatavad nõuded
3 Õhukvaliteedi taseme hindamine riikliku seire korral
§ 6 Õhukvaliteedi hindamine ja seire riiklikul tasandil
§ 7 Õhukvaliteedi taseme seire üldnõuded
§ 8 Seirejaamade asukoha kirjeldamine
§ 9 Seirejaamade arvu määramine
§ 10 Seirejaamade paiknemise kriteeriumid vääveldioksiidi, lämmastikoksiidide, peenosakeste (PM10) ja eriti peenete osakeste (PM2,5), plii, benseeni ning süsinikoksiidi sisalduse mõõtmiseks
§ 11 Seirejaamade paiknemise kriteeriumid ja liigitamine osooni ja lämmastikdioksiidi sisalduse mõõtmiseks
§ 12 Seirejaamade paiknemise kriteeriumid arseeni, kaadmiumi, elavhõbeda, nikli ja benso(a)püreeni sisalduse mõõtmiseks ning maapinnal sadestumise määra mõõtmiseks
4 Mõõtemeetodid, mõõteseadmed, tulemuste esitamine
§ 13 Mõõtemeetodid saasteainete sisalduse määramiseks
§ 14 Õhukvaliteedi taseme hindamine muudest andmeallikatest saadud andmete alusel
§ 15 Õhukvaliteedi taseme pisteliste või indikaatormõõtmiste või heite koguse mõõtmise aruandes nõutavad andmed
5 Õhukvaliteedi arvutuslik hindamine ja tulemuste esitamine
§ 16 Õhukvaliteedi arvutuslik hindamine
§ 17 Õhukvaliteedi arvutusliku hindamise meetodid ja nende rakendamine
§ 18 Õhukvaliteedi arvutusliku hindamise tulemuste esitamine
§ 181 Õhukvaliteedi arvutusliku hindamise tulemuste esitamine saasteaine hajumiskaardil
RT I, 08.12.2017, 7
Õhukvaliteedi hindamise kord1
Vastu võetud 27.12.2016 nr 84
RT I, 29.12.2016, 62
01.12.2017 RT I, 08.12.2017, 6 01.01.2018
Määrus kehtestatakse atmosfääriõhu kaitse seaduse § 43 lõike 1 alusel.
1)  välisõhus saasteainete sisalduse määramiseks kasutatavate mõõtemeetodite, sealhulgas proovivõtu ja mõõtmise meetodite ning saasteaine analüüsi meetodite loetelu saasteainete kaupa;
2)  välisõhu proovide võtmise ja analüüsimise kohta esitatavad nõuded;
3)  paiksete mõõtmiste proovivõtukohtade paiknemise kriteeriumid, mõõtmiste tüüp, määratavad parameetrid, proovivõtukohtade miinimumarv õhukvaliteedi piirkonnas või linnastus ja proovivõtu sagedus;
4)  õhukvaliteedi taseme arvutuslikuks hindamiseks kasutatavate arvutuslike hindamismeetodite ja arvutusmudelite loetelu.
§ 2. Õhukvaliteedi taseme hindamise eesmärgid ning saadud andmete kasutamine
(1) Õhukvaliteedi taseme hindamine eesmärgid on:
1) pikaajalise ülevaate saamine õhukvaliteedi tasemest ja selle muutumisest linnastutes ning muudes õhukvaliteedi piirkondades;
2) õhukvaliteedi taseme vastavuse hindamine atmosfääriõhu kaitse seaduse § 47 lõigete 1 ja 2 ning § 49 alusel kehtestatud õhukvaliteedi piirnormidele;
3) atmosfääriõhu kaitse seaduse § 47 lõike 1 alusel kehtestatud õhukvaliteedi häire- või teavitamistaseme võimaliku ületamise jälgimine;
4) avalikkuse teavitamine õhukvaliteedi tasemest.
(2) Õhukvaliteedi taseme hindamise andmeid kasutatakse atmosfääriõhu kaitse seaduse § 73 lõikes 1 nimetatud õhukvaliteedi parandamise kavade ja atmosfääriõhu kaitse seaduse § 103 lõikes 1 nimetatud saasteainete heidete vähendamise tegevuskavade koostamisel ning õhusaaste- või keskkonnakomplekslubade menetlemisel.
2. peatükk Õhukvaliteedi taseme hindamise üldnõuded
§ 3. Õhukvaliteedi taseme hindamise andmete vastavus kvaliteedinõuetele
(1) Õhukvaliteedi taseme hindamise andmed peavad vastama käesoleva määruse lisas 1 sätestatud kvaliteedinõuetele.
(2) Õhukvaliteedi taseme hindamise andmete vastavuse ja lõplikkuse tagamiseks peavad:
1) kõik õhukvaliteedi taseme hindamiseks tehtud mõõtmised olema jälgitavad katse- ja mõõtelaborite ühtlustatud standardis EVS-EN ISO/IEC 17025 „Katse- ja kalibreerimislaborite kompetentsuse üldnõuded” esitatud nõuete kohaselt;
2) seirejaamades ja neid haldavates asutustes olema kehtestatud kvaliteedi tagamise ja kvaliteedikontrolli juhendid, milles on mõõteseadmete pideva täpsuse tagamiseks muuhulgas kavandatud korralised hooldustööd.
(3) Kõik Keskkonnaministeeriumi poolt Euroopa Komisjonile edastatud riikliku seire käigus saadud õhukvaliteedi taseme hindamise andmed loetakse nõuetele vastavateks ja lõplikeks, välja arvatud juhul, kui neile on lisatud märge nende ajutisuse kohta.
§ 4. Üldnõuded seirejaamadele ja proovivõtukohtadele
(1) Seirejaamade ja proovivõtukohtade asukoha valikul arvestatakse võimaluse korral järgmiste nõuetega:
1) proovivõtuotsiku lähedal ei tohi vähemalt 270 kaarekraadi või hoonerivi joonel olevate seirejaamade ja proovivõtukohtade korral 180 kaarekraadi ulatuses olla kohalikku õhuvoolu mõjutavaid takistusi;
2) kui seirejaam või proovivõtukoht on mõeldud õhukvaliteedi taseme määramiseks hoonerivi joonel, peab proovivõtuotsik olema hoonetest, rõdudest, puudest ja muudest takistustest mõne meetri kaugusel ja vähemalt 0,5 m kaugusel lähimast hoonest;
3) proovivõtuotsiku kõrgus maapinnast peab olema 1,5 kuni 4 meetrit (hingamistsoon), proovi võtmine kõrgemalt võib osutuda vajalikuks, kui proovivõtukoht iseloomustab suurt ala;
4) proovivõtuotsik ei tohi olla heiteallika vahetus läheduses;
5) proovivõtuseadet läbinud õhk ei tohi sattuda tagasi proovivõtuotsikusse;
6) liikluse saastet iseloomustav seirejaam ja proovivõtukoht peavad asuma vähemalt 25 m kaugusel suurematest ristmikest ja mitte kaugemal kui 10 m sõidutee servast.
(2) Kõik kõrvalekalded käesolevas paragrahvi lõikes 1 loetletud nõuetest tuleb dokumenteerida.
(3) Käesoleva paragrahvi lõike 1 punktis 6 nimetatud ristmik on käesoleva määruse mõistes ristmik, kus liiklusvoog katkeb ja saasteainete heitetase on tee sujuva liiklusega võrreldes erinev peatumise ja kiirendamise tõttu.
(4) Lisaks käesoleva paragrahvi lõikes 1 loetletud nõuetele tuleb seirejaama ja proovivõtukoha valikul võtta arvesse järgmisi tegureid:
1) segavad heiteallikad;
2) turvalisus;
3) juurdepääsetavus;
4) elektri- ja sideühenduse olemasolu;
5) ümbruskonna nähtavus;
6) elanike ja töötajate ohutus;
7) ühest kohast eri saasteainete proovide võtmine;
8) planeerimisnõuded.
§ 5. Proovide võtmisele ja analüüsimisele esitatavad nõuded
(1) Gaasiliste saasteainete kogus välisõhu kuupmeetri kohta määratakse standardtingimustel temperatuuril 293,15 K ja rõhul 101,3 kPa.
(2) Osakeste ja neis sisalduvate saasteainete koguse mõõtmistel esitatakse proovi ruumala mõõtmise päeval olnud ümbritseva keskkonna tingimustel (temperatuuril ja atmosfäärirõhul).
(3) Ööpäeva 8 tunni suurima sisalduse määramiseks uuritakse neid 8 tunni libisevaid keskmisi väärtusi, mis arvutatakse ühe tunni andmete põhjal ning ajakohastatakse igas tunnis.
(4) Iga käesoleva paragrahvi lõikes 3 kirjeldatud viisil arvutatud 8 tunni keskmine väärtus kehtib selle päeva kohta, mil ajavahemik lõpeb, s.t iga päeva esimene arvestusperiood on ajavahemik eelmise päeva kella 17.00 kuni kõnesoleva päeva kella 01.00 ning iga päeva viimane arvestusperiood on ajavahemik kella 16.00 kuni kõnesoleva päeva kella 24.00.
3. peatükk Õhukvaliteedi taseme hindamine riikliku seire korral
§ 6. Õhukvaliteedi hindamine ja seire riiklikul tasandil
Õhukvaliteeti hindab ja seiret teeb riiklikul tasandil referentslabor, kes:
1) haldab ja arendab seirejaamade võrgustikku;
2) kogub riiklike kohustuste täitmiseks seire andmeid;
3) analüüsib eri seire- ja mõõtesüsteemide ning standardite (meetodid, seadmed, võrgud, laborid ning nende mõõtmistäpsused) asjakohasust;
4) koordineerib Euroopa Komisjoni korraldatavate seire kvaliteedi tagamise programmide rakendamist Eestis;
5) teeb õhukvaliteedi hindamise alal koostööd teiste Euroopa Liidu liikmesriikide ja Euroopa Komisjoniga;
6) osaleb vähemalt iga kolme aasta tagant Euroopa Liidu korraldatavates õhukvaliteedi hindamise kvaliteeditagamise programmide (European Monitoring and Evaluation Program, EMEP) võrdluskatsetes ja täidab võrdluskatsete ebarahuldavate tulemuste korral nende järeldustest tulenevaid kohustusi;
7) osaleb Euroopa Komisjoni riiklike referentslaborite võrgustiku töös;
8) rakendab andmete kogumise ja esitamise kvaliteedi tagamise ja kvaliteedikontrolli süsteeme ning vaatab need vajaduse korral, kuid vähemalt üks kord iga viie aasta tagant üle;
9) teavitab avalikkust õhukvaliteedi tasemetest ja keskkonnaseisundi kahjustamise või ohuolukordade esinemise korral operatiivselt asjaomaseid institutsioone.
§ 7. Õhukvaliteedi taseme seire üldnõuded
(1) Eriti peenete osakeste (PM2,5) seiret tehakse vähemalt ühes maapiirkonna taustaseirejaamas, mis asub suurtest välisõhu saastust põhjustavatest heiteallikatest eemal. Seal määratakse vähemalt eriti peenete osakeste (PM2,5) kalendriaasta keskmine summaarne sisaldus ja mõõdetakse vähemalt SO42–; Na+; NH4+; Ca2+; Mg2+; NO3–; K+; Cl–; elementaarse süsiniku ja orgaanilise süsiniku sisaldust.
(2) Eriti peenete osakestega (PM2,5) keskmise kokkupuute näitaja määramise seirejaamade paiknemine ja arv peavad tagama elanikkonna üldise kokkupuute kajastamise käesoleva määruse § 9 kohaselt ning seirejaamade minimaalne arv on sätestatud käesoleva määruse lisas 2.
(3) Vääveldioksiidi ja lämmastikdioksiidi mõõdetakse häiretasemetele vastavuse hindamiseks kolme järjestikuse tunni jooksul kohtades, mis iseloomustavad õhukvaliteedi taset vähemalt 100 ruutkilomeetril või terves piirkonnas või linnastus, sõltuvalt sellest, milline neist on väiksem.
(31) Vesiniksulfiidi pidevseire on kohustuslik Kohtla-Järve linnastus.
[RT I, 08.12.2017, 6 - jõust. 01.01.2018]
(4) Osoonisisalduse pidevseire on kohustuslik linnastutes ja õhukvaliteedi piirkondades, kus osoonisisaldus välisõhus on viie viimase aasta ükskõik millisel aastal ületanud osooni kohta kehtestatud õhukvaliteedi kaugemat eesmärki.
(5) Kui viimase viie aasta osoonisisalduse mõõtmiste andmed ei ole täielikud, võib seire tegija osooni kaugemale eesmärgile vastavuse hindamiseks ühendada andmed, mis on saadud oletatavatest õhukvaliteedi kõrgeimat taset iseloomustavatest kohtadest lühematel mõõtmisperioodidel ning heitkoguste andmekogudest ja modelleerimisest.
(6) Seirejaamas, kus määratakse atmosfääriõhu kaitse seaduse § 33 lõikes 1 nimetatud saasteainete sisaldus välisõhus, tuleb benso(a)püreeni sisalduse mõõtmisel määrata järgmiste polütsükliliste aromaatsete süsivesinike sisaldus:
1) benso(a)antratseen;
2) benso(b)fluoranteen;
3) benso(j)fluoranteen;
4) benso(k)fluoranteen;
5) indeno(1,2,3-cd)püreen;
6) dibens(a)antratseen.
(7) Käesoleva paragrahvi lõikes 6 nimetatud polütsükliliste aromaatsete süsivesinike sisaldust võib mõõta indikaatormõõtmistega.
(8) Vähemalt ühes seirejaamas, kus tehakse arseeni, kaadmiumi, nikli, elavhõbeda, benso(a)püreeni ja käesoleva paragrahvi lõikes 6 nimetatud polütsükliliste aromaatsete süsivesinike seiret, tuleb määrata ka nende ainete sadestuse üldkogus.
(9) Riikliku seire tegija teavitab Euroopa Komisjoni seirel kasutatavatest meetoditest.
§ 8. Seirejaamade asukoha kirjeldamine
(1) Riikliku seire tegija dokumenteerib kõikide õhukvaliteedi piirkondade ja linnastute seirejaamade kohavaliku põhjendused, mis sisaldavad seirejaama ümbruse kaarti ja eri ilmakaarte suunas tehtud fotosid.
(2) Vähemalt iga viie aasta järel ja vajaduse korral sagedamini vaadatakse läbi ja ajakohastatakse dokumendid, et tagada seirejaamade asukohtade valikukriteeriumide ja võrgustiku ülesehituse asjakohasus ning optimaalsus.
(3) Käesoleva paragrahvi lõikes 2 sätestatud dokumendid esitatab Keskkonnaministeerium Euroopa Komisjonile kolme kuu jooksul pärast Euroopa Komisjonilt sellekohase taotluse saamist.
§ 9. Seirejaamade arvu määramine
(1) Seirejaamade arvu määramise nõuded linnastus ja õhukvaliteedi piirkonnas vääveldioksiidi, lämmastikdioksiidi ning lämmastikoksiidide, peenosakeste (PM10) ja eriti peenete osakeste (PM2,5), plii, benseeni, süsinikoksiidi, osooni, arseeni, kaadmiumi, elavhõbeda, nikli ja benso(a)püreeni sisalduse mõõtmiseks on esitatud käesoleva määruse lisas 2.
(2) Vääveldioksiidi, lämmastikoksiidide, peenosakeste (PM10) ja eriti peenete osakeste (PM2,5), plii, süsinikoksiidi ning benseeni sisalduse õhukvaliteedi kriitilisele tasemele vastavuse hindamiseks mõõdetakse nimetatud saasteainete sisaldust vähemalt kolmes maapiirkonna taustaseirejaamas.
(3) Piirkondades ja linnastutes, kus lisaks seirejaamade mõõtmisandmetele on olemas ka käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud saasteainete õhukvaliteedi taseme modelleerimise või indikaatormõõtmise tulemused, võib käesoleva määruse lisas 2 määratud seirejaamade arvu vähendada kuni 50% võrra, kui:
1) täiendavad meetodid tagavad piisava teabe saasteainete piirväärtustele või häiretasemetele vastavuse hindamiseks ja nõuetekohase teabe üldsusele teavitamiseks;
2) seirejaamade arv ja vahemaa teiste seirejaamadeni on küllaldane, et teha saasteainete sisaldus kindlaks käesoleva määruse lisa 1 tabelis 1 määratud andmekvaliteedi nõuete kohaselt ja õhukvaliteedi taseme piirväärtustele vastavuse hindamisel võetakse arvesse modelleerimise või indikaatormõõtmise tulemused.
(4) Täiendavate meetodite kasutamisel peavad dokumendid sisaldama nende meetodite kirjeldust ja teavet käesoleva paragrahvi lõikes 3 sätestatud tingimustele vastavuse kohta.
§ 10. Seirejaamade paiknemise kriteeriumid vääveldioksiidi, lämmastikoksiidide, peenosakeste (PM10) ja eriti peenete osakeste (PM2,5), plii, benseeni ning süsinikoksiidi sisalduse mõõtmiseks
(1) Vääveldioksiidi, lämmastikoksiidide, peenosakeste (PM10) ja eriti peenete osakeste (PM2,5), plii, benseeni ning süsinikoksiidi õhukvaliteedi piirväärtusele vastavuse hindamise seirejaama asukoha valimisel lähtutakse järgmistest nõuetest:
1) seirejaama asukoht võimaldab saada andmeid õhukvaliteedi piirkonna ja linnastu nende alade kohta, mille elanikud võivad olulise aja jooksul vahetult või kaudselt kokku puutuda saasteaine suurima sisaldusega, ning andmeid, mis iseloomustavad elanike kokkupuudet saasteainega;
2) liiklusest tulenevat saastust määravas seirejaamas saadud mõõtmistulemused iseloomustavad võimaluse korral õhukvaliteedi taset vähemalt 100 m pikkusel teelõigul;
3) tööstuspiirkonda iseloomustav seirejaam peab kajastama õhukvaliteedi taset alal mõõtmetega vähemalt 250 m × 250 m ja vähemalt üks seirejaam peab olema heiteallikast allatuult asuval lähimal elamualal ning kui saasteaine taustsisaldus ei ole teada, tuleb rajada täiendav seirejaam piirkonna valdava tuule suunas;
4) linnakeskkonna taustapiirkonna õhukvaliteedi taset kajastava seirejaama asukoht peab iseloomustama vähemalt mitme ruutkilomeetri suurust ala, mõõtmistulemused kajastama kõiki valdavas tuulepealses suunas asuvaid heiteallikaid ning ühegi heiteallika põhjustatud saaste ei tohi olla domineeriv;
5) maakeskkonna taustapiirkonna seirejaama ei mõjuta viie kilomeetri raadiuses asuvad linnad või tööstuspiirkonnad;
6) seirejaama andmed peavad võimaluse korral iseloomustama ka selle vahetust naabrusest kaugemal paiknevaid samalaadseid kohti;
7) kui on vaja hinnata õhukvaliteedi taseme mõju inimese tervisele, paigutatakse proovivõtukohti ka saartele.
(2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud ainete osas õhukvaliteedi kriitilisele tasemele vastavuse hindamise seirejaama asukoha valimisel lähtutakse järgmistest nõuetest:
1) seirejaam asub vähemalt 20 km kaugusel linnast või vähemalt 5 km kaugusel muudest hoonestatud aladest ja tööstusettevõtetest ning teedest, mille liiklustihedus ületab 50 000 sõidukit päevas;
2) kogutavad andmed iseloomustavad võimaluse korral õhukvaliteeti vähemalt 1000 km² suurusel alal;
3) olenevalt geograafilistest tingimustest või vajadusest kaitsta eriti tundlikke piirkondi võib seirejaamu paigutada ka väiksemate vahemaade tagant või selliselt, et need iseloomustaksid õhukvaliteedi taset väiksemal alal;
4) vajaduse korral hinnatakse õhukvaliteedi taset saartel.
(3) Käesolevas paragrahvis sätestatud põhimõtteid kohaldatakse ka selliste seirejaamade paiknemise kindlaksmääramiseks, kus alusandmetena kasutatakse saasteainete sisalduse määramist indikaatormõõtmise või modelleerimise abil.
§ 11. Seirejaamade paiknemise kriteeriumid ja liigitamine osooni ja lämmastikdioksiidi sisalduse mõõtmiseks
(1) Seirejaamade liigitamine ja paiknemisele esitatavad nõuded osoonisisalduse määramiseks on esitatud käesoleva määruse lisas 3.
(2) Õhukvaliteedi piirkondades ja linnastutes, kus lisaks seirejaamade andmetele on olemas ka õhukvaliteedi taseme modelleerimise või indikaatormõõtmise abil saadud andmed, võib käesoleva määruse lisas 3 sätestatud seirejaamu liita, kui:
1) täiendavad meetodid tagavad piisava teabe sihtväärtusele, kaugemale eesmärgile, teavitamis- ja häiretasemele vastavuse hindamise kohta;
2) seirejaamade arv ja teiste mõõtmismeetodite rakendamise kohtade arv ning vahemaa on küllaldane, et teha osoonisisaldus kindlaks käesoleva määruse lisa 1 tabelis 1 sätestatud andmete kvaliteedinõuete kohaselt.
(3) Õhukvaliteedi taseme vastavuse hindamisel osooni sihtväärtuse suhtes võib võtta arvesse modelleerimise või indikaatormõõtmise tulemused.
(4) Lämmastikdioksiidi sisaldust tuleb pidevalt mõõta vähemalt pooltes käesoleva määruse lisas 4 ette nähtud osoonisisalduse määramise seirejaamades, välja arvatud käesoleva määruse lisas 3 nimetatud maapiirkonna taustaseirejaamas, kus võib kasutada muid mõõtemeetodeid.
(5) Õhukvaliteedi piirkondades ja linnastutes, kus viimasel viiel aastal olid õhukvaliteedi tasemed kaugema eesmärgi väärtustest väiksemad, määratakse seirejaamade arv kindlaks käesoleva määruse lisa 4 punkti 2 kohaselt.
§ 12. Seirejaamade paiknemise kriteeriumid arseeni, kaadmiumi, elavhõbeda, nikli ja benso(a)püreeni sisalduse mõõtmiseks ning maapinnal sadestumise määra mõõtmiseks
(1) Arseeni, kaadmiumi, elavhõbeda, nikli ja benso(a)püreeni seirejaama asukoht valitakse selliselt, et saada andmeid:
1) õhukvaliteedi piirkondade ja linnastute nende alade kohta, kus elanikkond puutub tõenäoliselt vahetult või kaudselt kokku saasteaine kalendriaasta suurima keskmise arvutatud sisaldusega;
2) elanikkonna saasteainetega kokkupuutumise määra kohta õhukvaliteedi piirkondade ja linnastute muudel aladel;
3) saasteaine sadestumise määra kohta, et iseloomustada elanikkonna kaudset kokkupuudet saasteainega toiduahela kaudu.
(2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud seirejaamade asukoha valikul lähtutakse järgmistest asjaoludest:
1) liikluse mõju hindamise mõõtmised iseloomustavad võimaluse korral õhukvaliteedi taset vähemalt 200 m² alal;
2) tööstusala mõju hindamise mõõtmised iseloomustavad vähemalt 250 m × 250 m ja linnas saasteaine taustsisalduse mõõtmiseks mõne ruutkilomeetri suurust ala;
3) saasteainete taustsisalduse hindamisel ei tohi seirejaamale mõju avaldada selle läheduses, s.t lähemal kui mõni kilomeeter, asuvad linnad või tööstusalad;
4) tööstuslikest heiteallikatest lähtuva saaste hindamisel tuleb vähemalt üks seirejaam paigutada lähimale, heiteallikast allatuult asuvale elamualale;
5) seirejaamast saadavad andmed peavad võimaluse korral olema esinduslikud ka teiste samalaadsete kohtade iseloomustamiseks;
6) võimaluse korral kohaldatakse sadestumise fooni mõõtmiseks maapiirkonnas õhusaasteainete kauglevi seire ja hindamise Euroopa koostööprogrammi (EMEP) suuniseid ja kriteeriume.
4. peatükk Mõõtemeetodid, mõõteseadmed, tulemuste esitamine
§ 13. Mõõtemeetodid saasteainete sisalduse määramiseks
(1) Saasteainete sisalduse määramiseks kasutatakse järgmisi mõõtemeetodeid:
1) vääveldioksiid – mõõtmise standardmeetod EVS-EN 14212 „Välisõhu kvaliteet. Ultraviolettfluorestsentsil põhinev standardmeetod vääveldioksiidi kontsentratsiooni mõõtmiseks”;
2) lämmastikdioksiid ja lämmastikoksiidid – mõõtmise standardmeetod EVS-EN 14211 „Välisõhu kvaliteet. Kemoluminestsentsil põhinev standardmeetod lämmastikdioksiidi ja lämmastikmonooksiidi kontsentratsiooni mõõtmiseks”;
3) osakeste kõik fraktsioonid – proovivõtu ja mõõtmise standardmeetod EVS-EN 12341 „Õhukvaliteet. Standardne kaalumismeetod suspendeerunud osakeste PM10 või PM2,5 massikontsentratsiooni määramiseks”;
4) plii – aatom-absorptsioonspektroskoopia meetod, mõõtmise standardmeetod EVS-EN 14902 „Välisõhu kvaliteet. Standardmeetod Pb, Cd, As ja Ni mõõtmiseks suspendeerunud osakeste PM10-fraktsioonis”;
5) süsinikoksiid – mõõtmise standardmeetod EVS-EN 14626 „Välisõhu kvaliteet. Dispersioonita infrapunaspektroskoopial põhinev standardmeetod süsinikmonooksiidi kontsentratsiooni mõõtmiseks”;
6) benseen – gaaskromatograafia meetod, mõõtmise standardmeetod EVS-EN 14662 „Välisõhu kvaliteet. Standardmeetod benseeni kontsentratsiooni mõõtmiseks”. Osa 1 „Pumpamisega proovivõtt, termiline desorptsioon ja gaaskromatograafia”. Osa 2 „Pumpamisega proovivõtt, desorptsioon lahustiga ja gaaskromatograafia”. Osa 3 „Automaatne pumpamisega proovivõtt ja in situ gaaskromatograafia”;
7) osoon – mõõtmise standardmeetod EVS-EN 14625 „Välisõhu kvaliteet. Ultraviolettfotomeetrial põhinev standardmeetod osooni kontsentratsiooni mõõtmiseks”;
8) arseen, kaadmium ja nikkel – proovivõtmise standardmeetod EVS-EN 12341 „Välisõhk. Standardne kaalumismeetod suspendeerunud osakeste PM10 või PM2,5 massikontsentratsiooni määramiseks”, mõõtmise standardmeetod EVS-EN 14902 „Välisõhu kvaliteet. Standardmeetod Pb, Cd, As ja Ni mõõtmiseks suspendeerunud osakeste PM10-fraktsioonis”;
9) polütsüklilised aromaatsed süsivesinikud – proovivõtmise standardmeetod EVS-EN 12341 „Välisõhk. Standardne kaalumismeetod suspendeerunud osakeste PM10 või PM2,5 massikontsentratsiooni määramiseks”;
10) benso(a)püreen – mõõtmise standardmeetod EVS-EN 15549 „Õhu kvaliteet. Välisõhus leiduva benso(a)püreeni kontsentratsiooni mõõtmise standardmeetod”;
11) elavhõbe – mõõtmise standardmeetod EVS-EN 15852 „Välisõhu kvaliteet. Standardmeetod summaarse gaasilise elavhõbeda määramiseks”;
12) arseeni, kaadmiumi ja nikli sadestus – määramise standardmeetod EVS-EN 15841 „Välisõhu kvaliteet. Standardmeetod arseeni, kaadmiumi, plii ja nikli sisalduse määramiseks õhust sadestunud aines”;
13) elavhõbeda sadestus – määramise standardmeetod EVS-EN 15853 „Välisõhu kvaliteet. Standardmeetod sadestunud elavhõbeda määramiseks”;
14) benso(a)püreeni ja muude polütsükliliste süsivesinike sadestus – määramise standardmeetod EVS-EN 15980 „Õhu kvaliteet. Benso(a)antratseeni, benso(b)fluoranteeni, benso(j)fluoranteeni, benso(k)fluoranteeni, benso(a)püreeni, dibens(a,h)antratseeni ja indeno(1,2,3-cd)püreeni sadestumise määramine”.
(2) Mõõtetulemused esitatakse taandatuna standardtingimustele – temperatuurile 293,15 K ja rõhule 101,3 kPa.
(3) Saasteaine sisaldust mõõdetakse heiteallika mõjupiirkonnas väljaspool käitise tootmisterritooriumi kohas, kus võib orienteerivalt tekkida saasteaine suurim sisaldus, arvestades saasteaine väljumiskõrgust, ilmastikutingimusi, sealhulgas valdavate tuulte suunda, vähemalt saasteaine ühe tunni keskmise sisalduse mõõtmisega.
(4) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud meetodite asemel võib kasutada muud rahvusvaheliselt üldtunnustatud meetodeid, mis annavad lõikes 1 esitatud meetoditega samaväärseid tulemusi.
(5) Käesoleva paragrahvi lõike 4 kohasel muu meetodi kasutamisel saadud õhukvaliteedi taseme hindamise tulemusi korrigeeritakse, et saada tulemused, mis on samaväärsed standardmeetodiga saadavate tulemustega. Võimaluse korral korrigeeritakse tagasiulatuvalt ka varasemaid mõõtmisandmeid.
§ 14. Õhukvaliteedi taseme hindamine muudest andmeallikatest saadud andmete alusel
Kui õhukvaliteedi taseme hindamiseks kasutatakse lisaks mõõtmistele ka muid andmeallikaid, koondatakse hindamistulemuste kokkuvõttesse:
1) hindamistoimingute kirjeldus;
2) kasutatud metoodikad ja viited nende kirjeldustele;
3) kasutatud andme- ja teabeallikad;
4) tulemuste ja nende määramatuse kirjeldus ning piirkonna ulatus või, kui see on asjakohane, teeosa pikkus, kus saasteainete sisaldus ületab piir- või sihtväärtust või kaugemat eesmärki koos lubatava ületamismääraga, samuti iga sellise ala ulatus, mille piires saasteainete sisaldus ületab ülemist või alumist hindamispiiri;
5) piirväärtust ületava saastusega kokku puutuda võivate elanike arv.
§ 15. Õhukvaliteedi taseme pisteliste või indikaatormõõtmiste või heite koguse mõõtmise aruandes nõutavad andmed
(1) Mõõtja koostab tulemuste aruande käesolevas paragrahvis sätestatud nõuete kohaselt määruse lisas 5 esitatud vormil, mida säilitatakse mõõtja ja tellija juures vähemalt viis aastat.
(2) Õhukvaliteedi taseme hindamiseks tehtud saasteainete mõõtmise aruanne sisaldab järgmist:
1) mõõtmiste tellija nime ja kontaktandmeid;
2) proovivõtja nime, asutust ja kontaktandmeid;
3) proovivõtukoha asukohta ja geograafilisi koordinaate;
4) proovivõtu kuupäeva ja kellaaega;
5) proovi võtmise viisi kirjeldust koos analüüsitavate saasteainete nimetustega;
6) proovi võtmisel osalenud isikute allkirju.
(3) Õhukvaliteedi taseme hindamiseks tehtud saasteainete mõõtmise aruanne peab sisaldama vähemalt järgmisi andmeid kasutatud mõõteseadmete kohta:
1) mõõteseadme nimetus, tüüp, valmistaja ja väljalaskeaasta;
2) mõõdetavad parameetrid, mõõtepiirkond;
3) seadme kalibreerimise andmed.
(4) Õhukvaliteedi taseme hindamiseks tehtud saasteainete mõõtmise aruanne peab sisaldama vähemalt järgmisi andmeid kasutatud mõõtemeetodite kohta:
1) mõõtemeetodi number ja nimetus;
2) mõõtemeetodi aluseks oleva standardi number;
3) viide akrediteeringule, kui asjakohane.
(5) Õhukvaliteedi taseme hindamiseks tehtud saasteainete mõõtmise aruanne peab sisaldama vähemalt järgmisi andmeid mõõtja kohta:
1) mõõtmise teinud labori nimetus;
2) mõõtmise teinud isikute nimed;
3) labori akrediteerimistunnistuse number, kui asjakohane;
4) mõõtja pädevust tõendava tunnistuse number, kui asjakohane.
(6) Heite koguste mõõtmiste aruanne peab sisaldama vähemalt järgmisi mõõtepunkti iseloomustavad andmeid:
1) gaaside temperatuur, ºC;
2) gaasi rõhk, Pa;
3) gaaside niiskus;
4) gaaside joonkiirus;
5) mõõtekoha ristlõike pindala;
6) muud asjakohased parameetrid (sademed, udu jm).
(7) Heite koguste mõõtmiste aruanne peab sisaldama vähemalt järgmisi protsessi iseloomustavaid andmeid, kui need on asjakohased:
1) katla nominaalne soojusvõimsus;
2) katla tegelik soojusvõimsus;
3) kütuseliik ja kütteväärtus;
4) kütusekulu mõõteperioodil;
5) toodangu maksimaalne kogus;
6) toodangu kogus mõõteperioodil.
5. peatükk Õhukvaliteedi arvutuslik hindamine ja tulemuste esitamine
§ 16. Õhukvaliteedi arvutuslik hindamine
(1) Õhukvaliteedi arvutuslik hindamine on:
1) heiteallika parameetrite ja heiteallika asukohta iseloomustavate meteoroloogiliste andmete põhjal saasteaine hajumise modelleerimine, et määrata saasteaine sisaldus maapinnalähedases õhukihis ning sadenemine maapinnale;
2) meteoroloogiliste andmete ja välisõhus mõõdetud saasteainete sisalduse põhjal võimalike heiteallikate asukohtade paiknemise tõenäosuse modelleerimine.
(2) Õhukvaliteeti hinnatakse arvutuslikult:
1) atmosfääriõhu kaitse seaduse § 33 lõikes 1 nimetatud saasteainete suhtes õhukvaliteedi juhtimisel ja hindamisel atmosfääriõhu kaitse seaduse § 41 lõigetes 3 ja 4 sätestatud juhtudel;
2) õhusaasteloa või keskkonnakompleksloa taotlemisel lubatud heitkoguste projekti käigus koostatavates hajumisarvutustes;
3) heiteallika mõju hindamisel;
4) piirkonna saasteainete taustasisalduse määramisel.
§ 17. Õhukvaliteedi arvutusliku hindamise meetodid ja nende rakendamine
(1) Õhukvaliteedi arvutuslikuks hindamiseks võib kasutada Gaussi, Euleri, Lagrange`i või muudel samaväärsetel algoritmidel põhinevat arvutusprogrammi, mis:
1) võimaldab arvutada ühe tunni, ööpäeva ja aasta keskmisi õhukvaliteedi tasemeid ning 8 tunni libisevat keskmist õhukvaliteedi taset;
2) võimaldab protsentiilide arvutamist atmosfääriõhu kaitse seaduse § 47 lõike 1 alusel kehtestatud piirväärtuse lubatud ületamiste arvu põhjal;
3) võimaldab arvutada saasteaine kontsentratsioone vähemalt ühe tunniajalise lahutusega;
4) võtab saasteaine kontsentratsioonide arvutamisel arvesse maapinna topograafiat.
(2) Õhukvaliteedi arvutuslikuks hindamiseks kasutatakse hinnatava piirkonna meteoroloogiat iseloomustava meteoroloogilise masti kolme järjestikuse kalendriaasta mõõdetud meteoroloogilisi andmeid.
(3) Kolme järjestikuse kalendriaasta meteoroloogiliste andmete põhjal saadud saasteaine arvutuslike kontsentratsioonide alusel arvutatakse saasteaine maksimaalsed tunni- ja ööpäevakeskmised kontsentratsioonid ning maksimaalne aastakeskmine kontsentratsioon.
(4) Modelleerimisvõrgustiku võrgusilma suurus õhukvaliteedi arvutuslikul hindamisel lubatud heitkoguste projektis on maksimaalselt 50 × 50 m, muudel juhtudel valitakse modelleerimisvõrgustiku võrgusilma suurus modelleeritava piirkonna suuruse ja kasutatava hajumismudeli nõuete järgi.
(5) Heiteallikate koosmõju hindamisel lähtutakse väljaspool käitise tootmisterritooriumi asetsevate, kuid käitise hajumisarvutuse piirkonda jäävate õhusaasteluba, keskkonnakompleksluba või registreeringut omavate käitiste andmetest ja vajaduse korral välisõhu seirejaama andmetest.
(6) Hajumisarvutuse piirkond on piirkond, mis on kaetud modelleerimisvõrgustikuga ja mille suurus valitakse modelleeritava piirkonna suuruse ja kasutatava hajumismudeli nõuete järgi.
(7) Lubatud heitkoguste projekti koostamisel on hajumisarvutuse piirkonnaks piirkond, mis ulatub alani, kus on tagatud saasteaine sisalduse vastavus atmosfääriõhu kaitse seaduse § 47 lõigete 1 ja 2 alusel kehtestatud piirväärtusele või sihtväärtusele, kuid vähemalt 500 m raadiuses käitise igast heiteallikast. Keskkonnaamet võib põhjendatud juhtudel nõuda hajumisarvutuse piirkonna suurendamist või lubada selle vähendamist.
§ 18. Õhukvaliteedi arvutusliku hindamise tulemuste esitamine
Õhukvaliteedi arvutusliku hindamise tulemuste aruandes esitada järgmised andmed:
1) sisendandmetena kasutatud heiteallikate andmed (heiteallika tüüp, kõrgus maapinnast, ristlõike pindala või diameeter, heiteallika koordinaadid L-Est süsteemis, saasteainete heitkogused, väljuvate gaaside temperatuur ja joonkiirus);
2) heiteallika ajaline dünaamika, kui heiteallika heitkogused on ajalise variatsiooniga;
3) kasutatud meteoroloogiliste mõõteandmete sisend (meteoroloogilise vaatlusjaama asukoht, arvutustes kasutatud meteoroloogiliste parameetrite loetelu, mõõtekõrgus ja ajaline resolutsioon);
4) meteoroloogilise mudeli sisendandmete kasutamise korral viide modelleerimistulemusele, modelleeritud meteoroloogilisele aastale, mudelile ja modelleerimise tegijale;
5) viide kasutatud topograafiliste sisendandmete kohta (kõrguskaardi resolutsioon, kõrguskaardi päritolu, maapinna aluskaart, mille põhjal on saadud aluspinna kareduskõrgus);
6) kasutatud arvutusprogrammi või mudeli nimetus, versioon ja kasutatud modelleerimisvõrgustiku võrgusilma suurus ja modelleerimisvõrgustiku suurus.
§ 181. Õhukvaliteedi arvutusliku hindamise tulemuste esitamine saasteaine hajumiskaardil
(1) Saasteaine hajumiskaart koostatakse iga saasteaine kohta, mille arvutuslik sisaldus on väljaspool käitise tootmisterritooriumi piiri suurem kui 30% piirväärtusest või sihtväärtusest, mis on kehtestatud atmosfääriõhu kaitse seaduse § 47 lõigete 1 ja 2 alusel, ning vajaduse korral rakendatakse keskmistamisaegade kohta protsentiile.
(2) Saasteaine hajumiskaart peab vastama järgmistele nõuetele:
1) saasteaine hajumiskaardi aluseks on Maa-ameti aluskaart (põhikaart või ortofoto), millel on näha katastriüksuste kiht;
2) saasteaine hajumiskaardil märgitakse isojoontega selgelt eristatavalt saasteaine kontsentratsioonide vahemikud, mis on üheselt mõistetavalt selgitatud hajumiskaardi legendis;
3) saasteaine hajumiskaardil märgitakse punktheiteallikate asukohad punktidena ning ruum- ja pindheiteallikate asukohad aladena, joonheiteallikad joontena;
4) saasteaine hajumiskaardile märgitakse saasteaine arvutusliku maksimaalse taseme tekkimise asukoht;
5) käitise saasteaine hajumiskaardi korral märgitakse sellele käitise tootmisterritooriumi piir.
(3) Hajumiskaardile märgitakse õhukvaliteedi piirväärtusele või sihtväärtusele vastav isojoon atmosfääriõhu kaitse seaduse § 47 lõigete 1 ja 2 alusel kehtestatud piirväärtuste või sihtväärtuste järgi.
(4) Hajumisarvutuse tulemust võrreldakse vastava saasteaine jaoks atmosfääriõhu kaitse seaduse § 47 lõigete 1 ja 2 alusel kehtestatud piirväärtuse või sihtväärtusega.
(5) Kui õhukvaliteedi juhtimisel ja hindamisel ületab piirkonna õhukvaliteedi tase atmosfääriõhu kaitse seaduse § 33 lõikes 1 loetletud saasteainetele atmosfääriõhu kaitse seaduse §-s 41 sätestatud ülemist hindamispiiri ja § 47 lõike 1 alusel antud määrusega on lisaks ühe tunni keskmisele piirväärtusele või sihtväärtusele kehtestatud 24 tunni keskmine või aasta keskmine piirväärtus või sihtväärtus, esitatakse saasteaine igale nimetatud piirväärtusele või sihtväärtusele vastav keskmistamisaja hajumisarvutuse tulemus.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2008/50/EÜ välisõhu kvaliteedi ja Euroopa õhu puhtamaks muutmise kohta (ELT 152, 11.06.2008, lk 1–44);
Euroopa Komisjoni direktiiv (EL) 2015/1480, millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivide 2004/107/EÜ ja 2008/50/EÜ mitut lisa, milles on sätestatud välisõhu kvaliteedi hindamisega seotud standardmeetodeid, andmete valideerimist ja proovivõtukohtade paiknemist käsitlevad eeskirjad (ELT L 226, 29.8.2015, lk 4–11).
Lisa 1 Õhukvaliteedi taseme hindamise andmete kvaliteedinõuded
Lisa 2 Seirejaamade arvu määramise nõuded
Lisa 3 Seirejaamade liigitamise ja paiknemise nõuded osoonisisalduse määramiseks
Lisa 4 Osoonisisalduse määramise seirejaamade arvu määramise nõuded kohtades, kus andmed saadakse vaid pideval mõõtmisel
Lisa 5 Saasteainete pisteliste ja indikaatormõõtmiste tulemuste aruanne


§ 6 Omapuhasti paigaldamine ja kasutuselevõtmine
§ 7 Reovee kohtkäitlussüsteemide ja omapuhasti kasutamine ja hooldamine
§ 8 Kuivkäimla tühjendamise tingimused
§ 10 Reovee purgimisteenuse osutamine
§ 13 Määruse kehtestuks tunnistamine
RT IV, 24.03.2018, 1
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lõike 2, veeseaduse § 3² lõike 5 punkti 5 ja Türi Vallavolikogu 25. jaanuari 2018 otsuse nr 4 „Õigusaktidega kohaliku omavalitsuse, kohaliku omavalitsuse üksuse või organi pädevusse antud ülesannete delegeerimine“ punkti 38.1 alapunkti 3 alusel.
(1) Reovee kohtkäitluse ja äraveo eeskiri reguleerib lisaks ehitusseadustikule, veeseadusele ja nende alusel kehtestatud riiklikele õigusaktidele õigussuhteid, mis tekivad Türi valla haldusterritooriumil reovee ja kuivkäimla kohtkäitluse planeerimisel, ehitamisel ja kasutamisel, sealhulgas reguleerib kogumismahutitest reovee ja kuivkäimla sisu äravedu ja selle transportimist ühiskanalisatsiooni purgimiskohta.
(2) Määrus on kohustuslikuks täitmiseks isikutele, kes:
1) tegelevad reovee ja kuivkäimla kohtkäitlusega;
(1) Määruses kasutatakse mõisteid veeseaduse tähenduses.
(2) Lisaks veeseaduses sätestatule kasutatakse eeskirjas mõisteid järgmises tähenduses:
1) kogumismahuti - lekkekindel äravooluta rajatis kanalisatsioonivee ajutiseks hoidmiseks;
2) kohtkäitlus - reovee kogumine, puhastamine, pinnasesse immutamine, suublasse juhtimine või taaskasutamine, sealhulgas kompostimine, üldjuhul reovee tekkekoha kinnistu piires;
3) kohtkäitlussüsteem - reovee tekkimise asukohas kasutatav tehnoloogiline rajatis, mida kasutatakse reovee kogumiseks (sh kuivkäimla), puhastamiseks (sh septik) või maapinda immutamiseks;
4) omapuhasti ehk kohtpuhasti - rajatis, kus kõrvaldatakse reoained ja ebasoovitavad organismid reoveest mehaaniliste, bioloogiliste või füüsikalis-keemiliste võtetega ja mille projekteeritud reostuskoormus on kuni 50 inimekvivalenti (edaspidi ie);
5) purgimiskoht – koht, mis on Türi valla ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni arendamise kavas määratud tekkekohast ära veetud reovee ühiskanalisatsiooni juhtimiseks;
6) purgimissõiduk (edaspidi sõiduk) – mahutiga auto, mille abil tühjendatakse reovee kogumismahutit ja veetakse reovesi/fekaal purgimiskohta;
7) purgimisteenus - reovee kohtkäitlusesüsteemist reovee või -sette eemaldamine ja äravedu purgimissõidukiga ning selle väljutamine purgimiskohta;
8) reoveekogumisala - ala, kus on piisavalt elanikke või majandustegevust reovee kanalisatsiooni kaudu kogumiseks ja reovee reoveepuhastisse või heitvee keskkonda juhtimiseks;
9) reovesi - üle kahjutuspiiri rikutud ja enne suublasse juhtimist puhastamist vajav vesi;
10) septik - pealt kinnine setiti, millesse sadestunud, läbivoolava reoveega kokku puutuva sette orgaaniline aine laguneb anaeroobselt.
(1) Reovee kohtkäitlussüsteemide kasutamine on Türi vallas lubatud olmereovee tekkekohas nendel maa-aladel, mis Türi valla haldusterritooriumil kehtiva üldplaneeringu ja ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni arendamise kava kohaselt on ühiskanalisatsiooniga katmata.
(2) Reoveekogumisalal asuva tarbimiskoha omanikul või valdajal, kelle kohtkäitlussüsteem ei ole nõuetekohane, on kohustus liituda ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga, kui selleks on välja ehitatud nõuetekohane liitumispunkt ning ühisveevärgi ja -kanalisatsioonisüsteem.
(3) Reovee eelpuhastites (muda-, liiva-, rasva- ja õlipüünised ning nende kombinatsioonides) tekkivad kontsentreeritud jäätmed (rasv, õli jms) tuleb üle anda jäätmekäitlusettevõttele või vee-ettevõtjale sellekohase kokkuleppe olemasolul.
(1) Reovee kohtkäitlussüsteemide tüübi ja asukoha valikul peab lähtuma veeseadusest ja selle alusel antud reoveekäitlust reguleerivatest õigusaktidest.
(1) Uue hoone ehitamisel või olemasoleva hoone rekonstrueerimisel tuleb lahendada reovee kogumismahuti või septiku ehitamine koos hoone ehitusprojektiga.
(2) Olemasoleva hoone reovee kogumismahuti või septiku paigaldamiseks, ümberehitamiseks või laiendamiseks, tuleb Türi Vallavalitsusele kui ametiasutusele (edaspidi ametiasutus) esitada 10 päeva enne kohtkäitlussüsteemide ümberehitamist ehitusseadustiku kohane ehitusteatis. Kui ametiasutus ei teavita ehitusteatise esitajat kümne päeva jooksul vajadusest ehitusteatises esitatud andmete täiendavaks kontrollimiseks, võib ehitustegevusega alustada.
(3) Hoone ehitamisel või rekonstrueerimisel ehitusloa kohaselt, tuleb reovee kogumismahuti või septiku kasutusele võtmiseks esitada ametiasutusele kogumismahuti või septiku andmed koos hoone kasutusloa taotlusega. Eraldi kogumismahutile kasutusteatist esitama ei pea.
(4) Olemasolevale hoonele paigaldatud reovee kogumismahuti või septiku kasutuselevõtmiseks, tuleb ametiasutusele esitada ehitusseadustiku kohane kasutusteatis hiljemalt 5 tööpäeva peale mahuti paigaldamist.
(5) Ametiasutusel on õigus nõuda paigaldatud reovee kogumismahuti või septiku lekkekindluse tõendamiseks enne septiku kasutusele võtmist selle ülevaatust ja katsetamist.
§ 6. Omapuhasti paigaldamine ja kasutuselevõtmine
(1) Omapuhasti rajamisel tuleb lähtuda veeseadusest, ehitusseadustikust ning riiklikest õigusaktidest, mis reguleerivad reovee puhastamist ning kanalisatsiooniehitise veekaitsenõudeid.
(2) Omapuhasti rajamiseks tuleb ametiasutusele esitada projekteerimistingimuste taotlus koos omapuhasti võimaliku asukohaskeemiga (sh asukoht puur- ja salvkaevude suhtes).
(3) Vähemalt 10 päeva enne ehitustööde alustamist tuleb ametiasutusele esitada ehitusseadustiku kohane ehitusteatis koos projekteerimistingimuste alusel koostatud ehitusprojektiga. Kui ametiasutus ei teavita ehitusteatise esitajat kümne päeva jooksul vajadusest ehitusteatises esitatud andmete täiendavaks kontrollimiseks, võib ehitustegevusega alustada.
(4) Omapuhasti kasutuselevõtuks tuleb hiljemalt 5 tööpäeva pärast omapuhasti rajamist ametiasutusele esitada ehitusseadustiku kohane kasutusloa taotlus.
§ 7. Reovee kohtkäitlussüsteemide ja omapuhasti kasutamine ja hooldamine
(1) Reovee kohtkäitlussüsteemide ja omapuhasti kasutamine peab toimuma vastavuses keskkonna- ja tervisekaitse nõuetega.
(5) Reovee kohtkäitlussüsteemi seisukorda tuleb kontrollida ja hooldustöid teostada vastavalt omapuhasti hooldusjuhendile, kuid mitte harvem kui üks kord aasta jooksul.
(6) Reovee kohtkäitlussüsteemi omanik võib tellida purgimisteenuse osutamist vaid ettevõtjalt, kes vastab käesoleva määruse § 10 lõikes 1 nimetatud tingimustele.
(7) Reovee kohtkäitlussüsteemi omanik peab nõudma tema tellitud purgimisteenuse osutajalt pärast töö tegemist vastavat kviitungit ära veetud reovee koguse ja kuupäeva kohta ning säilitama seda vähemalt 5 aastat ning esitama kviitungid järelevalve teostajale vastava nõude saamisest nõudes märgitud tähtajaks.
(8) Teenuse tellija tasub reovee äraveo eest purgimisteenuse osutajale vastavalt nendevahelisele lepingule või äraveo maksedokumendile.
§ 8. Kuivkäimla tühjendamise tingimused
(1) Tiheasustusaladel (määratud üldplaneeringuga) on keelatud kuivkäimla sisu laialilaotamine ja maasse kaevamine.
(2) Kaitstud ja keskmiselt kaitstud põhjaveega hajaasustusaladel võib kuivkäimla sisu oma kinnistul kompostida vaid tingimusel, et sellega ei kaasne häiringuid naaberkinnistutele.
(3) Kompostitud kuivkäimla sisu tohib kõige varem aasta pärast komposti valmimist väetamiseks kasutada 31. märtsist 1. detsembrini, järgides keskkonna- ning tervisekaitse nõudeid.
1) reovee kohtkäitlussüsteem tuleb enne likvideerimist tühjendada § 10 lõikes 1 nimetatud ettevõtja poolt;
(4) Reovee kogumismahuti või omapuhasti likvideerimiseks ehitisregistrist tuleb 5 tööpäeva jooksul pärast reovee kogumismahuti või omapuhasti likvideerimist esitada ametiasutusele teatis ehitise likvideerimise kohta, millele lisatakse tehtud tööde täpsem kirjeldus ning lammutusjäätmete utiliseerimist tõendavad dokumendid.
1) ühiskanalisatsiooniga liituvatel kinnistutel ühe aasta jooksul liitumise kuupäevast arvates;
2) uue reovee kohtkäitlussüsteemi rajamisel hiljemalt 3 kuud pärast uue reovee kogumismahuti paigaldamist või omapuhasti rajamist.
§ 10. Reovee purgimisteenuse osutamine
(2) Reovett on lubatud purgida üksnes spetsiaalsetesse purgimiskohtadesse. Türi valla purgimiskoht on Türi linna reoveepuhastussüsteemi ülepumpla, mille aadress on Järva maakond, Türi vald, Türi linn, Linnu tänav 12. Reovee ja fekaalide immutamine pinnasesse või laialilaotamine ning mahutite tühjendamine loodusesse (metsadesse, soodesse, põldudele, rohumaadele, jõgedesse, kraavidesse jne) või mujale selleks mitteettenähtud kohtadesse on keelatud.
(3) Ettevõtja peab purgimisteenuste osutamiseks sõlmima lepingu (edaspidi purgimisleping) selle vee-ettevõtjaga, kelle hallatavasse ühiskanalisatsioonisüsteemi reovesi purgitakse. Purgimislepingus määratakse ära eeskirjajärgne purgimiskoht, purgitava reovee lubatud kogused, selle reostusaste ja muud füüsikalis-keemilised näitajad ning purgitava reovee koguse arvestuse pidamise ja purgimise eest tasu maksmise tingimused ja kord.
(4) Ettevõtja on kohustatud väljastama kliendile iga kord pärast purgimisteenuse osutamist dokumendi (kviitungi), kus on toodud ettevõtja andmed, teenuse lühikirjeldus, äraveetud reovee kogus ja kuupäev ning reovee purgimiskoht.
§ 13. Määruse kehtestuks tunnistamine
Arvestades eelmärgitut ning haldusreformi seaduse § 16 lõiget 1 ja Eesti territooriumi haldusjaotuse seaduse § 141 lõiget 41, tunnistada kehtetuks Türi Vallavalitsuse 4. juuli 2017 määrus nr 5 „Reovee kohtkäitluse ja äraveo eeskiri“ (RT IV, 05.07.2017, 61).