Jõustumine: 04.10.201401.12.2011
RT IV, 01.10.2014, 31
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lõike 1 punkti 37 ja ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni seaduse § 5 lõike 21 alusel.
(1) Ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga liitumise eeskiri (edaspidi eeskiri) reguleerib kinnistute ühendamist ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga kinnistute veega varustamise ja kinnistute reovee, sademevee, drenaaživee ning muu pinnase- ja pinnavee (edaspidi koos ära juhitav vesi) ära juhtimise teenuste edaspidiseks kasutamiseks Pärnu linna haldusterritooriumil.
[RT IV, 01.10.2014, 1 - jõust. 04.10.2014]
(2) Eeskirja kohaldatakse koos ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni seaduse (edaspidi seadus) ja teiste ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga liitumist reguleerivate õigusaktidega.
(3) Pärnu Linnavolikogu 15.02.2007 otsusega nr 15 vee-ettevõtjaks kinnitatud AS Pärnu Vesi (edaspidi vee-ettevõtja), kui ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni omanik, peab lubama seaduses ja eeskirjas sätestatud tingimustel kinnistu veevärgi ühendamist ühisveevärgiga ning kinnistu kanalisatsiooni ühendamist ühiskanalisatsiooniga.
(4) Kinnistu veevärgi- ja kanalisatsiooni ümberehitamist, kui sellega kaasneb liitumistingimuste muutmine, mis põhjustab vee-ettevõtjale lisakulutusi, käsitletakse liitumisena eeskirja kohaselt.
Eeskirjas kasutatakse mõisteid ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni seaduses toodud tähenduses, kui eeskirjast ei tulene teisiti.
§ 3. Ühisveevärgi ja kanalisatsiooni ulatus
(1) Ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni ning kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni vahelise piiri määrab liitumispunkt. Liitumispunkt on ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni osa.
(2) Liitumispunkt asub avalikult kasutataval maal kuni üks meeter väljaspool kinnistu piiri. Kui kinnistu ei piirne avalikult kasutatava maaga, asub liitumispunkt üks meeter esimese avalikult kasutatava maaga piirnevast kinnistust. Kui liitumispunkti ei ole võimalik määrata eelnimetatud tingimusel, määratakse liitumispunkt vee-ettevõtja ja kinnistu omaniku kokkuleppel.
(3) Avalikult kasutatavalt kohalikult teelt vee ära juhtimise ehitised on ühiskanalisatsiooni osa, kui nad on ühendatud ühiskanalisatsiooniga.
§ 4. Tehniliste tingimuste taotluse esitamine
(1) Kinnistu ühisveevärgi ja kanalisatsiooniga liitumiseks esitab kinnistu omanik (edaspidi liituja) vee-ettevõtjale tehniliste tingimuste taotluse, mis peab sisaldama alljärgnevaid andmeid:
1) liituja ees- ja perekonnanime, isikukoodi, elukoha aadressi, telefoni numbrit, e-posti aadressi või juriidilise isiku nime, registrikoodi, asukoha aadressi, taotluse allkirjastanud esindaja ees- ja perekonnanime, allakirjutamise õiguslikku alust, telefoni numbrit, e-posti aadressi;
2) kinnistu aadressi ja sihtotstarvet;
3) vee kasutamise otstarvet (olme- või tootmisvajadus);
4) veetarbimise keskmist ööpäevast ja arvutuslikku vooluhulka;
5) ära juhitava vee keskmist ööpäevast ja arvutuslikku vooluhulka ja koostist;
1) vajadusel kinnistu plaan mõõtkavas 1:500, millel on näidatud kõik olemasolevad ehitised (hooned, rajatised) ja nende ühendused tehnovõrkudega ning kavandatavate hoonete eeldatav paiknemine;
2) kinnistu kaasomandi puhul, kaasomanike kokkulepe;
3) omaniku (kaasomanike) esindamisel volikiri.
(3) Vee-ettevõtja võib nõuda liitujalt täiendavaid andmeid või selgitusi, kui need on vajalikud taotluse läbivaatamiseks ja tehniliste tingimuste koostamiseks ning vee-ettevõtjal puuduvad võimalused andmete saamiseks avalikest registritest.
(4) Taotluse ja taotluselelisatud lisade õigsuse eest vastustab liituja.
(5) Liituja võib taotleda kahte või enam liitumispunkti, kui ta kannab täiendavad liitumispunktiga seotud kulud.
§ 5. Tehniliste tingimuste taotluse läbivaatamine
(1) Vee-ettevõtja vaatab esitatud taotluse läbi 30 kalendripäeva jooksul arvates selle saamisest. Vee-ettevõtja võib vajadusel pikendada taotluse läbivaatamise tähtaega kuni 15 kalendripäeva, teatades sellest enne 30 kalendripäeva möödumist kirjalikus taasesitatavas vormis liitujale.
(2) Taotluses ja taotluse lisades puuduste ilmnemisel määrab vee-ettevõtja mõistliku tähtaja puuduste kõrvaldamiseks. Taotluse läbivaatamise tähtaeg pikeneb puuduste kõrvaldamiseks antud tähtaja võrra. Puuduste mitte kõrvaldamisel on vee-ettevõtjatel õigus jätta taotlus läbivaatamata, teatades sellest taasesitatavas vormis liitujale.
1) taotletud veevajadust ei ole võimalik ühisveevärgist rahuldada selle nõuetekohast toimimist kahjustamata;
2) ära juhitava vee kogust ei ole võimalik juhtida ühiskanalisatsiooni seda kahjustamata;
3) ühiskanalisatsiooni juhitava reovees sisalduvate ohtlike ainete sisaldus ei vasta nõuetele.
(4) Taotluse rahuldamata jätmine vormistatakse kirjalikult 30 kalendripäeva jooksul taotluse saamisest ning see peab sisaldama taotluse rahuldamata jätmise põhjendust.
§ 6. Tehniliste tingimuste väljastamine
(1) Taotluse rahuldamisel väljastab vee-ettevõtja liitujale liitumiseks tehnilised tingimused, mis on ehitusprojekti (edaspidi projekt) koostamise aluseks kinnistu liitumiseks ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga .
(2) Ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni sõnadega liitumise tehnilistes tingimustes määratakse:
2) tehnilised (eri)tingimused;
3) veetarbimise lubatud keskmine ööpäevane ja arvutuslik vooluhulk;
4) ära juhitava vee keskmine ööpäevane ja arvutuslik vooluhulk, reostusnäitajate lubatud piirväärtused ja nõuded ärajuhtimisrežiimi kohta;
5) nõutav projektdokumentatsiooni koosseis ja isikud, kellega projekt tuleb täiendavalt kooskõlastada;
6) liitumise tehniliste tingimuste kehtivusaeg on 2 (kaks) aastat.
(3) Liitumise tehniliste tingimuste kehtivusaja möödumisel on liitujal õigus taotleda liitumise tehniliste tingimuste kehtivusaja pikendamist.
§ 7. Projekti koostamine ja muutmine
(1) Projekt koostatakse ehitusseaduses, Pärnu linna ehitusmääruses ja eeskirjas sätestatud korras ja tingimustel ning kooskõlastatakse § 6 lg 2 p 5 alusel määratud isikutega.
(3) Projekti muutmine lahendatakse ehitusseaduses, Pärnu linna ehitusmääruses ja eeskirjas sätestatud korras.
(1) Kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni liitumiseks ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga sõlmivad liituja ja vee-ettevõtja liitumislepingu. Liitumislepingu vormi kehtestab vee-ettevõtja.
(2) Liitumislepingu sõlmimiseks esitab liituja vee-ettevõtjale kirjaliku taotluse ja projekti. Liitumisleping peab olema sõlmitud enne ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni rajatise ehitustöödega alustamist.
(3) Liitumisleping sõlmitakse 10 kalendripäeva jooksul arvates ehitusloa saamisest, kui liituja ja vee-ettevõtja ei lepi kokku teisiti.
(31) Ehitusloa ühisveevärgi- ja -kanalisatsioonirajatise ehitamiseks taotleb vee-ettevõtja.
(4) Liitumislepingus sätestatakse:
1) dokumendid, mille alusel korraldab vee-ettevõtja ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni rajatise ehitustööde teostamise (tehnilised tingimused, projekt jms);
2) liitumistasu suurus ja tasumise kord. Liitumistasu tasutakse vee-ettevõtja esitatud arvel näidatud kuupäevaks, kui liitumislepingus ei ole kokku lepitud teisiti. Vee-ettevõtjal on õigus võtta ettemaksu. Liitumistasu mittetähtaegsel tasumisel on vee-ettevõtjal õigus nõuda viivist 0,05% päevas tähtpäevaks tasumata liitumistasu summalt.
4) liitumisleping kehtib kuni lepingu pooled on täitnud lepingulised kohustused, fikseerinud liitumispunktid piiritlusaktiga ja liitujal on võimalik saada lepingu kohastel liitumistingimustel ühisveevärgist vett või juhtida ühiskanalisatsiooni ära juhitav vesi. Uus liitumisleping sõlmitakse, kui muutuvad liitumistingimused.
5) liitumislepingu lõppemise alused:
a) juriidilisest isikust taotleja likvideerimisel ilma õigusjärglaseta;
b) füüsilisest isikust taotleja surma korral väljaarvatud juhul, kui pärija võtab üle liitumislepingust tulenevad liituja õigused ja kohustused;
6) Liitumislepingu ennetähtaegse lõpetamise alused:
a) liituja võib liitumislepingu üles öelda, teatades sellest vee-ettevõtjale kirjalikult taasesitatavas vormis vähemalt 15 kalendripäeva ette;
b) vee-ettevõtja võib liitumislepingu üles öelda, teatades sellest liitujale kirjalikult taasesitatavas vormis vähemalt 15 kalendripäeva ette, kui liituja ei täida liitumislepingust tulenevaid liituja kohustusi ning vee-ettevõtja on teda eelnevalt kirjalikult taasesitatavas vormis hoiatanud ja liituja ei täida liitumislepingust tulenevaid kohustusi hoiatuses märgitud tähtajaks.
7) liitumislepingu ennetähtaegsel lõpetamisel liitujale liitumislepingu täitmiseks tehtud kulutusi ei hüvitata;
8) liitumislepingu ennetähtaegsel lõpetamisel tasub liituja vee-ettevõtjale lepingu ennetähtaegse lõpetamiseni tehtud ehitustööde ja ehitustööde lõpetamisega seotud kulud;
9) liitumislepingust tulenevad vaidlused lahendatakse õigusaktidega sätestatud korras.
§ 9. Liitumistasu
(1) Liitumistasu suuruse arvutab vee-ettevõtja lähtudes liitumistasu arvutamise metoodikast. Vee-ettevõtja koostab ja kooskõlastab liitumistasu arvutamise metoodika lähtudes ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni seaduses sätestatust . Vee-ettevõtja avalikustab liitumistasu arvutamise metoodika pärast kooskõlastuse saamist.
(2) Kui ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni, arendamine toimub ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni arendamise kava väliselt liituja või kolmanda isiku taotluse alusel ja kokkuleppel vee-ettevõtjaga, katab sellise arendamise ja ühendamise kulutused täies ulatuses liituja;
(3) Tagastamatu abi korras ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni väljaehitamiseks tehtud kulutused arvatakse maha liitumistasudest ning see peab kajastuma liitumistasu arvutamise metoodikas;
(4) Vee-ettevõtjal on õigus nõuda liitujalt täiendavat liitumistasu kinnistu veevärgi või kanalisatsiooni liitumistingimuste muutmise korral, kui see toimub liituja algatusel ja vee-ettevõtjale kaasnevad sellega lisakulutused;
(5) Kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni ümberehitamise või kinnistu omaniku vahetumise korral ei võeta kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni omanikult või valdajalt liitumistasu, kui liitumistingimuste muutmine ei põhjusta vee-ettevõtjale lisakulutusi;
(6) Kui ühisveevärk või -kanalisatsioon ehitatakse üksnes vee-ettevõtja liituja tarbeks, kes on tasunud liitumistasu liitumiseks tehtud kulutuste täies ulatuses, kuna vee-ettevõtjal ei olnud teada piirkonna täiendavaid võimalikke liitujaid, ning selle ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga liitub seitsme aasta jooksul täiendavalt kliente, teeb vee-ettevõtja 3 kuu jooksul pärast iga uue kliendi liitumist eelnevalt liitumistasu tasunud liitujatele tasaarvestuse, lähtudes liitumiseks tehtud kulutustest ja antud piirkonda jäävate ühisveevärgi või -kanalisatsiooniga liitunud kinnistute maksimaalsest vooluhulgast ning võttes arvesse ühisveevärgi ja/või -kanalisatsiooni põhivara kulumi.
§ 10. Kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni ehitamine ja kasutusele võtmine
(1) Kinnistu torustiku, sealhulgas veemõõdusõlm kaasaarvatud, ehitamise korraldab omal kulul liituja ehitusseaduses ja Pärnu linna ehitusmääruses sätestatud korras.
(2) Kinnistu torustiku ehitustööde lõppemisel on vee-ettevõtjal õigus kontrollida kinnistu torustiku vastavust nõuetele.
(3) Kinnistu torustiku projektikohane mitteehitamine lahendatakse ehitusseaduses, Pärnu linna ehitusmääruses ja eeskirjas sätestatud korras.
(4) Vee-ettevõtja ühendab või annab kirjalikult taasesitatavas vormis õiguse ühendada kinnistu torustiku ühisveevärgi ja kanalisatsiooniga ning alustab vee andmist ja ära juhitava vee vastuvõtmist, kui:
1) liituja on täitnud liitumislepingust tulenevad kohustused;
2) kinnistu torustik on ehitatud vastavalt nõuetele;
3) [kehtetu - RT IV, 01.10.2014, 1 - jõust. 04.10.2014]
4) liituja on taotlenud vee-ettevõtjalt veearvesti paigaldamise. Veearvesti paigaldatakse vee-ettevõtja kulul;
5) liituja on sõlminud vee ostmiseks või vee ärajuhtimiseks vee-ettevõtjaga teenuse osutamise lepingu;
§ 11. Ajutine veevärk ja kanalisatsioon
[Kehtetu - RT IV, 01.10.2014, 1 - jõust. 04.10.2014]
(1) Enne määruse jõustumist liitunud kinnistutele rakendub määruses sätestatud tasaarvelduse kord. Tasaarvelduse perioodi hakatakse lugema määruse jõustumisele järgnevast päevast.
Määrus jõustub 01. detsembril 2011.


text:
Language of document : Bulgarian Spanish Czech Danish German Estonian Greek English French Italian Latvian Lithuanian Hungarian Maltese Dutch Polish Portuguese Romanian Slovak Slovene Finnish Swedish Croatian ECLI:EU:C:2018:844
18. oktoober 2018(*)
Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Keskkond – Direktiiv 92/43/EMÜ – Looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse – Artikli 4 lõige 1 – II ja III lisa – Erikaitsealade määramine – Harilik pringel
Kohtuasjas C‑669/16,
mille ese on ELTL artikli 258 alusel 23. detsembril 2016 esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi,
Euroopa Komisjon, esindajad: J. Norris-Usher ja C. Hermes,
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik, esindaja: G. Brown, keda abistasid barrister R. Palmer ja barrister M. Armitage,
koosseisus: viienda koja president E. Regan kuuenda koja presidendi ülesannetes, kohtunikud C. G. Fernlund ja S. Rodin (ettekandja),
1 Oma hagis palub Euroopa Komisjon Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik ei ole määranud harilike pringlite (Phocoena phocoena) (edaspidi „pringel“) kaitsmiseks mõeldud alasid, on see liikmesriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta (EÜT 1992, L 206, lk 7; edaspidi „elupaikade direktiiv“) artikli 4 lõikest 1 ning II ja III lisast, ja kuna seetõttu ei ole Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik andnud oma panust Natura 2000 võrgustiku loomisse vastavalt sellele, mil määral tema territooriumil leidub selle liigi elupaiku, on see liikmesriik rikkunud ka kohustusi, mis tulenevad sama direktiivi artikli 3 lõikest 2.
2 Elupaikade direktiivi artikli 2 lõike 1 kohaselt on selle direktiivi eesmärk looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitsmisega kaasa aidata bioloogilise mitmekesisuse säilimisele liikmesriikide Euroopa territooriumil, kus kohaldatakse asutamislepingut.
3 Direktiivi artiklis 1, milles on määratletud peamised direktiivis kasutatud mõisted, on sätestatud:
g) ühenduse tähtsusega liigid – liigid, mis artiklis 2 nimetatud territooriumil on:
j) ala – geograafiliselt määratletud ala, mille piirid on selgelt märgitud;
4 Direktiivi artikli 3 lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud:
„1. Luuakse Euroopa erikaitsealade sidus ökoloogiline võrgustik Natura 2000. See võrgustik, mis koosneb aladest, kus esinevad I lisas loetletud looduslikud elupaigatüübid ja II lisas loetletud liikide elupaigad, võimaldab säilitada või vajaduse korral taastada asjaomaste looduslike elupaigatüüpide ja liikide elupaikade soodsat kaitsestaatust nende looduslikul levilal.
Natura 2000 võrgustikku kuuluvad ka liikmesriikide [nõukogu 2. aprilli 1979. aasta] direktiivi 79/409/EMÜ [loodusliku linnustiku kaitse kohta (EÜT 1979, L 103, lk 1; ELT eriväljaanne 15/01, lk 98)] kohaselt klassifitseeritud linnukaitsealad.
2. Iga liikmesriik annab oma panuse Natura 2000 loomisse võrdeliselt sellega, mil määral tema territooriumil leidub lõikes 1 nimetatud looduslikke elupaigatüüpe ja liikide elupaiku. Selleks määrab liikmesriik artikli 4 kohaselt erikaitsealad, võttes arvesse lõikes 1 ettenähtud eesmärke.“
5 Erikaitsealade määramise kord on sätestatud elupaikade direktiivi artiklis 4 ja see toimub neljas etapis.
6 Esiteks on selle direktiivi artikli 4 lõikes 1 alade kindlaksmääramise ja nendest komisjonile teatamise kohta sätestatud:
„Iga liikmesriik esitab III lisas (1. etapp) sätestatud kriteeriumide ja asjakohase teadusinfo alusel alade loetelu, kus märgitakse, millised kohalikke I lisas nimetatud looduslikke elupaigatüüpe ja II lisas nimetatud liike alal esineb. Suure levilaga loomaliikide puhul peavad need alad vastama niisuguste liikide loodusliku levila piires asuvatele paikadele, kus on olemas nende liikide eluks ja paljunemiseks olulised füüsikalised või bioloogilised tingimused. Laia levilaga veeskasvatatavate liikide puhul tehakse nende alade kohta ettepanekuid ainult siis, kui on olemas selgelt piiritletud ala, kus on olemas nende liikide eluks ja paljunemiseks olulised füüsikalised või bioloogilised tingimused. Vajaduse korral teevad liikmesriigid artiklis 11 nimetatud järelevalve tulemuste alusel ettepanekuid loetelu muutmiseks.
Loetelu koos ala käsitleva teabega saadetakse komisjonile kolme aasta jooksul käesoleva direktiivi teatavakstegemisest. Teave peab sisaldama ala kaarti, nime, asukohta, suurust ja III lisas (1. etapp) ettenähtud kriteeriumide kohaldamisest tulenevaid andmeid, mis esitatakse komisjoni kehtestatud vormis artiklis 21 sätestatud korras.“
7 Kui asjaomane liikmesriik on saatnud alade loetelu, kus on märgitud, milliseid I lisas nimetatud looduslikke elupaigatüüpe ja II lisas nimetatud pärismaiseid liike alal esineb, siis tuleneb nimetatud direktiivi artikli 4 lõike 2 esimesest ja teisest lõigust, et teiseks kehtestab komisjon selle loetelu alusel ja kokkuleppel asjaomase liikmesriigiga ühenduse jaoks oluliste alade esialgse loetelu (edaspidi „ühenduse tähtsusega ala“). Kolmandaks tuleneb sama direktiivi artikli 4 lõike 2 kolmandast lõigust ja lõikest 3, et ühenduse tähtsusega alaks valitud alade loetelu kinnitab komisjon selle direktiivi artiklis 21 sätestatud korras. Neljandaks ilmneb elupaikade direktiivi artikli 4 lõikest 4, et kui ala on selle korra kohaselt kinnitatud ühenduse tähtsusega alaks, määrab asjaomane liikmesriik ala erikaitsealaks.
8 Elupaikade direktiivi II lisa, kus on loetletud ühenduse tähtsusega looma- ja taimeliigid, mille säilitamine nõuab erikaitsealade määramist, toob punktis a „Loomad“ esile „Selgroogsed“, kelle hulka vaalaliste (Cetacea) loetelus kuulub harilik pringel.
9 Selle direktiivi III lisa kannab pealkirja „Ühenduse tähtsusega aladeks sobivate alade valiku kriteeriumid ning nende määramine erikaitsealadeks“. Pealkirja all „1. ETAPP: Alade suhtelise tähenduse siseriiklik hindamine iga I lisa loodusliku elupaigatüübi ja II lisa liigi osas (sealhulgas esmatähtsad looduslikud elupaigatüübid ja esmatähtsad liigid)“ esineb punkt B, kus „Ala hindamiskriteeriumid II lisas nimetatud liikide osas“ on loetletud järgmiselt:
„a) Alal esinevate liikide populatsiooni suurus ja tihedus võrreldes kogu riigi territooriumil esinevate populatsioonidega.
10 Nimetatud direktiivi III lisa see osa hõlmab ka punkti C, kus on täpsustatud, et „[l]iikmesriigid klassifitseerivad [punktis B sätestatud] kriteeriumide alusel alad, mis nad esitavad kandmiseks siseriiklikku loetelusse, et määrata need ühenduse tähtsusega alaks kooskõlas nende suhtelise tähtsusega iga I lisas nimetatud loodusliku elupaiga ja II lisas nimetatud liigi kaitsele“.
11 Komisjon sai 2012. aastal vabaühenduselt World Wildlife Fund UK kaebuse eelkõige selle kohta, et Ühendkuningriik ei olnud määranud pringlitele erikaitseala.
12 Oma kaebuse põhjenduseks lisas World Wildlife Fund UK sellele aruande „Pringlite kaitse Briti vetes“, mille oli koostanud kaks asjaomase liigi eksperti: Peter Evans ja Sian Prior (edaspidi „Evansi ja Priori aruanne“). Selles aruandes toodi välja kuus ala, mille puhul osutus olemasolevate teaduslike andmete alusel vajalikuks nende määratlemine selle liigi erikaitsealana. Tegemist oli järgmiste aladega: „Western Scotland and Inner Hebrides“, „North & West Anglesey“, „South-west Llyn“, „South Cardigan Bay“, „Pembrokeshire Marine/Sir Benfro Forol“ ja „Outer Bristol Channel“. Nimetatud aruande kohaselt võiksid lisaks veel viis teist ala kuuluda erikaitsealade võrgustikku, nimelt „Northern Isles“, „Moray Firfth“, mis ulatub kuni East Grampianini, „Eastern England“, „Dogger Bank“ ja „Skerries and Causeway“, mis asub Põhja-Iirimaal. Evansi ja Priori aruanne sisaldas iga määratletud ala kohta esialgseid standardseid andmevorme.
13 Ühendkuningriik tõdes septembris 2012, et pringleid esines 34‑l Natura 2000 alal, mille kohta oli ta elupaikade direktiivi artikli 4 lõike 1 alusel teinud ettepaneku, kuid populatsioonikriteeriumiks oli ta eraldanud sellele liigile vaid märke D, mis tähendab, et 34‑st pakutud alast 33 ei saanud nimetatud liigi jaoks selle direktiivi artikli 4 lõike 2 alusel arvesse võtta, et luua ühenduse tähtsusega ala ja seejärel erikaitseala. Vaid ühe ala puhul Ühendkuningriigis tehti kindlaks, et see vastab populatsioonikriteeriumile C, nimelt ala UK0030383 „Skerries and Causeway“.
14 Komisjon esitas 25. oktoobril 2012 Ühendkuningriigi valitsusele ametlikult küsimused mehhanismi EU Pilot kaudu.
15 Ühendkuningriik vastas neile küsimustele sama mehhanismi kaudu ametlikult 17. detsembril 2012.
16 Leides, et kõnealuse liigi jaoks vaid ühe ala pakkumine oli eelkõige Evansi ja Priori aruannet silmas pidades ebapiisav, saatis komisjon 21. juunil 2013 Ühendkuningriigile märgukirja, heites viimasele ette, et see ei ole täitnud oma kohustust pakkuda pringlite jaoks välja alasid vastavalt elupaikade direktiivi artikli 3 lõikele 2 ja artikli 4 lõikele 1.
17 Ühendkuningriik vastas märgukirjale 19. augusti 2013. aasta kirjas, vaieldes sisuliselt vastu sellele, et Evansi ja Priori aruandes leidus piisavaid tõendeid selle kohta, et oli ka muid alasid, mida olemasolevate teaduslike andmete põhjal tasub pakkuda. Ühendkuningriik märkis siiski, et ta uuris seda küsimust eesmärgiga pakkuda pringlite jaoks teisi alasid elupaigadirektiivi artikli 4 lõike 1 alusel.
18 Kuna ühtki teist ala sellega seoses välja ei pakutud, saatis komisjon 17. oktoobril 2014 Ühendkuningriigile ELTL artikli 258 esimese lõigu kohaselt põhjendatud arvamuse, heites viimasele ette, et see ei ole täitnud oma kohustust pakkuda selle direktiivi artikli 3 lõike 2 ja artikli 4 lõike 1 kohaselt välja pringlite jaoks piisav arv alasid.
19 Oma põhjendatud arvamuses märkis komisjon esiteks, et selle saatmise kuupäeval oli „Skerries and Causeway“ ainus elupaikade direktiivi artikli 4 lõike 1 alusel väljapakutud ala, ja teiseks, et esialgsetes standardsetes andmevormides esitatud tõendid – nagu need, mis sisaldusid Evansi ja Priori aruandes – olid selle sätte alusel pakutavate alade määramisel „parimad olemasolevad tõendid“. Komisjon märkis lisaks, et ta kartis, et selle kohustuse rikkumine ja sellest tulenevalt nendele aladele selle direktiivi artiklist 6 tuleneva kaitse andmata jätmine tähendab konkreetselt eelkõige seda, et meres asuvate tuuleparkide taotluseid võib läbi vaadata ilma, et arvestataks nende taotluste mõju pringlite populatsioonile.
20 Põhjendatud arvamuse järgimiseks määrati tähtajaks 16. detsember 2014.
21 Ühendkuningriik esitas oma 16. detsembri 2014. aasta vastuses meetmed, mille ta oli pringlite jaoks mõeldud alade määratlemiseks ja loetellu esitamiseks võtnud, ja orienteeruva ajakava selleks vajalike meetmete – sealhulgas üldsusega konsulteerimise – lõpuleviimiseks.
22 Brüsselis (Belgia) toimus 29. jaanuaril 2015 komisjoni ja Ühendkuningriigi ametnike koosolek, et põhjendatud arvamusele järgnenud Ühendkuningriigi tegevust põhjalikumalt uurida. Sel puhul esitas nimetatud liikmesriik nende alade kaardi, mis olid võimalikuks üldsusega konsulteerimiseks välja valitud.
23 Ühendkuningriik saatis komisjonile 28. mai 2015. aasta e-kirjas koopia oma avalik-õigusliku nõuandva organi esialgsest arvamusest, ning selgitava dokumendi, kus oli kirjeldatud, kuidas elupaikade direktiivis sätestatud kriteeriume esialgses analüüsis kohaldati. Need dokumendid määrasid võimalikuks üldsusega konsulteerimiseks kindlaks kaheksa valitud piirkonda, mis jagati kolmeks „haldusüksuseks“, et saada „esinduslik alade võrgustik“.
24 Olles 3. detsembril 2015 edastanud komisjonile ajakohastatud ajakava, mis nägi ette vähemalt kaheksakuulise täiendava hilinemise, teatas Ühendkuningriik 19. jaanuaril 2016 komisjonile, et üldsusega konsulteerimine nende alade kindlaksmääramise küsimuses, mida ta oli kavatsenud pakkuda pringlite jaoks, viidi viie pakutud ala kohta läbi Inglismaal, Walesis ja Põhja-Iirimaal.
25 Ühe Šotimaal asuva ala osas oli üldsusega eraldi konsulteeritud 23. märtsil 2016.
26 Ühendkuningriik esitas 22. septembril 2016 ametlikult ettepaneku, et Šotimaa vetes asuvat piirkonda „Inner Hebrides and Minches“ käsitataks pringlite erikaitsealana Lääne-Šotimaal.
27 Leides, et Ühendkuningriik ei olnud järelikult võtnud nõutud meetmeid, et täita elupaikade direktiivi artikli 3 lõikest 2 ja artikli 4 lõikest 1 tulenevaid kohustusi, esitas komisjon 23. detsembril 2016 käesoleva hagi.
28 Ühendkuningriik esitas 14. märtsi 2017. aasta eraldi dokumendiga Euroopa Kohtu kodukorra artikli 151 alusel selle hagi vastuvõetamatuse vastuväite.
29 Euroopa Kohus liitis 26. septembri 2017. aasta otsusega vastuvõetamatuse vastuväite põhivaidlusega ja palus Ühendkuningriigil esitada kostja vastuse.
30 Ühendkuningriik väidab sisuliselt, et hagi on vastuvõetamatu, kuna niisugused etteheited nagu hagiavalduses esitatud on suunatud eelkõige meetmete vastu, mida võeti alles pärast põhjendatud arvamuse täitmiseks kehtestatud tähtaega, see kehtib eelkõige selle liikmesriigi 22. septembril 2016 koostatud ettepaneku kohta Šotimaa vetes asuva täiendava erikaitseala „Inner Hebrides and Minches“ loomiseks.
31 Lisaks viitab hagi – hagiavalduse punktis 33 – sõnaselgelt pringlite jaoks pakutud „alade“ ebapiisavusele, samas kui põhjendatud arvamus tugineb asjaolul, et Ühendkuningriik esitas vaid ühe ala, millest pidi saama erikaitseala. Oma hagiavalduse punktides 57–58 heitis komisjon Ühendkuningriigile ette asjaolu, et ala „Inner Hebrides and Minches“ määramine ei võimaldanud tal täita elupaikade direktiivi artikli 4 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
32 Ühendkuningriik leiab, et talle sellest direktiivist tulenevate kohustuste rikkumise etteheitmiseks seetõttu, et ta pakkus võimalikuks erikaitsealaks ala „Inner Hebrides and Minches“, oleks komisjon pidanud algatama kohtueelse menetluse.
33 Järelikult sisaldas hagi – selles osas välja kujunenud Euroopa Kohtu järjepidevast praktikast tulenevaid põhimõtteid rikkudes – võrreldes põhjendatud arvamuses sisaldunud etteheidetega uusi etteheiteid, mis olid esitatud sellest arvamusest hiljem võetud riigisiseste meetmete vastu.
34 Neil asjaoludel – vähemalt ELTL artikli 258 lõike 1 alusel liikmesriikidele antud oluliste tagatiste kahjustamise tõttu – tuleb käesolev hagi tunnistada vastuvõetamatuks, ilma et oleks vaja asja sisuliselt läbi vaadata.
35 Komisjoni sõnul on hagiavalduses esitatu kooskõlas nende etteheidetega, mis olid sõnastatud põhjendatud arvamuses, vastavalt ELTL artiklis 258 nõutule ja Euroopa Kohtu praktikas välja kujunenud põhimõtetele. Sellepärast tuleks see vastuvõtematuse vastuväide tagasi lükata.
36 Nimelt esiteks puudutasid põhjendatud arvamuses nimetatud rikkumine ja hagiavalduses nimetatud rikkumine sisuliselt sama Ühendkuningriigile etteheidetava kohustuse rikkumist – nimelt asjaolu, et pringlite jaoks ei esitatud piisaval arvul alasid elupaikade direktiivi artikli 4 lõike 1 alusel – ja sellest tulenevalt Natura 2000 võrgustiku loomisesse panustamise kohustuse rikkumist. Hagiavalduses nimetatud erinevad alad on seal pigem selleks, et näidata, et Ühendkuningriik rikkus jätkuvalt oma kohustust pakkuda piisaval arvul alasid. Just niisuguses kontekstis tuleks lugeda kogu hagiavaldust, sealhulgas selle punkti 33.
37 Komisjon väidab seejärel, et hagiavaldusest ilmneb selgelt, et viited pärast 16. detsembrit 2014 aset leidnud faktidele ja asjaoludele on mõeldud vaid selleks, et anda Euroopa Kohtule täielik faktiline kontekst ja „terviklikkuse huvides“ täpsustada, et komisjoni arvates esines rikkumine hagiavalduse kuupäeval.
38 Lõpetuseks, isegi kui Euroopa Kohus peaks leidma, et hagiavalduse ulatus on laiem kui põhjendatud arvamuses esitatud etteheidetel, kuna seal viidatakse pärast 16. detsembrit 2014 aset leidnud faktidele ja asjaoludele, ei tähenda see ühelgi juhul, et hagi on tervikuna vastuvõetamatu.
39 Olgu märgitud, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on ELTL artikli 258 alusel esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi ese piiritletud komisjoni põhjendatud arvamusega, mistõttu hagi peab rajanema samadel põhjendustel ja väidetel kui põhjendatud arvamus (8. juuli 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Portugal, C‑171/08, EU:C:2010:412, punkt 25, ja 5. aprilli 2017. aasta kohtuotsus komisjon vs. Bulgaaria, C‑488/15, EU:C:2017:267, punkt 37).
40 Lisaks ilmneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et liikmesriigi kohustuste rikkumise olemasolu tuleb hinnata põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemisel liikmesriigis esineva olukorra alusel ja hiljem toimunud muutusi ei saa Euroopa Kohus arvesse võtta (vt 4. septembri 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka, C‑351/13, ei avaldata, EU:C:2014:2150, punkt 20, ja 5. aprilli 2017. aasta kohtuotsus komisjon vs. Bulgaaria, C‑488/15, EU:C:2017:267, punkt 40).
41 Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et nii põhjendatud arvamuses kui ka hagiavalduses heitis komisjon Ühendkuningriigile ette elupaikade direktiivi artikli 3 lõikest 2 ja artikli 4 lõikest 1 talle tulenevate kohustuste rikkumist, kuna ta ei olnud määranud alasid pringlite kaitseks ja järelikult ei olnud panustanud Natura 2000 võrgustiku loomisesse.
42 Selle kohta, kui hagiavalduses mainitakse pringlite jaoks pakutud „alasid“, tuleb esiteks märkida, et mitmuse vormi kasutamine kajastab vaid elupaikade direktiivi nimetatud sätete sõnastust.
43 Teiseks, kuigi vastab tõele – nagu ka Ühendkuningriik rõhutab –, et põhjendatud arvamuses oli küsimus vaid alas „Skerries and Causeway“, mida ainsa alana pakuti välja enne põhjendatud arvamuses kinnitatud tähtaja möödumist, samas kui hagiavalduse punktides 57–58 esitas komisjon oma arvamuse ala „Inner Hebrides and Minches“ pakkumise kohta, mis pealegi leidis aset pärast nimetatud tähtaja möödumist, siis ilmneb hagiavalduse nimetatud lõikude kontekstis lugemisel, et viite sellele viimasele alale tegi komisjon vaid terviklikkuse huvides ja täiendavalt, ilma et ta oleks seeläbi laiendanud vaidluse eset, nagu see kokkulangevalt on määratletud põhjendatud arvamuse ja hagiavalduse nõuetes.
44 Igal juhul – tulenevalt käesoleva kohtuotsuse punktis 40 viidatud kohtupraktikast – ei võta Euroopa Kohus selle teise ala pakkumist käesolevas asjas väidetud liikmesriigi kohustuste rikkumise hindamisel arvesse (vt analoogia alusel 10. novembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka, C‑504/14, EU:C:2016:847, punkt 69).
45 Eelnevast järeldub, et hagi on vastuvõetav.
46 Komisjon väidab, et Ühendkuningriik rikkus elupaikade direktiivi artikli 3 lõikest 2 ja artikli 4 lõikest 1 ning II ja III lisast tulenevaid kohustusi pringlite kaitset puudutavas osas.
47 Vastavalt neile sätetele pidid liikmesriigid, kelle territooriumil leidub pringlite elupaiku, saatma komisjonile hiljemalt 10. juuniks 1995 loetelu aladest, mida kõnesoleva liigi kaitseks pakutakse. Võttes arvesse erinevatest erikaitsealadest koosneva Natura 2000 võrgustiku loomise keerukust merekeskkonnas, ei olnud komisjonil esialgu kavas hageda liikmesriike, kes seda tähtaega ei olnud järginud. Siiski oli komisjoni 22. mai 2006. aasta teatises [KOM(2006) 216] „Bioloogilise mitmekesisuse hävimise peatamine 2010. aastaks ja pärast seda. Säästvad ökosüsteemi teenused inimeste hüvanguks“ nähtud ette, et Natura 2000 võrgustik merekeskkonnas tuleb luua hiljemalt aastaks 2012 ja et kõik liikmesriigid, kus leidub pringlite elupaiku Atlandi piirkonnas, välja arvatud Ühendkuningriik, pidid selleks tähtajaks määratlema alad oma vetes.
48 Ühendkuningriik oli 16. detsembril 2014 pakkunud pringlite jaoks ainult ühe ala, nimelt ala „Skerries and Causeway“, mis oli ebapiisav selleks, et järgida kohustust koostada nendest aladest ammendav loetelu, nagu näeb ette elupaikade direktiivi artikli 4 lõige 1. Kuna selle kohustuse järgimata jätmine takistas tegelikult Natura 2000 võrgustiku loomist, mis on ette nähtud selle direktiivi artikli 3 lõikes 1, siis on Ühendkuningriik rikkunud ka seda viimast kohustust.
49 Komisjoni sõnul on ainult ühe ala kohta ettepanekut sisaldav loetelu ebapiisav esiteks seetõttu, et vastavalt teabele, mida ta elupaikade direktiivi artiklis 17 viidatud aruannete alusel valdab, asub 56% asjaomase liigi levialast Atlandi piirkonnas Ühendkuningriigi vetes, samas kui selle liikmesriigi pakutud ala katab vaevalt 0,1% sellest levialast.
50 Teiseks on Evansi ja Priori aruandes tehtud kindlaks kuus ala, mille kohta selle aruande avaldamise kuupäeval 2012. aastal olemasolev asjakohane teave oleks pidanud viima selleni, et Ühendkuningriik pakub need kuus ala erikaitsealadeks ja viis teist ala pakub ta erikaitsealade võrgustikku lõimimiseks sobivateks aladeks.
51 Kolmandaks on pringlite jaoks Ühendkuningriigis ainult ühte ala sisaldav loetelu ebapiisav ka muude allikate kohaselt, nagu Galways (Iirimaa) 24. ja 25. märtsil 2009 toimunud Natura 2000 Atlandi regiooni biogeograafia mereseminaril tehtud järeldused, ja Joint Nature Conservation Committee (loodushoiu ühiskomitee) esialgne arvamus, milles määratleti pringlite jaoks kaheksa võimalikku ala Ühendkuningriigi vetes.
52 Neljandaks oleksid teised liikmesriigid võinud määrata pringlite jaoks alasid, mille vahetus läheduses asub ala, mida Evansi ja Priori aruande kohaselt tasub pakkuda erikaitsealaks, kuid Ühendkuningriik ei ole seda välja pakkunud.
53 Komisjon lükkab tagasi argumendid, millega Ühendkuningriik seab kahtluse alla selle teabe ja nende tõendite asjakohasuse, millele komisjon tugineb, eelkõige Evansi ja Priori aruande. Ühendkuningriik ei saanud tugineda ka merealade määratlemisega seotud keerukusele ja raskustele. Lisaks ei ole see liikmesriik mitmel korral järginud oma enda esialgset ajakava.
54 Komisjon märgib veel, et täiendav ala, mille Ühendkuningriik määras alates 16. detsembrist 2014, nimelt ala „Inner Hebrides and Minches“, on samuti ebapiisav, et tagada elupaikade direktiivist tulenevate kohustuste järgimine, kuna selle ala ja ala „Skerries and Causeway“ pindala kokku katab vähem kui 3% pringlite hinnangulisest levialast Ühendkuningriigi vete Atlandi piirkonnas.
55 Oma kostja vastuses rõhutab Ühendkuningriik kõigepealt, et pringlitele sobivate võimalike erikaitsealade määratlemine on äärmiselt keeruline protsess eelkõige seetõttu, et elupaikade direktiivis nõutakse sõnaselgelt, et alad võib esitada erikaitsealadena alles siis, kui neid alasid saab „selgelt määratleda“; et ala sobivust võimaliku erikaitsealana määratlemiseks peab rangelt teaduslikult hindama ja et tingimata tuleb vältida ressursside asjatult kasutamise jätkamist nendel aladel, mis selgelt ei panusta elupaikade direktiivi ja Natura 2000 võrgustiku eesmärkide elluviimisesse. Alade piiritlemine võimalike erikaitsealadena on osutunud eriti keeruliseks pringlite puhul, kuna tegemist on looduslikult väga laial alal levinud vaalalistega, kelle reproduktiivne käitumine on suhteliselt vähe teada. Mis puudutab niisugust piiritlemist, siis tuleb sellegipoolest märkida, et Ühendkuningriik on põhjendatud arvamuse kuupäevast alates ja seejärel alates käesoleva hagi esitamisest teinud märkimisväärseid edusamme.
56 Siiski tunnistab Ühendkuningriik, et kuna põhjendatud arvamuse järgimise tähtaja saabumisel sisaldas Ühendkuningriigi määratletud ja välja pakutud loetelu vaid ühte ala, mis oleks võinud sobida erikaitsealaks, nimelt ala „Skerries and Causeway“, siis oli see ebapiisav tagamaks elupaikade direktiivi artikli 4 lõikest 1 tulenevate kohustuste täitmist pringleid puudutavas osas. Seetõttu tunnistab Ühendkuningriik, et – sellel kuupäeval – ta on ühtlasi rikkunud selle direktiivi artikli 3 lõikest 2 tulenevat kohustust anda oma panus Natura 2000 võrgustiku loomisesse võrdeliselt sellega, mil määral tema territooriumil leidub pringleid.
57 Seevastu ei ole Ühendkuningriik nõus komisjoni kriitikaga seoses nende alade määratlemisel ja loetellu esitamisel kasutatud metoodilise lähenemisega. Euroopa Kohus ei pea siiski nendele küsimustele vastama, võttes arvesse seda – nagu ka eelmisest punktist ilmneb –, et asjaomane liikmesriik on tunnistanud kohustuste rikkumist, mida põhjendatud arvamuses talle ette heideti.
58 Olgu märgitud, et elupaikade direktiivi artikli 3 lõike 1 esimene lõik näeb ette erikaitsealade sidusa ökoloogilise võrgustiku Natura 2000 loomise, mis koosneb aladest, kus esinevad selle direktiivi I lisas loetletud looduslikud elupaigatüübid ja II lisas loetletud liikide elupaigad, näiteks pringli elupaigad, mis on käesoleva hagi esemeks.
59 Elupaikade direktiivi artikli 3 lõige 2 paneb liikmesriikidele kohustuse panustada Natura 2000 võrgustiku loomisesse võrdeliselt sellega, mil määral nende territooriumil leidub looduslikke elupaigatüüpe ja liikide elupaiku, ning määrama nimetatud direktiivi artikli 4 kohaselt ja seal kehtestatud menetluse lõppedes alad erikaitsealadeks.
60 Elupaikade direktiivi artiklis 4 ette nähtud erikaitsealade määramise menetlus kulgeb neljas etapis, millest esimene seisneb selle artikli lõike 1 kohaselt selles, et iga liikmesriik esitab selle direktiivi III lisas sätestatud valikukriteeriumide alusel alade loetelu, kus märgitakse, millised I lisas nimetatud looduslikke elupaigatüüpe ja II lisas nimetatud liike alal esineb, ja edastab selle loetelu komisjonile.
61 Olgu märgitud, et selliselt liikmesriikide pakutud alade loetelud võetakse seejärel – nagu ilmneb elupaikade direktiivi artikli 4 lõikest 2 – aluseks, kui komisjon koostab ühenduse tähtsusega alade esialgse loetelu.
62 Selles osas on Euroopa Kohus juba korduvalt rõhutanud, et niisuguse ühenduse tähtsusega alade esialgse loetelu koostamiseks, mille alusel võidakse luua Euroopa erikaitsealade sidus ökoloogiline võrgustik, peab komisjonil olema ammendav loetelu aladest, mis pakuvad siseriiklikul tasandil olulist ökoloogilist huvi elupaikade direktiivi eesmärgi seisukohast, milleks on looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse (vt eelkõige 7. novembri 2000. aasta kohtuotsus First Corporate Shipping, C‑371/98, EU:C:2000:600, punkt 22, ja 11. septembri 2001. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa, C‑220/99, EU:C:2001:434, punkt 31).
63 Ainult nii on võimalik saavutada elupaikade direktiivi artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus sätestatud eesmärk säilitada või vajaduse korral taastada asjaomaste looduslike elupaigatüüpide ja liikide elupaikade soodsat kaitsestaatust nende looduslikul levilal, mis võib ulatuda üle ühe või mitme Euroopa Liidu sisepiiri. Direktiivi artikli 1 punktidest e ja i koostoimes sama direktiivi artikli 2 lõikega 1 ilmneb nimelt, et loodusliku elupaiga või liigi soodsa kaitsestaatuse hindamisel tuleb lähtuda liikmesriikide kogu Euroopa territooriumist, kus kohaldatakse aluslepingut (11. septembri 2001. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa, C‑71/99, EU:C:2001:433, punkt 28).
64 Käesoleval juhul ei ole vaidlust selles, et põhjendatud arvamuses kehtestatud tähtaja möödudes ehk 16. detsembril 2014 oli Ühendkuningriik elupaikade direktiivi artikli 4 lõikes 1 nimetatud paikade loetelu koostamiseks pakkunud loetellu vaid ühe pringlite leviala ehk ala „Skerries and Causeway“.
65 Kostja vastuses tõdeb aga Ühendkuningriik, et sel kuupäeval oli selle ala määratlemine ja tehtud ettepanek ebapiisav, et artikli 4 lõike 1 tähenduses tagada tema kohustuse koostada loetelu pringlite levialadest täitmine ja panustada seeläbi Natura 2000 võrgustiku loomisesse vastavalt selle direktiivi artikli 3 lõikes 2 sätestatule.
66 Kuna komisjon on lisaks esitanud piisavalt tõendeid selle kohta, et Ühendkuningriigi edastatud loetelus esinevatest aladest ei piisa, siis tuleb tõdeda, et kuna Ühendkuningriik ei ole ettenähtud tähtajaks teinud ettepanekut ega esitanud elupaikade direktiivi artikli 4 lõike 1 ning II ja III lisa kohaselt loetelu, milles on nimetatud piisaval arvul pringlite levialasid, ega ole selles osas vastavalt kõnealuse direktiivi artikli 3 lõikele 2 andnud oma panust Natura 2000 võrgustiku loomisse vastavalt sellele, mil määral tema territooriumil leidub selle liigi elupaiku, on see liikmesriik rikkunud nendest sätetest talle tulenevaid kohustusi.
67 Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Ühendkuningriik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista Ühendkuningriigilt.
1. Kuna Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik ei ole ettenähtud tähtajaks teinud ettepanekut ega esitanud nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta artikli 4 lõike 1 ning II ja III lisa kohaselt loetelu, milles on nimetatud piisaval arvul pringlite (Phocoena phocoena) levialasid, ega ole selles osas vastavalt direktiivi artikli 3 lõikele 2 andnud oma panust Natura 2000 võrgustiku loomisse vastavalt sellele, mil määral tema territooriumil leidub selle liigi elupaiku, on Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik rikkunud nendest sätetest talle tulenevaid kohustusi.
2. Mõista kohtukulud välja Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigilt.

matches: Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus Kohus


text:
Eestkostja – Vikipeedia
Eestkostja on piiratud teovõimega isiku ehk eestkostetava seaduslik esindaja ja hooldaja. Eestkoste on isiku hooldamine ja tema vara käsutamine eestkostja poolt olukorras, kus eestkostetav seda ise teha ei saa. Eestkostjaks on enamasti abivajajale tuttav või lähedane isik, kohalik omavalitsus või äärmisel juhul juriidiline isik. Eestkostjat saab määrata vaid isiku enda nõusolekul.[1] Eestkostet reguleerib Eestis perekonnaseadus.
1 Eestkostja määramine ja selle põhjused
2 Eestkostja kohustused
Eestkostja määramine ja selle põhjusedRedigeeri
Eestkostja määratakse olukorras, kus alaealisel pole vanemaid, kes tema eest saaks täieõiguslikult hoolitseda, või täisealisel isikul tuvastatakse piiratud teovõime. Näiteks hukkuvad alaealise mõlemad vanemad ning pole veel leitud kasuperet, aga kuna lapsel peab olema eestkostja, kes teostaks isiku- ja varahooldust, siis peab kohus selle viivitamata määrama. Täisealine võib vajada eestkostet juhul, kui ta on ajutiselt või lõplikult, näiteks haiguse tagajärel, kaotanud võime iseseisvalt endaga toime tulla ja täieõiguslikult enda õigusi ja kohustusi kodanikuna teostada.
Eestkostja määratakse kohtu otsusega. Selle jaoks kaalub kohus eestkostemenetluse käigus abivajaja lähedaste arvamust ning potentsiaalse eestkostja isikuomadusi ja valmidust võtta endale eestkostja vastutusrikas kohustus. Abivajadusest võib teatada iga kodanik, kes seda märkab, kohalikule omavalitsusele või kohtule. Kohus määrab alaealisele eestkostja kuni täisealiseks saamiseni ja ühe pere lastele enamasti sama isiku.[2] Täisealise puhul võib kohus määrata kindlad olukorrad, kus eestkostja teostab eestkostet ning ka perioodi, mille vältel eestkostet teostatakse. Erandkorras võib kohus määrata samale inimesele ka mitu eestkostjat ning sellisel juhul on neil ühine esindusõigus, kuid kohustused võivad olla erinevad.[1] Näiteks määratakse eestkostja vaid kinnisvaraga seonduvate tehingute tegemiseks või arvete maksmiseks. Vähemalt iga 5 aasta järel peab kohus kaaluma uuesti eestkoste vajadust, ulatust ja aega. Valla- või linnavalitsus ja juriidiline isik peavad vähemalt kord aastas kontrollima, kas nende kohustused oleks valmis üle võtma füüsiline isik.
Eestkostja kohustusedRedigeeri
Eestkostja kohustuseks on abivajaja ehk eestkostetava isiklike ja varaliste huvide täielik kaitse.[3]
Eestkostja kohustused jagunevad enamasti kaheks:
eestkostetava esindamine ja isikuhooldus;
eestkostetava varahooldus.
Isikuhooldus ja esindamine võivad hõlmata kõiksugu tehinguid ja kohustusi. Näiteks elukoha muutusest teada andmine rahvastikuregistrisse, järelmaksu lepingu sõlmimine, kinnisvaratehingute puhul huvide esindamine. Varahoolduse alla kuulub kohustus eestkostetava varaga heaperemehelikult ümberkäimine ning võimalusel selle suurendamine. Eestkostja ei tohi mingil juhul segada oma vara eestkostetava varaga. Näiteks ei tohi eestkostja osta eestkostetava raha eest endale meelehead. Lisaks ei tohi eestkostja ja eestkostetava raha olla samal pangakontol.
Eestkostja teostab eestkostet enamasti tasuta, kui kohus ei määra teisiti. Samas ei pea eestkostja enda isiklikest vahenditest eestkostetavat ülal pidama, mistõttu on alaealise eestkostetava puhul lubatud kasutada riiklikke ja muid toetusi.
Eestkostjal on kohustus esitada eestkoste kohta aruanded kohtule, et tagada läbipaistvus.
Eestkostja kohustused lõpevad tavaliselt eestkoste lõppemisega. Eestkoste võib alaealise puhul lõppeda täisealiseks saamisega, eestkostetava surmaga, vanemate hooldusõiguse taastumisega või lapsendamisega. Täisealise puhul võib see lõppeda ka eestkostetava surmaga, aga ka kohtuotsusega või abivajaduse lõppemisega. Eestkostja kohustused võib lõpetada ka kohus juhul, kui eestkostja pole täitnud oma kohustusi või on neid tehes käitunud õigusvastaselt. Eestkoste lõppedes peab eestkostja tagastama eestkostetava vara ning esitama sellekohase aruande.
↑ 1,0 1,1 Villu Kõve, jt. (2018). Tsiviilkohtumenetluse seadustik III. Kommenteeritud väljaanne. Tallinn: Juura. Lk 326.
"Nõuandeid eestkostjale" Puutepunkt
Pärit leheküljelt "https://et.wikipedia.org/w/index.php?title=Eestkostja&oldid=5185127"
Lehekülje viimane muutmine: 3. jaanuar 2019, 09:18

matches: kohus kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus


 Väljavõtteid tööohutuse õigusaktidest
Suitsumürgistus
Käiguteed katusel
Külasta foorumit!
Väljavõtteid tööohutuse õigusaktidest
Töökeskkonna ohutegurid ja tööd, mille puhul alaealise töötamine on keelatud1
Vabariigi Valitsuse 30. aprilli 2004. a määrus nr 171
§4. Muud tööd
4) töö, kus tekib tahmas, pigis või tõrvas sisalduvate aromaatsete polütsükliliste süsivesinike udu või tolm;
11) töö, mis on seotud varisemisohuga, näiteks lammutustöö;
12) töö, mis on seotud kõrgusest kukkumise ohuga;
TOOTE JA TEENUSE OHUTUSE SEADUS
[RT I 2005, 61, 474 – jõust. 1.01.2006]
Vastu võetud 24.03.2004. a seadusega (RT I 2004, 25, 167), jõustunud 1.05.2004.
(21) Teenus käesoleva seaduse tähenduses on tarbijale tehtav teenindav töö või osutatav hüve, mida olulises osas kasutab või millest olulises osas saab kasu tarbija isiklikult.
(22) Teenuse osutaja on füüsiline või juriidiline isik, kes majandus- või kutsetegevuse käigus tarbijale teenust tasuta või tasu eest pakub, osutab või selle muul viisil kättesaadavaks teeb.
§ 3. Ohutuse kindlaksmääramine
(51) Ohtliku teenusena käsitatakse teenust, mille osutamise viisiga seonduv viga või teenuse osutamisel kasutatava toote konstruktsiooni või koostise puudus või teenuse kohta antud ebaõige, eksitav või puudulik teave võib põhjustada inimese vigastuse, mürgistuse, haiguse või muul viisil ohustada tema tervist.
OHUTUSE EELDAMINE, HINDAMINE NING TOOTJA, LEVITAJA JA TEENUSE OSUTAJA KOHUSTUSED OHUTUSE TAGAMISEL
§ 7. Ohutuse eeldamine ja hindamine
(1) Toote ohutust tuleb eeldada ka, kui on täidetud tehnilise normi ja standardi seaduse § 6 lõikes 2 sätestatud tingimused.
(1) Kui vastavalt käesoleva paragrahvi lõikes 1 või 2 sätestatule ei ole võimalik toote ohutust eeldada, hinnatakse selle ohutust, arvestades:
(31) Teenuse ohutust hinnatakse, arvestades:
1) Eesti standardeiks ülevõetud rahvusvaheliste või Euroopa standardiorganisatsioonide standardeid;
3) vastava valdkonna teenuse ohutuse tagamise hea tava kohaseid reegleid;
4) teaduse ja tehnika hetkeseisu;
5) tarbijate põhjendatud ootusi ohutuse suhtes.
§ 8. Tootja ja teenuse osutaja kohustused
(1) Tootjal on lubatud turule lasta ainult ohutut toodet ja teenuse osutajal on lubatud pakkuda ja osutada ainult ohutut teenust.
(2) Tootja ja teenuse osutaja on kohustatud andma tarbijale asjakohast teavet, et võimaldada tal hinnata toote või teenuse võimalikke ohte selle tavalise või mõistliku kasutusea jooksul, kui sellised ohud ei ole vastavate hoiatusteta kohe selged, ning võtta kasutusele ettevaatusabinõusid nende ohtude vältimiseks.
(3) Hoiatuste olemasolu ei vabasta tootjat ja teenuse osutajat muude käesolevas seaduses sätestatud nõuete täitmisest.
(4) Tootja ja teenuse osutaja on kohustatud võtma pakutava toote või teenuse eripärale vastavaid meetmeid, mis võimaldaksid tal:
1) olla teadlik ohtudest, mida toode või teenus võib põhjustada;
2) valida ohtude vältimiseks sobiv tegevus, nagu toote turult kõrvaldamine või teenuse osutamise lõpetamine, tarbijate hoiatamine või toote tarbijalt tagasinõudmine.
Vabariigi Valitsuse 14. juuni 2007. a määrus nr 176
Töötervishoiu ja tööohutuse nõuded ehituses 1
Vabariigi Valitsuse 8. detsembri 1999. a määrus nr 377
§1. Rakendusala
(1) Käesolevaid töötervishoiu ja tööohutuse nõudeid kohaldatakse maa peal, maa all või vees teostatavatel ehitustöödel, mullatöödel, ehitusremondi- ja hooldustöödel, renoveerimisel, valmisdetailide monteerimis-demonteerimistöödel, lammutus- ja planeerimistöödel (edaspidi ehitustööd).
§5. Ohtlike tööde loetelu ehituses
(1) Ohtlikuks tööks loetakse töö:
2) mille puhul töötajate tervist ohustavad keemilised või bioloogilised ohutegurid või töö, millega kaasneb nõue teostada tervisekontrolli;
11) mis on seotud raskete valmisdetailide tõstmise, monteerimise ja demonteerimisega;
12) millega kaasneb töötaja kõrgusest kukkumise oht.
§7. Ehitusplatsi kontrollimine
(3) Tellingute, tööplatvormide ja redelite korrasolekut tuleb kontrollida enne nende kasutuselevõttu ehitusplatsil ja edaspidi regulaarselt. Tellingute ja tööplatvormide kontrolli korratakse, kui need on olnud tugeva tuule, raskete seadmete või suurte koormuste mõju all või on seisnud üle kuu aja kasutamata. Erilist tähelepanu tuleb pöörata tugi- ja kaitseraketistele.
§9. Püsikindlus ja tugevus
(1) Materjalid, seadmed ja üldjuhul iga objekt, mis ükskõik mis viisil liikudes võiks mõjutada töötajate ohutust ja tervist, peavad olema kinnitatud sobival ja ohutul viisil.
(2) Ebapiisava tugevusega või ebastabiilsetest materjalidest koosnevate konstruktsioonide ja pindade kasutamine on keelatud.
§12. Tule- ja plahvatusoht
(2) Sõltuvalt ehitusplatsist, ruumide mõõtmetest ja kasutusotstarbest, ehitusplatsi tehnilisest varustatusest, kasutatavate ainete füüsikalistest ja keemilistest omadustest ning suurimast võimalikust kohalolevate töötajate arvust tuleb ehitusplatsid varustada esmaste tulekustutusvahenditega, vajaduse korral ka automaatsete tulekustutussüsteemidega.
(4) Esmased tulekustutusvahendid tuleb paigutada nähtavale ja takistustest vabale pinnale, ruumides võimalikult väljapääsu lähedale.
(5) Tuletõrjevahendite asukoht tuleb märgistada tuletõrjemärkidega. Märgid peavad olema piisavalt vastupidavad ja paigaldatud vajalikesse kohtadesse.
(6) Kui ehitusel kasutatakse ja säilitatakse plahvatusohtlikke aineid või aineid, mille kasutamisega võib eralduda plahvatusohtlikku tolmu või gaasi, tuleb tule- ja plahvatusohu vältimiseks rakendada erilisi kaitseabinõusid (ventilatsioon, lahtise tule kasutamise keeld jms).
§15. Isikukaitsevahendite kasutamine
(2) Turvaköiega varustatud ohutusvööd peab kasutama töötamisel tellingutel, katustel, tööplatvormidel ja teistes kohtades, kui kukkumisohtu ei saa muude ohutusabinõudega kõrvaldada. Kui köie pikkust peab tihti reguleerima, tuleb kasutada isepingutuvaid turvaköisi.
(3) Ehitusplatsidel peab üldjuhul kasutama libisemis- ja läbistamiskindla tallaga turvajalanõusid. Põrandatöödel ja muudel põlvitamisega seotud töödel peab kasutama põlvekaitsmeid.
§19. Liikumisteed ja ohualad
Erinõuded välistöökohtadele
§24. Püsikindlus ja tugevus
§28. Ehitustellingud ja redelid
§34. Lammutustöö
§36. Kõrgusest kukkumise oht ja töötamine katusel
Isikukaitsevahendi ohutusnõuded ning nõuetele vastavuse tõendamise kord1
Vabariigi Valitsuse 14. juuli 2005. a määrus nr 184
(3) Isikukaitsevahend tähendab inimese seljas, peas, jalas või käes kantavat või hoitavat vahendit, mis on konstrueeritud ja valmistatud inimese kaitsmiseks tema elu ja tervist ohustava teguri eest.
§ 2. Isikukaitsevahendite liigitus
(1) Isikukaitsevahendid liigitatakse ohutegurite võimaliku tervistkahjustava toime alusel kolme gruppi.
(2) I grupp – lihtsad isikukaitsevahendid, mille puhul tootja eeldab, et kasutaja suudab nõrga ohuteguri mõju ohutult ja õigeaegselt hinnata. Sellised on isikukaitsevahendid, mis kaitsevad:
1) keha pinnale avaldatava mehaanilise toime eest (nt aiatöökindad, sõrmkübar);
3) kuumade esemete, mille temperatuur ei ületa 50 EC, käsitsemisega seotud ohtude eest, kui need ei ole muul viisil ohtlikud (nt töökindad, kaitsepõll);
4) mitte eriti ohtlike ilmastikutingimuste eest (nt peakatted, hooajariietus, jalatsid);
5) nõrkade löökide ja vibratsiooni eest, mis ei mõju elutähtsatele kehaosadele ega tekita vigastusi (nt müts peanaha kaitseks, kindad, kingad);
(3) II grupp – kõik isikukaitsevahendid, mis ei ole loetletud lõigetes 2 ja 4.
(4) III grupp – surmava või tervist raskelt või pöördumatult kahjustada võiva ohuteguri eest kaitsvad isikukaitsevahendid, mille puhul tootja eeldab, et kasutaja ei suuda ohuteguri vahetut mõju õigeaegselt hinnata. Sellised isikukaitsevahendid on:
6) allakukkumist vältivad kaitsevahendid;
§ 8. Kasutusjuhend
(1) Isikukaitsevahendi turule laskmisel peab tootja või tema volitatud esindaja koostama ja esitama turujärelevalveasutusele tema nõudmisel eestikeelse kasutusjuhendi.
(2) Kasutusjuhend peab sisaldama järgmisi andmeid:
1) tootja või tema volitatud esindaja nimi ja aadress;
2) isikukaitsevahendi ladustamis-, kasutamis-, puhastamis- ja hooldamistingimused;
3) desinfitseerimiseks soovitatavad puhastus- ja hooldusvahendid, mis juhendikohasel kasutamisel ei kahjusta isikukaitsevahendit ega selle kasutajat;
4) isikukaitsevahendi kaitsetase või -klass, mis on määratud katsete alusel;
5) koos isikukaitsevahendiga kasutatavad lisaseadmed ja sobivate varuosade tunnused;
6) erinevatele ohutasemetele vastavad kaitsetasemed või -klassid ja kasutamispiirangud;
7) isikukaitsevahendi või selle osade kasutusaeg või aegumiskuupäev;
8) sobiv veopakend;
9) märgistuse tähendus;
10) viited õigusaktidele, mille nõudeid peale käesoleva määruse nõuete on järgitud selle isikukaitsevahendi konstrueerimisel;
11) isikukaitsevahendi turule laskmisega seotud heakskiidetud inspekteerimisasutuse nimetus, aadress ja registreerimisnumber.
(3) Kasutusjuhendis esitatud teave peab olema täpne ja üheselt mõistetav.
§ 16. Eriti ohtlikus olukorras kasutatav isikukaitsevahend
(1) Eriti ohtlikus olukorras kasutatava ehk III grupi isikukaitsevahendi kasutusjuhend peab sisaldama juhiseid eriväljaõppega isikule, kes oskab neid tõlgendada ja annab isikukaitsevahendi kasutajale juhised selle õige kasutamise kohta.
(2) Kasutusjuhend peab sisaldama teavet selle kohta, kuidas kasutamise ajal kontrollida, kas isikukaitsevahend on õigesti paigaldatud ja töökorras.
§ 17. Reguleeritavate või vahetatavate osadega isikukaitsevahend
Reguleeritavate või vahetatavate osadega isikukaitsevahend peab olema konstrueeritud ja valmistatud nii, et kasutaja saaks neid osi reguleerida või vahetada töövahendeid kasutamata.
§ 24. Libastumine
Libastumisest tingitud kukkumise vältimiseks mõeldud jalatsite tallad peavad olema konstrueeritud ja valmistatud või varustatud lisadetailidega nii, et oleks tagatud talla piisav haardumine ja hõõre, arvestades pinna liiki, millel jalatsite kandja liigub.
§ 25. Allakukkumine
(1) Allakukkumise vältimiseks kavandatud isikukaitsevahend peab koosnema vööst või rakmetest ning selle kindla ankurduspunkti külge kinnitamise seadisest. Isikukaitsevahend peab olema konstrueeritud ja valmistatud nii, et ettenähtud kasutamisoludes tagada lühim võimalik allakukkumise vahemaa, et vältida kukkuja takistuste vastu põrkamist ning ära hoida pidurdusjõu kasvamist väärtuseni, mille ületamisel inimene võib saada vigastusi või kukkuda edasi isikukaitsevahendi mõne osa purunemise tõttu.
(2) Isikukaitsevahend peab tagama, et pärast allakukkumise peatumist jääks inimene sellisesse asendisse, milles ta võib vajadusel abi oodata.
(3) Kasutusjuhendis peab olema täpselt ja täielikult esitatud järgmine teave:
1) nõuded isikukaitsevahendi ankurduspunktile ja kasutajast allpool oleva vaba kukkumisruumi kõige väiksem lubatud pikkus;
2) nõuded vöö või rakmete õigeks paigaldamiseks ümber keha ja isikukaitsevahendi kinnitamiseks ankurduspunkti külge.
Töövahendi kasutamise töötervishoiu ja tööohutuse nõuded1
Vastu võetud Vabariigi Valitsuse 11. jaanuari 2000. a määrusega nr 13 (RT I 2000, 4, 30), jõustunud 24.01.2000
§ 1. Tööandja ja töötaja kohustused
(1) Tööandja tagab, et töötaja kasutusse antav töövahend sobib tööülesande täitmiseks ning et seda hoitakse sellises korras, mis tagab töövahendi ohutuse kogu kasutusaja vältel. Kui ohutust ei ole võimalik täielikult tagada, tuleb rakendada sobivaid abinõusid terviseriski optimaalseks vähendamiseks.
(2) Töövahendi konstruktsiooni või kasutusviisi muutmine on keelatud, kui see halvendab töövahendi ohutust, võrreldes valmistaja poolt ettenähtuga.
(3) Töötaja kasutusse antava töövahendi valikul peab tööandja võtma arvesse töö laadi, töökoha töötingimusi ning töövahendi kasutaja (edaspidi kasutaja) füüsilisi ja vaimseid võimeid.
(4) Tööandja peab jälgima, et töövahendit kasutataks ettenähtud viisil ning tööd saaks teha ergonoomiliselt õigete tööliigutuste ja -asenditega.
(5) Töötaja on kohustatud teatama tööandjale igast töövahendi rikkest ja puudusest, mis ilmneb selle kasutamisel.
(6) Tööandja tagab kasutajale töövahendi kasutamiseks vajaliku väljaõppe ja ohutusalase juhendamise. Ohutusalane juhendamine peab hõlmama:
1) teavet ohtude ja ohuolukordade kohta, mis kaasnevad või võivad kaasneda töövahendi kasutamisega ning selle kasutamisest saadud kogemusi;
2) abinõusid, mida tuleb rakendada kasutaja ja teiste töökeskkonda lubatud isikute ohutuse tagamiseks;
3) teavet töötamiskohal või selle lähedal olevatest suurema ohuga töövahenditest;
4) teavet igasugustest muudatustest töökeskkonnas, mis suurendavad töötaja poolt kasutatava või tema lähedal asuva töövahendi ohtlikkust;
5) juhiseid tegutsemiseks õnnetusohu korral.
(7) Kasutatavate töövahendite ohutusjuhendid koostab ja kinnitab tööandja kirjalikult, arvestades valmistaja poolt antud kasutusjuhendit.
(9) Juhendamist ja väljaõpet tuleb korrata, kui töövahendeid vahetatakse või uuendatakse. Andmed töötaja juhendamise ja väljaõppe kohta registreeritakse.
(10) Tööandja peab käesolevate nõuete täitmiseks kavandatavate abinõude osas konsulteerima töötajate ja töökeskkonnavolinikega ning arvestama nende ettepanekuid töövahendi kasutamisel tekkivate ohtude vältimise või vähendamise kohta.
TÖÖVAHENDILE ESITATAVAD NÕUDED
§ 2. Konstruktsioonielemendid
(1) Töövahend peab olema piisava tugevusega ettenähtud otstarbel kasutamiseks.
(2) Töövahendi osad, platvormid, trepid ja muud alad, kus kasutaja töö ajal viibib, peavad olema ohutust tagavate piiretega ning ei tohi põhjustada libisemist, komistamist ega kukkumist.
AJUTISEKS KÕRGTÖÖKS ETTENÄHTUD TÖÖVAHENDITE KASUTAMINE
[RT I 2003, 89, 596 – jõust 1.05.2004]
§ 121. Üldnõuded
(1) Ajutiseks kõrgtööks loetakse tööd, mida tehakse vähemalt 2 m kõrgusel maapinnast, kasutades tellingut, redelit, köit, trossi või muid ajutiselt kasutatavaid sarnaseid töövahendeid.
(2) Ajutisi kõrgtöid võib teha üksnes siis, kui ilmastikutingimused ei ohusta töötaja turvalisust ega kahjusta tema tervist.
(5) Redeleid võib ajutisel kõrgtööl kasutada töötamiskohana üksnes erandjuhul, kui muude ohutumate töövahendite kasutamine ei ole õigustatud vähese ohu, lühikese kasutusaja või kohapealsete olude tõttu, mida tööandja ei saa muuta.
(6) Köisi ja trosse (edaspidi köis) võib ajutisel kõrgtööl kasutada üksnes juhul, kui riskianalüüs näitab, et see on ohutu ja kui muude ohutumate töövahendite kasutamine ei ole võimalik. Kui see on vajalik ja võimalik, tuleb köie otsas rippes töötamisel ette näha vajalike lisaseadmetega istme kasutamine.
(7) Sõltuvalt valitud töövahendi liigist peab tööandja kindlaks määrama asjakohased ohutusmeetmed. Vajaduse korral tuleb ette näha kukkumist takistavate või peatavate ühiskaitsevahendite (kaitsepiirded, ohutusvõrgud jne) kasutamine, mis peavad hõlmama kogu ohuala, kuid võimaldama juurdepääsu redelile või trepile.
(8) Kui tööülesande täitmine nõuab kukkumist takistava või peatava ühiskaitsevahendi ajutist kõrvaldamist, tuleb rakendada asendavaid ohutusmeetmeid. Töö tegemist ei tohi alustada enne, kui ohutusmeetmed on kasutusele võetud. Kui ühiskaitsevahendi kõrvaldamise tinginud töö on lõpetatud, tuleb see tagasi paigutada.
§ 122. Redeli kasutamine
(1) Redelit võib kasutada ainult kasutusjuhendis ettenähtud otstarbel ja viisil.
(2) Redel tuleb paigaldada nii, et see kasutamise ajal seisaks kindlalt. Redel peab seisma tugeval sobiva suurusega liikumatul alusel nii, et redelipulgad püsiksid horisontaalasendis. Rippredel, välja arvatud nöörredel peab olema kinnitatud nii, et see ei liigu ega kiigu.
(3) Kokkupandava redeli libisemist tuleb takistada redeli üla- või alaosa kinnitamisega, libisemist takistavate vahendite või muude lahenduste kasutamisega. Juurdepääsuredel peab olema piisavalt pikk, et ulatuda vähemalt ühe meetri võrra üle juurdepääsutasandi, välja arvatud juhul, kui redel on statsionaarselt kinnitatud.
(4) Lukustatavat mitmeosalist redelit ja pikendusredelit tuleb kasutada nii, et selle eri osad ei saaks üksteise suhtes liikuda. Liikuv redel tuleb enne sellele astumist fikseerida liikumatusse asendisse. Üksikredeleid ei tohi kokku siduda, liimida ega ühendada kruvide ega naelte abil, välja arvatud juhul, kui see on kasutusjuhendis ette nähtud.
(5) Redelit tuleb kasutada nii, et töötaja saaks sellest kogu aeg kinni hoida ja sellele kindlalt toetuda. Redel peab võimaldama sellest kindlat kinnihoidmist ka siis, kui redelil olles midagi kantakse.
(6) Redelil seistes ei tohi töötada korraga kauem kui 30 minutit ega rohkem kui kolmandiku tööpäeva pikkusest. Keelatud on seista kõrgemal kui ülalt kolmandal pulgal või astmel. Üldjuhul ei tohi redelil töötada kõrgemal kui 5 meetrit aluspinnast.
§ 124. Köie kasutamine
(1) Köie abil liikumine ja asetumine töötamiskohale peab vastama järgmistele tingimustele:
1) kasutatav köitesüsteem peab koosnema vähemalt kahest eraldi ankurdatud köiest, millest üks on juurdepääsu-, laskumis- ja toetumisvahend ehk töököis ning teine julgestusköis;
2) töötajal peavad olema asjakohased turvarakmed, millega ta on kinnitatud julgestusköie külge;
3) töököis peab olema varustatud ohutute tõusu- ja laskumisseadistega ning automaatse lukustussüsteemiga, mis takistab töötajat kukkumast, kui ta kaotab kontrolli oma liigutuste üle. Julgestusköis peab olema varustatud kukkumist takistava liikuvsüsteemiga, mis liigub koos töötajaga;
4) kasutatavad tööriistad ja muud lisatarvikud peavad allakukkumise vältimiseks olema kinnitatud töötaja rakmete või istme külge või muul asjakohasel viisil;
5) töö peab olema hoolikalt kavandatud ja seda tohib läbi viia ainult teise töötaja juuresolekul, et hädaolukorras oleks võimalik töötaja viivitamatult päästa;
6) töötaja, kes tööülesande täitmiseks kasutab köisi, peab olema läbinud väljaõppe ja ohutusalase juhendamise vastavalt § 1 lõikele 6, mis hõlmab ka päästetoimingute läbiviimist köite abil.
§ 125. Ajutisel kõrgtööl kasutatavate töövahendite hooldamine ja kontrollimine
(1) Ajutisel kõrgtööl kasutatavate töövahendite konstruktsioon ja seisukord peavad tagama tööde ohutuse. Töövahendeid tuleb hooldada vastavalt kasutusjuhendile.
(2) Tööandja tagab redelite ja tellingute korrasoleku kontrollimise Vabariigi Valitsuse 8. detsembri 1999. a määruse nr 377 «Töötervishoiu ja tööohutuse nõuded ehituses» § 7 lõikes 3 sätestatud korras. Redeleid kontrollitakse vähemalt üks kord kuus.
(3) Köisi kontrollitakse iga kord enne töö alustamist kasutusjuhendi kohaselt, selle puudumisel vigastuste avastamiseks nii, et oleks tagatud töötaja ohutus.
(4) Lõigetes 2 ja 3 nimetatud kontrollimised viib läbi tööandja määratud pädev isik.
(5) Kontrollimise kohta koostatakse akt, kus registreeritakse kontrollimises osalenud isikud, kontrollimise aeg ja tulemus ning võimalikud parandusettepanekud.
(6) Kontrollimisel avastatud puudused tuleb võimalusel kõrvaldada kohe või enne töövahendi kasutuselevõttu.
Kursused korstnapühkijatele ja pottseppadele
Tallinna Ehituskool korraldab korstnapühkijate ja pottseppade kursusi - vaata täpsemalt siit.