1. KeÜS § 41 loetleb tegevused, milleks on keskkonnahäiringute vältimise ja vähendamise eesmärgil nõutav keskkonnaluba. KeÜS § 41 lg-s 1 loetlemata tegevuste lubatavust keskkonnaloa andmisel ei hinnata ning seda luba muudeks tegevusteks kasutada ei saa. Küll aga on võimalik, et keskkonnaluba jäetakse andmata juhul, kui loa andmise välistavad muud piirangud või asjaolud, mis võivad kaasa tuua tegevuse õigusvastasuse. Teisisõnu võidakse loa andmisel hinnata mitte üksnes soovitud tegevusega kaasnevaid võimalikke keskkonnahäiringuid, vaid kavandatava tegevuse lubatavust laiemalt, nt kontrollida loa taotlejal ärikeelu olemasolu jm seadustest tulenevaid piiranguid (vt KeÜS § 52 kommentaar p 2.4.3). Juhul kui kavandatava tegevuse jaoks on nõutav veel mõne loa olemasolu, siis üksnes keskkonnaloa olemasolust ei piisa. Seaduses pole selliste lubade kehtestamise järjekorda aga üldjuhul kindlaks määratud.
2. KeÜS § 41 lg-s 1 toodud loetelu on üldist laadi ning kirjeldab tegevusi üksnes valdkonniti. Mida selles loetelus toodud tegevuste all konkreetselt mõistetakse, selgub vastavat keskkonnaõiguse valdkonda reguleerivast eriseadusest, kus loaga kaetud tegevused loetletakse detailsemalt. Lisaks KeÜS § 41 lg-s 1 toodud tegevuste määratlemisele on teiste seadustega kindlaks määratud ka selliste tegevuste ulatus, milleks keskkonnaloa olemasolu on nõutav (nt tarbitava põhjavee maht ööpäevas, millest alates selline veekasutus vajab Keskkonnaameti luba, või maavarade maht, mida kindlas piirkonnas teatud aja jooksul soovitakse kaevandada). Mitte igaks tegevuseks, millega kaasneb gaasi või tahkete osakeste välisõhku paiskumine, ei ole vaja riigi luba. Sellised piirmäärad tuleks detailselt sätestada erinevate keskkonnakaitse valdkondade lõikes ning regulatsiooni eesmärki silmas pidades ei sobi need KeÜS loamenetluse peatükki, vaid keskkonnaõigust reguleerivatesse eriseadustesse.
2.1. Keskkonnaloaga hõlmatud tegevuste hulka kuuluvad valdavalt sellised tegevused, millest lähtuv keskkonnahäiring on keskmise suurusega, ehk teisisõnu: mõju keskkonnale on niivõrd oluline, et tegevuse jaoks on vajalik luba, ent ei ole siiski keskkonda sedavõrd mõjutav, et vajalik oleks kompleksluba. Sageli nõuab keskkonnaloa olemasolu nt maavara kaevandamine karjäärides. KeÜS § 41 lg-s 1 on hõlmatud kõik peamised keskkonnahäiringuid põhjustavad tegevused. Loeteluga ei ole hõlmatud aga mitmed keskkonna kasutamisega seotud tegevused, nagu elusorganismide loodusest eemaldamine, geneetiliselt muundatud organismide keskkonda viimine ega vahetu fauna või floora kasutus (st jahipüük, kalastamine, metsaraie, võõrliikide keskkonda viimine või kaitset vajavate taimeliikide looduslikust kasvukohast eemaldamine). Need tegevused ei too üldjuhul kaasa samaaegselt muid keskkonnahäiringuid. Näiteks ei teki jahipidamise käigus keskkonnale muid mõjusid peale mõne isendi loodusest eemaldamise – samaks jäävad nii välisõhu kvaliteet, pinna- ja põhjavee kvaliteet kui ka maavaravarud. Selliste tegevuste koondamine mitut kaitse-eesmärki hõlmava loa alla, milleks keskkonnaluba kahtlemata on, ei annaks praktilist kasu menetluslikult ega keskkonnakaitse seisukohalt. Samal põhjusel ei ole keskkonnaluba nõutav geoloogilisteks uurimistöödeks. Nendeks tegevusteks on ette nähtud muudest seadustest (MaaPS, LKS, JahiS jne) tulenevad load. Kui tegevus on KeÜS § 41 lg-s 1 toodud loeteluga hõlmatud, ent sellega ei kaasne mõjusid mitmele erinevale keskkonnaelemendile või selline tegevus ei hõlma mitut lõikes 1 nimetatud tegevust, siis antakse selleks tegevuseks ikkagi keskkonnaluba, mitte mõni muu, kitsamat valdkonda reguleeriv luba (küll aga on see sel juhul kitsama, üksnes soovitud tegevust hõlmava sisuga).
2.2. Mitte kõik keskkonnakaitse eesmärgil nõutavad load ei ole käsitatavad keskkonnaloana (vt KeÜS § 40 kommentaari). KeÜS § 41 lg-s 1 loetletud tegevusteks on vajalik just keskkonnaloa taotlemine, mis tähendab, et ilma keskkonnaloata neid tegevusi teha ei saa. Ainsaks erandiks on siinkohal keskkonnakompleksluba, mis asendab keskkonnaluba (KeÜS § 41 lg 3). KeÜS § 41 lg-s 3 nähakse ette, et keskkonnakompleksloa nõude olemasolul ei ole keskkonnaluba vaja. Mõlema loa samaaegne nõudmine ei ole vajalik, sest sama tegevuse keskkonnamõjusid uuritakse juba keskkonnakompleksloa andmisel.
3. Keskkonnakompleksloa mõiste on sätestatud THS §-s 7 ja selle menetlus THS 2. peatüki 2. jao 2. jaotises. Loa muutmist reguleerib sama jao 4. jaotis. Keskkonnakompleksloa sisulise erinevuse kohta keskkonnaloast vt KeÜS § 40 kommentaari.
3.1. Kui isik esitab keskkonnaloa taotluse tegevuseks, milleks on vaja keskkonnakompleksluba, tuleb loa andjal tõlgendada taotlust keskkonnakompleksloa taotlusena, lähtudes taotluse esitaja eesmärgist. Õige ei oleks keskkonnaloa taotluse rahuldamata jätmine pelgalt põhjusel, et tegevuseks on vajalik keskkonnakompleksluba. Kui keskkonnaloa taotluses ei ole esitatud kõiki nõutavaid andmeid, mis on vajalikud keskkonnakompleksloa taotluse esitamisel, tuleb taotluse esitajale anda tähtaeg taotluse puuduste kõrvaldamiseks vastavalt THS § 30 lg-le 3. Kui taotluse esitaja ei nõustu loa andja seisukohaga, et tegevuseks on vajalik keskkonnakompleksluba, ning taotleb jätkuvalt keskkonnaloa andmist, on tal võimalik vaidlustada loa andmise menetluses selliseid menetlustoiminguid, mis juba ette välistavad menetluse tulemusel keskkonnaloa andmise, eeldusel, et selline menetlustoiming tingiks kompleksloa menetluse tulemusel vältimatult kaebaja õigusi rikkuva haldusakti andmise (HKMS § 45 lg 3). Samas on taotluse esitajal ka võimalus oodata ära kompleksloa menetluse tulemus ja taotluse rahuldamata jätmise korral vaidlustada see tühistamisnõudega põhjusel, et tegevuseks ei ole kompleksloa andmine vajalik.
4. Kui keeld taotleda ja anda samaks tegevuseks mitut keskkonnaluba tuleneb juba keskkonnaloa määratlusest (vt KeÜS § 40 ja § 41 lg 1), siis KeÜS § 41 lg-s 4 on seatud keeld keskkonnaloa osadeks jagamiseks tegevuse kirjeldamise kaudu sama asukoha erinevates nurkades või tegevusprotsessi tehnoloogiliselt osadeks jaotades.
4.1. Sellise piirangu eesmärk on vältida olukorda, kus erinevate loamenetluste tõttu kaoks loa andjal, puudutatud isikutel ja avalikkusel arusaam isiku poolt selles asukohas toimuva tegevusega kaasneva keskkonnahäiringu tegelikust ulatusest. Loa andmise menetluse läbipaistvuse eesmärgil peavad keskkonnale tekkivad mõjud olema sama menetluse raames tervikuna hoomatavad ja hinnatavad, et vajadusel saaks läbi viia KMH. Ka juba toimuva või lubatud tegevuse muutmisel või laiendamisel tuleb seetõttu muuta olemasolevat keskkonnaluba, et tegevuse iseloom ja tekkiv häiring oleks kirjeldatud kogumis.
4.2. Tegevuste ruumiline seotus eeldab tegevuste toimumist sedavõrd lähestikku, et nendest tekkivad häiringud ei ole üksteisest olemuslikult eristatavad. Näiteks ei ole välisõhu kaitse seisukohalt tõenäoline, et saasteained leviksid erinevates suundades teineteist võimendamata. Tõenäoline ei ole ka, et maavara kaevandamisel erinevates karjäärides kaasnevaid häiringuid taimestikule, loomastikule ja pinna- ning põhjaveele tuleks kõrvaldada täpselt samal viisil. Loa andjal on selle nõude sisustamisel diskretsioon, mida saab sisustada keskkonnakaitselistest eriteadmistest lähtuvate üldiste põhimõtete abil ja konkreetse olukorra puhul üksikjuhtumi põhiselt. Kui mõnel juhul saab ruumiliselt seotuks pidada sama tegevust mõnesaja meetri ulatuses (nt kaevandamine), siis on võimalik, et sõltuvalt keskkonnatingimustest võib tunduvalt lähemal asuvaid tegevusi pidada ruumiliselt eraldiseisvaks, nt kui veekasutuse mõjud teisele lähedalasuvale alale mõju ei avalda.
4.3. Tegevuste tehnoloogiline seotus on samuti määratlemata õigusmõiste, mida keskkonnaloa andja saab konkreetsetest asjaoludest lähtudes sisustada, pidades silmas eesmärki tagada loa andmise menetluses parem avalikkuse kaasamine ja keskkonna kõrgetasemeline kaitse. Tegevused on tehnoloogiliselt seotud juhul, kui üksused tegutsevad sama lõppeesmärgi nimel ning ühe toimimine ilma teiseta konkreetses asukohas ei oleks võimalik või otstarbekas (nt on jäätmete sorteerimisjaamad eraldi asukohtades, ent ladestuskoht ja käitaja on samad). Tehnoloogiliselt ei ole seotud nt lähestikku paiknevad sigala ja lihatööstus, sest neid on otstarbekas rajada ka juhul, kui need asuvad teineteisest oluliselt kaugemal. Seotud võivad olla aga maavara kaevandamine ja selle edasitöötlemine lähipiirkonnas eeldusel, et maavara väärtus ei õigusta selle kaugele transportimist enne edasist töötlemist. Tegevuste tehnoloogilise seotuse kohta vt ka KeÜS § 6 lg 1 kommentaari (p 8).


text:
20. detsember 2017 ( *1 )
Eelotsusetaotlus – Maksustamine – Käibemaks – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artikli 90 lõige 1 – Hinnaalandus liikmesriikide poolt kindlaks määratud tingimustel – Maksustatava väärtuse vähendamine – 24. oktoobri 1996. aasta kohtuotsuses Elida Gibbs (C‑317/94, EU:C:1996:400) määratletud põhimõtted – Eratervisekindlustuse andjatele tehtud hinnaalandused
Kohtuasjas C‑462/16,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Bundesfinanzhofi (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim maksukohus) 22. juuni 2016. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 17. augustil 2016, menetluses
koosseisus: koja president J. L. da Cruz Vilaça, kohtunikud E. Levits, A. Borg Barthet (ettekandja), M. Berger ja F. Biltgen,
Boehringer Ingelheim Pharma GmbH & Co. KG, esindajad: Steuerberater A. Funke ja Rechtsanwalt H.‑H. von Cölln,
Ühendkuningriigi valitsus, esindaja: D. Robertson, keda abistas barrister P. Mantle,
Euroopa Komisjon, esindajad: B.‑R. Killmann ja R. Lyal,
olles 11. juuli 2017. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT 2006, L 347, lk 1; edaspidi „käibemaksudirektiiv“), artikli 90 lõiget 1.
Taotlus on esitatud Finanzamt Bingen-Alzey (Bingen-Alzey maksuamet, edaspidi „maksuhaldur“) ja ravimitootja Boehringer Ingelheim Pharma GmbH & Co. KG vahelises kohtuvaidluses seoses 2011. maksustamisaastal viimati nimetatud isiku poolt tasumisele kuuluva käibemaksusumma kindlaksmääramisega.
Käibemaksudirektiivi artiklis 73 on ette nähtud:
Direktiivi artiklis 78 on sätestatud:
„Maksustatava väärtuse hulka arvatakse:
maksud, tollimaksud, lõivud ja tasud, välja arvatud käibemaks;
Sama direktiivi artiklis 79 on ette nähtud:
„Maksustatava väärtuse hulka ei arvata:
varase maksmise puhul tehtavaid hinnaalandusi;
soetajale või teenuse saajale võimaldatud hinnaalandusi ning maksevähendeid, mis saadi tehingu toimumise ajal;
summasid, mille maksukohustuslane saab soetajalt või teenuse saajalt tagasimaksena viimaste nimel ja arvel tehtud kulude katteks ning mis on tema raamatupidamisdokumentides kajastatud vahekontol.
Maksukohustuslane peab esitama tõendid esimese lõigu punktis c nimetatud kulude tegeliku summa kohta ega tohi maha arvata käibemaksu, mida oleks võinud nimetatud tehingutelt sisse nõuda.“
Direktiivi artiklis 90 on sätestatud:
21. veebruaril 2005 avaldatud redaktsioonis käibemaksuseaduse (Umsatzsteuergesetz; BGBl. 2005 I, lk 386) § 10 lõikes 1 on sätestatud:
„Tarnete ja muude teenuste (§ 1 lõike 1 punkti 1 esimene lause) ning ühendusesisese soetamise (§ 1 lõike 1 punkt 5) korral arvestatakse käive tasu põhjal. Tasu on kõik see, mida teenuse saaja kulutab teenuse saamiseks ja millest on maha arvatud käibemaks. Tasu hõlmab samuti seda, mida keegi teine isik peale teenuse saaja on ettevõtjale teenuse eest maksnud. […]“
Saksa käibemaksuseaduse § 17 „Maksustatava väärtuse muutumine“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Kui § 1 lõike 1 punktis 1 nimetatud maksustatava tehingu maksustatav väärtus on muutunud, peab ettevõtja, kes kõnealuse tehingu tegi, sellelt tasuda tulevat maksusummat korrigeerima. […]“
Mis puudutab ravikindlustust avalik-õiguslike haigekassade poolt, siis 22. detsembri 2010. aasta redaktsioonis sotsiaalkindlustusseadustiku viienda osa (Fünftes Buch Sozialgesetzbuch; BGBl. 2010 I, lk 2309; edaspidi „SGB V“) §‑s 2 on ette nähtud:
„1. Haigekassad teevad nendega ravikindlustuslepingu sõlminud isikutele kättesaadavaks III peatükis ette nähtud teenused kooskõlas hea halduse põhimõttega (§ 12), kui sellised teenused ei kuulu kindlustatud isikute omavastutuse alla. Välistatud ei ole traditsioonilise meditsiini ravimeetodid, ravimid ja ravi. Teenuste kvaliteet ja tõhusus peavad vastama arstiteaduse üldtunnustatud tasemele ja võtma arvesse meditsiini arengut.
2. Kindlustatud isikutele osutatakse teenuseid üldjuhul mitterahaliste hüvitiste ja teenustena, arvestades V või IX osas ette nähtud erandeid. Taotlusel võib teenuste osutamine samuti toimuda mitmeosalises isiklikus eelarves osalemise vormis; kohaldatakse IX osa § 17 lõikeid 2–4 koostoimes eelarvemäärusega ja IX osa artiklit 159. Haigekassad sõlmivad mitterahaliste hüvitiste andmiseks ja teenuste osutamiseks lepingud teenuseosutajatega IV peatüki sätete alusel.“
SGB V § 130a lõikes 1 on sätestatud:
„Haigekassad saavad apteekide poolt neile alates 1. jaanuarist 2013 müüdavate ravimite puhul hinnaalandust [6]% ravimitootja müügihinnast ilma käibemaksuta. Ravimitootjad on kohustatud hinnaalanduse hüvitama apteekidele. Kui lõike 5 kohaselt on tegemist hulgimüüjatega, on ravimitootjad kohustatud hinnaalanduse hüvitama hulgimüüjatele. Apteekidele ja hulgimüüjatele peab hinnaalanduse hüvitama kümne päeva jooksul pärast sellekohase taotluse esitamist. […]“
Mis puudutab eraõigusliku tervisekindlustusega liitunud isikuid, siis 23. novembri 2007. aasta redaktsioonis kindlustuslepingute seaduse (Versicherungsvertragsgesetz; BGBl. 2007 I, lk 2631) §‑s 192 „Kindlustusandja lepingujärgsed teenused“ on ette nähtud:
„(1) Ravikulude kindlustamisel on kindlustusandja kohustatud kokkulepitud piires hüvitama haiguse või õnnetusjuhtumi tagajärjel tekkinud ravikulud ja teiste kokkulepitud teenuste kulud, sealhulgas raseduse ja sünnitusega seotud kulud, ning seadusega sätestatud programmide alusel haiguste ennetamiseks korraldatud arstlike läbivaatuse kulud.
Mis puudutab isikuid, kellel on õigus ravikulude hüvitamisele avalikku teenistust käsitlevate õigusnormide alusel, siis 14. novembri 2011. aasta redaktsioonis Saksa avaliku teenistuse seaduse (Bundesbeamtengesetz; BGBl. 2011 I, lk 2219) §‑s 80 „Toetus haiguse, hooldusvajaduse ja sünnituse korral“ on sätestatud.
„(1) Toetust saavad
ametnikud, kellel on õigus töötasule, või lapsehoolduspuhkusel olevad ametnikud,
(2) Toetatakse põhimõtteliselt üksnes vajalikke ja majanduslikult mõistlikke kulusid
haiguse ja hooldusvajaduse korral
toetust antakse vähemalt 50% ulatuses toetuskõlblike kulude hüvitamiseks.
22. detsembri 2010. aasta redaktsioonis seaduse ravimitele tehtavate hinnaalanduste kohta (Gesetz über Rabatte für Arzneimittel; BGBl. 2010 I, lk 2262) §‑s 1 on ette nähtud:
„Ravimitootjad peavad tegema eratervisekindlustuse andjatele ja [isikutele, kes on avalikku teenistust käsitlevate õigusnormide alusel kohustatud kulusid hüvitama,] retseptiravimite puhul, mille ostmisega seotud kulud on nad kindlustatud isikutele täielikult või osaliselt hüvitanud, vastavalt kulude jaotusele hinnaalandusi SGB V osa § 130a lõigete 1, 1a, 2, 3, 3a ja 3b alusel. […]“
Boehringer Ingelheim Pharma on ravimitootja, kes toodab ravimeid ning tarnib neid käibemaksuga maksustatavaid ravimeid hulgimüüjate kaudu apteekidele.
Mis puudutab riikliku ravikindlustuse (avalik-õiguslik) süsteemi, siis apteegid väljastavad ravimeid avalik-õigusliku ravikindlustusega isikutele haigekassade liiduga sõlmitud raamlepingu alusel. Ravimid tarnitakse haigekassadele, kes omakorda toimetavad need avalik-õigusliku ravikindlustusega isikutele. Apteegid müüvad haigekassadele ravimeid hinnaalandusega. Boehringer Ingelheim Pharma kui ravimitootja peab hüvitama apteekidele või – hulgimüüjate kaasamisel – hulgimüüjatele kõnealuse hinnaalanduse. Käibemaksuõiguse seisukohast peab maksuhaldur kõnealust hinnaalandust tasu vähendamiseks.
Mis puudutab seevastu eratervisekindlustusega isikutele mõeldud ravimeid, siis apteegid müüvad neile ravimeid iga isikuga eraldi sõlmitud lepingu alusel. Eratervisekindlustuse andja ise ei tegele ravimite ostmisega, vaid üksnes hüvitab temaga eratervisekindlustuslepingu sõlminud isikutel tekkinud kulud, kui viimati nimetatud seda taotlevad. Sel juhul peab Boehringer Ingelheim Pharma tegema eratervisekindlustuse andjale ravimite puhul hinnaalandust. Maksuhaldur ei käsita seda hinnaalandust käibemaksuõiguse seisukohast tasu vähendamisena.
Boehringer Ingelheim Pharma esitas 2012. aastal iga-aastase käibemaksudeklaratsiooni 2011. maksustamisaasta kohta, märkides muu hulgas maksustatavad tehingud ja nendega seotud maksustatavad väärtused.
Deklaratsioonis muutis Boehringer Ingelheim Pharma eratervisekindlustusega kaetud kindlustusvõtjate ostetud ravimitega seotud tehingute puhul maksustamise väärtust, arvestades maha hinnaalanduse hüvitamise, mida ta oli kohustatud tegema.
Maksuhaldur asus seisukohale, et seoses eratervisekindlustuse andjatele tehtud hinnaalanduse hüvitamisega ei ole Boehringer Ingelheim Pharma maksustatava väärtuse vähendamiseks põhjust. Maksuhaldur määras käibemaksu kindlaks nii, nagu see kuulub tasumisele maksustatava väärtuse kohaselt, mida ei ole vähendatud.
Boehringer Ingelheim Pharma esitas Finanzgericht Rheinland-Pfalzile (Rheinland-Pfalzi maksukohus, Saksamaa) kaebuse maksuhalduri otsuse peale seoses eratervisekindlustuse andjatele tehtud hinnaalanduse hüvitamisega.
Ta märkis, et riiklikud haigekassad ja eratervisekindlustuse andjad asuvad tehinguahela lõpus, mistõttu tuleb maksustatavat väärtust vähendada mõlemal juhul. Tema arvates ei ole oluline, kas tegemist on hinnaalanduse hüvitamisega või tehtud hinnaalandusega, kuna neid peab käibemaksuõiguse seisukohast kohtlema samamoodi.
Finanzgericht Rheinland-Pfalz (Rheinland-Pfalzi maksukohus) rahuldas Boehringer Ingelheim Pharma kaebuse ning otsustas, et ei tule teha vahet – nagu tegi maksuhaldur – riiklikele haigekassadele tehtud hinnaalandustel ostetud ravimite puhul ja nende toodete ostmisel toimunud hüvitamisel eraõigusliku ravikindlustusskeemi raames.
Maksuhaldur esitas Finanzgericht Rheinland-Pfalzi (Rheinland-Pfalzi maksukohus) otsuse peale kassatsioonkaebuse Bundesfinanzhofile (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim maksukohus).
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tuletab meelde, et kui toote valmistaja, kes ei ole lõpptarbijaga lepinguliselt seotud, kuid on esimene lüli tarbijaga lõppevas tehinguteahelas, teeb lõpptarbijale hinnaalandust, tuleb käibemaksuga maksustatavat summat vastavalt Euroopa Kohtu praktikale hinnaalanduse võrra vähendada (vt selle kohta kohtuotsused, 24.10.1996, Elida Gibbs, C‑317/94, EU:C:1996:400, punktid 28 ja 31, ning 16.1.2014, Ibero Tours, C‑300/12, EU:C:2014:8, punkt 29).
Ta märgib, et Euroopa Kohus on siiski leidnud, et maksustatavat väärtust ei tule vähendada, kui reisibüroo, kes tegutseb vahendajana, teeb lõpptarbijale omal algatusel ja oma vahenditest reisikorraldaja pakutud vahendatavast teenusest hinnaalandusi (kohtuotsus, 16.1.2014, Ibero Tours, C‑300/12, EU:C:2014:8, punkt 33). Euroopa Kohus toob selles kohtuotsuses põhjenduseks, et reisibüroo ei ole reisikorraldajaga algava ja lõpptarbijaga lõppeva tehinguahela lüli.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates tuleb Euroopa Kohtu praktikat mõista nii, et hinnaalandused, mida ettevõtja teeb kolmandale isikule, kes ei ole temaga lepinguliselt seotud, vähendavad ettevõtja osutatavalt teenuselt tasutavat käibemaksuga maksustatavat summat ainult siis, kui tehingute ahel ulatub ettevõtjast kolmanda isikuni, kes saab hinnaalandust. Käesoleval juhul ei vähenda eratervisekindlustuse andjatele tehtud hinnaalandused seega Boehringer Ingelheim Pharma tarnetelt tasutavat käibemaksuga maksustatavat summat, kuna hinnaalandust saavad eratervisekindlustuse andjad ei ole osa nimetatud ettevõtjaga algavast ja lõpptarbijaga lõppevast tarneahelast.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates on võrdse kohtlemise üldpõhimõttega, mis on ette nähtud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 20, siiski vastuolus, kui eratervisekindlustuse andjatele tehtud hinnaalandused ei vähenda käibemaksuga maksustatavat väärtust, erinevalt hinnaalandustest, mida tehakse riikliku ravikindlustuse valdkonnas, kuigi ravimitootjaid koormavad mõlemad hinnaalandused ühtmoodi. Tegemist on sarnaste olukordadega ja eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib seega, mis põhjusel on selline ebavõrdne kohtlemine õigustatud.
Ta tuletab samuti meelde, et kui neutraalse maksustamise põhimõtte rikkumine saab toimuda üksnes omavahel konkureerivate ettevõtjate kontekstis, siis maksuasjades ei piirdu võrdne kohtlemine konkureerivate ettevõtjate vahel neutraalse maksustamise põhimõttega, vaid seda võib rikkuda muud liiki diskrimineerimisega, mis kahjustab ettevõtjaid, kes ei ole tingimata omavahel konkureerivad, kuid sellegipoolest on sarnases olukorras muus mõttes (kohtuotsused, 10.4.2008, Marks ja Spencer, C‑309/06, EU:C:2008:211, punkt 49, ja 25.4.2013, komisjon vs. Rootsi, C‑480/10, EU:C:2013:263, punkt 17). Sellest tuleneb, et maksuasjades ei kattu võrdse kohtlemise põhimõte neutraalse maksustamise põhimõttega (kohtuotsus, 25.4.2013, komisjon vs. Rootsi, C‑480/10, EU:C:2013:263, punkt 18).
Neil asjaoludel otsustas Bundesfinanzhof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim maksukohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas ravimeid tarnival ravimitootjal on Euroopa Kohtu praktika alusel (kohtuotsus, 24.10.1996, Elida Gibbs, C‑317/94, EU:C:1996:400, punktid 28 ja 31) ning liidu õiguses kehtivat võrdse kohtlemise põhimõtet silmas pidades õigus vähendada maksustatavat väärtust vastavalt käibemaksudirektiivi artiklile 90, kui
ravimitootja on teatud õigusnormi alusel kohustatud tegema hinnaalandust eratervisekindlustuse andjale?“
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib sisuliselt oma küsimusega, kas arvestades Euroopa Kohtu poolt 24. oktoobri 1996. aasta otsuses Elida Gibbs (C‑317/94, EU:C:1996:400, punktid 28 ja 31) määratletud põhimõtteid, mis puudutavad käibemaksuga maksustatava väärtuse kindlaksmääramist, ja võrdse kohtlemise põhimõtet liidu õiguses, tuleb käibemaksudirektiivi artikli 90 lõiget 1 tõlgendada nii, et liikmesriigi õiguse alusel ravimitootja poolt tehtud hinnaalandus eratervisekindlustuse andjale toob selle artikli tähenduses kaasa maksustatava väärtuse vähendamise selle ravimitootja jaoks, kui hulgimüüjad tarnivad ravimeid apteekidele, kes tarnivad neid kindlustatud isikutele, kes on sõlminud eratervisekindlustuslepingu neile ravimite ostuhinna hüvitava eratervisekindlustuse andjaga.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt meelde tuletada, et käibemaksudirektiivi artikli 73 kohaselt on kaubatarnete ja teenuste osutamise puhul maksustatavaks väärtuseks kõik tasuna käsitatav, mille tarnija või teenuse osutaja soetajalt, teenuse saajalt või kolmandalt isikult nimetatud tehingute eest on saanud või saab, kaasa arvatud nimetatud tehingute hinnaga otseselt seotud toetused.
Seejärel tuleb samuti meelde tuletada, et käibemaksudirektiivi artikli 90 lõige 1, mis käsitleb tühistamise, taganemise, ülesütlemise, osalise või täieliku mittetasumise või hinna alandamise juhtumeid pärast tarne toimumist, kohustab liikmesriike vähendama maksustatavat väärtust ja seega ka käibemaksusummat, mis tuleb maksukohustuslastel tasuda, iga kord, kui pärast tehingu tegemist ei ole maksukohustuslane saanud osaliselt või täielikult kätte tasu. See säte on käibemaksudirektiivi aluspõhimõtte väljendus, mille kohaselt koosneb maksustatav väärtus tegelikult saadud tasust ning millest tuleneb, et maksuhaldur ei saa käibemaksuna koguda suuremat summat, kui maksukohustuslane sai (kohtuotsus, 15.5.2014, Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lõpuks on Euroopa Kohus otsustanud, et üks aluspõhimõtetest, millel käibemaksusüsteem põhineb, on neutraalsuse põhimõte selles tähenduses, et igas riigis on ühesugustel kaupadel ühesugune maksukoormus tootmis- ja turustusketi pikkusest olenemata (kohtuotsus, 24.10.1996, Elida Gibbs, C‑317/94, EU:C:1996:400, punkt 20).
Käesolevas asjas selgub eelotsusetaotlusest, et ravimitootja peab liikmesriigi õiguse kohaselt tegema eratervisekindlustuse andjatele retseptiravimite puhul, mille ostmisega seotud kulud on viimati nimetatud isikud kindlustatud isikutele täielikult või osaliselt hüvitanud, hinnaalanduse vastavalt kulude jaotusele samas määras, kui on ette nähtud riiklikele haigekassadele. Maksuhaldur ei käsita seda hinnaalandust maksustatava väärtuse vähendamisena.
Nii vastas nende õigusnormide tõttu summa, mille Boehringer Ingelheim Pharma võis saada, nende toodete apteekidele müümise hinnale, mida oli vähendatud selle hinnaalanduse võrra. Käibemaksudirektiiviga ei ole seetõttu kooskõlas, kui maksustatav summa, mille alusel arvutatakse ravimitootja poolt tasumisele kuuluv käibemaks, on suurem summast, mille ta lõppkokkuvõttes sai. Kui see oleks nii, siis käibemaksu neutraalsuse põhimõttest ei peetaks kinni maksukohustuslaste suhtes, kelle hulka kuulub ravimitootja (vt selle kohta kohtuotsus, 24.10.1996, Elida Gibbs, C‑317/94, EU:C:1996:400, punkt 28).
Järelikult peab Boehringer Ingelheim Pharmale kui maksukohustuslasele kohaldatav maksustatav väärtus koosnema summast, mis vastab hinnale, millega ta müüs ravimeid apteekidele ja mida on vähendatud eratervisekindlustuse andjatele tehtud hinnaalanduse võrra, kui viimati nimetatud isikud hüvitasid nendega eratervisekindlustuslepingu sõlminud isikutele nende toodete ostmisel tekkinud kulud.
Euroopa Kohus otsustas 24. oktoobri 1996. aasta kohtuotsuse Elida Gibbs (C‑317/94, EU:C:1996:400) punktis 31 tõesti, et nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (EÜT 1977, L 145, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 23; edaspidi „kuues direktiiv“) artikli 11 C osa lõige 1, mis vastab käibemaksudirektiivi artiklile 90, viitab tavaliselt lepingulistele suhetele, mis on sõlmitud kahe lepingupartneri vahel ja mida hiljem muudetakse.
Selles küsimuses tuleb siiski esiteks tõdeda, et sama kohtuotsuse punktis 31 täpsustas Euroopa Kohus, et see säte on neutraalsuse põhimõtte väljendus ning selle kohaldamine ei saa järelikult kahjustada nimetatud põhimõtte rakendamist (vt selle kohta kohtuotsus, 24.10.1996, Elida Gibbs, C‑317/94, EU:C:1996:400, punkt 31).
Teiseks ilmneb Euroopa Kohtu praktikast, et selleks, et käibemaksudirektiivi artikli 90 lõige 1 oleks kohaldatav, ei eeldata sellist lepinguliste suhete hilisemat muudatust. Nimelt pannakse selle sättega liikmesriikidele kohustus vähendada maksustatavat väärtust iga kord, kui pärast tehingu tegemist ei ole maksukohustuslane saanud osaliselt või täielikult kätte tasu. Lisaks ei viita miski sellele, et Euroopa Kohus soovis 24. oktoobri 1996. aasta otsuses Elida Gibbs (C‑317/94, EU:C:1996:400) piirata kuuenda direktiivi artikli 11 C osa lõike 1, mis vastab käibemaksudirektiivi artiklile 90, kohaldamisala. Faktilistest asjaoludest, mis on selle kohtuasja aluseks, milles see kohtuotsus tehti, selgub vastupidi, et mingit muudatust lepingulistes suhetes ei toimunud. Euroopa Kohus otsustas siiski, et kuuenda direktiivi artikli 11 C osa lõige 1 on kohaldatav (vt selle kohta kohtuotsus, 29.5.2001, Freemans, C‑86/99, EU:C:2001:291, punkt 33).
Pealegi ei lõhu kaubatarne ja selle eest saadava tasu vahelist otsest seost iseenesest asjaolu, et põhikohtuasjas ei ole otsene ravimitarnete saaja mitte eratervisekindlustuse andja, kes hüvitab neid kindlustatud isikutele, vaid kindlustatud isikud ise (vt analoogia alusel kohtuotsus, 27.3.2014, Le Rayon d’Or, C‑151/13, EU:C:2014:185, punkt 35).
Tuleb nõustuda kohtujuristiga, kes märkis oma ettepaneku punktides 44 ja 45, et müügikohas tehtud makseid tuleb käsitada tasuna, mida kolmas isik maksab vastavalt käibemaksudirektiivi artiklile 73, kui need kolmandad isikud ehk kindlustatud isikud taotlesid eratervisekindlustuse andjalt hüvitist ja kui eratervisekindlustuse andjad said liikmesriigi õiguse kohaselt hinnaalandust, mida ravimitootja oli kohustatud neile tegema. Seega tuleb põhikohtuasja asjaolusid arvestades pidada eratervisekindlustuse andjaid lõpptarbijateks selle tarne suhtes, mille tegi käibemaksukohustuslasest ravimitootja, mistõttu maksuhalduri saadud summa ei saa olla suurem kui lõpptarbija tasutud summa (vt selle kohta kohtuotsus, 24.10.1996, Elida Gibbs, C‑317/94, EU:C:1996:400, punkt 24).
Järelikult tuleb tõdeda, et kuna põhikohtuasjas ei ole maksukohustuslane saanud ühte osa tasust seetõttu, et ta tegi eratervisekindlustuse andjatele hinnaalanduse, siis tehti põhikohtuasjas hinnaalandus tegelikult pärast tarne toimumist vastavalt käibemaksudirektiivi artikli 90 lõikele 1.
Lisaks, mis puudutab põhikohtuasjas kõnealust hinnaalandust, siis tuleb tõdeda, et see on seadusega kindlaks määratud ning ravimitootja peab selle kohustuslikus korras tegema eratervisekindlustuse andjatele, kes on nendega ravikindlustuslepingu sõlminud isikutele ravimite ostmisel tehtud kulud hüvitanud. Nagu tõdeti käesoleva kohtuotsuse punktis 35, ei saanud ravimitootja vabalt võtta endale kogu hinda, mille ta oli oma toodete müümisel apteekidele või hulgimüüjatele saanud (vt selle kohta kohtuotsus, 19.7.2012, International Bingo Technology, C‑377/11, EU:C:2012:503, punkt 31).
Selles küsimuses on Euroopa Kohus otsustanud 19. juuli 2012. aasta kohtuotsuse International Bingo Technology (C‑377/11, EU:C:2012:503) punktis 28 seoses seadusjärgse kohustusega, mis puudutab bingomängude võitude väljamaksmist, et kuna piletihinna osa, mis tuleb mängijatele võitudena välja maksta, on eelnevalt kindlaks määratud ning kohustuslik, ei saa seda lugeda tasuks, mille mängukorraldaja sai osutatud teenuse eest.
Tuleb nõustuda kohtujuristiga, kes oma ettepaneku punktis 42 märkis, et kuigi Euroopa Kohus analüüsis nimetatud kohtuotsuses käibemaksudirektiivi artiklit 73, võib samas kohtuotsuses antud tõlgendust selles sättes ette nähtud mõistele „tasu“ kohaldada nimetatud direktiivi artikli 90 kasutatud väljendile „kui hinda alandatakse“, kuna nii viimati nimetatud säte kui ka direktiivi artikkel 73 käsitlevad maksustatava väärtuse summat.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et arvestades Euroopa Kohtu 24. oktoobri 1996. aasta otsuses Elida Gibbs (C‑317/94, EU:C:1996:400, punktid 28 ja 31) määratletud põhimõtteid, mis puudutavad käibemaksuga maksustatava väärtuse kindlaksmääramist, ja võrdse kohtlemise põhimõtet liidu õiguses, tuleb käibemaksudirektiivi artikli 90 lõiget 1 tõlgendada nii, et liikmesriigi õiguse alusel ravimitootja poolt tehtud hinnaalandus eratervisekindlustuse andjale toob selle artikli tähenduses kaasa maksustatava väärtuse vähendamise ravimitootja jaoks, kui hulgimüüjad tarnivad ravimeid apteekidele, kes tarnivad neid kindlustatud isikutele, kelle ravimite ostuhinna hüvitab eratervisekindlustuse andja.
Arvestades Euroopa Liidu Kohtu 24. oktoobri 1996. aasta otsuses Elida Gibbs (C‑317/94, EU:C:1996:400, punktid 28 ja 31) määratletud põhimõtteid, mis puudutavad käibemaksuga maksustatava väärtuse kindlaksmääramist, ja võrdse kohtlemise põhimõtet liidu õiguses, tuleb nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi, artikli 90 lõiget 1 tõlgendada nii, et liikmesriigi õiguse alusel ravimitootja poolt tehtud hinnaalandus eratervisekindlustuse andjale toob selle artikli tähenduses kaasa maksustatava väärtuse vähendamise ravimitootja jaoks, kui hulgimüüjad tarnivad ravimeid apteekidele, kes tarnivad neid kindlustatud isikutele, kelle ravimite ostuhinna hüvitab eratervisekindlustuse andja.

matches:
§ 10
§ 17
§ 1
§ 17
§ 130
§ 130
kohus
Kohus
Kohus
kohus
kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus
Kohus


Fütosanitaarsertifikaadi sisu- ja vorminõuded ning fütosanitaarsertifikaadi väljastamise, asendamise ja säilitamise kord1
1.02.2005 nr 10 (RTL 2005, 19, 208) 13.02.2005
1.10.2005 nr 100 (RTL 2005, 104, 1582 ) 16.10.2005
Määrus kehtestatakse « Taimekaitseseaduse» § 19lõike 3 alusel.
[RTL 2005, 104, 1582-jõust. 16.10.2005]
§2. Fütosanitaarsertifikaadile kantavate andmete loetelu
§3. Fütosanitaarsertifikaadi vorminõuded
§4. Fütosanitaarsertifikaadi taotlemine
(1) Fütosanitaarsertifikaadi saamiseks esitatakse hiljemalt viis kalendripäeva enne taimede, taimsete saaduste või muude objektide Eestist ühendusevälisesse riiki toimetamist Taimetoodangu Inspektsioonile taotlus, milles märgitakse järgmised andmed:
[RTL 2005, 19, 208- jõust. 13.02.2005]
§5. Fütosanitaarsertifikaadi väljastamise kord
§6. Fütosanitaarsertifikaadi asendamise kord
§7. Fütosanitaarsertifikaadi säilitamise kord
1 EL Nõukogu direktiiv 2000/29/EÜ taimede või taimsetele saadustele kahjulike organismide Ühendusse sissetoomise ja seal levimise vastu võetavate kaitsemeetmete kohta (EÜT L 169, 10.07.2000, lk 1–112), muudetud direktiividega 2001/33/EÜ (EÜT L 127, 09.05.2001, lk 42–44), 2002/28/EÜ (EÜT L 77, 20.03.2002, lk 23–25), 2002/36/EÜ (EÜT L 116, 03.05.2002, lk 16–26), 2002/89/EÜ (EÜT L 355, 30.12.2002, lk 45–60), 2003/22/EÜ (ELT L 78, 25.03.2003, lk 10–11), 2003/47/EÜ (ELT L 138, 05.06.2003, lk 47–48), 2003/116/EÜ (ELT L 321, 06.12.2003, lk 36–40), 2004/31/EÜ (ELT L 85, 23.03.2004, lk 18–23), 2004/70/EÜ (ELT L 127, 29.04.2004, lk 97–103) 2004/102/EÜ (ELT L 309, 06.10.2004, lk 9–25), 2005/15/EÜ (ELT L 056, 02.03.2005, lk 12–13), 2005/16/EÜ (ELT L 057, 03.03.2005, lk 19–22), muudetud EL Nõukogu määrusega 806/2003 (ELT L 122, 16.05.2003, lk 1–35) ning Euroopa Parlamendi ja EL Nõukogu määrusega 2004/882 (ELT L 165, 30.04.2004, lk 1–141); EL Komisjoni direktiiv 2004/105/EÜ, millega määratakse kindlaks ametlike fütosanitaarsertifikaatide näidised, mis peavad kolmandatest riikidest ja nõukogu direktiivis 2000/29/EÜ loetletud riikidest pärit taimede, taimsete saaduste ja muude toodetega kaasas olema (ELT L 319, 20.10.2004, lk 9–14).


Planeerimisseaduse muutmise ja sellest tulenevalt teiste seaduste muutmise seadus – Riigi Teataja
Planeerimisseaduse muutmise ja sellest tulenevalt teiste seaduste muutmise seadus
Vabariigi Presidendi 29. mai 2009. a otsusega nr 483
I. Planeerimisseaduses (RT I 2002, 99, 579; 2009, 19, 115) tehakse järgmised muudatused:
«(5) Planeeringute elluviimisega kaasneva keskkonnamõju strateegilist hindamist korraldatakse keskkonnamõju hindamise ja keskkonnajuhtimissüsteemi seaduses sätestatud juhtudel ja korras. Võimaluse korral ühendatakse keskkonnamõju strateegilise hindamise menetlus planeeringu koostamise menetlusega. Sellisel juhul peavad olema täidetud mõlemale menetlusele kehtestatud nõuded.»;
«(6) Käesolevas seaduses ettenähtud menetlusele kohaldatakse haldusmenetluse seaduse sätteid, arvestades käesolevast seadusest tulenevaid erisusi.»
«§ 2. Planeering
4) muud planeeringuga seotud ning säilitamist vajavat teavet.»
§ 3. Paragrahvi 3 lõige 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«(2) Detailplaneeringu koostamine on kohustuslik linnades ja alevites ning alevike ja külade olemasolevatel ja kavandatavatel selgelt piiritletavatel kompaktse asustusega territooriumi osadel:
3) maa-ala kruntideks jaotamise korral.»
§ 4. Paragrahvi 4 lõike 2 punkt 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«2) tagab planeeringu koostamisel avalike huvide ja väärtuste ning huvitatud isikute huvide tasakaalustatud arvestamise, mis on planeeringu kehtestamise eeldus;».
«§ 5. Valla või linna ehitusmäärus
2) kohaliku omavalitsuse siseste ülesannete jaotuse määramiseks ning menetluskorra seadmiseks planeerimis- ja ehitusvaldkonna korraldamisel.»
§ 6. Paragrahvi 6 lõike 2 sissejuhatavas lauseosas asendatakse sõna «eesmärgid» sõnaga «ülesanded».
§ 7. Paragrahvi 7:
«2) teemaplaneeringuna kehtiva maakonnaplaneeringu täpsustamiseks ja täiendamiseks vastavalt käesoleva paragrahvi lõikes 3 nimetatud ülesannetele.»;
2) lõike 3 sissejuhatavas lauseosas asendatakse sõna «eesmärgid» sõnaga «ülesanded»;
«(4) Kehtestatud maakonnaplaneering on aluseks valla ja linna üldplaneeringute koostamisele. Kui kehtestatud üldplaneering puudub või kui maakonnaplaneeringust varem kehtestatud üldplaneering ei kajasta kehtestatud maakonnaplaneeringus sätestatut, on kehtestatud maakonnaplaneering valla ja linna detailplaneeringute koostamise või projekteerimistingimuste väljaandmise aluseks.»
«2) teemaplaneeringuna kehtiva üldplaneeringu täpsustamiseks ja täiendamiseks vastavalt käesoleva paragrahvi lõikes 3 nimetatud ülesannetele.»;
«3) maa- ja veealadele üldiste kasutamis- ja ehitustingimuste, sealhulgas maakasutuse juhtotstarbe ning vajaduse korral hoonestuse kõrguspiirangu ja muude tingimuste määramine;»;
4) lõike 3 punkt 17 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«17) muude seadustest ja teistest õigusaktidest tulenevate maakasutus- ja ehitustingimuste arvestamine planeeringus.»;
5) täiendatakse lõikega 31 järgmises sõnastuses:
«(31) Maakasutuse juhtotstarve on üldplaneeringuga määratav territooriumi kasutamise valdav otstarve, mis annab kogu määratletud piirkonnale või kvartalile edaspidise maakasutuse põhisuunad.»;
6) lõiked 5 ja 6 tunnistatakse kehtetuks.
§ 9. Paragrahvi 9:
«(1) Detailplaneering koostatakse valla või linna territooriumi osa kohta ja see on maakasutuse ja lähiaastate ehitustegevuse aluseks.»;
2) lõike 2 sissejuhatavas lauseosas asendatakse sõna «eesmärgid» sõnaga «ülesanded»;
3) lõike 2 punkt 12 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«12) hoone olulisemate arhitektuurinõuete ning vajaduse korral rajatise ehitus- ja kujundusnõuete seadmine;»;
4) lõike 4 punkt 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«2) hoonete suurim lubatud arv või hoonete puudumine krundil;»;
5) täiendatakse lõikega 41 järgmises sõnastuses:
«(41) Krundi kasutamise sihtotstarve käesoleva seaduse tähenduses on võimalikult täpselt määratav otstarve, milleks võib krunti pärast detailplaneeringu kehtestamist hakata kasutama. Ühele krundile võib määrata mitu kasutamise sihtotstarvet. Krundi kasutamise sihtotstarbe alusel määrab kohalik omavalitsus katastriüksuse sihtotstarbe ja ehitise kasutamise otstarbe.»;
6) lõiked 6 ja 7 muudetakse ning sõnastatakse järgmiselt:
«(6) Detailplaneeringu lisana esitatakse vähemalt üks planeeringulahenduse illustratsioon, et detailplaneeringu avalikustamisel ja otsustamisel tekiks ruumiline ettekujutus kavandatavast keskkonnast ja hoonestusest.
3) muu kohaliku omavalitsuse hinnangul oluline või ulatuslik üldplaneeringu muutmine.»;
7) täiendatakse lõikega 71 järgmises sõnastuses:
«(71) Kui detailplaneering sisaldab kehtestatud üldplaneeringu põhilahenduse muutmise ettepanekut, kuulub detailplaneeringu koosseisu üldplaneeringu teksti ja jooniste vastava osa muudatuste ettepanek.»;
8) lõige 10 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«(10) Kohalik omavalitsus võib lubada, välja arvatud riikliku kaitse alla võetud maa-alal või selle kaitsevööndis, samuti riikliku kaitse alla võetud mälestise kaitsevööndis, loodusobjekti kaitsevööndis või miljööväärtuslikul hoonestusalal, ilma detailplaneeringut koostamata:
5) muuta naaberkinnisasjade piire, kui see ei too endaga kaasa nende kinnisasjade senise ehitusõiguse, välja arvatud ehitusalune pindala, ja seniste kasutamistingimuste muutumist ning toimub naaberkinnisasjade omanike kokkuleppel.»
§ 10. Paragrahvi 10:
«(1) Iga isik võib teha planeeringu koostamise algatamise ettepaneku. Planeeringu koostamise algatamise otsustamisel võib põhjendatud juhul planeeringu koostamise algatamisest keelduda.»;
«(6) Kohalik omavalitsus võib detailplaneeringu koostamisest huvitatud isikuga sõlmida halduslepingu planeeringu koostamise korraldamise osaliseks üleandmiseks käesoleva paragrahvi lõike 8 punktis 1 nimetatud tegevuse ulatuses.»;
3) täiendatakse lõigetega 61 ja 62 järgmises sõnastuses:
«(61) Detailplaneeringu koostamist või detailplaneeringu koostamise tellimist ei tohi detailplaneeringu koostamisest huvitatud isikule üle anda juhul, kui:
(62) Kui esineb asjaolu, mis takistab detailplaneeringu koostamisest huvitatud isikul lepingus ettenähtud ülesannet täitmast, on kohalikul omavalitsusel õigus haldusleping ühepoolselt lõpetada. Nimetatud juhul võib kohalik omavalitsus teha otsuse planeerimismenetluse lõpetamise kohta.»;
4) täiendatakse lõikega 8 järgmises sõnastuses:
«(8) Planeeringu koostamise korraldamine käesoleva seaduse tähenduses on:
3) kõigi planeeringu koostamise käigus vajalike menetlustoimingute tegemine.»
§ 11. Paragrahv 11 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«§ 11. Planeeringutest informeerimine
(3) Käesolevas seaduses sätestatud korras vastavas ajalehes avaldatav teave avaldatakse ka kohaliku omavalitsuse või maavalitsuse veebilehel.»
§ 12. Paragrahvi 12:
«(1) Ministeerium, maavanem või kohalik omavalitsus, kes planeeringu koostamist korraldab, teatab planeeringu algatamisest, annab informatsiooni planeeritava maa-ala asukoha ja suuruse kohta, sealhulgas määratleb planeeritava maa-ala piiri, ning tutvustab algatatud planeeringu eesmärke vastavas ajalehes ühe kuu jooksul pärast planeeringu algatamise otsuse tegemist.»;
2) lõiked 4 ja 5 muudetakse ning sõnastatakse järgmiselt:
«(4) Kui detailplaneeringu või käesoleva seaduse §-s 291 nimetatud planeeringu algatamisel on teada või planeerimise käigus selgub, et algatatud planeering võib kaasa tuua kinnisasja või selle osa sundvõõrandamise või selle suhtes sundvalduse seadmise vajaduse, teatab kohalik omavalitsus tähtkirjaga planeeringu algatamisest selle kinnisasja omanikule kahe nädala jooksul planeeringu algatamise otsuse tegemise päevast arvates või planeerimise käigus asjaolude selgumise päevast arvates.
(5) Kohalik omavalitsus esitab maavanemale üldplaneeringu või detailplaneeringu algatamise otsuse ja algatamisel teada oleva muu informatsiooni kahe nädala jooksul planeeringu algatamise otsuse tegemise päevast arvates.»;
«(6) Kohalik omavalitsus edastab teate detailplaneeringu algatamise kohta planeeritava maa-ala kinnisasjade omanikele, kes ei ole detailplaneeringu algatamise ettepanekut teinud, ja naaberkinnisasjade omanikele, kahe nädala jooksul planeeringu algatamise otsuse tegemise päevast arvates.
(7) Korteriühistu puhul loetakse kinnisasja omanikuks, kellele käesolevas seaduses sätestatud juhtudel tuleb edastada teated, korteriühistut, kes korraldab teate edastamise korteriühistu liikmetele.»
§ 13. Paragrahvi 13 lõige 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«(2) Kõrgharidusega arhitekt, planeerija või muu planeerimisalase ettevalmistusega spetsialist võib iseseisvalt ja oma vastutusel koostada detailplaneeringuid.»
§ 14. Paragrahvi 15:
«(1) Kohalik omavalitsus võib kehtestada planeeringu koostamise ajal planeeritaval maa-alal või selle osal ajutise ehituskeelu, kui koostatava üldplaneeringu või detailplaneeringu lahendusega kavatsetakse muuta selle maa-ala kohta varem kehtestatud detailplaneeringuga määratud krundi ehitusõigust. Ajutise ehituskeelu kehtimise ajal on keelatud välja anda ehituslube ehitamiseks maa-alal, mille kohta keeld on kehtestatud.»;
2) lõigetes 4 ja 5 asendatakse sõnad «tähtsaadetisena edastatud kirjaga» sõnaga «tähtkirjaga».
§ 15. Paragrahv 16 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«§ 16. Koostöö ja kaasamine planeeringu koostamisel
§ 16. Paragrahvi 17:
«3) üldplaneeringu ja detailplaneeringu – asjaomase riigiasutusega, kui planeeritaval maa-alal asub riikliku kaitse alla võetud maa-ala või selle kaitsevöönd, samuti riikliku kaitse alla võetud mälestise kaitsevöönd või loodusobjekti kaitsevöönd või tehakse planeeringuga ettepanek selle kaitse alla võtmiseks või kui planeeritaval maa-alal asub keskkonnaregistri maardlate nimistus olev maardla või selle osa või kui planeeritavale maa-alale või selle lähiümbrusesse jääb olemasolev või kavandatav keskkonnamõju hindamise ja keskkonnajuhtimissüsteemi seaduse § 6 lõikes 1 nimetatud olulise keskkonnamõjuga tegevuse asukoht või kui planeeritaval maa-alal asub maaparandussüsteem;»;
2) lõiget 2 täiendatakse punktidega 4 ja 5 järgmises sõnastuses:
«4) maakonnaplaneeringu ja üldplaneeringu – asjaomase riigiasutusega, kui planeeringuga kavandatakse olulise ruumilise mõjuga objekti;
5) maakonnaplaneeringu, üldplaneeringu ja detailplaneeringu – Kaitseministeeriumi ja Siseministeeriumiga, kui planeeringuga kavandatav võib kaasa tuua riigikaitselise objekti planeeritud töövõime vähenemise või kui planeeritavale maa-alale kavandatakse tuulegeneraatoreid.»;
«(3) Teiste kohalike omavalitsuste või riigiasutustega kooskõlastamise vajaduse määrab:
3) kehtestatud üldplaneeringu alusel koostatud detailplaneeringule – kohalik omavalitsus.»;
«(5) Kui kooskõlastuse taotlusele ei ole kooskõlastaja vastanud ühe kuu jooksul taotluse kättesaamise päevast arvates, arvestab planeeringu koostaja, et kooskõlastajal ei ole planeeringu kohta ettepanekuid ega vastuväiteid.»
§ 17. Paragrahvi 18:
«(1) Kohalik omavalitsus teeb planeeringu vastuvõtmise otsuse ja korraldab planeeringu avaliku väljapaneku. Planeeringu vastuvõtmisega kinnitab kohalik omavalitsus, et planeering vastab valla või linna ruumilise arengu eesmärkidele ja et ta on kontrollinud, et planeering vastab seadustele ja muudele õigusaktidele.»;
«(5) Kohalik omavalitsus teatab tähtkirjaga hiljemalt kaks nädalat enne avaliku väljapaneku algust:
5) planeeringu korduva avaliku väljapaneku ning üldplaneeringu avaliku arutelu toimumise aja ja koha isikule, kes esitas kirjalikke ettepanekuid või vastuväiteid planeeringu eelmisel avalikul väljapanekul.»;
3) lõike 6 punktid 2 ja 3 muudetakse ning sõnastatakse järgmiselt:
«2) tutvustada lühidalt planeeringu sisu ja planeeringu elluviimisega kaasneda võivaid mõjusid;
3) detailplaneeringu puhul anda informatsiooni kavandatava hoonestuse iseloomu, olulisemate maakasutus- ja ehitustingimuste ning selle kohta, kas detailplaneering sisaldab üldplaneeringu põhilahenduse muutmise ettepanekut.»;
4) täiendatakse lõikega 61 järgmises sõnastuses:
«(61) Koos avaliku väljapaneku teatega avaldab kohalik omavalitsus või maavanem planeeringu kohaliku omavalitsuse või maavalitsuse veebilehel:
2) avaliku väljapaneku lõpuni – detailplaneeringu, mille avaliku väljapaneku järel ei ole kohustuslik korraldada avalikku arutelu.»;
5) lõige 8 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«(8) Planeeringu avaliku väljapaneku ajal peab maavalitsuse või kohaliku omavalitsuse tööaja jooksul olema tagatud isikute juurdepääs kõigile planeeringuga seotud materjalidele ja informatsioonile, mis on planeeringu koostamist korraldava maavalitsuse või kohaliku omavalitsuse käsutuses.»
§ 18. Paragrahvi 19 täiendatakse punktiga 4 järgmises sõnastuses:
«4) kehtestatud üldplaneeringu põhilahenduse muutmise ettepanekut sisaldavatel detailplaneeringutel ja detailplaneeringutel, mille koostamise aluseks puudub kehtestatud üldplaneering, neli nädalat.»
§ 19. Paragrahvi 20 lõige 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«(2) Planeeringu avaliku väljapaneku ajal posti teel või elektronpostiga saadetud ettepanekuid ja vastuväiteid esitanud isikutele teatab planeeringu koostamist korraldav kohalik omavalitsus või maavanem oma põhjendatud seisukoha ettepanekute ja vastuväidete kohta ning avaliku arutelu toimumise aja ja koha nelja nädala jooksul pärast planeeringu avaliku väljapaneku lõppemist. Seisukoht teatatakse posti teel saadetud ettepanekute ja vastuväidete puhul tähtkirjaga ning elektronpostiga saadetud ettepanekute ja vastuväidete puhul elektronpostiga.»
§ 20. Paragrahvi 21:
«(1) Kohalik omavalitsus korraldab üldplaneeringu ja selle avaliku väljapaneku tulemuste ning maavanem maakonnaplaneeringu ja selle avaliku väljapaneku tulemuste avaliku arutelu kuue nädala jooksul pärast avaliku väljapaneku lõppemist. Kui avaliku väljapaneku käigus on detailplaneeringu kohta laekunud kirjalikke ettepanekuid ja vastuväiteid, peab kohalik omavalitsus korraldama detailplaneeringu avaliku arutelu kuue nädala jooksul pärast avaliku väljapaneku lõppemist.»;
«(6) Avaliku väljapaneku käigus kirjalikke ettepanekuid või vastuväiteid esitanud isik võib loobuda oma ettepanekutest või vastuväidetest, teatades sellest kirjalikult planeeringu koostamist korraldavale kohalikule omavalitsusele või maavanemale.»
§ 21. Paragrahv 22 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«§ 22. Detailplaneeringu koostamise lihtsustatud kord
2) miljööväärtuslikule hoonestusalale.»
§ 22. Paragrahv 221 tunnistatakse kehtetuks.
§ 23. Paragrahvi 24 lõige 5 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«(5) Kui kehtestatav detailplaneering sisaldab kehtestatud üldplaneeringu muutmise ettepanekut ja maavanem on järelevalve käigus muudatusega nõustunud, kannab kohalik omavalitsus pärast detailplaneeringu kehtestamist muudatuse üldplaneeringusse.»
«(2) Maakonnaplaneeringu kehtestamise teate avaldab maavanem vastavas ajalehes ühe kuu jooksul planeeringu kehtestamise otsuse tegemise päevast arvates. Maakonnaplaneeringu kehtestamisest teatamisel tuleb anda lühiinformatsiooni planeeringu sisu kohta, sealhulgas selle kohta, millised on maakonna ruumilise arengu eesmärgid ning milliseks võivad kujuneda planeeringu elluviimisega kaasneda võivad majanduslikud, sotsiaalsed ja kultuurilised mõjud ning mõjud looduskeskkonnale.»;
«(4) Üldplaneeringu ja detailplaneeringu kehtestamise teate avaldab kohalik omavalitsus vastavas ajalehes ühe kuu jooksul planeeringu kehtestamise päevast arvates. Üldplaneeringu kehtestamisest teatamisel tuleb anda lühiinformatsiooni planeeringu sisu kohta, sealhulgas selle kohta, millised on linna või valla ruumilise arengu eesmärgid ning milliseks võivad kujuneda planeeringu elluviimisega kaasneda võivad majanduslikud, sotsiaalsed ja kultuurilised mõjud ning mõjud looduskeskkonnale.»;
«(7) Kohalik omavalitsus teatab tähtkirjaga üldplaneeringu või detailplaneeringu kehtestamisest ühe nädala jooksul planeeringu kehtestamise otsuse tegemise päevast arvates:
4) puudutatud isikule.»
§ 25. Paragrahvi 26 lõige 2 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«(2) Iga isik võib teha üldplaneeringu või detailplaneeringu kehtestajale ettepaneku kehtestatud planeeringu või planeeringu kehtestamise otsuse seaduse või muu õigusaktiga vastavusse viimiseks, kui ta leiab, et kehtestatud planeering sisaldab vastuolu seaduse või muu õigusaktiga või planeeringu kehtestamise otsus on vastuolus seadusega. Planeeringu kehtestanud kohalik omavalitsus teeb oma otsuse ettepaneku kohta, viib planeeringu või selle kehtestamise otsuse vastavusse seaduse või muu õigusaktiga, kui ta leiab, et ettepanek on põhjendatud, ning informeerib ettepaneku tegijat oma otsusest ja ettepaneku vastuvõtmise või tagasilükkamise põhjustest tähtkirjaga ühe kuu jooksul ettepaneku kättesaamise päevast arvates.»
§ 26. Paragrahvi 27 täiendatakse lõikega 3 järgmises sõnastuses:
«(3) Detailplaneeringu kehtetuks tunnistamise otsuse ärakirja saadab kohalik omavalitsus maavanemale ja riigi maakatastri pidajale ühe kuu jooksul planeeringu kehtetuks tunnistamise otsuse tegemise päevast arvates.»
§ 27. Paragrahvi 29:
«(1) Kehtestatud planeeringute ülevaatamisega selgitatakse:
4) muud planeeringu elluviimisega seotud küsimused.»;
«(21) Maavanem vaatab hiljemalt nelja kuu jooksul pärast Riigikogu korralisi valimisi kehtestatud maakonnaplaneeringu üle ning esitab ülevaatamise tulemused ja ülevaate planeerimisalasest olukorrast maakonnas, sealhulgas informatsiooni kehtestatud üldplaneeringutest, regionaalministrile.»
§ 28. Paragrahvi 291 lõikes 4 asendatakse sõnad «tähtsaadetisena edastatud kirjaga» sõnaga «tähtkirjaga».
§ 29. Seaduse 4. peatükki täiendatakse §-ga 292 järgmises sõnastuses:
«§ 292. Olulise ruumilise mõjuga objekti asukoha valiku planeeringu koostamise erisused
(2) Olulise ruumilise mõjuga objektide nimekirja kehtestab Vabariigi Valitsus.
(12) Asukoha eelvaliku alusel algatab kohalik omavalitsus või käesoleva paragrahvi lõikes 5 sätestatud juhul maavanem olulise ruumilise mõjuga objekti asukoha valiku planeeringu. Kohalik omavalitsus või maavanem võib põhjendatud juhtudel keelduda olulise ruumilise mõjuga objekti planeeringu algatamisest.»
§ 30. Paragrahv 30 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«§ 30. Kinnisasja võõrandamine
2) piiratakse oluliselt kinnisasja senist kasutamist või muudetakse senine kasutamine võimatuks.»
§ 31. Paragrahv 44 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«§ 44. Seaduse kohaldamine maakasutusõiguse omanikule ning maa tagastamise õigustatud subjektile
(2) Käesoleva seaduse § 16 lõikes 5 sätestatud piiratud asjaõiguse omaniku õigust kohaldatakse ka planeeritava maa-ala või selle osa tagastamise õigustatud subjektile.»
II. § 32. Kinnisasja sundvõõrandamise seaduse (RT I 1995, 30, 380; 2009, 18, 109) § 3 lõige 4 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«(4) Sundvõõrandamine käesoleva paragrahvi lõike 1 punktides 1–7 ja 9–15 nimetatud juhtudel on lubatud planeerimisseaduse mõistes detailplaneeringu koostamise kohustusega aladel kehtestatud detailplaneeringu alusel ja detailplaneeringu koostamise kohustuseta aladel kehtestatud üldplaneeringu alusel. Sundvõõrandamine kinnisasja omandamiseks avalikult kasutatava tee või avaliku raudtee ehitamiseks on lubatud kehtestatud üldplaneeringu ja tee või raudtee eelprojekti või ehitusprojekti alusel. Kui teeprojekt on koostatud kehtestatud maakonnaplaneeringu alusel, on sundvõõrandamine kinnisasja omandamiseks avalikult kasutatava tee ehitamiseks lubatud kehtestatud maakonnaplaneeringu ja tee eelprojekti või ehitusprojekti alusel.»
III. § 33. Kohaliku omavalitsuse korralduse seaduses (RT I 1993, 37, 558; 2009, 5, 35) tehakse järgmised muudatused:
«(1) Omavalitsusüksuse ülesandeks on korraldada antud vallas või linnas sotsiaalabi ja -teenuseid, vanurite hoolekannet, noorsootööd, elamu- ja kommunaalmajandust, veevarustust ja kanalisatsiooni, heakorda, jäätmehooldust, ruumilist planeerimist, valla- või linnasisest ühistransporti ning valla teede ja linnatänavate korrashoidu, juhul kui need ülesanded ei ole seadusega antud kellegi teise täita.»;
2) paragrahvi 22 lõike 1 punkt 31 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«31) üldplaneeringu algatamine ja kehtestamine;»;
3) paragrahvi 22 lõike 1 punkt 33 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«33) detailplaneeringu kehtetuks tunnistamine ja planeerimisseaduse § 10 lõikes 61 nimetatud detailplaneeringu kehtestamine;».
IV. § 34. Looduskaitseseaduses (RT I 2004, 38, 258; 2009, 3, 15) tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 10 lõige 7 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«(7) Kohaliku omavalitsuse tasandil kaitstav loodusobjekt võetakse kaitse alla:
2) ilma planeeringut koostamata volikogu määrusega.»;
2) paragrahvi 10 täiendatakse lõikega 8 järgmises sõnastuses:
«(8) Kui loodusobjekt võetakse kaitse alla ilma planeeringut koostamata, tuleb koostada kaitstava maa-ala piirikirjeldus või maastiku üksikelemendi asukoha kaart ja kinnitada maa-ala või maastiku üksikelemendi kaitse-eeskiri.»;
3) paragrahvi 38 lõiget 4 täiendatakse punktiga 7 järgmises sõnastuses:
«7) piirivalve rajatisele piiriveekogu rannal või kaldal.»
V. § 35. Maapõueseaduse (RT I 2004, 84, 572; 2009, 3, 15) § 63 lõige 4 muudetakse ja sõnastatakse järgmiselt:
«(4) Kui planeeritaval maa-alal asub keskkonnaregistri maardlate nimistus olev maardla või selle osa, kooskõlastatakse maakonnaplaneering, üldplaneering või detailplaneering planeerimisseaduses sätestatud korras Keskkonnaministeeriumi või keskkonnaministri volitatud isikuga.»
VI. § 36. Teeseaduse (RT I 1999, 26, 377; 2009, 25, 150) §-s 19 tehakse järgmised muudatused:
«(3) Uue tee ehitamisel koostatakse projekti esimese etapina tee eelprojekt, millega määratakse kindlaks tee asukoht. Eelprojekti koostamise käigus küsib tee omanik planeerimisseaduse tähenduses puudutatud isikute arvamust, mida võimaluse korral eelprojekti koostamisel arvestatakse.»;
«(6) Projekt koostatakse kehtestatud üldplaneeringu või kehtestatud maakonnaplaneeringu alusel.»
VII. § 37. Seaduse jõustumine


RT I 2007, 67, 415
Vastu võetud 13.12.2007 nr 242
Määrus kehtestatakse «Kohtuekspertiisiseaduse» § 8 lõike 3, § 9 lõigete 2 ja 3, § 11 lõike 5, § 26 lõike 3 ja § 301 lõike 1, «Politseiseaduse» § 13 lõigete 2 ja 3, «Politseiteenistuse seaduse» § 26 lõike 2, «Relvaseaduse» § 3 lõike 5 ja § 23 lõike 14, «Vabariigi Valitsuse seaduse» § 42 lõike 1 ning «Vedelkütuse erimärgistamise seaduse» § 4 lõike 5 alusel.
§ 1. Vabariigi Valitsuse 23. detsembri 1996. a määrusega nr 319 kinnitatud «Justiitsministeeriumi põhimääruse» (RT I 1997, 1, 7; 2007, 42, 306) punkti 9 täiendatakse alapunktiga 71 järgmises sõnastuses:
« 71) kohtuekspertiisi küsimused;».
§ 2. Vabariigi Valitsuse 6. novembri 2001. a määruse nr 341 «Relva ja laskemoona tüübikinnituse teostamiseks volitatud asutuse määramine» (RT I 2001, 90, 538; 2007, 25, 139) §-s 1 asendatakse sõnad «Kohtuekspertiisi ja Kriminalistika Keskus» sõnadega «Eesti Kohtuekspertiisi Instituut».
§ 3. Vabariigi Valitsuse 27. novembri 2001. a määruses nr 359 «Riiklike ekspertiisiasutuste nimekiri» (RT I 2001, 93, 567) tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 1 punktis 1 asendatakse sõnad «Eesti Kohtuarstlik Ekspertiisibüroo» sõnadega «Eesti Kohtuekspertiisi Instituut»;
2) paragrahvi 1 punkt 2 tunnistatakse kehtetuks.
§ 4. Vabariigi Valitsuse 27. novembri 2001. a määruse nr 360 «Volituste andmine «Kohtuekspertiisiseadusest» tulenevate õigusaktide kehtestamiseks» (RT I 2001, 93, 568) punktis 1 asendatakse sõnad «Kohtuarstlike, kohtukeemia- ja kohtubioloogiaekspertiiside» sõnadega «Riiklikus ekspertiisiasutuses tehtavate ekspertiiside».
§ 5. Vabariigi Valitsuse 18. detsembri 2001. a määruses nr 408 «Volituste andmine «Kohtuekspertiisiseadusest» tuleneva õigusakti kehtestamiseks» (RT I 2001, 99, 632) asendatakse sõna «Siseministrit» sõnaga «Justiitsministrit».
§ 6. Vabariigi Valitsuse 21. detsembri 2001. a määruses nr 438 «Riiklikes ekspertiisiasutustes tehtavate ekspertiiside hinnakiri» (RT I 2001, 102, 683) tehakse järgmised muudatused:
1) määruse pealkirjas ja §-s 1 asendatakse sõnad «riiklikes ekspertiisiasutustes» sõnadega «Eesti Kohtuekspertiisi Instituudis»;
2) paragrahvi 2 pealkirjas ja tekstis asendatakse sõnad «Eesti Kohtuarstlikus Ekspertiisibüroos tehtavate ekspertiiside» sõnadega «Kohtuarstlike, kohtukeemia- ja kohtubioloogiaekspertiiside»;
3) paragrahvi 3 pealkirjas asendatakse sõnad «Kohtuekspertiisi ja Kriminalistika Keskuses tehtavate ekspertiiside» sõnadega «Kriminalistikaekspertiiside».
§ 7. Vabariigi Valitsuse 19. märtsi 2002. a määruses nr 107 «Teenistus- ja tsiviilrelvade riikliku registri asutamine ja registri pidamise põhimäärus» (RT I 2002, 28, 171; 2006, 40, 306) tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 2 lõike 2 esimest lauset täiendatakse sõnadega «ning tüübikinnitust teostav asutus»;
2) paragrahvi 9 lõikes 5 asendatakse sõnad ««Riigisaladuse seaduse» (RT I 1999, 16, 271; 82, 752; 2001, 7, 17; 93, 565; 100, 643) § 30 lõike 3» sõnadega ««Riigisaladuse ja salastatud välisteabe seaduse» § 33 lõike 7»;
3) paragrahvi 15 lõikes 1 asendatakse sõnad «(RT I 1996, 48, 944; 1998, 59, 941; 111, 1833; 2000, 50, 317; 92, 597; 104, 685; 2001, 50, 283) ja «Riigisaladuse seadusele»» sõnadega «ning «Riigisaladuse ja salastatud välisteabe seadusele»»;
4) paragrahvi 15 lõikes 3 asendatakse sõna «Julgestuspolitsei» sõnaga «Politseiamet».
§ 8. Vabariigi Valitsuse 18. märtsi 2003. a määruse nr 90 «Erimärgistatud vedelkütuse erimärgistatuse kindlakstegemise kord» (RT I 2003, 30, 189; 54, 365) § 6 lõikes 2 asendatakse sõnad «Kohtuekspertiisi ja Kriminalistika Keskusesse» sõnadega «Eesti Kohtuekspertiisi Instituuti».
§ 9. Vabariigi Valitsuse 13. juuli 2006. a määrusest nr 160 «Politseivormiriietuse kirjeldus» (RT I 2006, 34, 261; 2007, 57, 379) jäetakse välja sõnad «Kohtuekspertiisi ja Kriminalistika Keskuse direktori» ja «Kohtuekspertiisi ja Kriminalistika Keskuse direktor».
§ 10. Vabariigi Valitsuse 14. detsembri 2006. a määruses nr 259 «Riikliku DNA registri asutamine ja registri pidamise põhimäärus» (RT I 2006, 57, 434) tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 2 lõikes 2 asendatakse sõnad «töötlejad on Kohtuekspertiisi ja Kriminalistika Keskus ning Eesti Kohtuarstlik Ekspertiisibüroo» sõnadega «töötleja on Eesti Kohtuekspertiisi Instituut»;
2) paragrahvi 11 täiendatakse lõikega 3 järgmises sõnastuses:
« (3) «Austria Vabariigi, Belgia Kuningriigi, Hispaania Kuningriigi, Luksemburgi Suurhertsogiriigi, Madalmaade Kuningriigi, Prantsuse Vabariigi ja Saksamaa Liitvabariigi vahelise eelkõige terrorismi-, piiriülese kuritegevuse ja ebaseadusliku rände vastases võitluses piiriülese koostöö tõhustamise lepinguga» ühinenud riikide kontaktpunktid võivad registris teha automatiseeritud otsinguid või võrdlusi lepingus ettenähtud juhtudel ja korras.»;
3) paragrahvi 13 lõige 1 sõnastatakse järgmiselt:
« (1) Andmete registris töötlemisel järgitakse «Avaliku teabe seaduses» ja selle alusel kehtestatud õigusaktides sätestatud nõudeid.»;
4) paragrahvi 15 lõike 5 viimane lause sõnastatakse järgmiselt:
«Andmeid selle kohta, kes ja millal registrit kasutas, säilitatakse tarkvaraliselt andmebaasi logifailidena, mida hoitakse kaks aastat ning mille säilitusaja lõppemisel salvestatud andmed kohe kustutatakse.»;
5) paragrahvi 20 lõikes 1 asendatakse sõnad «Kohtuekspertiisi ja Kriminalistika Keskuse» sõnadega «Eesti Kohtuekspertiisi Instituudi»;
6) paragrahvis 21 asendatakse sõnad «Andmekogude seaduse» sõnadega «Avaliku teabe seaduse»;
7) paragrahv 22 tunnistatakse kehtetuks.
§ 11. Vabariigi Valitsuse 14. detsembri 2006. a määruses nr 258 «Riikliku sõrmejälgede registri asutamine ja registri pidamise põhimäärus» (RT I 2006, 57, 433) tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 2 lõikes 2 asendatakse sõnad «Kohtuekspertiisi ja Kriminalistika Keskus» sõnadega «Eesti Kohtuekspertiisi Instituut»;
2) paragrahvi 11 lõike 2 punktis 1 lisatakse pärast sõna «uurimisasutustel» sõnad «ja vanglatel»;
5) paragrahvi 15 lõike 5 viimane lause sõnastatakse järgmiselt:
6) paragrahvis 21 asendatakse sõnad «Andmekogude seaduse» sõnadega «Avaliku teabe seaduse».
§ 12. Määrus jõustub 1. jaanuaril 2008. a, välja arvatud § 11 punkt 2, mis jõustub kolmandal päeval pärast määruse Riigi Teatajas avaldamist.


text:
24. jaanuar 2012(*)
Sotsiaalpoliitika – Direktiiv 2003/88/EÜ – Artikkel 7 – Õigus tasustatud põhipuhkusele – Õiguse tekkimiseks siseriiklikus õiguses kehtestatud tingimus – Töötaja töölt puudumine – Puhkuseõiguse kestus sõltuvalt töölt puudumise põhjustest – Direktiiviga 2003/88 vastuolus olevad siseriiklikud õigusnormid – Siseriikliku kohtu roll
Kohtuasjas C‑282/10,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Cour de cassationi (Prantsusmaa) 2. juuni 2010. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 7. juunil 2010, menetluses
koosseisus: president V. Skouris, kodade esimehed A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts ja U. Lõhmus, kohtunikud A. Rosas, E. Levits (ettekandja), A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen, T. von Danwitz ja A. Arabadjiev,
arvestades kirjalikus menetluses ja 17. mai 2011. aasta kohtuistungil esitatut,
– M. Dominguez, esindajad: advokaadid H. Masse‑Dessen ja V. Lokiec,
– Centre informatique du Centre Ouest Atlantique, esindaja: advokaat D. Célice,
– Prantsusmaa valitsus, esindajad: G. de Bergues, A. Czubinski ja N. Rouam,
– Taani valitsus, esindaja: S. Juul Jørgensen,
olles 8. septembri 2011. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1 Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta (EÜT L 299, lk 9; ELT eriväljaanne 05/04, lk 381) artiklit 7.
2 See taotlus esitati M. Domingueze ja tema tööandja Centre informatique du Centre Ouest Atlantique’i (edaspidi „CICOA”) vahelises vaidluses, mis käsitleb M. Domingueze taotlust anda talle tasulist põhipuhkust, mis jäi tal 2005. aasta novembri ja 2007. aasta jaanuari vahelisel perioodil õnnetuse tõttu vormistatud haiguspuhkuse tõttu kasutamata, või teise võimalusena maksta talle hüvitist.
3 Direktiivi 2003/88 artikkel 1 sätestab:
„Eesmärk ja kohaldamisala
1. Käesolev direktiiv sätestab tööaja korralduse minimaalsed ohutus‑ ja tervishoiunõuded.
a) minimaalse [...] põhipuhkuse [...] suhtes [...]
4 Selle direktiivi artikkel 7 on sõnastatud järgmiselt:
„Põhipuhkus
5 Direktiivi artikkel 15 näeb ette:
„Soodsamad sätted
Käesolev direktiiv ei mõjuta liikmesriikide õigust kohaldada või kehtestada töötajate ohutuse ja tervise kaitseks soodsamaid õigus‑ ja haldusnorme või hõlbustada või lubada tööturu osapoolte vaheliste kollektiivlepingute või lepingute kohaldamist, mis on töötajate ohutuse ja tervise kaitse seisukohast soodsamad.”
6 Direktiivi 2003/88 artikkel 17 näeb ette, et liikmesriigid võivad teha erandeid selle direktiivi teatud sätetest. Kõnealuse direktiivi artiklist 7 erandeid teha ei ole lubatud.
7 Tööseadustiku (Code du travail) artikli L. 223‑2 esimene lõik sätestab:
„Töötajal, kes tõendab, et ta on töötanud arvestusaasta jooksul sama tööandja juures vähemalt ühe tegelikult töötatud kuuga võrdväärse perioodi, on õigus puhkusele, mille kestuse kindlaksmääramise aluseks on kaks ja pool tööpäeva iga töötatud kuu kohta, tingimusel et taotletud puhkuse kogupikkus ei ületa 30 tööpäeva”.
8 Tööseadustiku artiklis L. 223‑4 on sätestatud:
„Puhkuse kestuse kindlaksmääramisel loetakse tegelikult töötatud kuuga võrdseks nelja töönädala või kahekümne nelja tööpäeva pikkune periood. Tegeliku töötamise perioodiks loetakse tasulist puhkust, […] hüvituseks antavat puhkeaega […], rasedus‑ ja sünnituspuhkust, tööaja lühendamise alusel saadud puhkepäevi ning ajavahemikku, mille kestus on piiratud ühe aastaga ja mille käigus on töölepingu täitmine tööõnnetuse või kutsehaiguse tõttu pidevalt peatatud […].”
9 Sotsiaalkindlustusasutuste töötajate üleriigilisele kollektiivlepingule lisatud tüüpeeskirjade artikkel XIV näeb neljandas lõigus ette järgmist:
„Õigus põhipuhkusele ei teki aastal, mil puudutakse töölt haiguse või pikaajalise haiguse tõttu, mis põhjustab vähemalt 12 järjestikust kuud kestva töökatkestuse, […] see õigus tekib uuesti tööle asumise päeval ning puhkuse kestus määratakse kindlaks proportsionaalselt tegelikult töötatud ajaga, mille eest ei ole veel põhipuhkust antud.”
10 Alates 1987. aasta jaanuarist CIOCA juures töötava M. Domingueze suhtes kohaldatakse sotsiaalkindlustusasutuste töötajate üleriigilist kollektiivlepingut. Pärast seda, kui temaga juhtus tööteel tema elukoha ja töökoha vahel õnnetus, viibis ta 3. novembrist 2005 kuni 7. jaanuarini 2007 haiguspuhkusel.
11 M. Dominguez pöördus kõigepealt Limoges’i töövaidluskomisjoni ja seejärel apellatsioonikohtusse, nõudes osutatud perioodi eest 22,5 tasulist puhkusepäeva või teise võimalusena hüvitise maksmist.
12 Kuna nimetatud kohtud jätsid M. Domingueze nõuded rahuldamata, esitas ta kassatsioonkaebuse. Ta väidab, et tööteel juhtunud õnnetus on tööõnnetus ja selle suhtes kehtivad tööõnnetusele kohaldatavad eeskirjad. Seega tuleb tasulise puhkuse arvestamisel käsitada tööteel juhtunud õnnetusele järgnenud töölepingu peatumise perioodi tööseadustiku artiklit L. 223‑4 kohaselt tegeliku tööajana.
13 Arvestades Euroopa Kohtu praktikat direktiivi 2003/88 artikli 7 osas, väljendas Cour de cassation kahtlust küsimuses, kas asjassepuutuvad siseriiklikud õigusnormid on selle artikliga kooskõlas.
14 Neil asjaoludel otsustas Cour de cassation menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas direktiivi 2003/88[…] artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid või tavad, mis näevad ette, et õigus tasulisele põhipuhkusele sõltub tingimusest, et arvestusperioodil oleks tegelikult töötatud vähemalt kümme päeva (või üks kuu)?
2. Juhul kui vastus on jaatav, kas siis direktiivi 2003/88[…] artikkel 7, mis seab tööandjale konkreetse kohustuse, kuna sellega antakse õigus tasulisele puhkusele töötajale, kes viibib tervislikel põhjustel töölt eemal ühe aasta või rohkem, nõuab, et eraisikute vahelist kohtuvaidlust lahendav siseriiklik kohus jätaks kohaldamata selle sättega vastuolus oleva siseriikliku õigusnormi, mis sätestab kõnealuse juhtumi kohta, et õigus tasulisele põhipuhkusele sõltub tingimusest, et arvestusperioodil oleks tegelikult töötatud vähemalt kümme päeva?
3. Kas töötajatel on direktiivi 2003/88[…] artikli 7 alusel õigus sama pikale tasulisele puhkusele, olenemata sellest, mis tingis nende töölt eemal viibimise tervislikel põhjustel, kuivõrd kõnealune säte ei tee töötajate vahel vahet selle alusel, kas nad puudusid arvestusperioodil töölt tööõnnetuse, kutsehaiguse, tööteel juhtunud õnnetuse või muu haiguse kui kutsehaiguse tõttu; või tuleb seda sätet tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, et tasulise puhkuse kestus võib olla erinev sõltuvalt töötaja puudumise põhjusest, kui siseriiklik õigusnorm näeb teatud tingimustel ette pikema tasulise põhipuhkuse, kui direktiivis [2003/88] ette nähtud neljanädalane minimaalne kestus?”
15 Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada saada, kas direktiivi 2003/88 artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid või tavad, mis näevad ette, et õigus tasulisele põhipuhkusele sõltub tingimusest, et arvestusperioodil oleks tegelikult töötatud vähemalt kümme päeva või üks kuu.
16 Selles osas olgu meenutatud, et väljakujunenud kohtupraktika järgi tuleb iga töötaja õigust tasulisele põhipuhkusele käsitada eriti olulise tähtsusega liidu sotsiaalõiguse põhimõttena, millest ei või teha erandeid ja mida pädevad siseriiklikud ametiasutused peavad kohaldama nõukogu 23. novembri 1993. aasta direktiivis 93/104/EÜ – mis käsitleb tööaja korralduse teatavaid aspekte (EÜT L 307, lk 18; ELT eriväljaanne 05/02, lk 197; kodifitseeritud direktiiviga 2003/88) – sõnaselgelt sätestatud piirides (vt 26. juuni 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑173/99: BECTU, EKL 2001, lk I‑4881, punkt 43; 20. jaanuari 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑350/06 ja C‑520/06: Schultz-Hoff jt, EKL 2009, lk I‑179, punkt 22, ning 22. novembri 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑214/10: KHS, EKL 2011, lk I‑11757, punkt 23).
17 Seega tuleb direktiivi 93/104 tõlgendada nii, et sellega keelatakse liikmesriikidel ühepoolselt piirata kõikidele töötajatele antud õigust tasulisele põhipuhkusele sel moel, et liikmesriigid seavad selle õiguse tekkimisele tingimuse, mille tagajärjel ei saa teatud töötajad kõnealust õigust kasutada (eespool viidatud kohtuotsus BECTU, punkt 52).
18 Kuigi liikmesriigid võivad siseriiklikus õiguses määrata kindlaks tasulise põhipuhkuse õiguse kasutamise ja rakendamise tingimused, on neil siiski keelatud kehtestada mis tahes tingimusi selle õiguse tekkimise suhtes (vt eespool viidatud kohtuotsus Schultz‑Hoff jt, punkt 46).
19 Sellest tulenevalt võib direktiiviga 2003/88 kodifitseeritud direktiivi 93/104 nõuete rakendamise ja kohaldamise kord kaasa tuua teatud erinevusi tasulise põhipuhkuse õiguse kasutamise tingimuste osas, kuid kõnealune direktiiv ei luba liikmesriikidel jätta töötajat ilma õigusest, mis on antud sõnaselgelt kõikidele töötajatele (eespool viidatud kohtuotsus BECTU, punkt 55, ja kohtuotsus Schultz‑Hoff jt, punkt 47).
20 Lisaks, kuna direktiivis 2003/88 ei eristata töötajaid, kes puuduvad arvestusperioodil töölt haiguspuhkuse tõttu, ja töötajaid, kes on nimetatud perioodi jooksul tegelikult töötanud (vt eespool viidatud kohtuotsus Schultz‑Hoff jt, punkt 40), siis järeldub sellest, et nõuetekohaselt vormistatud haiguspuhkusel olevate töötajate suhtes ei saa nimetatud direktiivist tulenevat iga töötaja õigust tasulisele põhipuhkusele seada liikmesriigi poolt sõltuvusse kohustusest, et töötaja oleks selle liikmesriigi poolt kehtestatud arvestusperioodi jooksul tegelikult töötanud (eespool viidatud kohtuotsus Schultz‑Hoff jt, punkt 41).
21 Eeltoodust tuleneb, et direktiivi 2003/88 artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid või tavad, mis näevad ette, et õigus tasulisele põhipuhkusele sõltub tingimusest, et arvestusperioodil oleks tegelikult töötatud vähemalt kümme päeva või üks kuu.
22 Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada saada, kas direktiivi 2003/88 artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et eraisikutevahelises kohtuvaidluses tuleb jätta kohaldamata osutatud artikliga 7 vastuolus olev siseriiklik õigusnorm, mis näeb ette, et õigus tasulisele põhipuhkusele sõltub sellest, kas arvestusperioodil on tegelikult töötatud minimaalne ajavahemik.
23 Sissejuhatuseks olgu märgitud, et küsimus, kas siseriiklik õigusnorm tuleb vastuolu korral liidu õigusega kohaldamata jätta, kerkib vaid juhul, kui seda õigusnormi ei ole kuidagi võimalik tõlgendada liidu õigusega kooskõlas.
24 Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad siseriiklikud kohtud siseriikliku õiguse kohaldamisel tõlgendama siseriiklikku õigust võimalikult suures ulatuses asjakohase direktiivi sõnastust ja eesmärki arvestades, et saavutada direktiivis ette nähtud tulemus ning seeläbi täita ELTL artikli 288 kolmanda lõigu nõudeid. Selline siseriikliku õiguse kooskõlalise tõlgendamise kohustus on omane EL‑i toimimise lepinguga loodud süsteemile, kuna see võimaldab siseriiklikel kohtutel oma pädevuse piires kohtuvaidluste lahendamisel tagada liidu õiguse tõhusa toime (vt eelkõige 5. oktoobri 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑397/01−C‑403/01: Pfeiffer jt, EKL 2004, lk I‑8835, punkt 114; 23. aprilli 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑378/07−380/07: Angelidaki jt, EKL 2009, lk I‑3071, punktid 197 ja 198, ning 19. jaanuari 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑555/07: Kücükdeveci, EKL 2010, lk I‑365, punkt 48).
25 Samas on siseriikliku õiguse kooskõlalise tõlgendamise põhimõttel teatavad piirangud. Nii piiravad liikmesriigi kohtu kohustust viidata asjakohaste siseriiklike õigusnormide tõlgendamisel ja kohaldamisel direktiivile õiguse üldpõhimõtted ning see ei või olla aluseks siseriikliku õiguse contra legem tõlgendamisele (vt 15. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑268/06: Impact, EKL 2008, lk I‑2483, punkt 100, ning eespool viidatud kohtuotsus Angelidaki jt, punkt 199).
26 Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul seisis ta põhikohtuasjas silmitsi sellise piiranguga. Tema arvates ei saa tööseadustiku artikli L. 223‑2 esimest lõiku, mis näeb ette, et õigus tasulisele põhipuhkusele sõltub tingimusest, et arvestusperioodil oleks tegelikult töötatud vähemalt üks kuu, direktiivi 2003/88 artikliga 7 kooskõlas tõlgendada.
27 Sellega seoses on sobilik meenutada, et kooskõlalise tõlgendamise põhimõte nõuab lisaks, et siseriiklik kohus teeks kõik, mis on tema pädevuses, arvestades siseriiklikku õigust tervikuna ning kasutades siseriiklikus õiguses tunnustatud tõlgendusmeetodeid, et tagada asjassepuutuva direktiivi täieulatuslik rakendamine ja saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus (vt 4. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑212/04: Adeneler jt, EKL 2006, lk I‑6057, punkt 111, ning eespool viidatud kohtuotsus Angelidaki jt, punkt 200).
28 Põhikohtuasjas on tööseadustiku artikkel L. 223‑4, mis teeb teatavate töölt puudumise perioodide puhul erandi arvestusperioodil tegelikult töötamise nõudest, lahutamatu osa siseriiklikust õigusest, millest siseriiklikel kohtutel tuleb lähtuda.
29 Kui siseriiklik kohus tõlgendaks tööseadustiku artiklit L. 223‑4 selliselt, et tööteel juhtunud õnnetuse tõttu töölt puudutud aega tuleb käsitada tööõnnetuse tõttu töölt puudutud ajana selleks, et tagada direktiivi 2003/88 artikli 7 täielik õigusmõju, ei seisaks siseriiklik kohus silmitsi tööseadustiku artikli L. 223‑2 kooskõlalise tõlgendamise piiranguga, millele viidati käesoleva kohtuotsuse punktis 26.
30 Siinjuures olgu täpsustatud, et direktiivi 2003/88 artiklis 7 ei eristata töötajaid, kes puuduvad arvestusperioodil töölt haiguspuhkuse tõttu, ja töötajaid, kes on nimetatud perioodi jooksul tegelikult töötanud (vt käesoleva kohtuotsuse punkt 20). Siit järeldub, et liikmesriik ei saa seada arvestusperioodil tervislikel põhjustel töölt puudunud töötaja õigust tasulisele põhipuhkusele sõltuvusse kohustusest, et töötaja oleks selle arvestusperioodi jooksul tegelikult töötanud. Vastavalt direktiivi 2003/88 artiklile 7 ei või seega kahjustada ühegi töötaja õigust vähemalt neljanädalasele tasulisele põhipuhkusele, olenemata sellest, kas töötaja on töökohas või mujal juhtunud õnnetuse või mis tahes laadi või päritolu haiguse tõttu arvestusperioodi jooksul haiguspuhkusel.
31 Eeltoodust järeldub, et võttes arvesse siseriiklikku õigust tervikuna, eelkõige tööseadustiku artiklit L. 223-4, ja kasutades siseriiklikus õiguses tunnustatud tõlgendusmeetodeid, et tagada direktiivi 2003/88 täieulatuslik rakendamine ja saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida, kas ta saab siseriiklikku õigust tõlgendada nii, et töötaja töölt puudumist tööteel juhtunud õnnetuse tõttu saab käsitada ühe tööseadustiku osutatud artiklis sätestatud olukorrana.
32 Kui niisugune tõlgendamine ei ole võimalik, tuleks hinnata seda, kas direktiivi 2003/88 artikli 7 lõikel 1 on vahetu õigusmõju, ja kui on, siis kas M. Dominguez võib sellele sättele põhikohtuasja vastustajate, iseäranis oma tööandja CICOA vastu tugineda, arvestades nende õiguslikku olemust.
33 Sellega seoses tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et kõigil juhtudel, kui direktiivi sätted on nende sätete sisu silmas pidades tingimusteta ja piisavalt täpsed, võivad üksikisikud neile siseriiklikus kohtus riigi vastu tugineda nii juhul, kui viimane on jätnud direktiivi siseriiklikku õigusesse ettenähtud tähtajal üle võtmata, kui ka juhul, kui direktiiv on üle võetud ebaõigesti (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Pfeiffer jt, punkt 103 ja seal viidatud kohtupraktika).
34 Direktiivi 2003/88 artikkel 7 vastab nendele kriteeriumidele, kuna paneb liikmesriikidele saavutatava tulemuse osas ühetimõistetavas sõnastuses täpse kohustuse, seadmata sellega kehtestatud normi (mille järgi on kõikidel töötajatel õigus vähemalt neljanädalasele tasulisele põhipuhkusele) kohaldamisele täiendavaid tingimusi.
35 Ehkki direktiivi 2003/88 artikkel 7 jätab liikmesriikidele selles sätestatud tasulise põhipuhkuse õiguse saamise ja andmise tingimuste kehtestamisel teatava kaalutlusruumi, ei muuda see asjaolu kõnealuse artikliga ette nähtud kohustuse täpset ja tingimusteta olemust. Siinkohal tuleb märkida, et direktiivi 2003/88 artikkel 7 ei kuulu selle direktiivi nende sätete hulka, millest artikkel 17 lubab erandeid teha. Seega on võimalik kindlaks määrata minimaalne kaitse, mille liikmesriigid peavad artikli 7 kohaselt igal juhul tagama (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Pfeiffer jt, punkt 105).
36 Kuna direktiivi 2003/88 artikli 7 lõige 1 vastab vahetu õigusmõju tekkimiseks nõutud tingimustele, tuleb veel sedastada, et üks kahest vastustajast ehk CIOCA, kes on M. Domingueze tööandja, on sotsiaalkindlustuse valdkonnas tegutsev asutus.
37 On küll tõsi, et väljakujunenud kohtupraktika järgi ei saa direktiivi kui sellisega panna üksikisikule kohustusi ning sellele ei saa järelikult üksikisiku vastu tugineda (vt eelkõige 14. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑91/92: Faccini Dori, EKL 1994, lk I‑3325, punkt 20; 7. märtsi 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑192/94: El Corte Inglés, EKL 1996, lk I‑1281, punkt 15; eespool viidatud 5. oktoobri 2004. aasta kohtuotsus Pfeiffer jt, punkt 108, ning eespool viidatud kohtuotsus C‑555/07: Kücükdeveci, lk I‑365, punkt 46).
38 Tuleb siiski meenutada, et kui õigussubjektid saavad tugineda direktiivile mitte üksikisiku, vaid riigi vastu, siis võivad nad seda teha sõltumata sellest, kellena riik toimib – kas tööandja või avaliku võimuna. Mõlemal juhul tuleb nimelt vältida, et riik võiks saada omapoolsest liidu õiguse rikkumisest kasu (vt selle kohta eelkõige 26. veebruari 1986. aasta otsus kohtuasjas 152/84: Marshall, EKL 1986, lk 723, punkt 49; 12. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑188/89: Foster jt, EKL 1990, lk I‑3313, punkt 17, ning 14. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑343/98: Collino ja Chiappero, EKL 2000, lk I‑6659, punkt 22).
39 Nii saab direktiivi vahetut õigusmõju omada võivatele sätetele tugineda näiteks üksuse vastu, kellele on olenemata tema juriidilisest vormist tehtud ametiasutuste korraldusel ülesandeks viimaste kontrolli all olevate avalike teenuste osutamine, ja kellel on sellega seoses märksa laiemad volitused kui need, mis tulenevad üksikisikute vahelistele suhetele kohaldatavatest eeskirjadest (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused Foster jt, punkt 20; Collino ja Chiappero, punkt 23, ning 19. aprilli 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑356/05: Farrell, EKL 2007, lk I‑3067, punkt 40).
40 Niisiis on siseriikliku kohtu ülesanne kontrollida, kas direktiivi 2003/88 artikli 7 lõikele 1 võib CICOA vastu tugineda.
41 Juhul kui see on võimalik, siis toob direktiivi 2003/88 artikkel 7, mis täidab vahetu õigusmõju tekkimiseks nõutud tingimused, kaasa selle, et siseriiklik kohus peab iga vastupidise siseriikliku õigusnormi kohaldamata jätma.
42 Juhul kui see ei ole võimalik, siis tuleks meenutada, et isegi direktiivi selget, täpset ja tingimusteta sätet, mille eesmärk on anda üksikisikutele õigusi või panna neile kohustusi, ei saa sellisena kohaldada menetluses, mille pooled on üksnes eraisikud (vt eespool viidatud kohtuotsus Pfeiffer jt, punkt 109).
43 Sellises olukorras võib isik, kelle huve on kahjustatud sellega, et siseriiklik õigus ei ole liidu õigusega kooskõlas, siiski tugineda kohtupraktikale, mis lähtub 19. novembri 1991. aasta otsusest liidetud kohtuasjades C‑6/90 ja C‑9/90: Francovich jt (EKL 1991, lk I‑5357), et võimaluse korral saada talle tekitatud kahju eest hüvitist.
44 Seega tuleb teisele küsimusele vastata, et:
– võttes arvesse siseriiklikku õigust tervikuna, eelkõige tööseadustiku artiklit L. 223‑4, ja kasutades siseriiklikus õiguses tunnustatud tõlgendusmeetodeid, et tagada direktiivi 2003/88 artikli 7 täieulatuslik rakendamine ja saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida, kas ta võib siseriiklikku õigust tõlgendada nii, et töötaja töölt puudumist tööteel juhtunud õnnetuse tõttu saab käsitada ühe tööseadustiku osutatud artiklis sätestatud olukorrana;
– juhul kui niisugune tõlgendamine ei ole võimalik, siis on siseriikliku kohtu ülesanne kontrollida, kas põhikohtuasja vastustajate õiguslikku olemust arvestades saab direktiivi 2003/88 artikli 7 lõike 1 vahetule õigusmõjule nende vastu tugineda;
– kui siseriiklik kohus ei saavuta direktiivi 2003/88 artiklis 7 ette nähtud tulemust, võib isik, kelle huve on kahjustatud sellega, et siseriiklik õigus ei ole liidu õigusega kooskõlas, siiski tugineda eespool viidatud kohtuotsusele Francovich jt, et võimaluse korral saada talle tekitatud kahju eest hüvitist.
45 Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada saada, kas direktiivi 2003/88 artiklit 7 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis sõltuvalt haiguspuhkusel viibiva töötaja puudumise põhjusest näeb ette tasulise põhipuhkuse kestusega vähemalt minimaalsed neli nädalat, mis on kõnealuse direktiiviga tagatud.
46 Siinjuures olgu meenutatud, et nagu sai märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 30, ei tehta direktiivi 2003/88 artiklis 7 vahet sel alusel, mis põhjusel nõuetekohaselt vormistatud haiguspuhkusel viibiv töötaja töölt puudub, kuna kõikidel töötajatel on õigus vähemalt neljanädalasele tasulisele põhipuhkusele, olenemata sellest, kas töötaja on töökohas või mujal juhtunud õnnetuse või mis tahes laadi või päritolu haiguse tõttu arvestusperioodi jooksul haiguspuhkusel.
47 Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 178 ja Euroopa Komisjon oma kirjalikes märkustes on tõdenud, ei tähenda eelmises punktis esitatud seisukoht siiski seda, et direktiiviga 2003/88 on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette õiguse neljast nädalast pikema kestusega tasulisele põhipuhkusele, mis on tagatud vastavalt siseriiklikus õiguses kehtestatud puhkuse andmise ja saamise tingimustele.
48 Direktiivi 2003/88 artikli 1 lõike 1 ja lõike 2 punkti a ning artikli 7 lõike 1 ja artikli 15 sõnastusest tuleneb sõnaselgelt, et direktiivi eesmärk on üksnes sätestada tööaja korralduse minimaalsed ohutus‑ ja tervishoiunõuded ning see ei mõjuta liikmesriikide õigust kohaldada töötajate kaitseks soodsamaid siseriiklikke õigusnorme.
49 Seega võivad liikmesriigid näha ette, et siseriiklikus õiguses tagatud õigus tasulisele põhipuhkusele erineb olenevalt töötaja haiguse tõttu töölt puudumise põhjusest, tingimusel et selle kestus on alati vähemalt minimaalsed neli nädalat, mis on kõnealuse direktiivi artiklis 7 ette nähtud.
50 Eeltoodust tuleneb, et direktiivi 2003/88 artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis sõltuvalt haiguspuhkusel viibiva töötaja puudumise põhjusest näeb ette tasulise põhipuhkuse kestusega vähemalt minimaalsed neli nädalat, mis on kõnealuse direktiiviga tagatud.
1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid või tavad, mis näevad ette, et õigus tasulisele põhipuhkusele sõltub tingimusest, et arvestusperioodil oleks tegelikult töötatud vähemalt kümme päeva või üks kuu.
2. Võttes arvesse siseriiklikku õigust tervikuna, eelkõige tööseadustiku artiklit L. 223‑4, ja kasutades siseriiklikus õiguses tunnustatud tõlgendusmeetodeid, et tagada direktiivi 2003/88 täieulatuslik rakendamine ja saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida, kas ta võib siseriiklikku õigust tõlgendada nii, et töötaja töölt puudumist tööteel juhtunud õnnetuse tõttu saab käsitada ühe tööseadustiku osutatud artiklis sätestatud olukorrana.
Juhul kui niisugune tõlgendamine ei ole võimalik, siis on siseriikliku kohtu ülesanne kontrollida, kas põhikohtuasja vastustajate õiguslikku olemust arvestades saab direktiivi 2003/88 artikli 7 lõike 1 vahetule õigusmõjule nende vastu tugineda.
Kui siseriiklik kohus ei saavuta direktiivi 2003/88 artiklis 7 ette nähtud tulemust, võib isik, kelle huve on kahjustatud sellega, et siseriiklik õigus ei ole liidu õigusega kooskõlas, siiski tugineda 19. novembri 1991. aasta otsusele liidetud kohtuasjades C‑6/90 ja C‑9/90: Francovich jt, et saada võimaluse korral talle tekitatud kahju eest hüvitist.
3. Direktiivi 2003/88 artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis sõltuvalt haiguspuhkusel viibiva töötaja puudumise põhjusest näeb ette tasulise põhipuhkuse kestusega vähemalt minimaalsed neli nädalat, mis on kõnealuse direktiiviga tagatud.

matches: kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus