Nimeseadus – Riigi Teataja
Nimeseadus (lühend - NS)
Nimeseadus - sisukord
§ 2 Seaduste kohaldamine
§ 31 Isikunime kasutamine
§ 32 Nimekanne
§ 4 Isikunime andmine ja kohaldamine
§ 5 Isikunime õigekirjutus
§ 6 Perekonnanimele esitatavad nõuded
§ 7 Eesnimele esitatavad nõuded
2 ISIKUNIME ANDMINE LAPSELE
§ 8 Elusalt sündinud lapsele isikunime andmine
§ 81 Põlvnemisel lapsele uue perekonnanime andmine
§ 9 Surnult sündinud lapsele isikunime andmise erisused
3 UUE ISIKUNIME ANDMINE
1 Uue isikunime andmine ja perekonnanime või isikunime taastamine
§ 10 Perekonnanime andmine abielu sõlmimisel
§ 11 Perekonnanime taastamine abielu lahutamisel
§ 12 Perekonnanime taastamine abielu kehtetuks tunnistamise korral
§ 13 Isikunime andmine lapsendamisel
§ 14 Isikunime taastamine lapsendamise kehtetuks tunnistamise korral
§ 15 Uue isikunime andmine isiku soo muutumise tõttu
2 Uue isikunime andmine isiku soovil
§ 16 Uue isikunime andmine isiku soovil
§ 171 Isiku soovil uue perekonnanime andmine
§ 19 Isiku soovil uue eesnime taotlemise põhjused
4 ISIKUNIMEDE KORRASTAMINE
§ 21 Välisriigis antud või kohaldatud isikunime kohaldamine Eestis
§ 22 Isikunime asendamine kohaldatud isikunimega
§ 23 Isikunime kande parandamine
§ 24 Isikunime andmise või kohaldamise vaidlustamine
§ 25 Isikunimekomisjon
§ 26 Nimeteaduslik usaldusasutus
§ 31 Kasutusel oleva isikunime kehtivus
§ 311 Enne 2018. aasta 1. jaanuari käesoleva seaduse 3. peatüki 2. jaos sätestatud juhtudel algatatud uue ees- või perekonnanime andmise või endise isikunime taastamise menetlemise pädevus
§ 312 Perekonnaseisuametniku õiguste kehtivus
RT I, 30.12.2017, 13
Vastu võetud 15.12.2004
RT I 2005, 1, 1
jõustumine 31.03.2005
10.12.2009 RT I 2010, 1, 1 01.07.2010
18.02.2015 RT I, 06.03.2015, 24 16.03.2015
Käesolevas seaduses sätestatakse füüsilise isiku nime (edaspidi isikunime) andmise ja kohaldamise põhimõtted ja kord ning Eesti kodaniku ja Eestis viibiva välismaalase (edaspidi isiku) isikunime ühtse kasutamise alused.
§ 2. Seaduste kohaldamine
(1) Isikunime andmisel ja kohaldamisel rakendatavale haldusmenetlusele kohaldatakse haldusmenetluse seadust, arvestades käesoleva seaduse erisusi.
(2) Kohtu poolt isikunime andmisel ja kohaldamisel rakendatavale menetlusele kohaldatakse tsiviilkohtumenetlust reguleerivaid sätteid.
(3) Käesoleva seadusega reguleerimata küsimustes kohaldatakse perekonnaseisutoimingute seadust.
[RT I 2010, 1, 1 - jõust. 01.07.2010]
(1) Isikunimi on isiku ametlik nimi, mis kantakse seadusega sätestatud juhtudel rahvastikuregistrisse. Isikunimi koosneb eesnimest ja perekonnanimest.
(2) Isikunime andmine on isikunime esmane dokumenteerimine Eesti haldusorgani või kohtu poolt.
(3) Isikunime kohaldamine on isikule välisriigis väljaantud dokumenti kantud isikunime dokumenteerimine Eesti haldusorgani või kohtu poolt, rakendades vajaduse korral võõrkeelsete isikunimede teistest tähestikest ümberkirjutamise reegleid (edaspidi võõrkeelsete isikunimede ümberkirjutusreeglid).
§ 31. Isikunime kasutamine
(1) Rahvastikuregistrisse kantud isikunime õigsust eeldatakse. Kui isik ei ole rahvastikuregistri objekt, loetakse tema ametlikuks nimeks tema isikut tõendavas dokumendis olev nimi.
(2) Kui isiku andmetes on välisriigis tehtud nimeõiguslik muudatus, peab isik muudetud andmete kandmiseks rahvastikuregistrisse esitama 30 päeva jooksul alates muudatuse tegemisest Eesti perekonnaseisuasutusele tema nimeõigusliku muudatuse aluseks olnud dokumendi. Kuni nimeõigusliku muudatuse kandmiseni rahvastikuregistrisse loetakse tema ametlikuks nimeks tema isikut tõendavas dokumendis olev nimi.
§ 32. Nimekanne
(1) Nimekanne on nimeõigusliku muudatuse kohta rahvastikuregistrisse kantavate andmete kogum.
(2) Nimeõigusliku muudatuse võib teha Eesti perekonnaseisuasutus või kohus käesolevas seaduses sätestatud tingimustel ja korras.
§ 4. Isikunime andmine ja kohaldamine
(1) [Kehtetu - RT I 2010, 1, 1 - jõust. 01.07.2010]
(2) Välisriigi kodanikule ja ajutiselt Eestis viibivale välismaalasele, kes ei ole ühegi riigi kodanik, võib Eesti haldusorgan või kohus anda isikunime, välja arvatud käesoleva seaduse 3. peatüki 2. jaos sätestatud juhtudel.
(3) Välisriigi kodanikule ja ajutiselt Eestis viibivale välismaalasele, kes ei ole ühegi riigi kodanik, kohaldatakse isikunimi Eestis isikuandmete esmakordse dokumenteerimise käigus välisriigi antud või kohaldatud nime alusel.
(4) Isikunime kohaldamine ei muuda isiku ametlikku nime. Isikunime dokumenteerimisel ei või ühe ja sama isikunime koosseisu kuuluvate nimede arvu ja järjekorda ning eesnime ega perekonnanime kirjapilti muuta. Erandina võib isiku avalduse alusel muuta nime kirjapilti, kui välisriigis on isikule antud perekonnanimi, mille kirjapilt kajastab isiku sugu, perekonnaseisu või muud tunnust vastavalt isiku rahvuslikule tavale.
(5) Kümneaastasele või vanemale lapsele isikunime andmisel on vaja tema nõusolekut. Arvestada tuleb ka noorema kui kümneaastase lapse soovi, kui tema arengutase seda võimaldab. Alaealise nõusoleku selgitab välja ametnik ning kinnitab selle oma allkirjaga nime andmise taotlusel.
(6) [Kehtetu - RT I 2010, 1, 1 - jõust. 01.07.2010]
(7) Isikunime kohaldav haldusorgan edastab nimeõigusliku muudatuse tegemiseks isikunime kohaldamise aluseks olevad dokumendid perekonnaseisuasutusele.
§ 5. Isikunime õigekirjutus
(1) Isikunime kirjutamisel kasutatakse eesti-ladina tähti ja sümboleid ning vajaduse korral võõrkeelsete isikunimede ümberkirjutusreegleid.
(2) Eestikeelse isikunime kirjapilt peab vastama eesti õigekirjutuse reeglitele. Võõrkeelse isikunime kirjapilt peab vastama asjaomase keele õigekirjutuse reeglitele.
(3) Isikunime kohaldatakse:
1) alusdokumenti kantud ladinatähelise nime alusel võõrkeelsete isikunimede ümberkirjutusreeglite kohaselt;
2) käesoleva lõike punktis 1 nimetatud võimaluse puudumisel alusdokumenti kantud mitteladinatähelise nime ümberkirjutamise abil eesti-ladina tähtedega, tehes seda võõrkeelsete isikunimede ümberkirjutusreeglite kohaselt või nende puudumisel nimeteadusliku usaldusasutuse soovituse alusel.
(4) Isikunime kohaldamisel kasutatakse samaaegselt vaid ühte käesoleva paragrahvi lõikes 3 nimetatud viisi.
(5) Seadusega sätestatud juhtudel võib eesnime või perekonnanime esitada lühendatud kujul.
(6) Vabariigi Valitsus kehtestab määrusega isikunime andmisel ja kohaldamisel kasutatavate eesti-ladina tähtede ja sümbolite loetelu ning võõrkeelsete isikunimede ümberkirjutusreeglid.
§ 6. Perekonnanimele esitatavad nõuded
(1) Perekonnanimi võib koosneda:
1) andmisel ühest või sidekriipsuga seotud kahest nimest;
2) kohaldamisel ühest või mitmest nimest.
(2) Käesolevas seaduses käsitatakse ühise perekonnanimena omavahel abielus, suguluses või hõimluses olevate või olnud isikute perekonnanimesid, mille kirjapilt on täht-tähelt kokkulangev, samuti nimesid, mille kirjapildi erinevused on tingitud soo, perekonnaseisu või muu tunnuse kajastumisest nimes vastavalt isiku rahvuslikule tavale.
(3) Tunnused, mille alusel perekonnanimesid käsitatakse ühise perekonnanimena, kehtestab valdkonna eest vastutav minister määrusega.
(4) Kahtluse korral rahvusliku nimekuju õigsuses pöördub perekonnanime andev või kohaldav haldusorgan või kohus selgituste saamiseks nimeteadusliku usaldusasutuse poole või vastava riigi diplomaatilise esinduse poole.
(5) Perekonnanimi ei tohi sisaldada numbreid ja mittesõnalisi tähiseid ega olla eraldi või koos eesnimega vastuolus heade kommetega.
(6) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 sätestatust võib teha erandi, kui isikul on oma kodakondsuse, peresuhete, rahvuskuuluvuse või usu tõttu isiklik seos muukeelse nimetraditsiooniga ja taotletav nimi on sellele vastav.
(7) Käesolevas paragrahvis sätestatud nõuded ei laiene perekonnanime kohaldamisele.
§ 7. Eesnimele esitatavad nõuded
(1) Eesnimi võib koosneda:
1) andmisel mitte rohkem kui kolmest lahku kirjutatud nimest või sidekriipsuga seotud kahest nimest;
(11) Võõrkeelne eesnimi peab olema teises riigis kasutusel eesnimena.
(2) Eesnimeks ei või anda nime, mis sisaldab numbreid või mittesõnalisi tähiseid või mis eraldi või koos perekonnanimega ei ole kooskõlas heade kommetega.
(3) Eesnimeks ei või ilma mõjuva põhjuseta anda:
1) tavatut eesnime, mis oma keeruka või üldisele keelekasutusele mittevastava kirjapildi või häälduse tõttu või üldkeelelise tähenduse tõttu ei ole eesnimena kasutamiseks sobiv;
2) isiku soole mittevastavat nime;
3) üldtuntud isikunimena kasutatavat nime või selle lühendatud kuju, üldtuntud autori nime või teenistusnime. Teenistusnimena käsitatakse käesoleva seaduse tähenduses nime, mida kasutatakse ametikohustuste täitmisel, kuid mis ei ole isiku ametlik nimi.
(4) Käesoleva paragrahvi lõigetes 2 ja 3 sätestatust võib teha erandi, kui lapsel või lapse vanematel on oma kodakondsuse, peresuhete, rahvuskuuluvuse või muude asjaolude tõttu isiklik seos muukeelse nimetraditsiooniga ja taotletav nimi on sellele vastav.
2. peatükk ISIKUNIME ANDMINE LAPSELE
§ 8. Elusalt sündinud lapsele isikunime andmine
(1) Elusalt sündinud lapsele antakse:
1) vanemate perekonnanimi, kui vanemad kannavad ühist perekonnanime;
2) erinevat perekonnanime kandvate vanemate kokkuleppel ühe vanema perekonnanimi. Kui nad kokkuleppele ei jõua, otsustab eestkosteasutus, kumma vanema perekonnanimi lapsele antakse;
3) ema perekonnanimi, kui isadus ei ole kindlaks tehtud.
(2) Lapsele ei või perekonnanimeks anda vanemale abiellumisel või perekonnanime muutmise korras antud kahest nimest koosnevat perekonnanime. Kui mõlema vanema perekonnanimi koosneb perekonnanime muutmise korras antud kahest nimest, antakse lapsele vanemate kokkuleppel ühe vanema perekonnanimi. Käesolevat lõiget ei kohaldata kahest nimest koosneva nime suhtes, mis on saadud § 8 lõike 1 punktis 3 sätestatud juhul.
(21) Kui lapse õel või vennal on kahest nimest koosnev perekonnanimi, mis ühtib vanema kahest nimest koosneva perekonnanimega, võib lapsele erandina anda vanema kahest nimest koosneva perekonnanime. Mitmikutele antakse sama perekonnanimi.
(3) Lapsele antakse eesnimi vanemate kokkuleppel või tema ainsa vanema või eestkostja ettepanekul. Kui lapse hooldusõigus kuulub ainult ühele vanematest, antakse lapsele eesnimi tema ettepanekul. Kui kokkulepet ei ole või ettepanekut ei tehta, otsustab eestkosteasutus, milline eesnimi lapsele antakse.
(4) Leidlapsele antakse eesnimi ja perekonnanimi eestkosteasutuse avalduse alusel.
§ 81. Põlvnemisel lapsele uue perekonnanime andmine
(1) Kui lapse vanemad ei ole abielus ja isa võtab lapse omaks pärast sünni registreerimist, võib lapsele anda isa perekonnanime.
(2) Lapse põlvnemisasja lahendamisel kohtus võib kohus anda lapsele uue perekonnanime.
§ 9. Surnult sündinud lapsele isikunime andmise erisused
(1) Surnult sündinud lapsele antakse perekonnanimi ja vanema(te) soovil ka eesnimi.
(2) Perekonnanime ja eesnime andmisel arvestatakse käesoleva seaduse §-s 8 kirjeldatud põhimõtteid.
3. peatükk UUE ISIKUNIME ANDMINE
1. jagu Uue isikunime andmine ja perekonnanime või isikunime taastamine
§ 10. Perekonnanime andmine abielu sõlmimisel
(1) Abielu sõlmimisel valib isik uue perekonnanime või säilitab senise perekonnanime.
(2) Uus perekonnanimi võib:
1) olla abikaasaga ühine perekonnanimi, milleks on ühe abikaasa abielu eel viimati kantud perekonnanimi;
2) koosneda abielu eel viimati kantud perekonnanimest ja sellele järgnevast abikaasa perekonnanimest.
(3) Käesoleva paragrahvi lõike 2 punkti 2 alusel antud uus perekonnanimi ei või koosneda enam kui kahest sidekriipsuga seotud nimest ning selliselt antud perekonnanime võib kanda vaid üks abikaasadest.
§ 11. Perekonnanime taastamine abielu lahutamisel
(1) Abielu lahutamisel võib kohus või perekonnaseisuasutus taastada isiku avalduse alusel tema varem kantud perekonnanime, muidu säilib isiku abielu ajal kantud perekonnanimi.
(2) Taastatav perekonnanimi võib olla:
1) lahutatava abielu eel viimati kantud perekonnanimi;
2) esimese abielu eel viimati kantud perekonnanimi.
§ 12. Perekonnanime taastamine abielu kehtetuks tunnistamise korral
Abielu kehtetuks tunnistamise korral taastatakse isiku kehtetuks tunnistatava abielu eel viimati kantud perekonnanimi.
§ 13. Isikunime andmine lapsendamisel
(1) Lapsendamisel võib kohus lapsendaja avalduse alusel anda lapsele uue eesnime ja lapsendaja perekonnanime.
(2) Uue eesnime ja lapsendaja(te) perekonnanime andmisel arvestatakse perekonnanime puhul käesoleva seaduse § 8 lõigetes 1 ja 2 ning eesnime puhul §-s 7 ja § 8 lõikes 3 sätestatut.
(3) Käesolevas paragrahvis nimetatud juhtudel on vaja käesoleva seaduse § 4 lõikes 5 nimetatud isiku nõusolekut.
§ 14. Isikunime taastamine lapsendamise kehtetuks tunnistamise korral
(2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud juhul on vaja käesoleva seaduse § 4 lõikes 5 nimetatud isiku nõusolekut.
§ 15. Uue isikunime andmine isiku soo muutumise tõttu
(1) Isiku soo muutumise korral võib perekonnaseisuasutus anda isiku enda, alaealise vanema või eestkostetava alaealise eestkostja kirjaliku avalduse alusel isikule uue eesnime ja muuta muukeelset perekonnanime, kui sugu kajastub vastavalt isiku rahvuslikule tavale perekonnanimes.
(2) Uue eesnime andmisel järgitakse käesoleva seaduse §-s 7 sätestatud nõudeid ja piiranguid.
2. jagu Uue isikunime andmine isiku soovil
§ 16. Uue isikunime andmine isiku soovil
(1) Isikule uue eesnime, perekonnanime või isikunime andmiseks esitab isik vormikohase avalduse perekonnaseisutoimingute seaduse § 3 lõike 32 punktis 4, 9, 12 või 13 nimetatud maakonnakeskuse kohaliku omavalitsuse üksusele kui perekonnaseisuasutusele. Uue perekonnanime või uue isikunime andmise taotlemisel võib taotleda ka isiku alaealistele lastele uue perekonnanime andmist.
(2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud avaldus esitatakse isiklikult. Avalduse võib esitada elektrooniliselt digitaalallkirjaga kinnitatult või perekonnaseisuasutuses kirjalikult ning avalduses märgitakse järgmised andmed:
1) isiku eesnimi, perekonnanimi, isikukood või sünniaeg, sünnikoht, elukoht, kontaktandmed (sealhulgas telefoninumber ja elektronposti aadress), kodakondsus ning perekonnaseis;
2) uue perekonnanime taotlemisel käesoleva lõike punktis 1 sätestatud andmed isiku alaealiste laste kohta, kes kannavad avalduse esitajaga ühist perekonnanime ja soovivad oma vanema uut perekonnanime;
3) uue eesnime, perekonnanime või isikunime taotlemise põhjus;
4) soovitav uus eesnimi, perekonnanimi või isikunimi;
5) käesoleva seaduse § 4 lõikes 5 nimetatud isiku nõusolek;
6) isiku rahvus;
7) isiku emakeel;
8) isiku haridus;
9) isiku tegevusala.
(3) Uue perekonnanime andmisel järgitakse käesoleva seaduse §-s 171 ja eesnime andmisel §-s 19 sätestatut.
(4) Käesoleva paragrahvi alusel antakse isikule uus eesnimi, perekonnanimi või isikunimi üldjuhul üks kord. Isikule antakse uus eesnimi, perekonnanimi või isikunimi rohkem kui üks kord vaid mõjuval põhjusel.
(5) Isikul on õigus loobuda käesoleva paragrahvi alusel antud eesnimest, perekonnanimest või isikunimest ning taotleda endise eesnime, perekonnanime või isikunime taastamist.
(61) Käesoleva seaduse § 171 lõigetes 1 ja 2 sätestatud alustel uue perekonnanime andmise või endise isikunime taastamise ning § 19 lõikes 1 sätestatud alustel uue eesnime andmise otsustab valdkonna eest vastutav minister või tema volitatud Siseministeeriumi ametnik või tema volitatud käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud perekonnaseisuasutuses töötav perekonnaseisuametnik. Perekonnaseisuametnik loetakse volitatuks, kui ta omab perekonnaseisutoimingute seaduse § 4 lõikes 2 sätestatud perekonnaseisuametnikuna tegutsemise õigust, mis sisaldab õigust anda uus ees- või perekonnanimi või taastada endine isikunimi käesolevas jaos sätestatud alustel.
(62) Kui uue ees- või perekonnanime andmise või endise isikunime taastamise otsustab minister või tema volitatud Siseministeeriumi ametnik, teeb käesoleva paragrahvi lõike 9 alusel kehtestatud korras sätestatud menetlustoimingud käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud perekonnaseisuasutuse ametnik.
(63) Käesoleva paragrahvi lõigete 61 ja 62 alusel uue ees- või perekonnanime andmise või endise isikunime taastamise otsustamise ning käesoleva paragrahvi lõike 9 alusel kehtestatud korras sätestatud juhtudel menetlustoimingute tegemise kui kohaliku omavalitsuse üksuse täidetava riikliku ülesande kulud hüvitatakse valla- ja linnavalitsusele riigieelarvest Vabariigi Valitsuse kehtestatud ulatuses.
(7) Valdkonna eest vastutava ministri või tema volitatud isiku poolt haldusaktiga uue eesnime, perekonnanime või isikunime andmise või eesnime, perekonnanime või isikunime taastamise otsustamise eest tasutakse riigilõiv. Valdkonna eest vastutav minister võib käskkirjaga kinnitada juhendeid ja selgitusi käesoleva seaduse alusel tasutud riigilõivu aruandluse korraldamise kohta.
(8) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud avalduses esitatavate andmete täpsustatud loetelu kehtestab Vabariigi Valitsus määrusega.
(9) Isikule uue eesnime, perekonnanime või isikunime andmise korra ja avalduse vormi kehtestab valdkonna eest vastutav minister määrusega.
(10) Käesoleva paragrahvi lõike 2 punktides 6–9 nimetatud andmeid kogutakse statistilistel eesmärkidel ning avaldajale teatatakse, et nende esitamine on vabatahtlik.
(11) Enda isiku tõendamiseks esitab avaldaja isikut tõendavate dokumentide seaduse § 2 lõike 2 punktides 1 ja 12–8 või §-s 4 nimetatud dokumendi, välja arvatud digitaalallkirjaga kinnitatud avalduse esitamise korral.
§ 17. [Kehtetu - RT I 2010, 1, 1 - jõust. 01.07.2010]
§ 171. Isiku soovil uue perekonnanime andmine
(1) Uus perekonnanimi antakse, kui isik:
1) soovib kasutada vanemate, vanavanemate või vanavanavanemate perekonnanime;
2) soovib kasutada mitmest nimest koosneva perekonnanime puhul neist ainult ühte nime;
3) soovib kanda abikaasaga ühist perekonnanime või lisada abikaasa perekonnanime oma perekonnanime järele;
4) on lesestunud ja soovib kanda abielu eel viimati kantud perekonnanime;
5) soovib kanda tegelikus kasutuses juurdunud perekonnanime, mis erineb dokumenti või rahvastikuregistrisse kantud isikunimest nimede kokku- ja lahkukirjutamise poolest või märgi poolest, mis ei ole täht (ülakoma, sidekriips), või üksikute tähemärkide poolest ning vastab käesoleva seaduse nõuetele;
6) soovib kasutada sulgudes kahest nimest koosneva perekonnanime puhul ühte neist nimedest ilma sulgudeta;
7) soovib kanda perekonnanime kujul, mis on kantud rahvastikuregistrisse, kuid erineb isikule nime andmise aluseks olevasse dokumenti kantud nimekujust ümberkirjutusreeglite kohaldamise tõttu;
8) soovib oma alaealisele lapsele anda perekonnanime, mille sai pärast abiellumist lapse teise vanemaga pärast lapse sünni registreerimist ja mis on vanemate ühine perekonnanimi.
(2) Uue perekonnanime võib anda isiku põhjendatud soovil, kui isik:
1) soovib vabaneda tavatu kujuga perekonnanimest, mis ei ole perekonnanimeks sobiv oma keeruka või eesti keelekasutusele mittevastava kirjapildi või häälduse või üldkeelelise tähenduse tõttu;
2) soovib vabaneda senisest perekonnanimest, kui tema isikunimi ühtib teise isiku isikunimega;
3) soovib vältida isikunimest tingitud majanduslikku või sotsiaalset laadi kahjulikke tagajärgi;
4) soovib kanda eestipärast perekonnanime;
5) soovib perekonnanime muuta muul mõjuval põhjusel.
(3) Isikule uue perekonnanime andmisel käesoleva paragrahvi lõike 2 alusel ei või uueks perekonnanimeks olla:
1) nimi, mis ei ole perekonnanimeks sobiv oma keeruka või eesti keelekasutusele mittevastava kirjapildi või häälduse tõttu või üldkeelelise tähenduse tõttu;
2) nimi, mida rahvastikuregistri andmetel kannab 1–20 elavat isikut;
3) nimi, mille võtmise korral ühtiksid isiku uus isikunimi ja sünniaasta teise elava isiku isikunime ja sünniaastaga;
4) nimi, mis on liiga laialdase kasutusega;
5) nimi, mida kasutatakse eesnimena;
6) üldtuntud ajaloolise isiku või kuulsa suguvõsa nimi;
7) juriidilisele isikule viitav nimi või üldtuntud registreeritud kaubamärgis sisalduv kaitstud sõnaline osa ning riigi, kohaliku omavalitsuse ja nende organite ja asutuste nimi;
8) nimi, mille võtmise korral oleks isiku eesnimi ja perekonnanimi sama;
9) vanemate kahest nimest koosnev perekonnanimi.
(4) Käesoleva paragrahvi lõikes 3 sätestatust võib teha erandi, kui perekonnanime muutjal on oma kodakondsuse, peresuhete, rahvuskuuluvuse või usu tõttu isiklik seos muukeelse nimetraditsiooniga ja taotletav nimi on sellele vastav.
(5) Liiga laialdase kasutusega perekonnanimi käesoleva seaduse mõistes on perekonnanimi, mida rahvastikuregistri andmetel kannab 500 või rohkem isikut. Liiga laialdase kasutusega perekonnanimede loetelu kehtestab valdkonna eest vastutav minister määrusega ja seda loetelu uuendatakse iga kolme aasta järel.
§ 18. [Kehtetu - RT I 2010, 1, 1 - jõust. 01.07.2010]
§ 19. Isiku soovil uue eesnime taotlemise põhjused
(1) Uue eesnime taotlemise põhjuseks käesoleva seaduse § 16 alusel võib olla:
1) soov vabaneda oma tavatust eesnimest, mis ei ole eesnimena kasutamiseks sobiv oma keeruka või eesti keelekasutusele mittevastava kirjapildi või häälduse tõttu või üldkeelelise tähenduse tõttu;
2) soov kaitsta oma isikunime, kui see ühtib teise isiku isikunimega;
3) soov vältida nimest tingitud majanduslikku või sotsiaalset laadi kahjulikke tagajärgi;
4) soov muuta nimede arvu või järjekorda eesnimes;
5) [kehtetu - RT I 2010, 1, 1 - jõust. 01.07.2010]
6) soov kanda tegelikus kasutuses juurdunud eesnime, mis erineb dokumenti või rahvastikuregistrisse kantud eesnimest nimede kokku- ja lahkukirjutamise poolest või märgi poolest, mis ei ole täht (ülakoma, sidekriips), või üksikute tähemärkide poolest ning vastab käesoleva seaduse nõuetele;
7) soov kasutada sulgudes kahest nimest koosneva eesnime puhul ühte neist nimedest ilma sulgudeta;
8) soov kanda eesnime kujul, mis on kantud rahvastikuregistrisse, kuid erineb isikule nime andmise aluseks olevasse dokumenti kantud nimekujust ümberkirjutusreeglite kohaldamise tõttu;
9) soov muuta eesnime muul mõjuval põhjusel.
(2) [Kehtetu - RT I 2010, 1, 1 - jõust. 01.07.2010]
(3) Isiku eesnime muutmisel käesoleva paragrahvi lõike 1 alusel ei või uueks eesnimeks olla:
1) nimi, mis ei ole eesnimeks sobiv oma keeruka või eesti keelekasutusele mittevastava kirjapildi või häälduse tõttu või üldkeelelise tähenduse tõttu;
2) nimi, mille võtmise korral oleks isiku eesnimi ja perekonnanimi sama;
3) nimi, mille võtmise korral ühtiksid isiku uus isikunimi ja sünniaasta teise elava isiku isikunime ja sünniaastaga.
[Kehtetu - RT I 2010, 1, 1 - jõust. 01.07.2010]
4. peatükk ISIKUNIMEDE KORRASTAMINE
§ 21. Välisriigis antud või kohaldatud isikunime kohaldamine Eestis
(1) Käesoleva paragrahvi alusel kohaldatakse Eestis välisriigis antud või kohaldatud isikunime Eesti kodanikule ja Eestis elamisloa alusel viibivale isikule, kes ei ole ühegi riigi kodanik.
(21) Nime kohaldatakse välisriigis väljaantud sünni-, abielu-, abielulahutusdokumendi või muu isikunime muutust tõendava ametliku dokumendi alusel.
(3) Välisriigis antud või kohaldatud isikunime kasutusele võtmisel järgitakse käesoleva seaduse kohaseid isikunime andmisel isikunime suhtes kehtivaid nõudeid, kusjuures:
1) isiku nõusolekul säilitatakse talle välisriigis antud või kohaldatud isikunimi, kui isikunimi on kirjutatud eesti-ladina tähtedega;
2) isikunimi võidakse taastada välisriigi poolt isikunime andmisele või kohaldamisele eelnenud kujul;
3) abielulahutuse korral võidakse taastada isiku abielu eel viimati kantud või esimese abielu eel viimati kantud isikunimi Eestis kasutusel olnud kujul.
(4) Välisriigi dokumendis olev nimi, mis ei ole eesnime ega perekonnanime osa, loetakse eesnime osaks ja lisatakse eesnime järele.
§ 22. Isikunime asendamine kohaldatud isikunimega
Eesti haldusorgani või kohtu poolt dokumenti kantud välisriigi kodaniku või ajutiselt Eestis viibiva välismaalase, kes ei ole ühegi riigi kodanik, isikunime kasutatakse koos vastava dokumendiga seni, kuni isik ei ole esitanud välisriigi dokumenti, kuhu on kantud isikule välisriigi poolt antud või kohaldatud nimi, ja selle alusel ei ole isikunime kohaldatud.
§ 23. Isikunime kande parandamine
(1) Isikul on õigus taotleda oma ja oma alaealise lapse isikunime parandamist, kui:
1) dokumenti või rahvastikuregistrisse on kantud vigane isikunimi, mis ei vasta käesoleva seaduse nõuetele;
2) [kehtetu - RT I 2010, 1, 1 - jõust. 01.07.2010]
3) isikunime kohaldamisel ei ole järgitud Vabariigi Valitsuse kehtestatud isikunime andmisel ja kohaldamisel kasutatavate eesti-ladina tähtede ja sümbolite loetelu ning võõrkeelsete isikunimede ümberkirjutusreegleid.
(2) Dokumenti kantud vigase isikunime peab dokumendi välja andnud haldusorgan isiku taotluse alusel pärast vea avastamist ja tuvastamist viivitamatult parandama. Rahvastikuregistrisse kantud vigase isikunime peab andmekogu vastutav, volitatud või lepinguline töötleja omal algatusel või isiku taotluse alusel pärast vea avastamist ja tuvastamist viivitamatult parandama ning teavitama tehtud parandusest isikut, kelle isikunime suhtes parandus tehti.
(3) Kui isikunimi on kantud rahvastikuregistrisse, siis võetakse isikunime kande parandamise aluseks rahvastikuregistrisse kantud isikunimi.
§ 24. Isikunime andmise või kohaldamise vaidlustamine
(1) Isik, kes leiab, et tema õigusi on isikunime andmise või kohaldamise menetluse käigus rikutud, või kes ei ole nõus talle või tema lapsele antud või kohaldatud isikunimega või isikunime andmisest või kohaldamisest keeldumisega, võib esitada 30 päeva jooksul vaide Siseministeeriumile või kaebuse halduskohtule. Tähtaja arvestus algab päevast, millal isik sai teada või oleks pidanud teada saama oma õiguste rikkumisest või antud või kohaldatud isikunimest või selle andmisest või kohaldamisest keeldumise otsusest.
(2) Siseministeerium vaatab vaide läbi ning teeb vaideotsuse vaide esitamisest arvates 30 päeva jooksul, kuulates vajaduse korral ära isikunimekomisjoni arvamuse.
§ 25. Isikunimekomisjon
(1) Valdkonna eest vastutav minister moodustab ministeeriumi valitsemisalasse seitsme kuni üheksa liikmega nõuandva isikunimekomisjoni ja kehtestab komisjoni põhimääruse.
(2) Isikunimekomisjoni liikmed, sealhulgas esimehe, nimetab valdkonna eest vastutav minister.
(3) Isikunimekomisjon:
1) annab valdkonna eest vastutavale ministrile soovitusi isikunime andmise või kohaldamise vaidlustamise korral;
2) annab valdkonna eest vastutavale ministrile või tema volitatud isikule soovitusi isikunime andmise või kohaldamise kohta esitatud küsimustele vastamiseks ja probleemide lahendamiseks;
[RT I, 06.03.2015, 24 - jõust. 16.03.2015]
3) teeb valdkonna eest vastutavale ministrile ettepanekuid isikunime andmist ja kohaldamist käsitlevate õigusaktide muutmise algatamiseks;
4) annab selgitusi isikunimede vastavuse kohta headele kommetele ning soole mittevastavate eesnimede kohta;
5) täidab teisi talle põhimäärusega pandud ülesandeid.
(4) Isikunimekomisjonil on õigus:
1) saada nimeteadusliku usaldusasutuse isikunimeteemalisi eksperdihinnanguid;
2) saada isikunime andmise ja kohaldamise küsimustele riigi- ja kohaliku omavalitsuse asutustelt vastuseid;
3) koostada nimeseaduse selgitamiseks ja tutvustamiseks juhendeid ja selgitusi, mis kinnitatakse valdkonna eest vastutava ministri käskkirjaga.
(5) Isikunimekomisjon kasutab oma otsuse tegemisel nimeteadusliku usaldusasutuse eksperdihinnanguid.
§ 26. Nimeteaduslik usaldusasutus
(1) Nimeteadusliku usaldusasutuse ülesandeks isikunimede alal on anda nimede asjus eksperdihinnanguid.
§ 27. – § 30. [Käesolevast tekstist välja jäetud.]
§ 31. Kasutusel oleva isikunime kehtivus
(1) Käesoleva seaduse jõustumisel kasutusel olev isikunimi, mis seaduse nõuetele ei vasta, jääb kasutatavaks kuni isikunime andmise, taastamise või kohaldamiseni.
(2) Enne käesoleva seaduse jõustumist nime muutnud isikute suhtes ei rakendata käesoleva seaduse § 16 lõikes 4 sätestatud piirangut tagasiulatuvalt.
§ 311. Enne 2018. aasta 1. jaanuari käesoleva seaduse 3. peatüki 2. jaos sätestatud juhtudel algatatud uue ees- või perekonnanime andmise või endise isikunime taastamise menetlemise pädevus
(1) Enne 2018. aasta 1. jaanuari maavalitsuses algatatud menetlus läheb maavalitsuse tegevuse lõppemisel üle järgmiselt:
1) Harju, Järva ja Rapla Maavalitsuse algatatud menetlus perekonnaseisutoimingute seaduse § 3 lõike 32 punktis 12 nimetatud maakonnakeskuse kohaliku omavalitsuse üksusele;
2) Ida-Viru ja Lääne-Viru Maavalitsuse algatatud menetlus perekonnaseisutoimingute seaduse § 3 lõike 32 punktis 4 nimetatud maakonnakeskuse kohaliku omavalitsuse üksusele;
3) Hiiu, Lääne, Pärnu, Saare ja Viljandi Maavalitsuses algatatud menetlus perekonnaseisutoimingute seaduse § 3 lõike 32 punktis 9 nimetatud maakonnakeskuse kohaliku omavalitsuse üksusele;
4) Põlva, Tartu, Valga, Jõgeva ja Võru Maavalitsuse algatatud menetlus perekonnaseisutoimingute seaduse § 3 lõike 32 punktis 13 nimetatud maakonnakeskuse kohaliku omavalitsuse üksusele.
(2) Tallinna Perekonnaseisuametis algatatud menetlus jääb Tallinna Perekonnaseisuametile.
§ 312. Perekonnaseisuametniku õiguste kehtivus
Käesoleva seaduse § 16 lõikes 1 nimetatud maakonnakeskuse kohaliku omavalitsuse üksuses töötavatel perekonnaseisuametnikel, kelle valdkonna eest vastutav minister on enne 2018. aasta 1. jaanuari volitanud otsustama käesoleva seaduse § 16 lõike 61 alusel uue ees- ja perekonnanime andmise ja endise isikunime taastamise üle, on nime andmise või taastamise õigus perekonnaseisuametnikuna tegutsemise õiguse tähtaja lõpuni.
Käesolev seadus jõustub 2005. aasta 31. märtsil.


Nõuded väikelaeva varustusele ning väikelaeva kategooriad vastavalt väikelaeva konstruktsioonile, samuti sellise väikelaeva ohutusnõuded, millega korraldatakse tasu eest vabaajareise – Riigi Teataja
Nõuded väikelaeva varustusele ning väikelaeva kategooriad vastavalt väikelaeva konstruktsioonile, samuti sellise väikelaeva ohutusnõuded, millega korraldatakse tasu eest vabaajareise - sisukord
§ 2 Väikelaeva kategooriad
2 Nõuded väikelaeva varustusele
§ 3 Väikelaeval nõutava varustuse nimekiri
§ 4 Põhinõuded väikelaeva varustusele
§ 5 Nõuded väikelaeva päästevarustusele
§ 6 Nõuded väikelaeva pürotehnikale
§ 7 Nõuded väikelaeva tulekustutusvahenditele
§ 8 Nõuded väikelaeva esmaabivahenditele
§ 9 Nõuded väikelaeva ankrutele ja pukseerimisvarustusele
§ 10 Väikelaeva ohutusnõuded, millega korraldatakse tasu eest vabaajareise
2. peatükk Nõuded väikelaeva varustusele


text:
Kokku: 313| Näitan: 1 - 20
1-17-9149/520 Riigikohtu kriminaalkolleegium 29.05.2020
PS § 45 lg 1
KrMS § 384 lg 1 järgi on maakohtu määruse peale määruskaebuse esitamise õigus kohtumenetluse pooltel, samuti menetlusvälisel isikul, kui kohtumäärusega on piiratud tema õigusi või seaduslikke huve. Kaebaja ei ole kriminaalasjas kohtumenetluse pooleks. Seega tuleb tema kaebeõiguse üle otsustamiseks hinnata, kas maakohtu määrusega piirati tema õigusi või seaduslikke huve. (p 7)
PS § 45 lg 1 lause 1 sätestab, et igaühel on õigus vabalt levitada ideid, arvamusi, veendumusi ja muud informatsiooni sõnas, trükis, pildis või muul viisil. Selle õiguse kaitseala hõlmab ka ajakirjanikule kuuluvat ajakirjanduslikku väljendusvabadust. Väljendusvabadus ei ole aga absoluutne. Seda õigust lubavad PS § 45 lg 1 laused 2 ja 3 seadusega piirata avaliku korra, kõlbluse, teiste inimeste õiguste ja vabaduste, tervise, au ning hea nime kaitseks, samuti riigi ja kohalike omavalitsuste teenistujatel neile ameti tõttu teatavaks saanud riigi- või ärisaladuse või konfidentsiaalsena saadud informatsiooni ning teiste inimeste perekonna- ja eraelu kaitseks, samuti õigusemõistmise huvides. Praegusel juhul ei tulene saladuses hoidmise kohustus vahetult seadusest. Aluse väljendusvabaduse riivamiseks annab küll KrMS § 12 lg 4^1, kuid konkreetse piirangu kehtestas kaalutlusõigust teostades kohus oma määrusega. (p-d 8, 9)
Maakohus kohustas menetlusosalisi ja teisi istungisaalis viibijaid hoidma õigusemõistmise huvide kaitseks saladuses isikuliste tõendiallikate ütluste sisu kuni kohtuliku uurimise lõpuni. Kaebaja viibis määruse kuulutamise ajal istungisaalis ja teda hoiatati keelu rikkumisele järgneda võiva kriminaalvastutusega. Ilma maakohtu määruseta polnuks kaebajal takistusi avalikul kohtuistungil kuuldud ütluste koheseks avaldamiseks. Kuna kohus keelas selle ära, siis muutus ajakirjaniku võimalus istungi kajastamiseks kitsamaks. Järelikult ei saa väita, et maakohtu määrusega ei piiratud kaebaja õigusi või seaduslikke huve. (p 10)
Maakohtu määruse peale esitatud kaebuse läbivaatamisest alusetult loobumine on kriminaalmenetlusõiguse oluline rikkumine KrMS § 339 lg 2 mõttes. (p 10)

matches:
§ 45
§ 384
§ 45
§ 45
§ 12
kohus
kohus
§ 339


Õigusõpetus koduülessanded (Kukrus) | Õigus - Õigusõpetus - Tallinna Tehnikaülikool
Õigusõpetus koduülessanded (Kukrus) (2)
Millistel tingimustel on võimalik temaga tööleping sõlmida ?
Milliseid dokumente tuleb nõuda ?
Millise töölepingu teie äriühingu juhina sõlmiksite ?
Kuidas teie hindate sellist töölepingu lõpetamist ?
Kuidas saab Berta S. Oma õigusi kaitsta ?
Milline võib olla selle töötaja vahetuse maksimaalkestus ?
Kuidas toimub alaealiste töölerakendamine ?
Milline on nende tööaja kestus ?
Keda ta ei tohi tööle rakendada ?
Keda võib ta tööle rakendada vaid töötaja nõusolekul ?
Kuidas kompenseerida ületunnitööd ?
Kuidas toimub töölerakendamine osalise tööajaga ?
Kes tekkinud vaidluse peaks lahendama ja milline peaks olema sisuline lahendus ?
Millised on ületunnitööle kehtestatud piirangud ?
13-aastane noormees soovis asuda äriühingusse tööle, et teenida raha jalgratta ostmiseks. Äriühingul oligi suveks vaja jäätisemüüjaid.
Millistel tingimustel on võimalik temaga tööleping sõlmida?
13-14-aastase alaealisega võib sõlmida töölepingu ja lubada teda tööle, kus töökohustused on lihtsad ega nõua suurt kehalist või vaimset pingutust (kerge töö)(TLS §7 lg4). Töölepingu sõlmimiseks on vajalik alaealise tahteavaldus , mis on tehtud seadusliku esindaja eelneval nõusolekul. Esindaja nõusolekuta sõlmitud leping on tühine, v.a. juhul, kui seaduslik esindaja selle hiljem heaks kiidab(TLS §8 lg1). Töölepingu sõlmimiseks alaealisega peab tööandja taotlema tegevuskohajärgselt inspektorilt nõusoleku (TLS §8 lg3).
Vanema kirjalik nõusolek, isiklikud kontaktandmed , tööinspektori nõusolek
Millise töölepingu teie äriühingu juhina sõlmiksite?
Töötaja oli tööle võetud 6-kuulise katseajaga. Pärast 5-kuulist töötamist lõpetati temaga tööleping katseaja ebarahuldava tulemuse tõttu. Seejuures selgus, et töölepingu lõppemise hetkel oli töötaja veel alaealine.
Kuidas teie hindate sellist töölepingu lõpetamist?
Katseaeg ei või olla pikem kui 4 kuud. (TLS §86 lg1)
Liis P. võeti äriühingusse tööle raamatupidajana 4-kuulise katseajaga. Kolme kuu pärast teatati talle, et järgmisest päevast lõpetatakse temaga tööleping seoses katseaja ebarahuldavate tulemustega. Töölepingu lõpetamisest talle ette ei teatatud, hüvitist ei makstud.
Kas Liis P-ga toimiti seaduslikult?
Tööandja ja töötaja võib tähtajalise ja tähtajatu töölepingu üles öelda neljakuulise katseaja jooksul töötaja tööle asumise päevast arvates (TLS §86 lg1). Töölepingu võib katseajal üles öelda vähemalt 15-kalendripäevase etteteatamistähtajaga (TLS §96). Kui tööandja ... teatab ülesütlemisest ette vähem, kui on seaduses sätestatud ..., on töötajal ... õigus saada hüvitist ulatuses, mida tal oleks olnud õigus saada etteteatamistähtaja järgimisel (TLS §100 lg5).
Alma K. Võttis Berta S-i tööle lapsehoidjaks üheks nädalaks. Kirjalikku töölepingut ei sõlmitud. Kokkuleppe kohaselt pidi Alma K. maksma tehtud töö eest 65 eurot Berta S-ile viimasel tööpäeval. Nädala möödudes maksis Alma K. Berta S-ile vaid 30 eurot.
Kas ja kuidas saab Berta S. Oma õigusi kaitsta?
Tööleping sõlmitakse kirjalikult. Tööleping loetakse sõlmituks ka juhul, kui töötaja asub tegema tööd, mille tegemist võib vastavalt asjaoludele eeldada üksnes tasu eest (TLS §4 lg2). Käesoleva paragrahvi lõikes 2 sätestatud vorminõuet ei kohaldata, kui töölepingu kestus ei ületa kahte nädalat (TLS §4 lg5). Kui töötajale lepingu järgi makstava töötasu suurust ei ole kokku lepitud või kui kokkulepet
Õigusõpetuse koduülessanded (Kukrus)
•	Millistel tingimustel on võimalik temaga tööleping sõlmida?
13-14-aastase alaealisega võib sõlmida töölepingu ja lubada teda tööle, kus töökohustused on lihtsad ega nõua suurt kehalist või vaimset pingutust (kerge töö)(TLS §7 lg4). Töölepingu sõlmimiseks on vajalik alaealise tahteavaldus, mis on tehtud seadusliku esindaja eelneval nõusolekul. Esindaja nõusolekuta sõlmitud leping on tühine, v.a. juhul, kui seaduslik esindaja selle hiljem heaks kiidab(TLS §8 lg1). Töölepingu sõlmimiseks alaealisega peab tööandja taotlema tegevuskohajärgselt inspektorilt nõusoleku (TLS §8 lg3).
•	Milliseid dokumente tuleb nõuda?
Vanema kirjalik nõusolek, isiklikud kontaktandmed, tööinspektori nõusolek
•	Millise töölepingu teie äriühingu juhina sõlmiksite?
õigusõpetus , koduülessanded koos vastustega , kukrus , koduülessanded , ülessanded
pärast 5, tühine
west19: Hea ja korralik materjal, tänan
14:31 19-09-2012
pedak: Kõik korralik!
11:53 29-05-2012
8) 13 aastasega on võimalik tööleping sõlmida juhul kui: · töökohustused on lihtsad ega nõua suurt kehalist või vaimset pingutust (pg 7, lg 4) · Töö ei kesta kauem kui pool vaheaja pikkusest (pg 8, lg 2) · ...
Õigusõpetuse kodused ülesanded 1-20
Kodused ülesanded 1-20 Ülesanne 8 13-aastane noormees soovis asuda äriühingusse tööle, et teenida raha jalgratta ostmiseks. Äriühingul oligi suveks vaja jäätisemüüjaid. · Millistel tingimustel on võimalik...
Õigusõpetuse kodused ülesanded (119-124)
Õigusõpetuse kodused ülesanded (119-124) 119. 17 aastane nooruk asus tööle, kus kasutati tööaja summeeritud arvestust. a). Milline võib olla selle töötaja vahetuse maksimaalne kestus? b). Kuidas tuleb alaea...
1. Töösuhet iseloomustavad tunnused Tööleping on töötaja ja tööandja kokkulepe, mille kohaselt töötaja kohustub tegema tööandjale tööd, alludes tema juhtimisele ja kontrollile, tööandja aga kohustub m...
Õigusõpetuse kodused ülesanded (6, 8, 11, 13)
Õigusõpetuse kodused ülesanded (6, 8, 11, 13) 6. Ülesanne: Anna D. pöördus äriühingu peronalitalitusse sooviga tööle asuda autojuhina. Personalitalituse juhataja saatis ta transpordiosakonda töötingimust...


Ravimi kliinilise uuringu käigus ilmnenud tõsistest kõrvalnähtudest teatamise kord – Riigi Teataja
Ravimi kliinilise uuringu käigus ilmnenud tõsistest kõrvalnähtudest teatamise kord
Ravimi kliinilise uuringu käigus ilmnenud tõsistest kõrvalnähtudest teatamise kord - sisukord
§ 2 Kõrvalnäht ja kõrvaltoime
§ 3 Uuringu käigus ilmnenud tõsistest kõrvalnähtudest ja kõrvaltoimetest teatamine
§ 4 Rakendussätted
Sotsiaalminister
RT I, 15.09.2015, 10
Vastu võetud 17.02.2005 nr 26
RTL 2005, 22, 307
09.09.2015 RT I, 15.09.2015, 3 18.09.2015
Määrus kehtestatakse «Ravimiseaduse» (RT I 2005, 2, 4) § 90 lõike 8 alusel.
(1) Määrus sätestab uuringut tegeva arsti, hambaarsti või veterinaararsti ning uuringu tegemises osaleva ravimitootja või tema esindaja poolt Ravimiametile, veterinaarravimi uuringu puhul ka Maaeluministeeriumile ravimi kliinilise uuringu (edaspidi uuring) käigus ilmnenud tõsistest kõrvalnähtudest teatamise korra.
[RT I, 15.09.2015, 3 - jõust. 18.09.2015]
(2) Määruse sätteid kohaldatakse veterinaarravimite kliinilisel uuringul ilmnenud tõsistest kõrvalnähtudest teatamisel niivõrd, kuivõrd need ei ole vastuolus uuringu olemusega.
§ 2. Kõrvalnäht ja kõrvaltoime
(1) Kõrvalnäht on igasugune meditsiiniline juhtum uuritavat ravimit saanud uuringus osalejaga. Kõrvalnähuks võib olla iga ebasoodne või mitteoodatud muutus (sealhulgas laboratoorsete analüüside tulemuste kõrvalekalle), sümptom või haigus, mis on küll ajaliselt seotud uuritava ravimi kasutamisega, kuid millel põhjuslik seos ravimiga võib olla olemas või puududa.
(2) Ravimi kõrvaltoime on kõrvalnäht, mille puhul ei saa välistada põhjusliku seose olemasolu uuritava ravimi manustamisega. Ravimi kõrvaltoime on ravimi mis tahes annuse puhul ilmnev igasugune kahjulik ja ettekavatsemata toime.
(3) Kõrvalnäht või ravimi kõrvaltoime loetakse tõsiseks, kui see
1) lõpeb surmaga;
2) on eluohtlik;
3) nõuab statsionaarset haiglaravi või haiglaravi pikendamist;
4) põhjustab pikaajalise töövõime kaotuse, raske või sügava puude või
5) põhjustab kaasasündinud väärarengu või sünnidefekti.
(4) Ravimi kõrvaltoime loetakse ettearvamatuks, kui selle iseloom, tõsidus või sagedus ei ole kooskõlas olemasoleva teabega ravimi kohta. Olemasolevaks teabeks on müügiloata ravimi puhul uuritava ravimi omaduste kokkuvõte või müügiloaga ravimi puhul ravimi omaduste kokkuvõte või pakendi infoleht.
§ 3. Uuringu käigus ilmnenud tõsistest kõrvalnähtudest ja kõrvaltoimetest teatamine
(1) Arst, hambaarst või veterinaararst peab uuringus osalejatel ilmnenud tõsistest ravimi kõrvaltoimetest ja kõrvalnähtudest viivitamatult kirjalikult teatama kliinilise uuringu sponsorile määruse lisas toodud teatise vormis.
(2) Kliinilise uuringu sponsor peab sisestama teatised uuritava ja võrdlusravimiga Eestis ilmnenud oletatavalt tõsiste ettearvamatute kõrvaltoimete kohta Euroopa ravimiohutusealasesse andmebaasi ning teavitama sellest Ravimiametit, arvestades järgmisi tähtaegu:
1) surmaga lõppenud või eluohtlikest ettearvamatutest kõrvaltoimetest tuleb teatada viivitamatult, kuid mitte hiljem kui 7 kalendripäeva jooksul teabe saamisest;
2) tõsistest ettearvamatutest kõrvaltoimetest, mis ei lõppenud surmaga ega ole eluohtlikud, tuleb teatada 15 kalendripäeva jooksul alates teabe saamisest.
(3) Kliinilise uuringu sponsor on veterinaarravimite kliinilisel uuringul kohustatud uuritava ja võrdlusravimiga Eestis ilmnenud tõsistest ettearvamatutest kõrvaltoimetest kirjalikult teatama lisaks Ravimiametile ka Maaeluministeeriumile, arvestades lõikes 2 nimetatud tähtaegu.
(4) Tõsistest ettearvamatutest kõrvaltoimetest teatamisel tuleb kasutada rahvusvaheliselt tunnustatud meditsiiniterminoloogiat vastavalt ravimijärelevalve meditsiinisõnastiku (MedDRA) ajakohasele versioonile.
(5) Lõike 2 punktis 1 nimetatud juhul tuleb esmases teates esitada uuringus osaleja identifitseerimist võimaldavad andmed, andmed kasutatud ravimi või ravimite, teataja ning kõrvaltoime kohta. Täielik aruanne sellise kõrvaltoime kohta tuleb esitada mitte hiljem kui 15 kalendripäeva jooksul teabe saamisest.
(6) Kliinilise uuringu sponsor on kohustatud alles hoidma kõik arstide poolt talle esitatud kõrvalnähtude teatised ning esitama need nõudmisel Ravimiametile.
(7) Kui uuringus kasutatakse menetlust, mille puhul uuringu teostajat hoitakse teadmatuses sellest, millistele isikutele ravimit manustatakse (topeltpimemenetlus), tuleb tõsise ettearvamatu kõrvaltoime ilmnemisel ravimi identifitseerimiskood avada. Ravimiameti loal võib ravimi identifitseerimiskoodi mitte avada.
(8) Kliinilise uuringu sponsor on üks kord aastas kohustatud kirjalikult esitama aruande uuritaval ravimil mis tahes riigis ilmnenud tõsistest kõrvaltoimetest Ravimiametile, veterinaarravimi kliinilise uuringu puhul ka Maaeluministeeriumile.
§ 4. Rakendussätted
(1) Määruse § 3 lõikes 2 nimetatud teabe võib kliinilise uuringu sponsor kuni 31.12.2005. a esitada Ravimiametile Euroopa ravimiohutusealasesse andmebaasi sisestamise asemel paberkandjal või elektrooniliselt.
(2) Määrus jõustub 2005. a 1. märtsil.
* Euroopa Parlamendi ja Nõukogu direktiiv 2001/20/EÜ liikmesriikide õigusnormide ühtlustamise kohta, mis käsitlevad hea kliinilise tava rakendamist inimtervishoius kasutatavate ravimite kliinilistes uuringutes (EÜT L 121, 01.05.2001, lk 34–44).
Lisa Teatis ravimi kliinilise uuringu käigus ilmnenud tõsisest kõrvalnähust


text:
käsunduslepingu mõiste
käsundiandja kohustused
käsundisaaja tasu
käsunduslepingu lõppemine (sh ülesütlemine)
käsundisaaja vastutus
Kokku: 10| Näitan: 1 - 10
2-15-10097/62 Tartu Ringkonnakohtu tsiviilkolleegium 03.11.2017
Lasteaia teenuse osutajat saab pidada professionaalseks käsundisaajaks. Otsustamine selle üle, kas käsundisaaja on teinud oma kohustuse täitmisel kõik mõistlikult võimaliku, on lahutamatult seotud hoolsuskohustuse ulatuse määratlemisega (p 11). Hoolsuskohustuse määr ei ole üheselt defineeritav ega üldistatav, vaid see sõltub igas olukorras konkreetse üksikjuhtumi asjaoludest (p 15).
3-2-1-36-17 Riigikohus 10.05.2017
VÕS § 625 lg 1
KonkS § 63 lg 1
VÕS § 162 lg 1
Ärisaladuse hoidmise kohustus saab VÕS § 625 lg-s 1 sätestatust lähtudes eelduslikult tähendada vaid teatud asjaolude saladuses hoidmise kohustust ja nende avaldamise keeldu, mitte iseseisvat keeldu konkurentsi osutada. (p 14)
sissenõutavus
Leppetrahvi maksmise nõudeõiguse tekkimiseks peavad olema täidetud järgmised üldised eeldused: • poolte vahel on kehtiv leping (sh kehtiv leppetrahvikokkulepe); • võlgnik on lepingulist kohustust rikkunud (VÕS § 100); • võlgnik vastutab rikkumise eest, v.a juhul, kui lepinguga on kokku lepitud võlgniku teistsugune vastutusstandard (VÕS § d 103 ja 160); • võlausaldaja on leppetrahvi nõudmisest võlgnikule mõistliku aja jooksul pärast rikkumise avastamist teatanud (VÕS § 159 lg 2). Kõigi nende asjaolude tõendamise koormis on TsMS § 230 lg 1 esimese lause alusel võlausaldajal. (p 11)
Ärisaladuse hoidmise kohustuse täitmise nõude esitamise esmane eeldus on VÕS § 108 lg 2 esimese lause järgi lepingust tuleneva kohustuse olemasolu, mis on jäänud täitmata või mida ei ole kohaselt täidetud, st see on muutunud sissenõutavaks. Täitmisnõuet välistavad asjaolud on sätestatud VÕS § 108 lg 2 p-des 1-4, osaliselt ka lg s 6. Nende välistavate asjaolude tõendamise koormis on võlgnikul. (p 11) Ärisaladuse hoidmise kohustus saab VÕS § 625 lg-s 1 sätestatust lähtudes eelduslikult tähendada vaid teatud asjaolude saladuses hoidmise kohustust ja nende avaldamise keeldu, mitte iseseisvat keeldu konkurentsi osutada. (p 14)
3-2-1-128-16 Riigikohus 05.04.2017
VÕS § 1053 lg 3
VÕS § 1053 lg 1
VÕS § 619
Lisaks käsunduslepingust tulenevatele kõrvalkohustustele, mis on kirjas lepingus endas või mõnes üldkohustuslikus õigusaktis, võivad olla kõrvalkohustuseks ka kohustused, mis tulenevad tavast (sh lepingupoole kutsetavast) ja hea usu põhimõttest. (p 14)
Kuivõrd lapsevanema ja kohaliku omavalitsuse vahel tekib lasteaia teenuse osutamiseks sõlmitud lepinguga eraõiguslik suhe, siis ei kohaldu kahju hüvitamisele riigivastutuse seadus, sest selle seaduse kohaldamisalast on välja jäetud kahju hüvitamine eraõiguslikus suhtes (RVastS § 1 lg 2; § 1 lg 3 p-d 1 ja 4). (p 13)
Lapsevanema ja kohaliku omavalitsuse vahel sõlmitud lasteaiateenuse osutamise lepingu rikkumise korral on kohtueelsed õigusabikulud, lapsega hambaarsti, psühholoogi ja õigusabi osutaja juurde sõitmise kulud ning psühholoogi teenustasu VÕS § 127 lg 2 mõttes varalise kahju hüvitamise nõude kaitse-eemärgiga hõlmatud. (p 16)
vastutus ea tõttu deliktivõimetu isiku delikti eest
Olukorras, mil laps on tekitanud lasteaias viibides kahju teisele lapsele, on põhimõtteliselt võimalik ka kahju õigusvastasest tekitamisest tulenev nõue kohaliku omavalitsuse vastu. Kohalik omavalitsus võib vastutada sõltumata süüst kahju õigusvastase tekitamise eest lepingulise järelevalvajana VÕS § 1053 lg-te 1 ja 3 alusel. Lepingulise järelevalvaja vastutuse kohaldamiseks tuleb tuvastada, et laps on oma õigusvastase teoga põhjustanud kahju järelevalve tegemise ajal. (p 19)
Lisaks käsunduslepingust tulenevatele kõrvalkohustustele, mis on kirjas lepingus endas või mõnes üldkohustuslikus õigusaktis, võivad olla kõrvalkohustuseks ka kohustused, mis tulenevad tavast (sh lepingupoole kutsetavast) ja hea usu põhimõttest. (p 14) Kui kohaliku omavalitsuse ja lapsevanema vahel on sõlmitud lasteaiateenuse osutamise leping ning laps saab vigastada, siis tuleb rikkumise tõendamiseks välja tuua konkreetne lepingurikkumisena käsitatav tegu või tegevusetus. See, et kohalik omavalitsus ei taganud laste elu ja tervise eest hoolitsemist ja lapse heaolu kaitset lasteasutuses, on üldsõnaline rikkumine ja sellest ei selgu, mida kohalikule omavalitsusele ette heidetakse. (p 15)
Munitsipaallasteaia ja teenust saava isiku vahel tekivad teenuse osutamisel eraõiguslikud suhted ja selline leping on käsitatav käsunduslepinguna. Munitsipaallasteaed täidab lasteaiateenust osutades küll avalikku ülesannet, kuid sellega ei kaasne riigivõimu volitusi, mistõttu on munitsipaallasteaed olemuslikult samas olukorras, milles võivad olla eraisikud, näiteks eralasteaiad või lastehoiuteenust pakkuvad isikud. Ka siis, kui lastehoiuteenust osutatakse eraõiguslikus vormis, võivad piirangud lepinguvabadusele tuleneda avalikust õigusest. (p 13)
3-2-1-127-16 Riigikohus 15.12.2016
VÕS § 2 lg 2
VÕS § 1044 lg 3
Tervisekaitsenõuded ujulatele, basseinidele ja veekeskustele § 3 lg 4
VÕS § 76 lg 4
VÕS § 1045 lg 1 p 2
VÕS § 620
Tervisekaitsenõuded ujulatele, basseinidele ja veekeskustele § 3 lg 5
VÕS § 76 lg 4 kohaldub, kui teenus on vastu võetud. Veekeskusesse sisenemine pärast pääsme ostmist ei tähenda, et teenus oleks vastu võetud. Kui isik saab tervisekahjustuse teenuse osutamise ehk veekeskuses viibimise ajal, siis ei saa hinnata tõendeid VÕS § 76 lg-st 4 lähtuvalt. (p 13)
VÕS § 620 lg 2 esimesest lausest tuleneb käsunduslepingu olemust ja sisu arvestades koosmõjus VÕS § 2 lg-ga 2 veekeskusele kui käsundisaajale kaitsekohustus, mille kohaselt võib iga veekeskuse külastaja eeldada, et teenuse pakkuja hoiab ära teenuse kasutajale kahju tekkimise ja teda teavitatakse veekeskuses valitsevatest ohtudest. Kui isik libeda põranda tõttu veekeskuses kukub ja kehavigastuse saab, siis on olemas põhjuslik seos käsundisaaja lepingulise kohustuse rikkumise, käsundiandja kehavigastuse ja sellega tekkinud varalise ja mittevaralise kahju vahel (VÕS § 127 lg 4). Käsundisaaja vabaneb vastutusest, kui ta tõendab, et ta oli hoolas VÕS § 620 mõttes. (p 14)
3-2-1-48-15 Riigikohus 10.06.2015
VÕS § 1052 lg 2
VÕS § 100
VÕS § 1052 lg 1
VÕS § 103 lg 1
VÕS § 103 lg 2
VÕS § 1050 lg 2
Langevarjuhüppeteenust pakkuv isik ei saa kokkuleppel välistada oma vastutust tahtlikult ja õigusvastaselt tekitatud kahju korral. Samuti ei saa teenuse pakkuja tüüptingimustes oma seadusest tulenevat vastutust üldse piirata juhuks, kui lepingut rikkudes põhjustatakse tarbija surm või kahjustatakse tema tervist. (p 20) Kui kahju tekitajale on etteheidetav tegevusetus, mille tagajärjel tekkis tervisekahjustus või kehavigastus, tuleb kaitsenormi puudumise korral selgitada, kas kahjutekitajal lasus käibekohustus, s.o ohu loonud või ohtu kontrolliva isiku kohustus võtta kasutusele kõik mõistlikult vajalikud ja sobilikud abinõud, et kaitsta teisi isikuid ja nende õiguslikult kaitstud hüvesid ohu realiseerumise eest. Langevarjuhüppe korraldaja käibekohustuseks on kõige üldisemas mõttes ohutu langevarjuhüpete korraldamine ja hüppe sooritajate piisav koolitamine ning instrueerimine enne hüpet. (p 24) Langevarjuhüppe korraldaja vabaneb vastutusest, kui ta tõendab, et järgis oma kutsealal keskmise langevarjuhüppekorraldaja hoolsusstandardit (p 26)
Kui langevarjuhüppe korraldaja on rikkunud oma käibekohustust, ei anna langevarjuhüppe sooritaja süüline käitumine alust välistada korraldaja deliktilist vastutust, küll aga saab seda arvestada hüvitise suurust määrates. (p 27)
Kui sama elulise juhtumi korral saab materiaalõiguse järgi esitada sama nõuet erinevatel alustel, ilma et üks nõue välistaks teise, peab kohus selgitamisekohustusest tulenevalt nõudealuse välja selgitama (3-2-1-21-13, p-d 16-17). (p 14)
süü õiguskaitsevahendi kasutamise eeldusena
Langevarjuhüppeteenust pakkuv isik ei saa kokkuleppel välistada lepingu rikkumisest tulenevat vastutust ega seda ebamõistlikult piirata. Olukorras, kus teenust pakutakse tarbijale, ei saa teenuse pakkuja tüüptingimustes oma seadusest tulenevat vastutust üldse piirata juhuks, kui lepingut rikkudes põhjustatakse tarbija surm või kahjustatakse tema tervist. (p 20)
Käsundisaajal lasub seadusest tulenevalt hoolsuskohustus, mis tähendab mh seda, et käsundisaaja peab tegema kõik endast oleneva käsundiandja huvides parima võimaliku tulemuse saavutamiseks ja käsundiandjal kahju tekkimise ärahoidmiseks, sh võib käsunduslepingust tuleneda kõrvalkohustusena käsundisaaja kohustus kaitsta käsundiandja vara, elu ja tervist. See kehtib ka siis, kui käsunduslepingu sisuks on langevarjuhüppe korraldamine tasu eest, st langevarjuhüppeteenust pakkuv isik peab tegema kõik endast oleneva, et langevarjuhüppe sooritaja omandaks piisavad teadmised ja oskused enne langevarjuhüppe sooritamist, ning tagama, et hüpe sooritatakse ohutult. (p 17–18) Kaitsekohustuse vm lepingust tuleneva kohustuse rikkumise korral saab käsundiandja nõuda käsundisaajalt mh kahju hüvitamist. Vastutusest vabanemiseks peab käsundisaaja tõendama, et täitis seadusest tulenevat hoolsuskohustust, mistõttu ei saa talle kahju tekitamist ette heita. (p 19)
3-2-1-122-07 Riigikohus 19.12.2007
TsMS § 204 lg 1 võimaldab kohtul kontrollida menetlusosalise tsiviilkohtumenetlusõigusvõimet ja tsiviilkohtumenetlusteovõimet ning kohus ei luba nende puudumisel isikul menetluses osaleda. Kui menetlusosalist esindab advokaat või muu kohane esindaja, ei pea tsiviilkohtumenetlusteovõimetule isikule esindajat määrama. Esindaja olemasolu menetluses ei võta kohtult piisava kahtluse korral kohustust siiski kontrollida menetlusosalise tsiviilkohtumenetlusteovõimet, kui menetlusosaline on ise korduvalt juhtinud kohtu tähelepanu asjaolule, et tema arusaamine toimunust ei ole adekvaatne.
AdvS § 44 lg 1 p-st 1 ja VÕS § 620 lg-st 1 tuleneb esindajale kohustus tegutseda kõigiti esindatava huvides. Kui esindaja on oma kohustusi rikkunud, on esindataval võimalik esitada kahju hüvitamise nõue.
Seaduses sätestatud imperatiivse keelu tõttu lõpeb tarbijakrediidilepingu ülesütlemise korral intressi maksmise kohustus ülesütlemisele järgneva aja eest. Seega ei ole võimalik nõuda intressi ka kahjuna ajavahemiku eest, mil võlausaldaja kaotas võimaluse saada kasu tasutava intressina.
3-2-1-32-03 Riigikohus 08.04.2003
menetluse lõpetamise alused
Seadus võimaldab menetluse lõpetamist TsMS § 217 p 3 alusel ega tee siinkohal vahet kohtuotsuste vahel, mis on tehtud tsiviilmenetluses või kriminaalmenetluses. Selleks, et menetlust nimetatud alusel lõpetada, peavad nii menetluses oleva hagi ese kui alus olema identsed väidetava eelmises menetluses olnud hagi eseme ja hagi alusega.
Käsundi täitmisest tuleneva kahju hulka tuleb TsK § 222 lg-st 2 tulenevalt arvata ka saamatajäänud tulu, so tulu, mida hageja oleks saanud siis, kui kostja oleks käsunduslepingu nõuetekohaselt täitnud.
3-2-1-127-00 Riigikohus 22.11.2000
Hageja volitas kostjat müüma või vahetama talle kuuluva korteri kindlaksmääratud minimaalse hinna eest. Kuivõrd vahetuse tulemusel saadud korteri väärtus oli tunduvalt väiksem kindlasmääratud hinnast ja hageja soovitud väärtusega korterit ei saanud, on volinik rikkunud TsK § 395 lg 1 tulenevat kohustust ja on TsK § 397 lg 4 järgi kohustatud hüvitama volitajale oma süü läbi tekitatud kahju.
3-2-1-102-98 Riigikohus 03.11.1998
Käsunduslepingu järgi on volinik kohustatud teostama juriidilisi tegusid volitaja nimel ja arvel (TsK § 394 lg 1).

matches:
Riigikohus
§ 625
§ 63
§ 162
§ 625
§ 100
§ 159
§ 230
§ 108
§ 108
§ 625
Riigikohus
§ 1053
§ 1053
§ 619
§ 1
§ 1
§ 127
§ 1053
Riigikohus
§ 2
§ 1044
§ 3
§ 76
§ 1045
§ 620
§ 3
§ 76
§ 76
§ 620
§ 2
§ 127
§ 620
Riigikohus
§ 1052
§ 100
§ 1052
§ 103
§ 103
§ 1050
kohus
Riigikohus
§ 204
kohus
§ 44
§ 620
Riigikohus
§ 217
§ 222
Riigikohus
§ 395
§ 397
Riigikohus
§ 394


text:
Eesti Vabariigi põhiseadus / paragrahv 113 Eesti Vabariigi põhiseadus
Riiklikud maksud, koormised, lõivud, trahvid ja sundkindlustuse maksed sätestab seadus.
Paragrahv annab seadusereservatsiooni klausli avalik-õiguslike maksete kehtestamisel, välistades otsustusõiguse delegeerimise Vabariigi Valitsusele, ministritele või kohalikele omavalitsustele (kohalike maksude ja koormiste kohta vt § 157). Paragrahvis loetletud maksete kehtestamine on parlamendi suveräänne ja võõrandamatu õigus. Sellest õigusest loobumine oleks vastuolus PS §-st 4 tuleneva võimude lahususe ja tasakaalustatuse põhimõttega. Riigikohus on selgitanud, et kommenteeritava sätte eesmärk on lubada üksnes seadusandjat riiklike maksude maksmise kohustust kehtestades piirama isiku põhiõigusi, ning tagada, et riiklikke makse ei kehtestataks selle sätte vastaselt. Sättest tuleneb ka isiku subjektiivne õigus riigi vastu (RKPJKo 22.12.2000, 3-4-1-10-00).
Ka 1920. a PS § 83 sätestas, et ühtegi avalikku maksu või koormatust ei või kellegi peale panna muidu kui seaduse alusel. 1937. a PS-s selline nõue puudus, selle alusel võis maksuseadusi kehtestada ka president dekreediga (§ 99 lg 2).
Toodud loetelust on kõige olulisema tähendusega maksud, sest tänapäeval on enamikus riikides maksud kujunenud kõige olulisemaks tuluallikaks. Eesti riigieelarve tuludest moodustasid maksulaekumised üle 90%, viimastel aastatel on see osakaal veidi vähenenud seoses EL toetusrahade kajastamisega eelarve tulude hulgas.
Maksu legaaldefinitsioon on toodud MKS-s. Maks on seadusega või seaduse alusel valla- või linnavolikogu määrusega riigi või kohaliku omavalitsuse avalik-õiguslike ülesannete täitmiseks või selleks vajaliku tulu saamiseks maksumaksjale pandud ühekordne või perioodiline rahaline kohustus, mis kuulub täitmisele seaduses või määruses ettenähtud korras, suuruses ja tähtaegadel ning millel puudub otsene vastutasu maksumaksja jaoks (MKS § 2). Maksu põhitunnuseks on fiskaalne eesmärk (riigi tegevuseks vajalike tulude saamine), kuid maksul võib olla ka regulatiivseid eesmärke (nt teatud kaupade tarbimise piiramine, siseturu kaitse, keskkonnasäästliku tootmise soodustamine, investeeringute soodustamine, tulude ümberjaotamine ühiskonnas või muud sotsiaalpoliitilised eesmärgid).
Maksu mõiste PS-s ning MKS-s ei pruugi kattuda. Kommenteeritava paragrahvi kaitsealas on kõik avalik-õiguslikud rahalised kohustused, sõltumata sellest, kuidas neid ühes või teises õigusaktis nimetatakse (RKÜKo 22.12.2000, 3-4-1-10-00). Seadusandja ei saa paragrahvist kõrvale hiilida sel teel, et annab avalik-õiguslikele tasudele muid nimetusi või jätab mõned seaduses nimetatud maksu kohustuslikud elemendid kehtestamata. Küll aga tuleb märkida, et MKS-s kasutatav maksu mõiste on tuletatud maksuõigussuhte teoreetilisest käsitlusest ning seda võib pidada seadusandja enda PS §-le 113 antud tõlgenduseks.
Maksuliikide ja maksuobjektide valiku õigus on ainult Riigikogul. Riikliku maksu puhul peab Riigikogu sätestama seaduses kõik maksukohustuse elemendid, mille tulemusel tekib seaduse vahetu toimena maksukohustus. Riigikohtu otsuses (RKPJKo 23.03.1998, 3-4-1-2-98) märgitakse, et PS § 113 terminit “maksu sätestamine” tuleb mõista nii maksu sätestamise kui ka maksu kehtestamisena. Riiklikud maksud on aktsiisid, tulumaksud, hasartmängumaks, käibemaks, maamaks, sotsiaalmaks, tollimaks ja raskeveokimaks. Riiklikke makse saab kehtestada ainult spetsiaalse seadusega – maksuseadusega (vt komm 4; kohalike maksude kohta vt § 157 komm).
Riikliku maksu puhul peab maksuõigussuhte õigustatud pool (maksu kehtestaja, administreerija ja sissenõudja) olema riik. Riiklik maks võib laekuda ka osaliselt või täielikult mõnele teisele õigussubjektile (nt maamaks ja suur osa füüsilise isiku tulumaksust laekub kohalikele omavalitsustele). Avalik-õiguslike rahaliste suhete üks omapära seisneb selles, et õigustatud ja kohustatud subjekt võivad ka kattuda, st ka riik ise oma asutuste kaudu võib olla riikliku maksu maksja. Praktikas on see lahendatud niinimetatud eriõigusvõime kaudu, mille kohaselt maksumaksja ja maksu kinnipidaja mõiste hõlmab lisaks füüsilistele ja juriidilistele isikutele ka riigi- ja omavalitsusasutusi (MKS § 6). Riik ja kohaliku omavalitsuse üksus avalik-õigusliku juriidilise isikuna ei ole maksuõigussuhte subjektid (MKS § 6 lg 5). Riik peab iseennast maksustama selleks, et tagada ühetaoline maksustamine ja kõikide maksumaksjate võrdne kohtlemine, sest paljude maksude puhul võib ühe isiku maksukohustus mõjutada hoopis teiste isikute majanduslikke tulemeid (nt tulumaksu kinnipidamine palgast või käibemaksu lisamine kauba või teenuse hinnale).
Maksud erinevad teistest kommenteeritavas paragrahvis loetletud maksetest selle poolest, et PS-s kasutatakse maksuseaduse mõistet. Konstitutsiooniliste seaduste hulka (vt PS § 104 lg 2) maksuseadused ei kuulu. Maksuseadused võtab Riigikogu vastu lihthäälteenamusega. Sellegipoolest on maksuseadustel võrreldes tavaliste seadustega erinev staatus, sest vastavalt PS §-le 106 ei saa ei maksude ega eelarve küsimusi panna rahvahääletusele (vt § 106 komm) ning vastavalt PS §-le 110 ei tohi riiklikke makse kehtestavaid seadusi ega riigieelarvet kehtestada, muuta ega tühistada Vabariigi Presidendi seadlusega (vt § 110 komm).
MKS § 4 kohaselt peab maksuseaduses olema sätestatud maksu nimetus, maksu objekt, maksumäär, maksumaksja, maksu saaja või laekumise koht, maksu tasumise tähtpäev või tähtaeg (perioodilise maksu puhul maksustamisperiood), maksusumma arvutamise ja tasumise kord ja sellega kaasnevad lisakohustused ning võimalikud maksusoodustused. Maksumaksjal on kohustus maksta ainult seadustega ettenähtud riiklikke makse maksuseadustes ja -määrustes sätestatud määrades ja korras. Riigikohtu otsuses (RKPJKo 17.06.1998, 3-4-1-5-98) märgitakse, et kui seadus ei vasta MKS-s sätestatud maksuseaduse kohustuslikele tunnustele, siis ei tohi sellise seaduse alusel antud määrus mõjutada maksukohustust, sest selline seadus ei ole maksuseadus. Maksumaksja ei pruugi tema maksukohustust mõjutavat üksikut normi leida väljastpoolt maksuseadusega määratud piire. Tänapäeval on see põhimõte aktuaalne eelkõige mitmesuguste raamatupidamisalaste terminite puhul, mida ei ole maksuseadustes defineeritud ning mida püütakse sisustada raamatupidamisjuhendite või rahvusvaheliste tavade kaudu.
Paragrahv välistab muu hulgas ka näiteks välislepingute kohaldamise maksukohustust suurendavas suunas. Välislepinguga saab maksuseaduses sätestatud maksukohustust piirata, kuid vahetult välislepingu alusel ei saa makse kehtestada ega sisse nõuda. Kui välisleping (nt kahepoolsed tulumaksuga topeltmaksustamise vältimise lepingud) annab Eestile maksustamise õiguse, siis peab Eesti selle õiguse realiseerima maksuseaduse sätetes. Sama kehtib ka EL direktiivide kohta. Direktiivis sätestatud maksustamisõigus või isegi sõnaselgelt liikmesriigile pandud kohustus kehtestada teatud maksualased eeskirjad ei anna õigust makse vahetult direktiivi alusel sisse nõuda. Samuti ei saa maksuseaduste lünki direktiivi abil laiendavalt maksumaksja kahjuks tõlgendada. Küll aga on võimalik direktiivi sätete otsekohaldamine maksumaksja kasuks, kui liikmesriik on jätnud üle võtmata või ebapiisavalt rakendanud direktiivis sisalduvat maksuvabastust või muud soodustavat sätet (vt RKHKo, 26.06.2010, 3-3-1-26-10). Juhul kui riigisiseselt on kehtestatud direktiiviga vastuolus olev maks (EKo 05.03.2015, C-553/13, Tallinna Ettevõtlusamet vs. Statoil Fuel & Retail Eesti AS), siis tuleb see hiljem tagastada. Euroopa õiguse vahetu kohaldamine maksustamise alusena on võimalik ainult tollimaksu puhul, sest selle maksu kehtestamise pädevus on täielikult antud liidule ning maksukohustus sätestatakse nõukogu ja komisjoni määrustega.
Riigikohus on oma otsuses (RKPJKo 23.03.1998, 3-4-1-2-98) märkinud, et kõik maksuõigussuhte kohustuslikud elemendid – maksumaksja, maksu objekt, maksumäär, maksu saaja, maksu tasumise kord ja tähtpäev – peavad olema kindlaks määratud seaduses. Maksuõigussuhte fakultatiivne element maksusoodustus peab (juhul kui seda soovitakse rakendada) samuti olema sätestatud seaduses. Üksikute elementide osas otsustusõiguse delegeerimine täitevvõimule rikub võimude lahususe ja tasakaalu põhimõtet ning on seetõttu põhiseadusvastane. Samas otsuses on siiski aktsepteeritud, et kommenteeritav paragrahv ei välista teatud tingimuste täitmisel maksumäära sätestamist alam- ja ülemmäärana (nii on see nt maamaksu puhul), kuid alammäär ei tohi olla null.
Osutatud otsuses tunnistas Riigikohus põhiseadusvastaseks tollitariifiseaduse sätted, mis andsid Vabariigi Valitsusele õiguse määrata tollitariifi määrad nullist kuni ülempiirini, st delegeeriti maksu kehtestamise õigus tervikuna. Hilisemast Riigikohtu praktikast võib tuua veel kaks näidet kommenteeritava paragrahviga vastuolus oleva volitusnormi kohta. Kuni 30. juunini 2002 kehtinud MKS § 28 lg 4 volitas rahandusministrit kehtestama maksu tasumisega viivitamise eest makstava intressi määra. Riigikohus tunnistas selle normi põhiseadusvastaseks, sest seadusereservatsiooni klausli kaitsealasse kuulub ka maksuõigussuhte kõrvalkohustus (RKPJKo 05.11.2002, 3-4-1-8-02). PakAS § 2 p 7 (27. juulist 2000 kuni 31. detsembrini 2004 kehtinud redaktsioonis) delegeeris maksuobjekti määratluse, sest säte andis rahandusministri otsustada, millised joogid peaksid kuuluma karastusjoogi mõiste alla ning tuleks maksustada pakendiaktsiisiga (RKPJKo 26.11.2007, 3-4-1-18-07).
Kommenteeritav paragrahv ei välista määruste andmist maksuseaduste täitmiseks. Valitsus ja ministrid võivad määrusega anda maksuseadusi täpsustavaid eeskirju (nt deklaratsioonide vormid, maksude arvestamisega seotud tehnilised üksikasjad, erinõuded teatud asjaolude tõendamiseks, maksusoodustustega kaupade ja teenuste täpsed kirjeldused jne). Sellised määrused võivad olla üksnes selgitava ja abistava iseloomuga. Määrusega ei tohi seaduses sätestatud maksukohustust suurendada ega maksusoodustusi kitsendada.
Riigikohus on tunnistanud põhiseadusvastaseks rahandusministri 21. jaanuari 1994. a määrusega nr 20 kinnitatud tulumaksuseaduse rakendamise juhendi punkti, millega nähti ette enne 1. jaanuari 1994 kehtinud seaduste alusel pärast 1. jaanuari 1994 laekunud tulumaksu jaotamise riigi ja omavalitsuste vahel vastavalt 1. jaanuarist 1994 kehtiva seaduse sätetele, kuid seaduses puudus seda lubav volitusnorm (RKPJKo 07.12.1994, III-4/A-9/94). Samuti on põhiseadusvastaseks tunnistatud rahandusministri 30. detsembri 1993. a määrus, millega kinnitati Eesti Vabariigi sotsiaalmaksu seaduse rakendamise juhend, sest seaduses oli antud volitusnorm Vabariigi Valitsusele, mitte rahandusministrile (RKPJKo 23.11.1998, 3-4-1-8-98).
Valitsus saab anda määruse ainult selle seaduse kehtivuse ajaks, milles on määruse jaoks delegatsiooninorm. Eelmise seaduse delegatsiooninormiga analoogiline delegatsiooninorm uues seaduses ei pane uue seaduse ajaks kehtima eelmise seaduse alusel antud määrust. Sellel põhjusel tunnistas Riigikohus põhiseadusvastaseks Vabariigi Valitsuse 27. mai 1993. a määruse nr 161 “Isiklike sõiduautode ametisõitudeks kasutamise kulude hüvitamise kohta” p 3 alapunkti 2 (mis seadis hüvitise maksmisel seaduses puuduva piirangu, et hüvitist saav töötaja peab olema selle auto omanik, mida ta töösõitudeks kasutab) alates 1. jaanuarist 1994. a tulumaksuga maksustamise osas ja alates 1. jaanuarist 1999. a sotsiaalmaksuga maksustamise osas, sest nimetatud kuupäevadel kaotasid kehtivuse seadused, mille alusel määrus oli välja antud (RKPJKo 12.05.2000, 3-4-1-5-00 ja 22.02.2001, 3-4-1-3-01).
Riigikohus märkis täiendavalt, et seaduses sisalduva volitusnormi täitmata jätmine on vastuolus PS § 87 p-ga 6 ning et määruse kehtivus pärast delegatsiooninormi sisaldava seaduse kehtetuks tunnistamist on vastuolus õiguskindluse printsiibiga. Viimati nimetatud otsustes on väljendatud ka põhimõtet, et kui põhiseadusvastane määrus on maksumaksjale koormava iseloomuga (st määruses täpsustatakse maksukohustust suurendavat või maksuvabastust piiravat seadusesätet), siis määruses sisalduvat piirangut ei rakendata; kui aga määrus on maksumaksja jaoks soodustava iseloomuga, siis tuleb määrust maksumaksja usalduse kaitse huvides kohaldada põhiseadusvastasusest sõltumata.
Kommenteeritav paragrahv ei piira Riigikogu otsustusõigust maksude kehtestamisel. Siiski tuleb jälgida, et maksuseadused ei rikuks muudes PS sätetes kaitstavaid õigusi ja vabadusi. Maksu kehtestamisel tuleb arvestada näiteks isikute võrdse kohtlemise nõuet (seda nõuet võivad rikkuda mitmesugused meelevaldsed topeltmaksustamise juhtumid), proportsionaalsuse (maksul ei tohi olla väljasuretavat ega karistavat iseloomu, maksupettuste tõkestamise eesmärgil sissetoodud täiendavad nõuded maksuarvestusele peavad olema eesmärgipärased ega tohi olla ülemäära koormavad), õiguskindluse (maksukoormust suurendaval üldaktil ei tohi olla tagasiulatuvat mõju) ning sotsiaalriigi põhimõtet (tuleb tagada eksistentsiks vajaliku miinimumi säilimine). Maksustamisel ei tohi rikkuda eraelu puutumatust (nt maksusaladuse kaitse), ettevõtlusvabadust (eri ettevõtlusvormide neutraalne maksustamine) ega elukoha puutumatust (siit tulenevad piirangud maksuhalduri järelevalvetoimingutele). Riigikohtu praktikas on peetud põhjendatuks maamaksu vabastuse puhul isikute ebavõrdset kohtlemist alusel, kas tegemist on kaasomandi või korteriomandiga. Kohus ei pidanud sellist riivet meelevaldseks ega ebamõõdukaks (RKPJKo 29.01.2014, 3-4-1-52-13).
Riigikohtu praktikast võib tuua näiteid põhiõiguste ja -vabaduste rikkumiste kohta maksuseadustes või nende alusel antud määrustes:
Riigikohtu otsusega (RKPJKo 04.11.1993, III-4/A-4/93) tunnistati kehtetuks 28. septembril 1993. a vastuvõetud MKS muu hulgas ka vastuolu tõttu PS §-dega 33 ja 43 (kodu, eluruumi, valduse ja töökoha puutumatus; posti, telegraafi ja telefoni ning muul üldkasutataval teel edastatavate sõnumite saladus).
Samuti tunnistas Riigikohus kehtetuks AÕSRS § 25 lg 3 Eesti NSV taluseaduse kehtetuks tunnistamise osas (RKPJKo 30.09.1994, III-4/A-5/94). Riigikohus märkis, et õiguspärase ootuse printsiibist tulenevalt ei tohi tähtajalist maksusoodustust enne tähtaja möödumist kehtetuks tunnistada. Igaüks peab saama temale seadusega antud õigusi ja vabadusi kasutada vähemalt seaduses sätestatud tähtaja jooksul. Seaduses tehtav muudatus ei tohi olla õiguse subjektide suhtes sõnamurdlik. Selles kaasuses oli tegemist talupidajatele antud viieaastase maksuvabastusega.
Riigikohus on tunnistanud põhiseadusvastaseks aastatel 1996–1999 kehtinud KMS § 18 lg 8 teise lause, millega keelati ettevõtjal sisendkäibemaksu mahaarvamine, kui tema poolt ostetud kauba või teenuse maksustatav väärtus ühe tehingu kohta ületas 50 000 krooni ja selle eest tasuti sularahas (RKPJKo 06.03.2002, 3-4-1-1-02 ja12.06.2002, 3-4-1-6-02). Otsustes leiti, et selline piirang rikub PS §-s 31 sätestatud ettevõtlusvabadust, sest sellesse vabadusse sekkumine on ebaproportsionaalne. Suurte sularahatehingute puhul käibemaksu mahaarvamise õiguse äravõtmine ei ole proportsionaalne abinõu maksupettuste tõkestamiseks ja avastamiseks. Just seda eesmärki pidas aga silmas seadusandja. Käibemaksupettusi saab toime panna ka siis, kui arve tasutakse pangaülekandega või jäetakse üldse tasumata. Riigikohus leidis, et seadusandja poolt valitud abinõu oli ebamõistlik ja ilmselgelt ebasobiv.
Riigikohus tunnistas kehtetuks KMS § 15 lg 2 p-s 6 sätestatud käibemaksu 5%-lise soodusmäära kohaldamise tingimuse, mille kohaselt riigi-, valla- või linnaeelarvest või Eesti Kultuurkapitalilt saadavad vahendid peavad moodustama etenduse või kontserdi korraldaja kalendriaasta eelarvetulust vähemalt 10%. Selline lisatingimus oli meelevaldne ning seetõttu vastuolus PS § 12 lg-st 1 tuleneva võrdse kohtlemise põhimõttega (RKPJKo 26.09.2007, 3-4-1-12-07).
Riigikohus tunnistas kehtetuks KeTS alusel Vabariigi Valitsuse määrustega kehtestatud vee erikasutusõiguse eest ja kaevandamisõiguse eest nõutavate tasumäärade tõstmise olukorras, kus varasemalt oli 1. jaanuaril 2010. a jõustunud määrustega 2010. kuni 2015. aastaks aastate kaupa erinevad vee erikasutusõiguse ja kaevandamisõiguse tasumäärad, kuid 2012. a määruseid muudeti ja nähti aastateks 2013, 2014 ja 2015 ette kõrgemad tasumäärad. Riigikohus leidis, et tasumäärade tõstmine riivas ettevõtlusvabadust koosmõjus õiguspärase ootuse põhimõttega ja tuginedes PS §-dele 10 ja 31 tunnistati tasumäärade tõstmine põhiseadusvastaseks (RKPJKo 16.12.2013, 3-4-1-27-13).
Seadusereservatsiooni klausel hõlmab lisaks maksudele ka kõiki muid avalik-õiguslikke makseid. Kommenteeritavas paragrahvis on toodud nende maksetena koormised, trahvid, lõivud ja sundkindlustuse maksed. Neid mõisteid tuleb tõlgendada võimalikult laialt, nii et see hõlmaks kõiki avalik-õiguslikke tasusid (RKÜKo 22.12.2000, 3-4-1-10-00). Lihtseadustes toodud definitsioonid saavad olla ainult abiks paragrahvi tõlgendamisel, nad ei saa mingil juhul seadusereservatsiooni kaitseala piirata. Paragrahvis sisalduvate terminite abil loetletakse avalikõiguslike tasude mitmeid sisulisi tunnuseid. Riigi poolt kehtestatud mis tahes avalik-õiguslik tasu on alati sobitatav mõne kommenteeritavas paragrahvis sisalduva mõiste alla ning allub seetõttu seadusereservatsiooni klauslile.
Paragrahvi rakendusalast jäävad välja juhud, mil seadusega on tehtud kohustuseks kasutada eraõiguslike isikute poolt pakutavaid teenuseid (nt kohustuslik audiitorkontroll, kohustus hinnata keskkonnamõjusid, läbida töökaitsealane koolitus jne). Selliste kohustuste kehtestamisel tuleb juhinduda PS §-s 3 väljendatud põhimõttest, mille kohaselt riigivõimu teostatakse üksnes PS ja sellega kooskõlas olevate seaduste alusel.
Koormis on mitterahalise iseloomuga kohustus. RKSKS lubab sõjaajal kehtestada selliseid koormisi nagu vara sundvõõrandamine, sundkasutus, sundvaldus ja veokohustus. RiKS ja HOS näevad ette töökohustuse eriolukorra ajal või riigikaitseülesannete täitmiseks. Omavalitsused võivad kehtestada koormisi heakorra tagamiseks tehtavate töödena (vt § 157 komm 2). Iseendale riik koormisi peale panna ei saa.
Trahv on rahaline karistus, mille eesmärk on sundida isikut lõpetama seadusvastane käitumine ning hoidma õigusrikkujat ja teisi isikuid uute õigusrikkumiste toimepanemisest tulevikus (eri- ja üldpreventsioon). Tulenevalt trahvi eesmärgist on nõutav, et selle suurus vastaks õigusrikkuja tegevuse raskusele, süü vormile jne. Trahvi suurus võib sõltuda ka süüdlase sissetulekust. Konkreetse karistuse määra peab saama otsustada asja läbivaatav organ või ametiisik, maksude ja lõivude määramine sellisel viisil ei ole võimalik. Erinevalt maksust ja lõivust ei saa riik iseendale trahve määrata, sest see oleks vastuolus trahvi olemusega.
Kuriteo eest näeb rahalise karistuse ette KarS (vt § 3 lg 3 ja § 44). Väärteo puhul nähakse rahaline karistus ette KarS-s või eriseaduses (vt KarS § 3 lg 4 ja § 47 lg 1). Põhiseaduse tähenduses kuuluvad trahvide hulka ka haldusõiguslikud mittekaristusliku iseloomuga mõjutusvahendid, nagu näiteks ATSS kohaselt määratav sunniraha või vastavalt KeTS määratav kõrgendatud määraga keskkonnatasu.
Seaduses sätestatud juhul on kindlustusvõtja kohustatud tasuma kindlustusmakset või -maksu ja hüvitamise kohustus on avalik-õiguslikul juriidilisel isikul või avalikku ülesannet täitval eraõiguslikul juriidilisel isikul (VÕS § 4221 lg 2). Sundkindlustus erineb maksust selle poolest, et kindlustusmakse tasumisest tekivad kindlustatul varalised õigused kindlustusmakse saaja suhtes. Erinevalt lõivust ei ole sundkindlustuse puhul antav vastuhüve konkreetne, sest vastuhüve saamine on seatud sõltuvusse kindlustusjuhtumi saabumisest (nt haigestumine, pensioniikka jõudmine, töösuhte lõppemine). Sundkindlustuse eesmärk on riskide hajutamine. Sundkindlustusteks on Eestis praegu töötuskindlustus, kohustuslik kogumispension ning hoiuste ja investeeringute tagamine. Sundkindlustuse tunnustele vastab ka sotsiaalmaks, kuigi formaalselt on tegemist maksuga. Sotsiaalmaksu laekumisi kasutatakse sihtotstarbeliselt pensioni- ja ravikindlustuse finantseerimiseks ning kindlustatule tagatavad hüved sõltuvad (kuigi mitte täielikult) tema eest makstud sotsiaalmaksu suurusest.
Seaduses sätestatud juhul on kindlustusvõtja kohustatud kindlustuslepingu sõlmima (VÕS § 4221 lg 1). Kohustusliku kindlustuse kindlustuslepingu suhtes on kohaldatav konkreetne kohustuslikku kindlustust kehtestav seadus koos VÕS-st tulenevate eristustega. See tähendab, et kui seaduses pole mingeid tingimusi sätestatud, siis muus osas võivad pooled ise kokku leppida. Kohustuslikuks kindlustuseks on Eestis näiteks liikluskindlustus ja vabade elukutsete (notar, audiitor, kohtutäitur, advokaat) ametikindlustus, samuti tööandjatele pandud kohustus kindlustada teatud kategooria töötajate või teenistujate elu (nt kaitseväeteenistujad, piirivalvurid, päästeametnikud). Riik võib ise olla nii sundkindlustuse kui ka kohustusliku kindlustuse kindlustusvõtjaks, juhul kui õigustatud isikuks (kindlustatuks) on kolmas isik (töötaja või teenistuja).
Riigilõiv on tasu juriidilise toimingu tegemise või dokumendi väljaandmise eest. Erinevalt maksust saab riigilõivu maksja konkreetse vastusoorituse. Riigilõivu eesmärk on riigi poolt tehtava toimingu kulutuste hüvitamine toimingust huvitatud isiku poolt. Riigilõivude tasumise korra ning toimingute loetelu koos tasumääradega sätestab RLS. Riigilõivu maksjaks võivad olla lisaks füüsilistele ja juriidilistele isikutele ka riigi- ja omavalitsusasutused. Selle kaudu tagatakse parem ülevaade riigiasutuste huvides tehtavate toimingute mahust, mis võimaldab omakorda täpsemalt ja õigemini kalkuleerida riigilõivu määrasid.
Kuigi RLS § 4 sätestab kulupõhimõtte, mille kohaselt riigilõivumäär kehtestatakse lähtuvalt toimingu tegemisega kaasnevatest kuludest, ei pea riigilõivu suurus alati olema ranges vastavuses tehtava toimingu kuludega. Sellist vastavust on paljudel juhtudel väga raske kontrollida. Lõivu suurus võib sõltuda toimingu eesmärgist ja tähendusest taotleja jaoks. Sellisele võimalusele viitab ka RLS § 4 lg 2 (“Toimingu eesmärgist, sellest saadavast hüvest ja kaalukast avalikust huvist, eelkõige sotsiaal- ja majanduspoliitilistest kaalutlustest lähtuvalt võib riigilõivumäära kehtestada kulupõhimõttest erinevalt”). Lõivud nagu maksudki võivad olla riigi majandus- ja sotsiaalpoliitika kujundamise instrumendiks (alates sellest, milliseid riigi kulutusi otsustatakse lõivustada ja milliseid finantseerida maksutuludest).
Lõivu või selle suuruse põhiseaduspärasuse hindamisel tuleb lähtuda sellest, kas lõivu maksmise kohustus takistab põhjendamatult isikul mõne põhiõiguse realiseerimist. Viimasel ajal on see teema olnud aktuaalne eelkõige kohtuasjade riigilõivudega seoses. Riigilõiv ei tohi ebaproportsionaalselt piirata kohtusse pöördumise ja kohtuotsuse edasikaebamise õigust (PS § 15 lg 1 ja § 24 lg 5). Riigikohtu üldkogu on selgitanud, et põhiseaduse järgi on lubatav eesmärk, et hagimenetluses kantakse vähemalt rahaliste vaidluste puhul riigi tehtavad kulud õigusemõistmisele eelkõige menetlusosaliste endi makstavate lõivude arvel, st teised maksumaksjad ei pea seda menetlust vähemalt üldjuhul finantseerima. Küll ei saa seda põhimõtet laiendada selliselt, et sarnaselt peaks menetlusosalised tervikuna finantseerima ka kohtumenetlusi, kus on mängus avalikud huvid, nt lapsi ja perekonda puudutavates vaidlustes, vaidlusi riigiga või ka nt süüteomenetlusi (RKÜKo 12.04.2010, 3-2-1-62-10). Riigilõivu legitiimseks eesmärgiks põhiseaduse tähenduses on ka menetlusökonoomia, et vältida põhjendamatute, pahatahtlike jms kaebuste menetlemist, kuna see võib kaasa tuua kohtusüsteemi suutmatuse pakkuda isikutele tõhusat õiguskaitset mõistliku aja jooksul (RKPKo 15.12.2009, 3-4-1-25-09). Legitiimseks ei saa lugeda kohtulõivu võimalikku eesmärki teenida riigile lisatulu ja finantseerida sellest riigi muid kulutusi, juhul kui lõiv on suurem, kui see on vajalik menetlusosaliste õigusemõistmise kulutuste kandmise ja menetlusökonoomia tagamiseks. Eestis on tekitanud mitmeid probleeme alates 1. jaanuarist 2009 RLS-s riigilõivude tõstmine mitu korda (kaks kuni viis korda). Riigikohus on teinud rohkelt lahendeid, kus sisuliselt RLS-s ühte redaktsiooni on ridade kaupa tunnistatud põhiseadusvastaseks seoses ebaproportsionaalsusega, s.o kõrge lõiv võib olla sobiv abinõu menetlusökonoomia ja õigusemõistmise kulude osalise kandmise eesmärgi täitmiseks, kuid seda ei saa pidada vajalikuks (RKÜKo 29.11.2011, 3-3-1-22-11; 06.03.2012; 3-2-1-67-11). Riigikohus on hinnanud mitmetes kaasustes riigilõivu suuruse põhjendatust sõltuvalt avalduse esitamise viisist (elektroonselt e-toimiku kaudu madalam lõivumäär) ning leidnud, et selline vahetegu pole proportsionaalne (RKPJKo 10.12.2013, 3-4-1-20-13; 09.09.2014, 3-4-1-16-14; 10.03.2014, 3-4-1-6-14; 26.05.2014, 3-4-1-12-14; 19.05.2014, 3-4-1-10-14; 10.06.2014, 3-4-1-14-14; 27.03.2014, 3-4-1-2-14; 09.09.2014, 3-4-1-17-14; 10.12.2013, 3-4-1-20-13).
Riiklik lõiv kommenteeritava paragrahvi tähenduses on laiem mõiste kui riigilõiv. PS ei nõua, et riiklikud lõivud peaksid olema sätestatud ühes seaduses. Riiklikuks lõivuks võib olla ka seaduses sätestatud muu nimetusega tasu riigi- ja omavalitsusasutuste poolt osutatavate avalike teenuste või avaliku asja kasutamise eest. Selliseid tasusid ei pea ilmtingimata nimetama lõivuks. Kuna niisuguste tasude suurus sõltub vastusoorituse iseloomust, siis ei ole nõutav, et seadus sätestaks konkreetsed tasumäärad, kuid kindlasti peab seaduses olema sätestatud tasu maksmise kohustus ning tasu suuruse arvutamise alused (nt viidatakse konkreetsetele kuludele, tunnitasudele jne). Lõivul võib olla kontsessioonimakse iseloom, mille puhul võetakse tasu õiguse eest kasutada piiratud ressursse (nt maardlate kaevandamisõiguse tasu, vee erikasutuse tasu ja muud keskkonnakasutuse tasud, aga ka telefoni lühinumbrite, ringhäälingulubade või mobiilsidekanalite kasutamise tasu). Avalik huvi on siin ressursside säästlik ja efektiivne kasutamine. Kontsessioonimaksete puhul on mõeldav ka enampakkumise korraldamine (nt mobiilside litsentside müük).
Riiklike lõivude hulka kommenteeritava paragrahvi tähenduses kuuluvad veel näiteks FIS-s sätestatud järelevalvetasu, mitmetes seadustes ettenähtud tasud teatud toimingute, elektrooniliste registrite kasutamise, avaliku asja (teed, sillad, tunnelid) kasutamise eest või avaliku võimu poolt osutatud teenuste eest, mis ei allu eraõiguslikule regulatsioonile (nt õppemaks riiklikus õppeasutuses). Riigikohtu praktikast võib nimetada veel MSOS-s sätestatud tuletorni- ja jäämurdetasu (RKTKo 20.06.2008, 3-2-1-55-08), VKVS alusel kehtestatud varumakset (RKPJKo 08.10.2007, 3-4-1-15-07) ja õhusõidukite lennukõlblikkuse kontrolli kulude tasumise kohustust (RKPJK 01.07.2008, 3-4-1-6-08). Riikliku lõivu hulka võib lugeda ka riigituludesse arvatava kautsjoni (RKPJKo 09.04.2008, 3-4-1-20-07) ja riigi kasuks väljamõistetud kohtukulude hüvitised. Samuti kuuluvad riiklike lõivude hulka vabakutseliste riigiametnike ametitoimingute eest võetavad tasud (kohtutäituri tasu, notari tasu). Ka nende tasude määrad peavad olema sätestatud seadusega. Avalik-õiguslike rahaliste kohustuste kehtestamise delegeerimine täidesaatvale võimule võib olla lubatav tingimusel, kui see tuleneb rahalise kohustuse iseloomust ning seadusandja määrab kindlaks diskretsiooni ulatuse, mis võib seisneda tasu alam- ja ülemmäära seadusega sätestamises, tasu suuruse arvestamise aluste kehtestamises vms (RKPJKo 19.12.2003, 3-4-1-22-03).
Kuna PS § 157 lg 2 ei hõlma lisaks maksudele muid kohaliku omavalitsuse poolt kehtestatavaid avalik-õiguslikke rahalisi kohustusi, siis kehtib kommenteeritav paragrahv ka kohalike omavalitsusüksuse poolt võetavatele tasudele (RKPJKo 08.06.2010, 3-4-1-1-10, p-d 55–56). See tähendab, et kõik avalik-õiguslike toimingute eest võetavad tasud peavad olema sätestatud riikliku lõivuna seaduses ning kehtima kohustuslikuna kõikides omavalitsusüksustes (seadus võib näiteks sarnaselt maamaksuga ette näha lõivumäära alam- ja ülempiiri või lubada valla- või linnavolikogul kehtestada lõivusoodustusi). Teine alternatiiv oleks sätestada lõiv KoMS-s, sel juhul oleks igal omavalitsusüksusel ise õigus otsustada vastava tasu kehtestamine oma haldusterritooriumil (selline otsus tehti nt parkimistasu puhul, mis vastab osaliselt nii maksu kui avalikõigusliku teenustasu tunnustele, vt RKÜKo 07.12.2001, 3-1-1-27-01).
Riigikohtu praktikast võib tuua mitmeid näiteid kohalike omavalitsuste kehtestatud ebaseaduslike tasude kohta: Tallinna vanalinna sissesõidu tasu (RKPJKo 22.12.1998, 3-4-1-11-98), Narva linnas transiittranspordi platsi kasutamise tasu (RKPJKo 09.02.2000, 3-4-1-2-00; 09.06.2010, 3-4-1-1-10), Tallinna kesklinnas tänavakaubanduse kauplemiskohtade tasu (RKPJKo 10.04.2002, 3-4-1-4-02).

matches:
§ 157
Riigikohus
§ 83
§ 2
§ 113
§ 157
§ 6
§ 6
§ 104
§ 106
§ 110
§ 4
Riigikohus
Riigikohus
§ 28
Riigikohus
§ 2
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 87
Kohus
Riigikohus
§ 25
Riigikohus
Riigikohus
§ 18
Riigikohus
Riigikohus
§ 15
§ 12
Riigikohus
Riigikohus
§ 157
§ 3
§ 44
§ 3
§ 47
§ 4221
§ 4221
§ 4
§ 4
§ 15
§ 24
Riigikohus
Riigikohus
§ 157