text:
62009CJ0356_ET
Kohtuasjas C‑356/09,
mille ese on EÜ artikli 234 alusel Oberster Gerichtshofi (Austria) 4. augusti 2009. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 4. septembril 2009, menetluses
koosseisus: koja esimees J. N. Cunha Rodrigues, kohtunikud A. Arabadjiev (ettekandja), A. Rosas, U. Lõhmus ja A. Ó Caoimh,
– Pensionsversicherungsanstalt, esindaja: Rechtsanwalt A. Ehm,
– C. Kleist, esindaja: Rechtsanwalt H. Forcher-Mayr,
olles 16. septembri 2010. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
1. Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 9. veebruari 1976. aasta direktiivi 76/207/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega (EÜT L 39, lk 40; ELT eriväljaanne 05/01, lk 187), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. septembri 2002. aasta direktiiviga 2002/73/EÜ (EÜT L 269, lk 15; ELT eriväljaanne 05/04, lk 255; edaspidi „direktiiv 76/207”).
2. Eelotsusetaotlus on esitatud C. Kleisti ja tema tööandja Pensionsversicherungsanstalti (edaspidi „pensionikindlustusasutus”) vahelise kohtuvaidluse raames seoses C. Kleisti töölepingu lõpetamise tingimustega.
3. Artikkel 2 direktiivis 76/207, mis tunnistati alates 15. augustist 2009 kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuli 2006. aasta direktiiviga 2006/54/EÜ meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta tööhõive ja elukutse küsimustes (uuestisõnastamine) (ELT L 204, lk 23), nägi ette:
4. Nimetatud direktiivi artikli 3 lõike 1 punkt c sätestab, et „võrdse kohtlemise põhimõte tähendab, et ei esine ei otsest ega kaudset soolist diskrimineerimist ei avalikus ega erasektoris, sealhulgas avalik-õiguslikes asutustes, seoses järgmisega: […] töö saamise ja töö tingimused, kaasa arvatud töölt vabastamine ja töötasu [nõukogu 10. veebruari 1975. aasta] direktiivi 75/117/EMÜ [meeste ja naiste võrdse tasustamise põhimõtte kohaldamisega seotud õigusaktide ühtlustamise kohta liikmesriikides (EÜT L 45, lk 19; ELT eriväljaanne 05/01, lk 179)] sätete kohaselt”.
5. Nõukogu 19. detsembri 1978. aasta direktiivi 79/7/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte järkjärgulise rakendamise kohta sotsiaalkindlustuse valdkonnas (EÜT 1979, L 6, lk 24; ELT eriväljaanne 05/01, lk 215) artikli 7 lõige 1 sätestab:
„Käesolev direktiiv ei piira liikmesriikide õigust selle reguleerimisalast välja arvata:
6. 29. detsembri 1992. aasta liidu konstitutsioonilise seaduse mees- ja naissoost sotsiaalkindlustatud isikute erinevate vanusepiiride kohta (Bundesverfassungsgesetz über unterschiedliche Altersgrenzen von männlichen und weiblichen Sozialversicherten, BGBl. 832/1992) paragrahvid 1–3 on sõnastatud järgmiselt:
„§ 1. Lubatud on seaduse sätted, mis näevad seaduses ette nähtud sotsiaalkindlustuse kaudu kindlustatud mees- ja naissoost kindlustatutele ette erinevad vanusepiirid.
§ 2. Alates 1. jaanuarist 2019 kuni 2028. aastani tõstetakse iga aasta 1. jaanuaril naissoost kindlustatute ennetähtaegse vanaduspensioni vanusepiiri kuue kuu võrra.
§ 3. Alates 1. jaanuarist 2024 kuni 2033. aastani tõstetakse iga aasta 1. jaanuaril naissoost kindlustatute vanaduspensioni vanusepiiri kuue kuu võrra.”
7. 9. septembri 1955. aasta sotsiaalkindlustuse seadus (Allgemeines Sozialversicherungsgesetz, BGBl . 189/1955), mida on muudetud (edaspidi „ASVG”), on selle seaduse § 270 kohaselt kohaldatav nii töölistele kui teistele töötajatele. Nimetatud seaduse § 253 lõige 1 näeb ette, et korralisse pensioniikka jõudmisel, mis meestel algab alates 65. eluaastast ja naistel alates 60. eluaastast, on kindlustatud isikutel õigus vanaduspensionile, kui §‑s 236 sätestatud ooteaeg on täidetud.
8. Eelotsusetaotlusest nähtub, et Austria õiguses ei saa seaduses ette nähtud (ASVG alusel makstavat) pensioni vähendada sel põhjusel, et pärast seda, kui töötaja on jõudnud ikka, millal tal tekib õigus nimetatud pensionile, kestab ta töösuhe edasi või ta töötab füüsilisest isikust ettevõtjana.
9. Käesolevas põhikohtuasjas kohaldatav kollektiivleping on Austria sotsiaalkindlustusasutustes töötavate arstide ja dentistide teenistuskord B (Dienstordnung B für die Ärzte und Dentisten bei den Sozialversicherungsträgern Österreichs, edaspidi „DO.B”). Nimetatud kollektiivleping kehtestab töölepingu ülesütlemise erikorra, mille kohaselt võib nende töötajate töölepinguid, kes on oma tööandja juures töötanud kümme või enam aastat, üles öelda üksnes kindlatel põhjustel.
10. DO.B § 134 on sõnastatud järgmiselt:
(2) Töölepingu ülesütlemise eest kaitstud arstidel on õigus jääda pensionile, kui
2. [neil] on õigus vanaduspensionile ASVG § 253 alusel [...]
(4) Juhatus võib saata töölepingu ülesütlemise eest kaitstud arsti pensionile, kui arst:
1. vastab lõike 2 punktide […] 2 […] tingimustele[...]
11. C. Kleist, kes on sündinud 1948. aasta veebruaris, töötas vanemarstina pensionikindlustusasutuses.
12. Nimetatud pensionikindlustusasutus võttis vastu otsuse, et üles öeldakse kõikide niisuguste mees- ja naissoost töötajate töölepingud, kes vastavad DO.B järgi pensionile saatmise tingimustele. C. Kleist teatas 9. jaanuari 2007. aasta kirjas oma tööandjale, et ta ei soovi jääda pensionile 60‑aastaselt, vaid soovib töötada kuni 65-aastaseks saamiseni. Sellest hoolimata edastas tööandja C. Kleistile 6. detsembri 2007. aasta kirjaga oma otsuse saata C. Kleist alates 1. juulist 2008 kohustuslikus korras pensionile.
13. C. Kleist vaidlustas oma töölepingu ülesütlemise Landesgericht Innsbruckis (Innsbrucki piirkondlik kohus). Landesgericht Innsbrucki 14. märtsi 2008. aasta otsuse, millega C. Kleisti kaebus jäeti rahuldamata, muutis ära Oberlandesgericht Innsbruck (Innsbrucki kõrgem piirkondlik kohus) – apellatsioonikohus töö- ja sotsiaalõigusega seotud kohtuasjades – oma 22. augusti 2008. aasta otsusega. Pensionikindlustusasutus esitas seejärel kassatsioonkaebuse Oberster Gerichtshofile (Austria Ülemkohus).
14. Oberster Gerichtshof märgib, et DO.B‑ga kehtestatud töölepingu ülesütlemise kord erineb üldisest Austria seaduses ette nähtud korrast, mille kohaselt ei pea töösuhte ühepoolne lõpetamine olema põhimõtteliselt põhjendatud. Sellest hoolimata märgib eelnimetatud kohus, et see asjaolu ei välista, et teatavatel tingimustel võib kohaldada nendes seaduse sätetes ette nähtud üldist kaitset töölepingu õigusvastase ülesütlemise eest, kui ülesütlemine kahjustab töötaja olulisi huve ja tööandja ei suuda tõendada, et töölepingu ülesütlemine on õigustatud ettevõttest või töötaja isikust tulenevatel põhjustel.
15. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib seejärel, et selle asjaolu hindamisel, kas nimetatud ülesütlemine kahjustab töötaja olulisi huve, tuleb arvesse võtta töötaja sotsiaalset kindlustatust, eelkõige seda, kas ta saab vanaduspensioni. Samas kasutatakse sama kriteeriumi põhikohtuasjas kõne all oleva DO.B sättega seoses, mis lubab tööandjal jätta seaduses sätestatust korrast tugevama kaitse ülesütlemise eest kohaldamata nende töötajate puhul, kes saavad vanaduspensioni, võimaldades seega võtta tööle nooremaid töötajaid.
16. Oberster Gerichtshofil on tekkinud küsimus, kas töötaja sotsiaalse olukorra kriteeriumi, millele Austria töölepingu ülesütlemist reguleerivad normid viitavad, ei tule töötajate olukordade samalaadsuse hindamisel võtta samamoodi arvesse nagu vanuse kriteeriumi. Nimetatud kohus märgib, et mehi ja naisi koheldakse selles osas ühtemoodi, kuna nad kaotavad DO.B‑s ette nähtud tugevama kaitse töölepingu ülesütlemise eest siis, kui nad muutuvad sotsiaalselt kindlustatuks.
17. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et pidades eelkõige silmas liikmesriikide tegutsemisruumi ulatust tööhõivepoliitika meetmete kujundamisel, ei ole Euroopa Kohus piisavalt täpsustanud eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses olevas kohtuasjas tõstatatud õigusküsimusi, mis võimaldaks tal teha otsuse.
18. Sellest tulenevalt otsustas Oberster Gerichtshof menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas direktiivi [76/207] artikli 3 lõike 1 punkti c […] tuleb tõlgendada nii, et sellega on – tööõiguse süsteemi raames, mis võtab töötajatele tööandjapoolse töölepingu ülesütlemise eest üldise kaitse andmisel arvesse nende sotsiaalset (rahalist) sõltuvust töökohast – vastuolus kollektiivlepingu säte, mis näeb ette seaduses sätestatud üldisest töölepingu ülesütlemise kaitsest ulatuslikuma erilise ülesütlemise kaitse ainult selle ajani, kui töötaja on sotsiaalselt (rahaliselt) kindlustatud, millises olukorras on ta üldjuhul siis, kui tal tekib õigus vanaduspensionile, kui selle vanaduspensioni saamise õigus tekib meestel ja naistel erineval ajal?
2. Kas kirjeldatud tööõiguse süsteemi raames on direktiivi [76/207] artikli 3 lõike 1 punktiga c vastuolus otsus, millega avaliku sektori tööandja ütleb üles naistöötaja töölepingu mõni kuu pärast seda, kui ta on saanud kindlustatuse vanaduspensioni näol, et võtta tööle juba uusi tööturule pürgivaid töötajaid?”
19. Nimetatud küsimustega, mida tuleb käsitleda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada seda, kas direktiivi 76/207 artikli 3 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et siseriiklikud sätted, mis lubavad avalik-õiguslikul tööandjal nooremate töötajate töölevõtu toetamise eesmärgil öelda töölepingu üles neil töötajatel, kellel on tekkinud õigus saada vanaduspensioni, kui naistel tekib see õigus viis aastat nooremalt kui meestel, kujutavad endast selles direktiivis keelatud diskrimineerimist soo alusel.
20. C. Kleisti arvates kujutavad põhikohtuasjas käsitletavad õigusnormid endast soolist diskrimineerimist, kuna need lubavad tööandjal saata kohustuslikus korras pensionile pensioniõiguslikku ikka jõudnud, st 60‑aastaseks saanud naistöötaja, samal ajal kui selle pensioni saamise õigus tekib mees- ja naistöötajatel eri ajal. Direktiivi 76/207 artikli 3 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et sellega on eelnimetatud õigusnormid vastuolus.
21. C. Kleist palub Euroopa Kohtul tõlgendada ka nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel (EÜT L 303, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04, lk 79). Ta väidab, et selle direktiivi sätetega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitletavad, sest nende õigusnormidega kaasneb otsene sooline diskrimineerimine.
22. Pensionikindlustusasutus väidab, et põhikohtuasjas käsitletavad õigusnormid näevad ette kaudse erineva kohtlemise soo alusel, mis on õigustatud nooremate isikute tööhõive edendamise eesmärgi tõttu ega kujuta endast seega õigusvastast diskrimineerimist. Peale selle leiab pensionikindlustusamet, et vältida tuleb olukorda, kus naised saavad kumuleerida oma töötasu ja seaduses ette nähtud pensioni, kuigi meestel seda võimalust ei ole.
23. Euroopa Komisjon märgib, et direktiivi 76/207 artikli 3 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus kollektiivlepingu tingimus, mis näeb ette seaduses sätestatud üldisest töölepingu ülesütlemise kaitsest ulatuslikuma erilise ülesütlemise kaitse, mis on aga kohaldatav ainult selle ajani, kui töötajal tekib sotsiaalne kindlustatus rahaliste vahendite näol, millisesse olukorda jõuab töötaja üldjuhul siis, kui ta hakkab saama vanaduspensioni, kui selle vanaduspensioni saamise õigus tekib mees- ja naistöötajatel erineval ajal, kuna nooremate isikute tööhõive edendamise eesmärgiga ei saa õigustada selliseid õigusnorme.
24. Kõigepealt tuleb märkida, et vanaduspensioni saamise tingimused ühelt poolt ja töösuhte lõpetamise tingimused teiselt poolt on erinevad küsimused (vt selle kohta 26. veebruari 1986. aasta otsus kohtuasjas 152/84: Marshall, EKL 1988, lk 723, punkt 32).
25. Mis puudutab töösuhte lõpetamise tingimusi, siis sätestab direktiivi 76/207 artikli 3 lõike 1 punkt c, et võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamine seoses töölt vabastamise tingimustega tähendab, et ei esine ei otsest ega kaudset soolist diskrimineerimist ei avalikus ega erasektoris, sealhulgas avalik-õiguslikes asutustes.
26. Selles kontekstis kuulub tööandja üldise pensionipoliitika raames ette nähtud töötajate kohustusliku töölt lahkumise vanusepiir selles sättes esineva töölt vabastamise mõiste alla, mida tuleb tõlgendada laialt, isegi kui selle lahkumisega kaasneb vanaduspensioni saamine (vt analoogia alusel eespool viidatud 26. veebruari 1986. aasta otsus kohtuasjas Marshall, punkt 34, ja 26. veebruari 1986. aasta otsus kohtuasjas 262/84: Beets-Proper, EKL 1986, lk 773, punkt 36).
27. Eeltoodust järeldub, et kuna C. Kleisti tööandja saatis ta kohustuslikus korras pensionile vastavalt tööandja otsusele öelda üles kõigi nende töötajate töölepingud, kellel on vanaduspensioni saamise õigus, on põhikohtuasjas tegemist töölt vabastamise tingimustega direktiivi 76/207 artikli 3 lõike 1 punkti c tähenduses.
28. Esmalt tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on leidnud, et üldine töölepingu tööandjapoolse ülesütlemise poliitika, mis näeb ette naistöötaja töölepingu ülesütlemise üksnes sel põhjusel, et viimatinimetatu on jõudnud vanaduspensioni saamise ikka või selle ületanud ning kui see iga on siseriiklike õigusnormide kohaselt meeste ja naiste puhul erinev, kujutab endast direktiiviga 76/207/EMÜ keelatud soolist diskrimineerimist (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Marshall, punkt 38).
29. Selles osas tuleb esiteks märkida, et direktiivi 76/207 artikli 2 lõike 2 esimese taande kohaselt on otsese diskrimineerimisega tegemist siis, kui ühte isikut koheldakse soo tõttu halvemini, kui koheldakse, on koheldud või koheldaks teist isikut samalaadses olukorras.
30. Käesoleval juhul tuleneb DO.B § 134 lõike 2 punktist 2 ja lõike 4 punktist 1, et töölepingu ülesütlemise eest kaitstud arstide töölepinguid võib siiski üles öelda siis, kui neil tekib vanaduspensioni saamise õigus ASVG § 253 tähenduses. Samas tekib see õigus nimetatud § 253 lõike 1 kohaselt meestel 65. eluaasta ning naistel 60. eluaasta täitumisel. Järelikult võib naistöötajate töölepingu üles öelda, kui nad on saanud 60‑aastaseks, samal ajal kui meestöötajate töölepingu saab üles öelda alles siis, kui nad on saanud 65‑aastaseks.
31. Kuivõrd nimetatud sätetes aluseks võetud kriteerium on lahutamatult seotud töötajate sooga, on vastupidi pensionikindlustusasutuse väidetele seega tegemist otsese erineva kohtlemisega soo tõttu.
32. Teiseks tuleb kontrollida, kas sellises kontekstis nagu nimetatud sätetega ette nähtud olukord on 60–65‑aastased naistöötajad samas vanuserühmas olevate meestöötajatega samalaadses olukorras direktiivi 76/207 artikli 2 lõike 2 esimese taande tähenduses.
33. Selle kohta küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, kas asjaolu, et 60–65‑aastastel naistöötajatel on seaduse alusel makstava vanaduspensioni näol sotsiaalne kindlustatus, ei pane neid töötajaid erilisse olukorda võrreldes samasse vanuserühma kuuluvate meeste olukorraga, kellel selline kindlustatus puudub.
34. Niisuguste olukordade samalaadsust tuleb hinnata eelkõige erinevat kohtlemist sätestavate õigusnormide eesmärki silmas pidades (vt selle kohta 9. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑19/02: Hlozek, EKL 2004, lk I‑11491, punkt 46, ja ka analoogia alusel 16. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑127/07: Arcelor Atlantique ja Lorraine jt, EKL 2008, lk I‑9895, punkt 26).
35. Käesolevas põhikohtuasjas on kõnealust erinevat kohtlemist kehtestavate õigusnormide eesmärk reguleerida neid tingimusi, mil töötajad võivad kaotada oma töö.
36. Käesoleva põhikohtuasja kontekstis ei ole erinevalt 9. novembri 1993. aasta kohtuotsuse kohtuasjas C‑132/92: Roberts (EKL 1993, lk I‑5579, punkt 20) ja eespool viidatud kohtuotsuse Hlozek (punkt 48) aluseks olnud kohtuasjadest naistöötajatele antud soodustus, mis seisneb selles, et nad võivad saada vanaduspensioni viis aastat nooremalt kui meestöötajad, otseses seoses erinevat kohtlemist kehtestavate õigusnormide eesmärgiga.
37. Selline soodustus ei saa nimelt panna naistöötajaid võrreldes meestöötajatega erilisse olukorda, kuna mehed ja naised on töösuhte lõpetamise tingimuste osas identsetes olukordades (vt selle kohta 26. veebruari 1986. aasta otsus kohtuasjas 151/84: Roberts, EKL 1986, lk 703, punkt 36).
38. Peale selle, nagu nähtub ka eelotsusetaotlusest, tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktis 33 nimetatud asjaolu sellest, et Austria Vabariik soovis kehtestada direktiivi 79/7 artikli 7 lõike 1 punktis a sätestatud võrdse kohtlemise põhimõttest võimaldatava erandi alusel korra, mille kohaselt on meeste ja naiste seaduses ette nähtud vanaduspensioniiga erinev, selleks et tasakaalustada naiste sotsiaalselt, perekondlikult ja majanduslikult ebasoodsamat olukorda.
39. Samas on Euroopa Kohus korduvalt leidnud, et võrdse kohtlemise põhimõtte erilist tähtsust arvestades tuleb selles normis sätestatud soolise diskrimineerimise keelu erandit tõlgendada kitsalt, nii et see on kohaldatav ainult vanaduspensioni ja väljateenitud pensioni saamiseks õigust andva pensioniea kindlaksmääramisele ja selle võimaliku mõju suhtes teistele sotsiaalkindlustushüvitistele (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Marshall, punkt 36; 21. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑207/04: Vergani, EKL 2005, lk I‑7453, punkt 33, ja 27. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑423/04: Richards, EKL 2006, lk I‑3585, punkt 36).
40. Kuna põhikohtuasjas käsitletavad õigusnormid puudutavad – nagu nähtub ka käesoleva otsuse punktist 27 – töölt vabastamist direktiivi 76/207 artikli 3 lõike 1 punkti c tähenduses, mitte direktiivi 79/7 artikli 7 lõike 1 punktis a sätestatud mõju, siis ei ole nimetatud erand neile õigusnormidele kohaldatav.
41. Kolmandaks eristab direktiiv 76/207 ühelt poolt otsest diskrimineerimist soo tõttu ja teiselt poolt „kaudset” diskrimineerimist, nii et ainult need sätted, kriteeriumid või tavad, mis võivad endast kujutada kaudset diskrimineerimist, võivad selle direktiivi artikli 2 lõike 2 teise taande alusel pääseda diskrimineerivaks kvalifitseerimisest, kui neil on „objektiivselt põhjendatav õigustatud eesmärk ja selle eesmärgi saavutamise vahendid on asjakohased ja vajalikud”. Niisugust võimalust ei ole seevastu ette nähtud sellise erineva kohtlemise osas, mis võib kujutada endast otsest diskrimineerimist nimetatud direktiivi artikli 2 lõike 2 esimese taande tähenduses.
42. Kuna niisugustel asjaoludel põhineb ühelt poolt selliste õigusnormidega nagu põhikohtuasjas käsitletavad kehtestatud erinev kohtlemine otseselt soolisel alusel, samal ajal kui – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 37 – meeste ja naiste olukord on käesoleval juhul identne, ning teiselt poolt ei sisalda direktiiv 76/207 käesolevas asjas võrdse kohtlemise põhimõttele kohaldatavat erandit, siis tuleb järeldada, et selline erinev kohtlemine kujutab endast otsest soolist diskrimineerimist (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Vergani, punkt 34).
43. Nimetatud erinevat kohtlemist ei saa seega õigustada nooremate isikute tööhõive edendamise eesmärgiga, millele viitab pensionikindlustusasutus.
44. Mis puudutab viimaks võimalikku vanuselist diskrimineerimist direktiivi 2000/78 tähenduses, siis tuleb meenutada, EÜ artiklis 234 sätestatud menetluses on üksnes asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval siseriiklikul kohtul kohtuasja eripära arvesse võttes õigus hinnata eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks ning Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust (vt eelkõige 12. oktoobri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑45/09: Rosenbladt, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 32).
45. Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole palunud Euroopa Kohtul tõlgendada seda direktiivi ning ka eelotsusetaotlusest endast ei nähtu, et põhikohtuasjas oleks ette heidetud sellise diskrimineerimise olemasolu, ei ole selle küsimuse hindamine kõnealuse vaidluse lahendamiseks tarvilik.
46. Seega tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 76/207 artikli 3 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et siseriiklikud õigusnormid, mis lubavad tööandjal noorematel isikutel töö saamise soodustamiseks öelda üles nende töötajate töölepingud, kellel on tekkinud õigus vanaduspensionile, kui naistel tekib see õigus viis aastat nooremalt kui meestel, kujutavad endast selles direktiivis keelatud otsest soolist diskrimineerimist.
47. Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Nõukogu 9. veebruari 1976. aasta direktiivi 76/207/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. septembri 2002. aasta direktiiviga 2002/73/EÜ) artikli 3 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et siseriiklikud õigusnormid, mis lubavad tööandjal noorematel isikutel töö saamise soodustamiseks öelda üles nende töötajate töölepingud, kellel on tekkinud õigus vanaduspensionile, kui naistel tekib see õigus viis aastat nooremalt kui meestel, kujutavad endast selles direktiivis keelatud otsest soolist diskrimineerimist.

matches:
§ 2
§ 3
§ 270
§ 253
§ 134
§ 253
kohus
kohus
kohus
Kohus
kohus
Kohus
§ 134
§ 253
§ 253
kohus
Kohus
kohus


text:
(1) Keskkonnariski tuleb
kohaste ettevaatusmeetmete võtmisega võimalikult suurel määral vähendada. (2) Keskkonnariskiga
tegevuste suhtes otsuste tegemisel selgitatakse välja nende tegevuste mõju
keskkonnale. Seaduses sätestatud juhtudel ja korras tuleb läbi viia
keskkonnamõju hindamise menetlus.
1. Ettevaatuspõhimõtte eesmärgiks on keskkonnahäiringute mõistlikus ulatuses vähendamine keskkonnariski esinemise olukorras. 1.1. Ajalooliselt oli ettevaatuspõhimõtte esilekerkimise peamiseks põhjuseks pettumine nn keskkonna suure
assimileerimisvõime teoorias (assimilative capacity approach). Nimetatud
teooria toetus eeldusele, et juhul kui inimtegevusest lähtuv mõju keskkonnale
ei ületa „riskivaba” taset, ei põhjusta
see keskkonnale ka mingeid märkimisväärseid negatiivseid tagajärgi. Teiseks
teooria lähtepunktiks oli eeldus, et kaasaegne teadus on suutlik seda
„riskivaba” taset adekvaatselt prognoosima, määratlema keskkonnariskid ning
töötama välja tehnilised lahendused nende riskide elimineerimiseks. Praktika on
siiski näidanud, et teadus ei ole võimeline inimtegevuse tagajärgi üheselt
prognoosima. Klassikaline õiguslik lähenemine ei luba sellises ebakindlas
olukorras isikute õiguste ja vabaduste piiramiseks õiguslike meetmete võtmist.
Ettevaatuspõhimõte on toonud sellisesse lähenemisse olulise muutuse ja lubab (või
isegi nõuab) meetmete võtmist ka ebakindlusega varjatud keskkonnariskide
vähendamiseks. 1.2. Ettevaatuspõhimõttel on oluline koht ka rahvusvahelises keskkonnaõiguses.
Sellele on viidatud paljudes
rahvusvahelistes leebe regulatsiooni vahendites, näiteks 1992. aasta ÜRO Rio de
Janeiro keskkonna ja arengu deklaratsioonis (nn Rio deklaratsioon).
Ettevaatuspõhimõttele toetuvad ka mitmed rahvusvahelised keskkonnakonventsioonid,
nt ÜRO kliimamuutuste raamkonventsioon (1992),
(1992) või Läänemere piirkonna
merekeskkonna kaitse konventsioon (1994), mis on Eesti
jaoks eriti oluline. Ettevaatuspõhimõte,
täpsemalt selle tavaõiguslik iseloom, on olnud vaidluse esemeks ka
Rahvusvahelise Kohtu praktikas, ennekõike nn Gabčikovo-Nagymaros kaasuses (Gabčikovo-Nagymaros Project (Ungari vs. Slovakkia), ICJ Reports 1997, lk 7),
kus kohus tunnistas vajadust rakendada ettevaatusmeetmeid.
1.3. Ettevaatuspõhimõte on ka EL keskkonnaõiguse üks aluspõhimõtetest.
Ettevaatuspõhimõte lülitati selgesõnaliselt
EÜ asutamislepingusse Maastrichti lepinguga 1993. aastal. See on nüüd ELTL
artiklis 191 sätestatud kui üks EÜ keskkonnapoliitika põhialuseid. Tulenevalt
ELTL artiklis 11 sätestatud lõimimispõhimõttest on ettevaatuspõhimõte
rakendatav ka teiste poliitikate elluviimisel. Selliselt on ettevaatuspõhimõte
lülitatud EL konstitutsiooniliste eesmärkide hulka. EL institutsioonidel on
ühtlustamismeetmete võtmisel ning liikmesriikidel on EL õiguse ülevõtmisel ja
rakendamisel kohustus arvestada ettevaatuspõhimõttega. Suur osa, kui mitte
enamus EL teisese õiguse hulka kuuluvatest keskkonnavaldkonna
ühtlustamismeetmetest (direktiividest) toetub ettevaatuspõhimõttele. 1.3.1. EL õiguse
kontekstis tuleb tähele panna ettevaatuspõhimõtte kahesugust rakendusmustrit.
Esiteks on EL seadusandja ja ka liikmesriigid korduvalt kasutanud
ettevaatuspõhimõtet ühtlustamismeetmete kehtestamise õigustusena, kui need on
ELTL artikli 263 või muul alusel vaidlustatud. Selliste juhtumite näiteks on
kohtuasjad Pfizer (Esimese Astme Kohtu
11.09.2002 otsus nr T–13/99,
Pfizer Animal Health SA vs. Euroopa
Ühenduse Nõukogu); Armand Mondiet (Euroopa
Kohtu 24.11.1993 otsus nr C–405/92
Établissements Armand Mondiet SA), ning Land
Oberösterreich (Euroopa Kohtu 13.09.2007 otsus nr C–439/05
ja C-454/05,
Land Oberösterreich ja Austria Liiduvabariik vs. Euroopa Komisjon). 1.3.2. Teisalt on ettevaatuspõhimõtet kasutatud ka
kaupade vaba liikumist takistavate liikmesriigi meetmete õigustamiseks
juhtumitel, kus liikmesriik on kehtestanud ühtlustamismeetmetest rangemad
nõuded. Selliste juhtumite näiteks on kohtuasjad C-473/98
(Euroopa Kohtu 11.07.2000 otsus nr 473/98, Kemikaleninspektionen); C-67/97
(Euroopa Kohtu 03.12.1998 otsus nr C-67/97, Ditlev Bluhme) ning C-219/07
(Euroopa Kohtu 19.06.2008 otsus nr C-219/07, Nationale Raad van Dierenkwekers en
Liebhebbers VZW ja Andibel VZW vs Belgia riik). 1.4. Klassikalisele ettevaatuspõhimõtte käsitusele, mis seostab põhimõtte
teadusliku määramatuse olukorraga, lisab KeÜS uue dimensiooni. Nimelt näeb KeÜS
ette, et ettevaatuspõhimõte rakendub mitte üksnes teadusliku ebakindluse
olukorras, vaid ka juhul, kui puudub kasvõi üks kahest keskkonnaohu tunnusest –
tõenäosuse piisavus või häiringu olulisus. Näiteks ka siis, kui häiringu tekkimine
on küll piisavalt tõenäoline (nagu keskkonnaohu puhul), kuid häiring ise ei ole
oluline. Ka sel juhul tuleb rakendada keskkonnahäiringu vähendamise meetmeid
mõistlikus ulatuses. 1.5. Ettevaatuspõhimõtte otseseks adressaadiks on haldusorganid, kes peavad
keskkonnariske arvesse võtma oma haldustegevuses, ennekõike haldusaktide
(keskkonnakaitselubade, planeeringute, arengu- ja tegevuskavade) andmisel ja
toimingute teostamisel, valima ja rakendama riskide vähendamiseks
proportsionaalsed meetmed ja seda valikut ka põhjendama. Ettevaatuspõhimõtte rakendamisel tuleb
langetada kaks otsust. Esiteks tuleb otsustada, kas on ületatud
ettevaatuspõhimõtte rakendamise künnis, ehk kas tegemist on vähendamist vajava keskkonnahäiringuga. Teiseks tuleb langetada otsus selle
kohta, millised on antud juhtumi puhul kohased keskkonnariskide vähendamise
2. Keskkonnariskide puhul ei seata
eesmärgiks nende täielikku vältimist, vaid vähendamist mõistlikus
ulatuses. 2.1. Seega ei ole
ettevaatuspõhimõte üldjuhul tegevuste täieliku keelamise aluseks. Tegevuste
läbiviimine on üldjuhul lubatud, kuid vaid siis, kui võetakse kohased
(proportsionaalsed) meetmed keskkonnahäiringute vähendamiseks võimalikult suures ulatuses. Tähele tuleb panna seda, et keskkonnaohu puhul kehtib põhimõte,
mille kohaselt ei pea ohtusid mitte vähendama, vaid vältima.
2.2. Eesti õigusesse on ettevaatuspõhimõte
enamikul juhtudest üle võetud EL õigusest. Konkreetsel juhul rakendamisele
kuuluvad ettevaatusmeetmed on sageli sätestatud juba õigustloova akti tasandil.
Näiteks keskkonnamõju hindamise alases regulatsioonis sätestatakse tegevuste loetelu, mille puhul on
keskkonnamõju hindamine (kui ettevaatusmeede) kohustuslik. Näitena saab siinkohal
tuua ka jäätmeõiguse, milles sätestatakse
tootja kohustused jäätmetekke vältimisel ja tekkivate jäätmete kogumisel.
Viimasel juhul on kohustuse otseseks adressaadiks küll tootja, kuid nende
kohustuste täitmine allub ka haldusorgani kontrollile. Välisõhu alane regulatsioon sätestab
lenduvaid orgaanilisi ühendeid sisaldavate värvide, lakkide ning sõidukite
taasviimistlusmaterjalide käitlemise erinõuded. Need nõuded on mõeldud mitte
üksnes otseste ohtude tõrjumiseks, vaid ka sellistest ühenditest lähtuvate
riskide vähendamiseks. Analoogilisi ettevaatusmeetmeid on keskkonnaõiguses ohtralt, kuna kaasaegne teaduslik-tehniline areng toob väga tihti kaasa uusi keskkonnariske, mille ilmnemise korral ei ole põhjust tegevusi keelata, küll aga tuleks püüda riske võmalikult suures ulatuses vähendada. 2.3. Õigustloovad aktid ei sätesta aga ettevaatusmeetmete täielikku
kataloogi. Ettevaatuspõhimõtte kui
keskkonnaõiguse üldpõhimõtte rakendamine peab toimuma ka juhtumipõhiselt, ja seda eelkõige
siis, kui haldusorganil on kaalutlusõigus.
Sellise olukorra näiteks on LKS § 33, mis käsitleb hoiuala teatise
menetlust ja sätestab, et hoiualal kavandatavale tegevusele võib seada
tingimusi selleks, et vältida ohtu ja vähendada hoiuala ebasoodsalt mõjutamise
riski. Kaalutlusõigusele allutatud ettevaatuspõhimõtte rakendamise näiteks on
ka keskkonnanõuete sätestamine keskkonnamõju hindamise alases regulatsioonis. Ka nende nõuete eesmärgiks on keskkonnariskide vähendamine. Juhtumipõhise ettevaatuspõhimõtte rakendamise näiteks sobiks ka KeÜS § 4 kommentaaris 3.1 toodud näide jäärajasõidu häirivast mõjust elanike heaolule. Antud näite puhul ei ole võistluste ebaregulaarset toimumislaadi arvestades ja müranormide mitteületamise tõttu ilmselt põhjust sellise tegevuse keelamiseks. Proportsionaalseks ettevaatusmeetmeks ja erinevate huvide tasakaalustamise vahendiks võiks aga näiteks olla võistluste alguse kellaaja viimine lõunasele ajale, et tagada elanikele talvistel nädalavahetustel võimalus hommikuseks puhkuseks. Teiseks näiteks võib olla juhtum, kus asula lähedal tegutseb mitu kruusakarjääri. Ettevõtja K soovib rajada uue kruusakarjääri. Sellega kaasnevad tolm, müra jms tegurid jäävad eelduslikult normide piiresse, ent on kohalike elanike jaoks häirivad, eriti arvestades piirkonnas juba toimuvat tegevust. Kohalik MTÜ soovib, et tolmuhäiringu vähendamiseks oleks piiratud karjääri väljaveoteel masinate liikumiskiirus ning mürahäiringu vähendamiseks ka karjääri tööaeg. Ilmselt tuleb neid väljapakutud lahendusi pidada proportsionaalseteks ettevaatusmeetmeteks, kui nende rakendus jääb mõõdukatesse piiridesse.
2.5. Ettevaatusmeetmete valikul tuleb arvestada
proportsionaalsuse põhimõttega ja hoolitseda selle eest, et ettevaatusmeetmed
oleksid sobivad, vajalikud ja mõõdukad kitsamas mõttes. Mida olulisemat
õigushüve ebasoodsalt mõjutatakse, ja mida tõenäolisem see mõju on, seda
majanduslikus ja sotsiaalses mõttes koormavamad võivad olla mõju vähendamise
2.6. Ettevaatuspõhimõtte rakendamisega kaasneb üldjuhul küll üksnes keskkonnariskide
vähendamine, kuid kui selleks on olemas proportsionaalsed, ja seega mitte
liigselt koormavad meetmed, võib ettevaatuspõhimõtte rakendamine kaasa tuua ka
keskkonnariski täieliku vältimise ehk redutseerimise nullini. Asjakohaseks
näiteks sobib siinkohal olukord, kus keskkonnamõju hindamise käigus selgub, et
kavandatava uue maanteelõigu rajamise tagajärjel lisanduv transpordist lähtuv
müra võib teataval määral häirida maanteest 500 meetri kaugusel asuval
metsajärvel pesitsevate lindude kolooniat. Keskkonnamõju hindamise aruande
alusel kehtestatud keskkonnanõuded näevad ette maanteetrassi nihutamise 1
kilomeetri kaugusele, mis tooks ilmselt kaasa eelnimetatud keskkonnariski
täieliku kadumise.
2.7. Tähele tuleb
panna sedagi, et ettevaatuspõhimõte ei välista siiski ka tegevuste keelamist, ja
seda ennekõike siis, kui keskkonnahäiringu mõju vähendamiseks ei ole muid
proportsionaalseid meetmeid kui keeld. EL Kohtu praktikas on sellisteks
esmatähtsateks õigushüvedeks näiteks inimtervis või Natura 2000 võrgustiku
üleeuroopalise tähtsusega ohustatud loodusväärtused.
2.8. Ettevaatuspõhimõtet on rakendatud ka Eesti kohtupraktikas. Üheks
näiteks sobib Riigikohtu lahend, milles on öeldud, et „keskkonnaküsimuste
otsustamisel tuleb lähtuda ettevaatusprintsiibist ning vajalik on arvestada
suurt hulka erinevaid huvisid, pürgides nende tasakaalustamise poole, et leida
konkreetsel juhtumil säästva arengu ning keskkonnakaitse vajadusi arvestav
sobivaim lahendus” (RKHKo 28.02.2007, 3-3-1-86-06, p
22). Tõsi, antud asjas kohus küll viitab ettevaatuspõhimõttele, kuid ei too
esile selle sisulisi aspekte. 2.9. Ettevaatuspõhimõttele omane lähenemine on kajastatud ka KeÜS käitaja
kohustusi sätestavas peatükis (3. ptk), kus pannakse käitajale kohustus
omandada teadmised käitise tegevusega seotud keskkonnariskide kohta, neid riske
hinnata ja võtta asjaoludele vastavaid kohaseid ettevaatusmeetmeid (vt KeÜS §-de 16
20 kommentaare).
3. KeÜS § 11 teine lõige käsitleb ühte levinumat ettevaatusmeetmete liiki – inimese poolt keskkonnale avaldatava mõju
hindamist –, mis tagab mitte ainult
keskkonnaohtude, vaid ka keskkonnariskide arvessevõtmise õiguslike otsuste
langetamisel erinevates keskkonda mõjutada võivates eluvaldkondades. 3.1. Keskkonnamõju tuleks otsuste tegemisel alati arvesse võtta. See
kohustus tuleneb ennekõike lõimimispõhimõttest ja ka keskkonna kõrgetasemelise
kaitse põhimõttest. Keskkonnale tõenäoliselt avalduvat mõju tuleb arvesse võtta
haldusorganite poolt täidesaatva riigivõimu teostamise kõige erinevamates
vormides. Keskkonnamõju väljaselgitamine ja selle arvessevõtmine tuleneb ka
üldisest kaalutlusõiguse doktriinist, mis nõuab kaalutlusotsuste langetamisel kõikide
oluliste asjaolude kaalumist ja arvessevõtmist. Seega on ilmselge keskkonnamõju
kui olulise asjaolu kaalumisel kõrvalejätmine käsitatav veana kaalutlusõiguse
3.2. Ka käitaja peab oma üldiste keskkonnaalaste kohustuste täitmiseks
omandama KeÜS § 16 lg 2 kohased teadmised ja tegema seda omaalgatuslikult, mitte
üksnes formaliseeritud keskkonnamõju hindamise menetluses. Mõistlikus ulatuses
teabe omamine on vajalik mitte üksnes keskkonnaohu vältimiseks, vaid ennekõike
just ebakindlusega varjatud keskkonnariskide vähendamiseks.
3.3. KeÜS § 11 lg 2 teine lause näeb ette, et seaduses sätestatud juhtudel tuleb
õiguslike otsuste langetamisel keskkonnamõju mitte lihtsalt arvesse võtta, vaid
selle hindamiseks tuleb läbi viia formaliseeritud õiguslik menetlus.
Keskkonnamõju hindamise menetlusi on keskkonnaõiguses mitmeid. Lisaks
klassikalisele kavandatava tegevuse keskkonnamõju hindamisele (KMH) tuntakse ka
strateegiliste planeerimisdokumentide keskkonnamõju hindamist (keskkonnamõju
strateegiline hindamine, KSH), geneetiliselt muundatud organismide keskkonda
viimise loa väljaandmisele eelnevat riskide hindamist ning kemikaalidega seotud
riskide hindamist ja klassifitseerimist. Lisaks eelnimetatutele tuleb keskkonnale
avaldatava mõju hindamise eriliigiks lugeda ka üleeuroopalisse kaitsealade
võrgustikku Natura 2000 kuuluvat ala mõjutada võivate kavade ja projektide
hindamist (nn Natura hindamist). Selle erisustele on viidatud ka Riigikohtu
lahendis 3-3-1-56-12,
kus Riigikohus märkis, et KMH on kohustuslik kahel alternatiivsel juhul: esiteks, kui tegevus, mille jaoks luba taotletakse, toob eeldatavalt kaasa
olulise keskkonnamõju ning teiseks, kui kavandatakse tegevust, mis võib üksi
või koostoimes teiste tegevustega eeldatavalt oluliselt mõjutada Natura 2000
võrgustiku ala. Olulise mõju avaldamine Natura 2000 võrgustiku alale on KMH
kohustuslikkuse iseseisvaks aluseks. Seetõttu ei saa selle hindamisel lähtuda
samadest kriteeriumitest kui üldise olulise keskkonnamõju esinemise võimaluse
väljaselgitamisel. Kohus viitas asjakohasele EL kohtupraktikale ja tõi esile
selle, et nn Natura hindamise puhul on mõju hindamise künnis madalam –
hindamine tuleb algatada siis, kui oluline mõju ei ole välistatud (RKHKo
06.12.2012, 3-3-1-56-12).

matches:
kohus
§ 33
§ 4
kohus
§ 11
§ 16
§ 11
Riigikohus
Kohus


text:
FIE-le puuga pähe ehk mida teha erikonto ülejäägiga? - Raamatupidaja
FIE-le puuga pähe ehk mida teha erikonto ülejäägiga?
01. märts 2011 09:00
FIE võib oma üllatuseks tuludeklaratsiooni esitades avastada, et erikonto saldo on suurenenud rohkem kui ettevõtluse netotulu, kuid viimast ületavat osa ei saa tulust maha arvata. Kuidas saab FIE erikontolt tagasi sinna enammakstud summa?
Tulumaksuseadus annab füüsilisest isikust ettevõtjale võimaluse lükata oma ettevõtlustulu maksustamise tulevikku erikonto kasutamisega. Juhul kui FIE kannab ettevõtlustulu seaduses toodud nõuetele vastavale erikontole, selle konto juurdekasvu ei maksustata kuni raha erikontolt väljavõtmiseni.
Sisuliselt saab FIE erikonto abil lükata oma ettevõtlustulu tulumaksuga ja sotsiaalmaksuga maksustamise hetke tähtajatult tulevikku ning koguda selliselt näiteks raha suuremate investeeringute jaoks. Kui hiljem võetakse raha erikontolt välja ja sellele summale vastavas summas tehakse samal maksustamisperioodil ettevõtluse kulusid, siis makskohustust FIE-le ei kaasne. Kõlab väga lihtsalt ja loogiliselt?
Probleemid tekivad aga FIE-del siis, kui erikontol oleva raha kasv ületab sama kalendriaasta ettevõtluse tulu. Selline olukord on paljudel FIE-del tekkinud seetõttu, et tulud laekuvad erikontole, aga kulusid makstakse teistelt kontodelt. Näiteks side- ja kommunaalkulud makstakse otsekorraldusega ühelt kontolt, suuremad maksed tasutakse krediitkaardiga, väiksemad maksed sularahas jne. Selliselt tegutsev FIE võib oma üllatuseks tuludeklaratsiooni esitades avastada, et erikonto saldo on suurenenud rohkem kui ettevõtluse netotulu, kuid viimast ületavat osa ei saa tulust maha arvata. See aga on ka loogiline, sest erikonto pole mõeldud selleks, et tekitada ettevõtluse kahjumit.
Probleemiks on, kuidas FIE saab erikontolt tagasi sinna enammakstud summa (mida ei ole ettevõtluse tulust maha arvatud). Kui vaadata E-vormi loogikat, siis ei ole võimalik erikontolt jooksval maksustamisperioodil ettevõtluse kulude katteks väljavõtmata summasid hiljem maksuvabalt erikontolt välja võtta. Näiteks kui FIE ettevõtluse tulu on 1000 eurot ja erikontole on laekunud 1000 eurot, kuid ettevõtluse kulu 100 eurot on makstud FIE teiselt arvelduskontolt, pole järgmisel aastal enam võimalik maksuvabalt seda 100 eurot välja võtta.
Seega tekib olukord, kus erikontol oleva summa kasvule vastavad ettevõtluse kulud, kuid nende katteks järgmistel kalendriaastatel erikontolt raha välja võttes tuleb maksta tulumaksu ja sotsiaalmaksu, kuigi tegemist on ettevõtluse kuludele vastava summaga. Seega tekib FIE-l erikontol oleva summa kasv, mida ta ei saa tulust maha arvata, kuid millele vastavad ettevõtlusega seotud kulud, mis on tulumaksuseaduse järgi ettevõtluse tulust mahaarvatavad.
Kui aastaid on selliste probleemidega FIE-d diskuteerinud erinevates foorumites, siis nüüd on meil võimalik uurida, millist lahendust pakub maksu- ja tolliamet FIE-de topeltmaksustamise vältimiseks (vt lisatud kirjavahetust).
Kahjuks kõlab ametilt teoreetiline vastus „ei tohi“, sest „kui maksumaksja erikonto kasv on suurem kui tema ettevõtluse tulu, siis sisuliselt pole erikontot olnudki“. Võib ju kahtlustada, et FIE kannab erikontole muid rahasid või ajab ettevõtluse raha ja isikliku raha lootusetult segi. Samas kinnitavad eelpool toodud näited, et selline olukord võib väga kergesti tekkida, kui FIE kasutab lisaks lubatud ühele erikontole ka teisi kontosid, mis võivad näiteks olla erinevates pankades, kusjuures need kontod võivad olla 100% ettevõtluseks kasutatavad.
Maksuhalduri lähenemine eeldab, et FIE arvutab enne kalendriaasta lõppu välja oma ettevõtluse tulu ja kulu ning võtab erikontolt välja kuludele vastava summa. Kuna maksuhaldur võimaldab tuludeklaratsiooni esitamist alles maksustamisperioodile järgneva aasta 15. veebruarist, on väga loogiline, et FIE-d langetavad lõpliku otsuse ettevõtlusega seotud kulude ja nende osakaalu kohta alles eelmise maksustamisperioodi kohta tuludeklaratsiooni esitades, kuid sel hetkel ei ole võimalik enam eelmise kalendriaasta seisuga raha erikontolt välja võtta. Samuti võib maksurevisjoni tulemusena tekkida olukord, kus FIE erikonto kasv ületab ettevõtluse tulu — näiteks kui revisjoni käigus või maksuvaidluse tulemusena selguvad täiendavad ettevõtluse kulud, muudetakse kulude mahaarvamise maksustamisperioodi või suureneb kulude ettevõtlusega seotud osakaal.
Seega tekib erikontot kasutava FIE puhul kergesti topeltmaksustamine, kus FIE-l puudub võimalus oma ettevõtluse tulust maha arvata ettevõtlusega seotud kulusid, mis riivab ka maksevõimelisuse põhimõtet. Riigikohus on korduvalt rõhutanud, et topeltmaksustamine on lubamatu.
Näiteks kohtulahendis nr 3-3-1-56-05 on kohus leidnud, et topeltmaksustamine on vastuolus maksuõiguse üldpõhimõtetega ja et topeltmaksustamine võib toimuda üksnes erandlikel asjaoludel, kui see on sõnaselgelt seadusega sätestatud.
Maksustamine peab toimuma maksumaksja maksevõimelisusest lähtuvalt ega tohi sõltuda tegudest, mis jäävad väljapoole maksuõigussuhte aluseks olevat teokoosseisu. Samuti on kohtuasjas nr 3-3-1-4-00 selgitatud, et maksuõiguses ei ole üldjuhul lubatud seaduse tõlgendamine maksumaksja kahjuks, st maksukoormust suurendavalt.
Kuidas peaks siis käituma maksumaksja, kel on erikonto kasv ületanud ettevõtlustulu? Kas ta peaks loobuma pangakonto väljavõttest ja looma oma arvestuse ettevõtluskonto sissemaksete osas või leppima sellega, et erikontolt õigeaegselt väljavõtmata ettevõtluse kulusid ei saa tulust maha arvata?
Hoolimata kõrvalolevast maksuhalduri ametlikust seisukohast tahaks loota, et MTA ning rahandusministeerium suudavad omalt poolt välja pakkuda mõne konstruktiivse lahenduse, mis arvestaks paljude FIE-de reaalsusega ning oleks kooskõlas maksuõiguse põhiprintsiipidega.
Lõpetuseks olgu toodud ka tulumaksuseaduse § 36 lõikest 7 tulenevad nõuded erikontole ja selle kasutamisele:
- erikontol oleva summa kasv maksustamisperioodil arvatakse maha sama perioodi ettevõtlustulust ja kahanemine maksustamisperioodil liidetakse sama perioodi ettevõtlustulule;
- erikonto saab avada äriregistrisse kantud füüsilisest isikust ettevõtja;
- erikonto võib olla Eurooa Majanduspiirkonna lepinguriigi (sh Eesti) residendist krediidiasutuses või mitteresidendist krediidiasutuse lepinguriigis registreeritud filiaalis;
- erikontosid tohib olla üks;
- erikontole kantakse kümne tööpäeva jooksul laekumisest arvates ainult ettevõtluse tuluna arvestatud summad ja seoses ettevõtlusega seaduse alusel saadud toetused ning hüvitised;
- erikontol oleva summa kasv maksustamisperioodil ei ületa maksumaksja sama maksustamisperioodi ettevõtlustulu ja seoses ettevõtlusega seaduse alusel saadud toetuste ning hüvitiste summat, millest on tehtud TuMS § 32 lõikes 1 lubatud ettevõtlusega seotud mahaarvamised;
- krediidiasutuse makstud intressid raha hoiustamise eest erikontol loetakse kontoomaniku ettevõtlustuluks;
- erikontol oleva summa kahanemist ei lisata maksustamisperioodi ettevõtlustulule erikonto üleandmisel või pärandamisel isikule, kes jätkab ettevõtte tegevust;
- ettevõtluse lõpetamisel lisatakse erikontol olev summa ettevõtlustulule.
FIE deklareerib oma tuludeklaratsioonis, milline arvelduskonto on tema erikonto.
Eeltoodust tulenevalt võib kohata ka seisukohti, et kui erikontol oleva summa kasv maksustamisperioodil ületab maksumaksja sama maksustamisperioodi ettevõtlustulu, siis ei saa üldse erikontol oleva summa kasvu ettevõtlustulust maha arvata (ka mitte selles ulatuses, mis erikontol oleva summa kasv on väiksem ettevõtluse netotulust). Samas ei ole selline tõlgendus kooskõlas erikonto eesmärgi ega maksuõiguse üldpõhimõtetega.
EML selgitustaotlus Maksu- ja Tolliametile
Soovime saada selgitust füüsilisest isikust ettevõtja (FIE) erikonto kasutamise kohta.
TuMS § 36 lõige 7 võimaldab FIE-l avada erikonto, millel oleva summa kasv maksustamisperioodil arvatakse maha sama perioodi ettevõtlustulust ja kahanemine maksustamisperioodil liidetakse sama perioodi ettevõtlustulule. Samas on TuMS § 36 lg 7 punktis 3 toodud lisatingimus, et eri¬kontol oleva summa kasv maksustamisperioodil ei ületa maksumaksja sama maksustamis¬perioodi ettevõtlustulu.
Soovime teada, kuidas tuleks käituda olukorras, kui FIE on avanud erikonto ja sellele kontole on laekunud kogu tema kalendriaasta ettevõtlustulu, kuid ettevõtluse kulud on makstud krediit¬kaardiga, mis on seotud teise arvelduskontoga. Kuna ettevõtlus on isiku kõrvaltegevus, ei ole ta vajanud ettevõtluse tulu tarbimises ega ole erikontolt raha üle kandnud teistelt kontodelt kantud ettevõtlusega seotud kulude katteks. FIE ei ole põllumajandusega ega metsamajandusega tegelev ettevõtja.
Toome illustratsiooniks näite. FIE ettevõtlustulu kokku on näiteks 10 000 krooni (vormi E rida 1.12) ja ettevõtlusega seotud kulud on samal maksustamisperioodil kokku 2000 krooni (vormi E rida 1.12). Nimetatud tulu 10 000 krooni on kõik laekunud maksustamisperioodil jooksul eri¬kontole ja see on deklareeritud vormi E tabelis 2 veerus 3 kui erikontol oleva summa kasv. Vormi E põhitabelisse on võimalik kanda erikontol oleva summa kasv ulatuses, mis vastab ette¬võtluse netotulule ehk toodud näite puhul 8000 krooni (vormi E real 7). Seega on FIE erikontol 10 000 krooni, kuid ettevõtlustulust on maha arvatud vaid 8000 krooni ning 2000 krooni pole ettevõtlustulust maha arvatud.
Kui FIE soovib järgmisel maksustamisperioodilt erikontolt välja võtta 10 000 krooni, siis tuleb muude tulude ja kulude puudumise korral selline erikontol oleva summa kahanemine deklareerida vormi E real 8, mille tulemusena maksustatakse FIE ettevõtlustuluna 10 000 krooni. See aga tä¬hendab, et sisuliselt maksustatakse ettevõtlustuluna summa, mis vastab FIE ettevõtlusega seotud kuludele eelmisel maksustamisperioodil ehk summale, mille ulatuses ei ole neid ettevõtlustulust maha arvatud.
Erandina on lubatud vormi E tabeli 2 veergudes 4 ja 5 eristada ettevõtlustulust mahaarvatud ja mahaarvamata erikontol oleva summa kasv. Samas on selline korrigeerimine lubatud ainult põl¬lumajandussaaduste ja metsamaterjali võõrandamisest saadud tulust (vormi E märkused 51-54).
Seega tekib olukord, kus FIE puhul, kes pole erikontolt maksustamisperioodi jooksul välja võt¬nud kuludele vastava summa, loetakse järgmistel maksustamisperioodidel nendele kulutustele vastav summa ettevõtlustuluks. See aga on meie arvates ilmses vastuolus tulumaksuseaduse § 14 lõikes 5 sätestatud ettevõtlustulu maksustamise põhimõttega (kulude mahaarvamine tulust) ning maksevõimelisuse põhimõttega.
Lähtudes eeltoodust, palume maksuhalduri selgitust, kuidas peaks ülaltoodud olukorras käituma FIE, et eelmistel maksustamisperioodidel ettevõtluse tuludest suuremas summas toimunud eri¬kontol oleva summa kasv oleks erikontolt krediteeritav ilma maksukohustuseta ehk et erikontol oleva summa kasvust oleks mahaarvatav ettevõtlustulust mahaarvamata osa, nagu see on võima¬lik põllumajandusega ja metsamajandusega tegeleva FIE puhul.
MTA vastus järelpärimisele
Soovite saada selgitust tulumaksuseaduse (edaspidi TuMS) § 36 lõike 7 rakendamise, FIE erikonto kasutamise kohta. Teie järelepärimises puudub viide konkreetsele maksukohustuslasele ja küsimus on üldine, mistõttu juhime tähelepanu, et maksustamine võib sõltuda konkreetsetest asjaoludest. Maksuhaldurilt teabe taotlemist ning selle andmist maksukohustuslasele reguleerib maksukorralduse seaduse § 14, mille lõike 1 kohaselt annab maksuhaldur maksukohustuslase taotlusel teavet tema poolt tasumisele kuuluvate maksude, maksusumma arvutamise korra ja määramise aluste kohta ning selgitusi maksudeklaratsiooni täitmise ja vaide või taotluse esitamise kohta.
Kuna erikonto on tekitanud küsimusi FIE-dest maksumaksjates, siis peame veelkord vajalikuks selgitada erikonto põhimõtet. Erikonto eesmärk on võimaldada FIE-l teha ettevõtlustulu arvelt kulusid (investeeringuid) ka tulevastel maksustamisperioodidel, ilma et tekiks maksukohustus maksustamisperioodil, millal ettevõtlustulu saadi.
TuMS § 36 lg 7 punkti 3 kohaselt ei tohi erikontol oleva summa kasv maksustamisperioodil ületada maksumaksja sama maksustamisperioodi tulu. Kui maksumaksja erikonto kasv on suurem kui tema ettevõtluse tulu, siis sisuliselt pole erikontot olnudki. TuMS § 36 lõikes 7 on selgesõnaliselt kirjas, et erikontol oleva summa kasv maksustamisperioodil arvatakse maha sama perioodi ettevõtlustulust, kui on täidetud kõik sama paragrahvi punktides 1-3 toodud tingimused. Seega peavad kõik tingimused (FIE kohustus järgida) olema täidetud, et FIE saaks erikonto regulatsiooni rakendada.
Artikli autor on EML nõukoja liige.
URL: http://www.raamatupidaja.ee/uudised/2011/03/01/fie-le-puuga-pahe-ehk-mida-teha-erikonto-ulejaagiga

matches:
Riigikohus
kohus
§ 36
§ 32
§ 36
§ 36
§ 14
§ 36
§ 14
§ 36
§ 36


Muudatused käibemaksuseaduses alates 01.10.2018 | Maksu- ja Tolliamet
Avaleht Äriklient Tulu, kulu, käive, kasum Muudatused käibemaksuseaduses alates 01.10.2018
Alates 1. oktoobrist 2018 muudetakse käibemaksuseaduse (KMS) § 2 lg 3 punkti 1 ning seadusesse tuuakse „ehitusmaa“ mõiste.
KMS § 2 lg 3 punkt 1 sätestatakse järgnevalt:
Samuti muudetakse 1. oktoobrist 2018 KMS § 16 lg 2 punkti 3 teine lause.
KMS § 16 lg 2 punkti 3 teine lause sõnastatakse järgmiselt:
KMS § 46 lõige 3 tunnistatakse kehtetuks
KMS § 46 lõige 3 on rakendussäte, mille kohaselt käibemaksuga ei maksustata ehitise ja selle aluse maa võõrandamist enne nende esmast kasutuselevõttu juhul, kui ehitamist on alustatud enne 1. maid 2004, ning krundi võõrandamist, millel ei asu ehitist kui maatükk on soetatud enne 1. maid 2004. Nimetatud tehingud on muul juhul käibemaksuseaduse kohaselt maksustatavad tehingud. Käibemaksudirektiivi kohaselt tuleb ehitist enne esmast kasutuselevõttu ning ehitusmaad maksustada ilma eranditeta. Seega tuleb ehitusmaa võõrandamist alates 1. oktoobrist 2018 maksustada sõltumata sellest, kas see soetati enne 1. maid 2004 või hiljem.


text:
Gothaer Allgemeine Versicherung AG jt versus Samskip GmbH.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Landgericht Bremen.
Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Määrus (EÜ) nr 44/2001– Artiklid 32 ja 33 – Kohtuotsuste tunnustamine – Mõiste „otsus” – Kohtuotsuse mõju rahvusvahelisele pädevusele – Kohtualluvuse kokkulepe.
Kohtuasi C-456/11.
4.06.02.01 Euroopa Liidu sisepoliitika / Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala / Õigusalane koostöö tsiviilasjades / Kohtualluvus, kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine - Tsiviil- ja kaubandusasjad
Euroopa Komisjon, Saksamaa, Austria, Belgia
„Õigusalane koostöö tsiviilasjades — Määrus (EÜ) nr 44/2001 — Artiklid 32 ja 33 — Kohtuotsuste tunnustamine — Mõiste „otsus” — Kohtuotsuse mõju rahvusvahelisele pädevusele — Kohtualluvuse kokkulepe”
Kohtuasjas C-456/11,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Landgericht Bremen’i (Saksamaa) 25. augusti 2011. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 2. septembril 2011, menetluses
koosseisus: kohtunik K. Lenaerts (ettekandja) kolmanda koja presidendi ülesannetes, kohtunikud E. Juhász, G. Arestis, J. Malenovský ja T. von Danwitz,
arvestades kirjalikus menetluses ja 4. juuli 2012. aasta kohtuistungil esitatut,
Gothaer Allgemeine Versicherung AG, ERGO Versicherung AG, Versicherungskammer Bayern-Versicherungsanstalt des öffentlichen Rechts, Nürnberger Allgemeine Versicherungs-AG, esindaja: Rechtsanwalt K. Ramming,
Krones AG, esindajad: Rechtsanwalt A. Nerz ja Rechtsanwalt M. Theisen, keda abistasid professor R. Geimer ning Justiziar C. Wagner,
Samskip GmbH, esindaja: Rechtsanwalt O. Hartenstein,
Saksamaa valitsus, esindajad: T. Henze ja F. Wannek,
Belgia valitsus, esindajad: J.-C. Halleux ja T. Materne,
Šveitsi valitsus, esindaja: D. Klingele,
Euroopa Komisjon, esindajad: W. Bogensberger ja A.-M. Rouchaud-Joët,
olles 6. septembri 2012. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42) artikleid 32 ja 33.
Taotlus esitati kohtuvaidluses, mille poolteks on ühelt poolt neli Saksa kindlustusettevõtjat, nimelt Gothaer Allgemeine Versicherung AG, ERGO Versicherung AG, Versicherungskammer Bayern-Versicherungsanstalt des öffentlichen Rechts ja Nürnberger Allgemeine Versicherungs-AG (edaspidi „kindlustusandjad”) ja nende poolt kindlustatud Saksa äriühing Krones AG (edaspidi „Krones”) ning teiselt poolt Samskip GmbH (edaspidi „Samskip”), kes on Madalmaades asuva, kuid Islandil asutatud transpordi- ja logistikaettevõtjast äriühingu Samskip Holding BV Saksa filiaal, ning see käsitleb Samskipi poolt pruulikoja sisseseade tarnimist ostjale, kelleks on Mehhiko ettevõtja Cerveceria Cuauthemoc Monezum SA (edaspidi „kaubasaaja”).
Kohtuvaidluse ese on kindlustusandjate ja Kronesi poolt Saksa kohtutesse esitatud kahju hüvitamise nõuded, mis puudutavad sellele sisseseadele veo käigus väidetavalt tekitatud kahju, samas kui Belgia kohtud, täpsemalt Hof van beroep te Antwerpen (Antwerpeni apellatsioonikohus, Belgia), jätsid neile esitatud sarnased nõuded juba rahuldamata põhjusel, et konossement (Bill of Lading), mis väljastati 13. augustil 2006, mil Samskip võttis Antwerpenis (Belgia) sisseseade vastu, sisaldas lepingutingimust, mille kohaselt on vaidluse korral pädevad Islandi kohtud ning transpordilepingule kohaldatakse Islandi õigust.
Konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades, mis on sõlmitud 30. oktoobril 2007 ja ühenduse nimel heaks kiidetud nõukogu 27. novembri 2008. aasta otsusega 2009/430/EÜ (ELT 2009, L 147, lk 5, edaspidi „Lugano konventsioon”), artikli 23 lõige 1, mille sõnastus on suuresti sarnane sellele konventsioonile eelnenud 16. septembril 1988 Luganos sõlmitud konventsiooni kohtualluvuse ning kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT L 319, lk 9) artikli 17 sõnastusele, näeb ette:
„Kui pooled, kellest ühe või mitme alaline elukoht on käesoleva konventsiooniga seotud riigis, on kokku leppinud, et konkreetsest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste lahendamiseks on pädev käesoleva konventsiooniga seotud riigi kohus või kohtud, on see kohus või need kohtud pädevad. Kui pooled ei ole kokku leppinud teisiti, on nimetatud kohtul või kohtutel ainupädevus. Selline kokkulepe kohtualluvuse kohta sõlmitakse kas:
rahvusvahelise kaubanduse puhul vormis, mis vastab kaubandustavale, millest pooled olid või pidid olema teadlikud ning mis on asjaomase kaubanduse valdkonnas laialt tuntud ning mida selles valdkonnas tegutsevad asjakohast liiki lepingute pooled regulaarselt kasutavad.”
Määruse nr 44/2001 põhjendused 2, 6 ja 15–17 on sõnastatud järgmiselt:
Selleks et saavutada tsiviil- ja kaubandusasjades tehtud kohtuotsuste vaba liikumine, on vajalik ja asjakohane, et kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise eeskirju reguleeritaks ühenduse õigusaktiga, mis on siduv ja vahetult kohaldatav.
Harmoonilise kohtumõistmise huvides tuleb samaaegsete menetluste võimalust võimalikult vähendada ja tagada, et kahes liikmesriigis ei tehta vastuolulisi kohtuotsuseid. Pooleliolevate kohtuasjade ja nendega seotud kaebuste lahendamiseks ning selleks et ennetada probleeme, mis tulenevad siseriiklikest erinevustest seoses ajaga, mille korral saab kohtuasja pidada pooleliolevaks, peab olema selge ja tõhus süsteem. Käesoleva määruse kohaldamisel tuleb see aeg autonoomselt kindlaks määrata.
Tulenevalt vastastikusest usaldusest õigusemõistmise vastu ühenduses tunnustatakse liikmesriikide kohtuotsuseid automaatselt ilma täiendavate menetlusteta, välja arvatud juhul, kui vaidluse aluseks on kohtuotsuse tunnustamine.
Sama vastastikuse usalduse põhimõtte tõttu peab olema kord, millega ühe liikmesriigi kohtuotsus teises liikmesriigis jõustatakse, tulemuslik ja kiire. Selleks tuleks deklaratsioon kohtuotsuse jõustatavuse kohta tegelikult välja anda automaatselt pärast esitatud dokumentide formaalset kontrollimist, ilma et kohus saaks omal algatusel esitada käesoleva määruse kohaseid jõustamata jätmise põhjusi.”
Nimetatud määruse artikli 23 lõige 1, mille sõnastus on sisuliselt identne käesoleva kohtuotsuse punktis 4 osundatud Lugano konventsiooni artikli 23 lõikega 1, näeb ette:
„Kui lepinguosalised, kellest ühe või mitme alaline elukoht on liikmesriigis, on kokku leppinud, et konkreetsest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste lahendamiseks on pädev liikmesriigi kohus või kohtud, on see kohus või need kohtud pädevad. Kui lepinguosalised ei ole kokku leppinud teisiti, on kohtul või kohtutel ainupädevus. Selline kokkulepe kohtualluvuse kohta sõlmitakse kas:
kirjalikult, või kui see on sõlmitud suuliselt, kinnitatakse kirjalikult või
Sama määruse artikkel 32 sätestab:
„Käesoleva määruse kohaldamisel on otsus igasugune liikmesriigi kohtu lahend, sealhulgas dekreet, määrus, resolutsioon või täitemäärus, samuti kohtuametniku otsus kohtukulude kohta.”
Määruse nr 44/2001 artikkel 33 on sõnastatud järgmiselt:
3. Kui liikmesriigi kohtus toimuva menetluse tulemus sõltub otsusest juhusliku tunnustamisküsimuse kohta, kuulub see küsimus nimetatud kohtu pädevusse.”
Nimetatud määruse artikkel 34 sätestab:
kui tunnustamine oleks selgelt vastuolus selle liikmesriigi avaliku korraga, kus tunnustamist taotletakse;
kui otsus on tehtud tagaselja ning kostjale ei olnud menetluse algatamist käsitlevat dokumenti või võrdväärset dokumenti kätte toimetatud piisavalt aegsasti, et ta oleks saanud end kaitsta, välja arvatud juhul, kui kostja ei algatanud otsuse vaidlustamise menetlust siis, kui tal oli selleks võimalus;
kui see on vastuolus kohtuotsusega, mis on tehtud nendesamade asjaosaliste vahelise vaidluse puhul selles liikmesriigis, kus tunnustamist taotletakse;
kui see on vastuolus varem sama hagi põhjal samu asjaosalisi hõlmavas asjas teises liikmesriigis või kolmandas riigis tehtud otsusega, kui varasem kohtuotsus vastab taotluse saanud liikmesriigis tunnustamiseks vajalikele tingimustele.”
Määruse nr 44/2001 artikkel 35 näeb ette:
3. Võttes arvesse lõiget 1, ei või otsuse teinud liikmesriigi kohtu pädevust kontrollida. Artikli 34 punktis 1 osutatud avaliku korraga seonduvat kontrolli kohtualluvuse puhul teha ei või.”
Määruse nr 44/2001 artikkel 36 sätestab:
Krones müüs 2006. aastal kaubasaajale pruulikoja sisseseade. Ta tegi Samskipile ülesandeks korraldada ja teostada kõnealuse sisseseade vedu Antwerpenist Guadalajarasse (Mehhiko) Altamira kaudu, mis on samuti Mehhikos asuv linn.
Konteineritesse ja transpordialustele pakendatud saadetis anti Samskipile üle 13. augustil 2006. Samskip väljastas samal päeval konossemendi, milles Krones oli märgitud kui saatja (shipper), kaubasaaja kui vastuvõtja (consignee), Antwerpen kui laadimissadam ja Altamira kui sihtsadam. Kõnealuse dokumendi tagaküljel esitatud tingimuste (Endorsements) punkt 2 sätestas:
„Kohtualluvus. Kõik käesolevast konossemendist tulenevad vaidlused lahendatakse Islandi õiguse kohaselt Islandil.”
Põhikohtuasja hagejate sõnul sai last mereveol ja üks pakkeühik mereveole järgnenud maismaaveol Altamirast Gaudalajarasse kahjustada. Krones loovutas kindlustusandjatele oma nõuded (vastavalt riskiosaluse protsendimäärale) kahe eriarvestusühiku suuruse vastutuse piirmäära ulatuses (nõuete loovutamise ajal summas 235666,46 eurot) vastavalt mereõigusele. Samuti loovutas kaubasaaja kindlustusandjatele konossemendist tulenevad nõuded vastavalt riskiosaluse protsendimäärale.
Kaubasaaja ja kindlustusandjad pöördusid 30. augusti 2007. aasta hagiavaldusega Belgia kohtutesse ning palusid Samskipil ilmuda 16. oktoobril 2007 Rechtbank van Koophandel te Antwerpenisse (Antwerpeni kaubanduskohus). Nimetatud kohus tegi otsuse kindlustusandjate ja kaubasaaja kasuks, ent Hof van beroep te Antwerpen (Antwerpeni apellatsioonikohus) muutis kõnealust otsust 5. oktoobri 2009. aasta otsusega, milles ta tunnistas, et tal „puudub õigusemõistmise pädevus”.
Kohtuotsuse põhjendustes märkis Hof van beroep te Antwerpen, et kaubasaajale ei tulene veolepingust hagi esitamise õigust. Kindlustusandjatel on Kronese õigusjärglastena küll põhjendatud huvi, kuid nende jaoks on siduv konossemendis sisalduv kohtualluvuse klausel. Vastavalt konossemendi klauslite punktile 2 alluvad veolepingust tulenevad vaidlused siiski erandlikult Islandi kohtutele, mistõttu Belgia kohtutel pädevus puudub. See kohtuotsus on jõustunud.
Kindlustusandjad esitasid 2010. aasta septembris Samskipi vastu kahju hüvitamise nõuded Landgericht Bremenile ja Krones esitas Samskipi vastu kahju hüvitamise nõude Landgericht Landshut’ile. See kohus saatis viimati nimetatud kohtuasja 3. juuni 2011. aasta kohtumäärusega edasi eelotsusetaotluse esitanud kohtule.
Landgericht Bremen märgib, et Samskipi arvates on hagid vastuvõetamatud, kuna Hof van beroep te Antwerpeni 5. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus on omandanud õigusjõu peale Belgia kohtute pädevuse puudumist tuvastava osa ka selles osas, milles sama kohtuotsuse põhjendustes tuvastatakse Islandi kohtute pädevus. Samskip leiab, et kõnealune kohtuotsus on eelotsusetaotluse esitanud kohtule määruse nr 44/2001 artiklitest 32 ja 33 tulenevalt siduv.
Kindlustusandjad ja Krones on arvamusel, et Hof van beroep te Antwerpeni 5. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus on siduv äärmisel juhul vaid Belgia kohtute pädevuse puudumist tuvastavas osas. Ent sellel kohtuotsusel puudub laiem mõju eelkõige osas, mis puudutab peale Belgia Kuningriigi teiste liikmesriikide kohtute pädevuse puudumist sellest tulenevalt, et on tuvastatud Islandi kohtute väidetav pädevus.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab Saksa õigusteooriale viidates, et Hof van beroep te Antwerpeni 5. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus on „vastuvõetavust käsitlev otsus” (Prozessurteil), millega tunnistatakse hagi asjas sisulist otsust teha võimaldavate tingimuste täitmata jätmise tõttu vastuvõetamatuks. Sellised välisriikide kohtute otsused jäetakse üldjuhul Saksamaal tunnustamata. Eelotsusetaotluse esitanud kohus juurdleb seega küsimuse üle, kas ta on kohustatud seda kohtuotsust tunnustama ning kui see on nii, kas selline tunnustamine laieneb ka kohtuotsuse põhjendustele.
Neil asjaoludel otsustas Landgericht Bremen menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
Kas määruse nr 44/2001 artikleid 32 ja 33 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „otsus” hõlmab põhimõtteliselt ka selliseid otsuseid, mis piirduvad hagi vastuvõetavuse menetlusõiguslikele tingimustele vastavuse puudumise tuvastamisega (Prozessurteil, vastuvõetavust käsitlev otsus)?
Kas määruse nr 44/2001 artikleid 32 ja 33 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „otsus” hõlmab ka ühe kohtuastme lõplikku kohtuotsust, millega kohtualluvuse kokkuleppest tulenevalt eitatakse rahvusvahelise pädevuse olemasolu?
Kas Euroopa Kohtu praktikat kohtuotsuste tunnustamise põhimõtte kohta (4. veebruari 1988. aasta otsus kohtuasjas 145/86: Hoffmann, EKL 1988, lk 645) arvestades tuleb määruse nr 44/2001 artikleid 32 ja 33 tõlgendada nii, et iga liikmesriik peab tunnustama mõne muu liikmesriigi kohtu otsuseid, mis käsitlevad pooltevahelise kohtualluvuse kokkuleppe kehtivust, kui lahendi teinud kohtu asukohariigi õiguse kohaselt on kohtualluvuse kokkuleppe kehtivust tuvastav otsus omandanud õigusjõu, ning seda isegi siis, kui asjaomane otsus on osa hagi vastuvõetamatuks tunnistavast otsusest?”
Esimese ja teise küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 44/2001 artiklit 32 tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab samuti otsust, millega liikmesriigi kohus tunnistab kohtualluvuse kokkuleppe alusel, et tal puudub pädevus, ka juhul, kui kõnealust otsust käsitatakse teise liikmesriigi õiguses „vastuvõetavust käsitleva otsusena”.
Kõigepealt tuleb tõdeda, et määruse nr 44/2001 artikli 32 sõnastuse kohaselt hõlmab mõiste „otsus”„igasuguseid” liikmesriigi kohtu otsuseid, ilma neid sisust tulenevalt eristamata, mis põhimõtteliselt tähendab, et see mõiste hõlmab ka otsust, millega liikmesriigi kohus tunnistab kohtualluvuse kokkuleppe alusel, et tal puudub pädevus.
Lisaks on Euroopa Kohus juba otsustanud, et 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32) artikkel 25, millele Euroopa Kohtu antud tõlgendus kehtib samuti põhimõtteliselt määruse nr 44/2001 vastava sätte (vt selle kohta 18. oktoobri 2011. aasta otsus kohtuasjas C-406/09: Realchemie Nederland, EKL 2011, lk I-9773, punkt 38), st selle määruse artikli 32 kohta, ei piirdu vaid tervet või osa menetlusest lõpetavate otsustega, vaid silmas peetakse ka vaheotsuseid või ajutisi või säilitavaid meetmeid määravaid otsuseid (14. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-39/02: Mærsk Olie & Gas, EKL 2004, lk I-9657, punkt 46).
Lisaks tuleb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt määruse nr 44/2001 sätteid tõlgendada autonoomselt, võttes arvesse määruse süsteemi ja eesmärke (vt selle kohta 13. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-103/05: Reisch Montage, EKL 2006, lk I-6827, punkt 29; 23. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C-167/08: Draka NK Cables jt, EKL 2009, lk I-3477, punkt 19, ning 16. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas C-189/08: Zuid-Chemie, EKL 2009, lk I-6917, punkt 17).
Nagu nähtub määruse nr 44/2001 põhjendusest 2, on üks määruse eesmärkidest aga see, et „lihtsustataks vorminõudeid, et [selle] määrusega seotud liikmesriikide kohtuotsuste vastastikune tunnustamine ja täitmine oleks kiire ja lihtne”, mis samuti räägib mõiste „otsus” sellise tõlgendamise kasuks, mis ei võtta arvesse liikmesriigi kohtu tehtud otsuse liigitust selle riigi õiguses, kus otsus on tehtud, ega selle liikmesriigi õiguses, kus otsust tuleb tunnustada. Kui selle mõiste tõlgendamisel tuginetaks iga liikmesriigi õiguse eripäradele, oleks see nimetatud eesmärgi saavutamisel oluline takistus.
Pealegi viitab määruse nr 44/2001 põhjendus 6 „tsiviil- ja kaubandusasjades tehtud kohtuotsuste vaba liikumise” eesmärgile. Selline eesmärk kinnitab vajadust tõlgendada mõistet „otsus” määruse nr 44/2001 artikli 32 tähenduses, mis hõlmab otsust, millega liikmesriigi kohus tunnistab kohtualluvuse kokkuleppe alusel, et tal puudub pädevus. Selliste otsuste tunnustamata jätmine kahjustaks tõsiselt kohtuotsuste vaba liikumist.
Mis puudutab määrusega nr 44/2001 kehtestatud korda, siis selle määruse põhjendused 16 ja 17 rõhutavad liikmesriikide kohtute vastastikuse usalduse põhimõtet kohtuotsuste tunnustamisel ja täitmisel, mis eeldab samuti, et nimetatud mõistet ei tõlgendataks kitsendavalt, eelkõige vältimaks vaidlusi „otsuse” olemasolu osas.
Sellist vastastikust usaldust kahjustataks, kui ühe liikmesriigi kohus võiks keelduda sellise otsuse tunnustamisest, millega teise liikmesriigi kohus tunnistab kohtualluvuse kokkuleppe alusel, et tal puudub pädevus. Kui nõustuda, et ühe liikmesriigi kohus võib keelduda sellise otsuse tunnustamisest, siis oleks see määrusega nr 44/2001 kehtestatud korraga vastuolus, kuna taoline keeldumine võiks kahjustada selliste normide tõhusat toimimist, mis on liikmesriikide kohtute pädevuse jaotuse kohta selle määruse II peatükis sätestatud.
Nagu kohtujurist märkis ettepaneku punktides 49 ja 50, on määruse artikli 32 tähenduses mõiste „otsus” kitsendav tõlgendamine samuti vastuolus määruse nr 44/2001 artiklite 33–35 sätetega. Artikkel 33 näeb ette põhimõtte, mille kohaselt tuleb otsuseid tunnustada, samas kui artiklid 34 ja 35 sätestavad sellest põhimõttest erandid, mida tuleb kitsalt tõlgendada. Pealegi sätestab artikli 35 lõige 3, et otsuse teinud liikmesriigi kohtu pädevust ei või kontrollida ning avaliku korraga seonduvat kontrolli kohtualluvuse puhul teha ei või.
Tuleb märkida, et mõiste „otsus” kitsendav tõlgendamine tooks kaasa selle, et loodaks kategooria kohtute aktidest, mis ei sisaldu määruse nr 44/2001 artiklites 34 ja 35 ammendavalt loetletud erandite hulgas ning mida ei saa liigitada „otsusteks” artikli 32 tähenduses ja mida liikmesriigid ei pea seega tunnustama. On alust tõdeda, et selliste aktide kategooria, mis hõlmaks eelkõige neid akte, millega teise liikmesriigi kohus tunnistab kohtualluvuse kokkuleppe alusel, et tal puudub pädevus, oleks vastuolus määruse nr 44/2001 artiklitega 33–35 kehtestatud süsteemiga, mis soodustab kohtuotsuste takistusteta tunnustamist ja välistab otsuse teinud liikmesriigi kohtu pädevuse kontrolli teise liikmesriigi kohtus, kellelt tunnustamist taotletakse.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et määruse nr 44/2001 artiklit 32 tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab samuti otsust, millega liikmesriigi kohus tunnistab kohtualluvuse kokkuleppe alusel, et tal puudub pädevus, sõltumata sellise otsuse liigitamisest teise liikmesriigi õiguses.
Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 44/2001 artikleid 32 ja 33 tuleb tõlgendada nii, et kohtu jaoks – kellelt taotletakse sellise otsuse tunnustamist, millega teise liikmesriigi kohus on kohtualluvuse kokkuleppe alusel tunnistanud oma pädevuse puudumist – on siduv selle kokkuleppe kehtivuse kohta tehtud järeldus, mis sisaldub sellise lõpliku otsuse põhjendustes, millega hagi tunnistatakse vastuvõetamatuks.
Nii nagu Euroopa Kohus meenutas, viidates P. Jenardi koostatud aruandele, mis käsitleb 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 1979, C 59, lk 1), „tuleb tunnustamise tulemusena […] anda otsustele niisugune õigusjõud ja tõhusus, nagu neil on liikmesriigis, kus need on tehtud” (eespool viidatud kohtuotsus Hoffmann, punkt 10). Seega peab määruse nr 44/2001 artikli 33 alusel tunnustatud välismaisel otsusel olema taotluse saanud riigis põhimõtteliselt samasugune mõju nagu riigis, kus otsus tehti (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Hoffmann, punkt 11).
Lisaks on määrusega nr 44/2001 kehtestatud korra aluseks kohtute vastastikuse usalduse põhimõte, nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 28 meelde tuletati. Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 73, on ulatuslik vastastikune usaldus veelgi olulisem, kui liikmesriikide kohtud peavad rakendama kohtualluvuse ühiseid eeskirju. Selles osas ei kujuta need eeskirjad ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist käsitlevad sätted, mis sisalduvad selles määruses, endast eraldiseisvaid ja autonoomseid tervikuid, vaid on omavahel tihedalt seotud (21. juuni 2012. aasta otsus kohtuasjas C-514/10: Wolf Naturprodukte, punkt 25). Selline seos põhjendab esiteks nimetatud määruse artikli 33 lõikes 1 sätestatud tunnustamise ja täitmise lihtsustatud mehhanismi, mille kohaselt ühes liikmesriigis tehtud kohtuotsust teistes liikmesriikides tunnustatakse põhimõtteliselt, ning teiseks viib see sama määruse artikli 35 lõike 3 alusel selleni, et puudub kontroll otsuse teinud liikmesriigi kohtute pädevuse üle (vt selle kohta 7. veebruari 2006. aasta arvamus 1/03, EKL 2006, lk I-1145, punkt 163).
Vastab tõele, et põhikohtuasjas ei saa kohaldada määruse nr 44/2001 artiklit 23 kohtualluvuse kokkulepete kohta, kuna vaidlusaluse kokkuleppe kohaselt on pädev Islandi Vabariigi kohus, mis ei ole liikmesriik. Siiski, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 76, sisaldab Lugano konventsioon, mille osalisriik on Islandi Vabariik, artiklis 23 määruse artikliga 23 samasugust sätet. Juhul kui otsuse teinud kohus on oma pädevuse kontrollimisel otsustanud kohtualluvuse kokkuleppe kehtivuse üle, oleks kohtute vastastikuse usalduse põhimõttega Euroopa Liidus vastuolus see, et teise liikmesriigi kohus, kellelt otsuse tunnustamist taotletakse, analüüsiks uuesti seda sama kehtivuse küsimust.
Muu hulgas nähtub määruse nr 44/2001 artiklist 36, et vastavalt vastastikuse usalduse põhimõttele ei või „[m]itte mingil juhul […] kontrollida [otsuse teinud liikmesriigi] kohtuotsuse sisu”. P. Jenardi koostatud aruande kohaselt „eeldab sisulise kontrolli puudumine täielikku usaldust otsuse teinud liikmesriigi kohtu vastu; otsuse põhjendatusega seotud usaldus peab laienema ka sellele, kuidas kohus on rakendanud kohtualluvuse [ühtlustatud] eeskirju” (lk 46).
Kui nõustuda sellega, et otsuse tunnustamise taotluse saanud liikmesriigi kohus võib käsitada tühisena kohtualluvuse kokkulepet, mille kehtivust otsuse teinud liikmesriigi kohus on tunnustanud, oleks see otseselt vastuolus kohtuotsuse sisulise kontrolli keelu põhimõttega, eelkõige juhul, kui viimati nimetatud kohus võiks otsustada, et selle kohtualluvuse kokkuleppe puudumisel oleks ta pädev. Viimati nimetatud juhul seaks otsuse tunnustamise taotluse saanud liimesriigi selline järeldus kahtluse all mitte ainult otsuse teinud liikmesriigi kohtu vahejärelduse kohtualluvuse kokkuleppe kehtivuse kohta, vaid ka otsuse teinud liikmesriigi kohtu otsuse, et tal puudub pädevus kui selline.
Nagu kohtujurist märkis oma ettepaneku punktis 82, eeldab otsuse teinud liikmesriigi kohtu pädevuse kontrolli välistamine ühtlasi, et piiratakse ka taotluse saanud liikmesriigi kohtu volitusi omaenda pädevuse kontrollimisel, kuna viimane on seotud sellega, mida otsuse teinud liikmesriik on otsustanud. Liidu õiguse ühetaolise kohaldamise nõue eeldab, et sellise piirangu täpne ulatus tuleb määratleda liidu tasandil, ilma et see varieeruks vastavalt siseriiklikele seadusjõudu reguleerivatele sätetele.
Seadusjõudu ei oma aga mitte ainult asjaomase kohtuotsuse resolutsioon, vaid see laieneb ka kohtuotsuse põhjendustele, mis on resolutsiooni toetamiseks vajalikud ja viimasest seetõttu lahutamatud (vt eelkõige 1. juuni 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-442/03 P ja C-471/03 P: P & O European Ferries (Vizcaya) ja Diputación Foral de Vizcaya vs. komisjon, EKL 2006, lk I-4845, punkt 44, ning 19. aprilli 2012. aasta otsus kohtuasjas C-221/10 P: Artegodan vs. komisjon, punkt 87). Võttes arvesse käesoleva kohtuotsuse punktis 35 esile toodud asjaolu, et liikmesriikide kohtute kohaldatavad kohtualluvuse ühised eeskirjad tulenevad liidu õigusest ja täpsemalt määrusest nr 44/2001, ning käesoleva kohtuotsuse punktis 39 meenutatud ühetaolisuse nõuet, on otsuse seadusjõu mõiste liidu õiguses asjakohane selleks, et teha kindlaks, millist mõju avaldab otsus, millega liikmesriigi kohus tunnistas kohtualluvuse kokkuleppe alusel, et tal puudub pädevus.
Nii on otsus, millega liikmesriigi kohus tunnistas kohtualluvuse kokkuleppe alusel, et tal puudub pädevus sel põhjusel, et see kokkulepe on kehtiv, teiste liikmesriikide kohtute jaoks siduv nii osas, mis puudutab selle kohtu pädevuse puudumise otsust, mis sisaldub selle otsuse resolutsioonis, kui ka osas, mis puudutab selle kokkuleppe kehtivuse kohta tehtud järeldust selle otsuse põhjendustes, mis on selle resolutsiooni toetamiseks vajalikud.
Muu hulgas ei sea seda lahendust kahtluse alla Saksamaa Liitvabariigi esitatud argumendid eelkõige 28. aprilli 2009. aasta otsuse kohtuasjas C-420/07: Apostolides (EKL 2009, lk I-3571) punkti 66 alusel, mille kohaselt ei ole mingisugust alust anda kohtuotsusele selle täitmisele pööramisel niisugust õigusjõudu, mida tal ei ole asjaomaste liikmesriikide õiguses. Määruse nr 44/2001 alusel oma pädevusest loobuvate liikmesriikide kohtute selliste otsuste tunnustamise suhtes, mida tehakse, nagu märgiti käesoleva kohtuotsuse punktis 35, liidu õiguses ette nähtud kohtualluvuse ühiseid eeskirju kohaldades, tuleb rakendada neile omast korda, mida on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktides 39–41.
Eeltoodust tuleneb, et kolmandale küsimusele tuleb vastata, et määruse nr 44/2001 artikleid 32 ja 33 tuleb tõlgendada nii, et kohtu jaoks – kellelt taotletakse sellise otsuse tunnustamist, millega teise liikmesriigi kohus on kohtualluvuse kokkuleppe alusel tunnistanud oma pädevuse puudumist – on siduv selle kokkuleppe kehtivuse kohta tehtud järeldus, mis sisaldub sellise lõpliku otsuse põhjendustes, millega hagi tunnistatakse vastuvõetamatuks.
Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artiklit 32 tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab samuti otsust, millega liikmesriigi kohus tunnistab kohtualluvuse kokkuleppe alusel, et tal puudub pädevus, sõltumata sellise otsuse liigitamisest teise liikmesriigi õiguses.
Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikleid 32 ja 33 tuleb tõlgendada nii, et kohtu jaoks – kellelt taotletakse sellise otsuse tunnustamist, millega teise liikmesriigi kohus on kohtualluvuse kokkuleppe alusel tunnistanud oma pädevuse puudumist – on siduv selle kokkuleppe kehtivuse kohta tehtud järeldus, mis sisaldub sellise lõpliku otsuse põhjendustes, millega hagi tunnistatakse vastuvõetamatuks.
( *1 ) Kohtumenetluse keel: saksa.

matches: kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus


text:
Maksumaksja portaal - Ettevõtte või selle osa üleminekut ei ole lihtne tõestada. Tõnis Elling - 2015 > aprill (nr 4) - EML ajakiri MaksuMaksja
EML ajakiri MaksuMaksja > 2015 > aprill (nr 4) > Ettevõtte või selle osa üleminekut ei ole lihtne tõestada. Tõnis Elling
Ettevõtte või selle osa üleminekut ei ole lihtne tõestada. Tõnis Elling
Käibemaksuseaduses reguleerib ettevõtte või selle osa üleminekut ühe paragrahvi ühe lõike üks punkt. Selline napp kajastatus ei viita just väga probleemsele valdkonnale käibemaksuseaduses. Küll aga on selle sätte kohaldamine põhjustanud juba piisaval hulgal kohtuvaidlusi. Aeg-ajalt tekib maksumaksjatel küsimus, et kui on seaduses selline punkt, mis põhjustab alatasa uusi vaidlusi, kas siis ei oleks aeg seadust täpsustada. Ehk aitaks see teatud hulgal vaidlusi ära hoida. Riigikohus on viimastel aastatel pidevalt oma praktikat selle probleemi osas täpsustanud ja MaksuMaksja on ka Riigikohtu oluliste seisukohtade lisandumistest operatiivselt teada andnud. Nii on see ka seekord.
Miks siis ettevõtte või selle osa üleminek nii oluline on ja miks maksuhaldur järjepidevalt püüab selles osas tehinguid ümber kvalifitseerida? Miks soovib maksuhaldur tõestada, et tegemist ei ole mitte kauba (vara) müügiga, vaid tegemist on hoopis ettevõtte või selle osa üleminekuga? Tundub ju esmapilgul ebaloogiline, et maksuhaldur ei soovi kauba müügilt käibemaksu saada, vaid väidab, et mingit käibemaksu pole vaja tehingule lisada. Tegemist on hoopis ettevõtte või selle osa üleminekuga VÕS tähenduses, mistõttu käivet ei teki.
Tegelikult on maksuhalduri käitumine igati põhjendatud. Reeglina toimuvad tervikvara müügid olukorras, kus äriühingul on makseraskused. Paljudel juhtudel võib olla nii, et pankrotis olev äriühing või pankroti suunas kiirelt tüüriv äriühing soovib oma allesjäänud vara müüa uuele äriühingule, mis on sama isiku kontrolli all. Nii püütakse päästa vara ja jätkata äritegevust uues äriühingus, võlad aga jätta eelmisesse äriühingusse. Müüja lisab küll müügile käibemaksu, kuid see raha ei liigu mitte maksuhalduri kontole, vaid läheb muude võlgade katteks. Ostja aga küsib tasutud sisendkäibemaksu riigilt tagasi, ehk siis riik ei saa müügi käibemaksu, aga ostjale tuleb ostu käibemaks tagastada. Ilmselgelt ei soovi riik sellise tehinguga nõustuda. Teine oluline asjaolu on see, et ettevõtte või selle osa üleminekuga lähevad uuele äriühingule üle kõik senise äriühingu õigused ja kohustused. Ehk, tuvastades ettevõtte või selle osa ülemineku, saab maksuhaldur makseraskuses äriühingu võlgu sisse nõuda uuelt äriühingult. On üsna loomulik, et riik ei soovi kahekordselt maksutuludest ilma jääda ja teeb kõik endast oleneva, et vara ostu-müügi tehingud ettevõtte üleminekuks ümber hinnata.
Arusaadavalt ei ole kõiki asjaolusid võimalik ja ka mõttekas seadusesse kirja panna. Elu on piisavalt mitmekesine ja ühegi seadusega ei saa kõiki olukordi lõplikult reguleerida. Vaidluste lahendamiseks ongi olemas kohtud ning maksumaksjad ja ka maksuhaldur peavad paljus lihtsalt kohtupraktikat jälgima ja sellest vajalikud järeldused tegema. Küll aga on teinekord mõistlik olemasolevat kohtupraktikat koondada ja seadusesse täpsustused teha.
Riigikohtu lahendis kohtuasjas 3-3-1-55-13 on kohus järjekordselt täiendanud oma seisukohti ettevõtte või selle osa ülemineku osas. Seekord on Riigikohus andnud juhiseid, kas ja kuidas peaks maksuhaldur ning ka alama astme kohtud tehingu hindamise olulisi aspekte tõestama. Riigikohus on taas kord rõhutanud, et VÕS § 180 lõike 2 kohaselt kuuluvad ettevõttesse ettevõtte majandamisega seotud ja selle majandamist teenivad asjad, õigused ja kohustused, muu hulgas ettevõttega seotud lepingud. VÕS § 182 lõike 1 järgi antakse ettevõttesse kuuluvad asjad omandajale üle vastavate asjade üleandmise sätete järgi ja õigused vastavate õiguste üleandmise sätete järgi, lepingud aga lepingute ülevõtmise sätete järgi. Ettevõtte üleandja on kohustatud andma omandajale üle asjade valduse, registreerimisele kuuluva vara puhul tagama ka vastavate kannete tegemise registrites. VÕS § 182 lõike 2 kohaselt lähevad ettevõttesse kuuluvate asjade ja õiguste üleminekuga omandajale üle kõik üleandja ettevõttega seotud kohustused, muu hulgas töölepingutest tulenevad kohustused ettevõtte töötajate suhtes, kui seaduses ei ole sätestatud teisiti. Võlausaldaja või teise lepingupoole nõusolekut ei ole kohustuste või lepingu üleminekuks vaja, kui seaduses ei ole sätestatud teisiti.
Nendest sätetest tulenevalt on ettevõtte ülemineku puhul vaja tuvastada esiteks üleminevasse ettevõttesse kuuluvad asjad, õigused ja kohustused, muu hulgas ettevõttega seotud lepingud, ning teiseks tuleb tuvastada nende üleminek omandajale. Riigikohtu halduskolleegium viitab siinkohal oma varasemale lahendile 3-3-1-20-11, kus on kohus esitanud mitteammendava loetelu ettevõtte üleminekul arvestatavatest kriteeriumitest.
Vaidlusaluses kaasuses on alama astme kohtute seisukohtade järgi toimunud ettevõtte üleminek järgmistel asjaoludel:
1. üleminev äriühing AS Iloprint (pankrotis) ja omandav äriühing OÜ Ilotrükk olid kontrollitaval perioodil ühe ja sama isiku kontrolli all;
2. AS Iloprint (pankrotis) vara on trükikoja tegevuse jätkamiseks vajalikus mahus üle läinud OÜ-le Ilotrükk;
3. OÜ Ilotrükk ja AS Iloprint (pankrotis) majandustegevused on sarnased ja toimusid samades ruumides;
4. AS Iloprint (pankrotis) töötajad teevad tööd OÜ Ilotrükk huvides ja viimase kontrolli all (on toimunud töötajate üleminek);
5. kaebaja ei ole esitanud vastuväiteid maksuotsuse järeldustele, et AS Iloprint (pankrotis) maksustatav käive vähenes samal perioodil sarnases mahus, kui suurenes OÜ Ilotrükk käive;
6. äriühingute olulisemad tehingupartnerid kattuvad.
Alama astme kohtud leidsid, et ettevõtte varjatud ülemineku tehingu pooled soovisid vältida ettevõtte ülemineku regulatsiooni kohaldumist, mistõttu on mõistetav, miks AS Iloprint (pankrotis) ja OÜ Ilotrükk ei vormistanud asjakohaseid lepinguid ettevõtte ülemineku kohta. Riigikohus nõustus alama astme kohtutega selles osas, et ettevõtte varjatud ülemineku tehingu pooled soovivad vältida ettevõtte ülemineku regulatsiooni kohaldumist, mistõttu ei pruugi nad asjakohaseid lepinguid ettevõtte ülemineku kohta sõlmida. Seetõttu võib selliste lepingute puudumisel lähtuda ettevõtte ülemineku tuvastamisel üleminekut kinnitavatest muudest asjaoludest ja tõenditest nende kogumis. Samuti ei ole poolte vahel vaidlust selles osas, et äriühingud olid sama isiku kontrolli all. Pooled on samal seisukohal ka selles, et mõlemad äriühingud tegutsesid samal aadressil. Muudes nimetatud punktides olid pooled eriarvamusel.
Vara üleminek
Maksuhaldur ja kohtud leidsid, et vara on teisele äriühingule üle läinud. Kassaator leidis, et maksuhaldur ei ole tuvastanud varakogumit, mis üle läks, ning et vara üleminekut ei ole toimunud. Maksuhaldur luges üleläinud varaks domeeni iloprint.ee, ruumide ja trükiseadmete kasutusõigust ning ostetud materjale ja väikevahendeid. Maksuhalduri hinnangul näitab domeeni üleminekut see, et veebisait www.iloprint.ee sisaldab trükikoja Iloprint kirjeldust, kuid samas on kontaktandmetena märgitud OÜ Ilotrükk andmed. Ruumide ja trükiseadmete kasutusõiguste ning varude üleminekut näitab maksuotsuse järgi pooltevaheline trükiteenuse osutamise leping ning asjaolu, et paberi, väikevahendite, materjalide, ruumide üüri, üldkulude (sealhulgas tootmisseadmete remondikulud, hoolduskulud ja amortisatsioon) ja tööjõukulude eest on tasunud OÜ Ilotrükk. Kohtud olid maksuhalduri seisukohtadega nõus.
Kinnisasja, tootmisvahendite ja muude materiaalsete vahendite üleminek on üheks ettevõtte ülemineku hindamisel arvestatavaks kriteeriumiks (vt otsust 3-3-1-20-11 p 11). Riigikohtu halduskolleegium nõustub kohtutega, et omandaja on omandanud abimaterjali, paberit ja väikevahendeid. Muu vara ülemineku osas ei ole kohtud kolleegiumi hinnangul oma seisukohti piisavalt põhjendanud.
Domeeni ülemineku põhjenduseks on halduskohus öelnud, et vaidluse lahendamisel ei ole tähtsust, kelle valduses oli domeen Eesti Interneti SA andmebaasi kohaselt, vaid veebsaidi sisu. Halduskohus nõustus maksuhalduriga, et domeeni kaudu tutvustab äriühing oma tegevust, identifitseerib ennast ja eristub teistest. Omandaja kasutas oma toodete ja teenuste tutvustamiseks sama identiteeti, mida varem kasutas AS Iloprint (pankrotis). Lisaks näitas halduskohtu arvates domeeni üleminekut see, et veebilehe tellimisel oli kontaktisikuks küll AS Iloprint (pankrotis) müügi- ja turundusjuht, kuid arve esitati OÜ-le Ilotrükk. Ringkonnkohus nõustus halduskohtuga.
Kolleegiumi hinnangul ei ole ringkonnakohtu otsusest arusaadav, millele tuginedes jõudis kohus järeldusele, et halduskohus on õigesti tuvastanud domeeni ülemineku. Kaebaja eitas apellatsioonimenetluses domeeni üleminekut. Maksukohustuslane esitas kohtule tõendi domeeni kuuluvuse kohta. Ringkonnakohus ei ole esitanud kohaseid põhjendusi, miks jättis ta arvestamata domeeni kuuluvust näitava tõendi. Riigikohus peab domeeni omanikuks andmebaasis omanikuna registreeritud äriühingut seni, kuni maksuhaldur ja kohtud ei ole veenvalt tõendanud, miks andmebaasis toodud omaniku andmed ei ole tõesed. Tõendamiskohustus on maksuhalduril. Riigikohus ei loe veenvaks põhjenduseks seda, et üks äriühing tellis veebilehe ja teine maksis selle eest. Samuti ei ole seda sama identiteedi kasutamine oma toodete tutvustamisel samal veebilehel.
Ruumide ja trükiseadmete kasutusõiguse ülemineku osas on kohtud sisuliselt nõustunud maksuotsuses toodud põhjendustega. Riigikohtu halduskolleegiumi arvates ei ole kohtud üleläinud varakogumit oma otsustes selgelt kindlaks määranud. Halduskohus märkis, et AS-ile Iloprint (pankrotis) ei kuulunud kinnisvara ega muid olulisi trükikoja toimimiseks vajalikke materiaalseid või immateriaalseid vahendeid, mida oleks saanud ülemineku käigus üle anda. Ometi on halduskohus maksuhalduriga nõustunud, et vara on piisavas ulatuses üle läinud ja Iloprint on vara ka kasutama hakanud. Ringkonnakohus on põhjendatult selgitanud, et ettevõtte varjatud ülemineku tuvastamiseks ei ole vajalik, et vara oleks läinud omandaja omandisse, arvestades, et ettevõtte üleandjal ei olnud samuti kogu trükikoja toimimiseks vajaliku vara omandiõigust, vaid üksnes selle kasutamise õigus. Trükiseadmete kasutamise õigus kuulus üleantavasse varakogumisse.
Kolleegium leidis, et kohtute seisukohad on vastuolulised. Ühest küljest leitakse, et vara, mida üle anda, ei olnud, aga teiselt räägitakse, et vara on vajalikus mahus üle läinud. Ringkonnakohus on nimetanud üleläinud varana trükiseadmete kasutamise õigust. Ringkonnakohtu otsusest ei selgu, millist õigust millise konkreetse vara osas ja mille alusel üleandja AS Iloprint (pankrotis) omas ning kuidas ja mille alusel see õigus OÜ-le Ilotrükk üle läks. Ringkonnakohus oleks pidanud tuvastama trükiseadmete kasutamise õiguse aluse ning selle, millisel alusel see õigus üle läks. Riigikohtu seisukoha järgi ei näita vara varjatud üleminekut ka poolte vahel sõlmitud teenuse osutamise leping. Selle lepinguga ei ole vara üleandmises kokku lepitud. Kui kohtud seda siiski arvasid, siis oleksid nad pidanud seda konkreetsete tõendite ja konkreetsete asjaoludega tõendama. Ainuüksi viitamine teenuse osutamise kokkuleppele ja selle hinnas kokku leppimisele ei tõenda selliste õiguste üleminekut. Kõik kulud, mille tasumine maksuhalduri ja kohtute arvates näitab ettevõtte üleminekut (tootmisseadmete remondi- ja hoolduskulud, amortisatsioon, tööjõukulud, rendikulud), sisalduvad nii või teisiti tootmisega tegeleva ettevõtte toodangu hinnas. Seega ei saa nende kulude arvetel kajastamine iseenesest viidata ettevõtte üleminekule. Tõendamaks ruumide ja trükiseadmete kasutusõiguse üleminekut, tuleb näidata, millised konkreetsed õigused, mille alusel ja millal on üle läinud.
Majandustegevuse sarnasus
Maksuhaldur ja kohtud on leidnud, et OÜ Ilotrükk ja AS Iloprint (pankrotis) majandustegevus on sarnased. Maksuhaldur on teinud sellise järelduse, lähtudes äriregistri andmetest, veebilehel iloprint.ee ja AS Iloprint (pankrotis) vanal veebilehel esitatud andmetest. Halduskohus on nõustunud maksuhalduri järeldustega ning leidnud, et ettevõtte ülemineku puhul on tähtis see, et üle läheb kriitiline hulk vara, personali ja õigusi, mis võimaldaks ettevõtte tegevust jätkata (sh ettevõte säilitaks oma identiteedi). Ringkonnakohus on jõudnud samale seisukohale äriregistri andmetele tuginedes ja leiab, et nende põhjal on ümber lükatud kaebaja väide, et tegemist on kahe täiesti erineva tegevusvaldkonnaga äriühinguga, kellest üks toodab ja teine müüb, ning juba seetõttu ei saanud tootmisüksuseks olev ettevõte üle minna müümisega tegelevasse äriühingusse.
Kolleegiumi hinnangul tuleb ettevõtte tegevusala määratlemisel lähtuda ettevõtte reaalsest majandustegevusest, mitte äriregistri kannetest. Iseenesest on õige halduskohtu märgitu, et ettevõtte ülemineku puhul tähtis see, et üle läheb kriitiline hulk vara, personali ja õigusi, mis võimaldaks ettevõtte tegevust jätkata. Samas jääb kolleegiumile arusaamatuks, milline seos on sellel tõdemusel AS Iloprint (pankrotis) ja OÜ Ilotrükk reaalse majandustegevuse määratlemisega. Tootmine ja vahendus on erinevad majandustegevused. Nii ei ole võimalik sellest, et äriühing vahendab tootmisega tegeleva ettevõtte toodangut, müües seda edasi teistele ostjatele, järeldada, et ettevõte on üle läinud tema toodangut vahendavale ettevõttele. Ettevõtete majandustegevuse sarnasusele tuginedes oleks ringkonnakohus pidanud näitama, et OÜ Ilotrükk tegeles tõepoolest trükkimisega. Selleks tulnuks tuvastada, et OÜ-l Ilotrükk on selleks vajalikud töötajad, ruumid ja trükiseadmed või nende kasutamise õigus ning et OÜ Ilotrükk neid kasutab. Trükitööde reaalne tegemine eeldab ka töötajate olemasolu. Maksuotsuse kohaselt ei olnud OÜ-l Ilotrükk kontrollitaval perioodil töötajaid. Ringkonnakohus ei ole ümber lükanud apellatsioonkaebuses esitatud väidet, et OÜ Ilotrükk ei tegelenud trükkimisega.
Ettevõtte üleminekut näitab maksuhalduri ja kohtute arvates ka see, et OÜ Ilotrükk on üle võtnud AS Iloprint (pankrotis) töötajad. AS Iloprint (pankrotis) töötajad teevad tööd OÜ Ilotrükk huvides ja viimase kontrolli all. Halduskohus nõustus maksuhalduri väidetega, märkides, et hoolimata uute töölepingute sõlmimata jätmisest ja olenemata sellest, kes maksab töötajatele palgad, teevad AS Iloprint (pankrotis) töötajatena deklareeritud isikud sisuliselt tööd OÜ Ilotrükk huvides ja viimase kontrolli all.
Kolleegiumi arvates saab töötajate üleminek ettevõtte üleminekut näitava tunnusena kõne alla tulla siis, kui töötajad on ettevõtte ülemineku käigus asunud tööle ülevõtja ettevõttesse. Kolleegiumi hinnangul ei nähtu maksuotsusest, millistest konkreetsetest tõenditest lähtuvalt maksuhaldur töötajate üleminekut järeldas. Maksuhaldur on vaid viidanud töötajate seletustele, aga selgusetuks jääb, kuidas ja milliste konkreetsete selgituste alusel maksuhaldur tehtud järeldusteni jõudis. Näiteks on maksuhaldur viidanud, et töötajad ei saa täpselt aru, millises äriühingus nad töötavad. Arvatakse, et Iloprint on kaubamärk, kuid tööd tehakse OÜ-s Ilotrükk.
Maksuhaldur on oma väidete tõestuseks viidanud, et suurem osa töötajatest arvas, et OÜ Ilotrükk on sama äriühing, mis enne oli AS Iloprint (pankrotis), muutus lihtsalt ärinimi. Maksuhaldur viitas 11 isiku maksumenetluses antud ütlustele. Maksuhaldur ise oli menetluse käigus tuvastanud, et AS Iloprint andis kontrollitaval perioodil tööd 45 inimesele. Seega ei saa kolleegiumi hinnangul olla tegemist suurema osaga töötajatest. Ka ei selgu, millistele nende isikute konkreetsetele ütlustele on maksuhaldur järeldusi tehes tuginenud.
Kolleegiumi hinnangul kinnitaksid töötajate üleminekut tõendid, mis näitavad, et töötajad on asunud tööle OÜ-sse Ilotrükk. Selliseks tõendiks saab olla näiteks tööleping. Samuti võib seda tõendada töötajate ütlustega selle kohta, et nad asusid tööle suulise lepingu alusel. Ringkonnakohus ei ole tuvastanud töösuhet AS Iloprint (pankrotis) töötajate ja OÜ Ilotrükk vahel. Ringkonnakohus ei ole ka põhjendanud väidet, et AS Iloprint (pankrotis) töötajad teevad tööd OÜ Ilotrükk juhtimise ja kontrolli all. Maksuotsuses on tuvastatud, et OÜ-l Ilotrükk ei olnud kontrollitaval perioodil töötajaid. Seega jääb arusaamatuks, kes olid need OÜ Ilotrükk töötajad, kelle juhtimise ja kontrolli all töötajad väidetavalt oma tööd tegid.
Käibe vähenemine ja omandaja käibe suurenemine
Halduskohus leidis, et OÜ Ilotrükk ei olnud esitanud vastuväidet sellele, et AS Iloprint (pankrotis) maksustatav käive vähenes samal perioodil samas mahus, kui suurenes OÜ Ilotrükk käive. Kolleegiumi hinnangul ei nähtu maksuotsusest AS Iloprint (pankrotis) maksustatava käibe vähenemine. Maksuotsuses on viidatud ainult AS Iloprint (pankrotis) 0% maksumääraga käibe vähenemisele. Seega ei olnud OÜ-l Ilotrükk võimalik esitada vastuväidet, mille puudumisele halduskohus otsuses viitas. Kolleegium märgib, et 0%-lise määraga maksustatava käibe vähenemine ei tõenda iseenesest ettevõtte käibe vähenemist. See võib olla seotud ettevõtte müügitöö ümberkorraldamisega, kui otse välismaale müümise asemel hakatakse oma toodangut sinna müüma kodumaise vahendaja kaudu. Seetõttu ei ole 0%-lise määraga maksustatava käibe vähenemine ühes ettevõttes ja samavõrra suurenemine teises ettevõttes iseenesest ettevõtte üleminekut näitav asjaolu. Ettevõtte üleminekule viitaks see, kui ühe ettevõtte käive väheneks samas mahus, kui ta väidetavalt üle võtnud ettevõtte käive suureneb.
Tehingupartnerite kattumine
Maksuotsuse kohaselt näitab ettevõtte üleminekut ka see, et AS Iloprint (pankrotis) ja OÜ Ilotrükk tehingupartnerid osaliselt kattuvad. Maksuhaldur tugines siin tehingupartnerite (hankijate ja tellijate) juhatuse liikmete maksumenetluses antud ütlustele. Kaebaja on seisukohal, et hankijate puhul ei ole sisuliselt võimalik valida, kellega koostööd teha, sest vajalikus koguses konkurentsivõimelise hinnaga paberi tarnijaid on vähe. Kolleegium nõustub, et tehingupartnerite osaline kattumine võib olla üks ettevõtte üleminekut näitav tunnus. Küll aga ei pruugi vaidlusaluses asjas tarnijate osaline kattumine olla asjakohaseks tõendiks, sest kaebaja on väitnud, et väidetav ülevõtja OÜ Ilotrükk ei ole tehinguid teinud ettevõttega, kes varem tarnis AS-le Iloprint (pankrotis) 80% vajaminevast paberist. Sisuliselt on ringkonnakohus jätnud hindamata ka kaebaja väite, et Eestis tarnivad vajalikus koguses paberit ainult kolm ettevõtet. Kolleegiumi hinnangul on see järjekordne punkt, kus ringkonnakohus ei ole oma otsust piisavalt põhjendanud.
Selle kaasuse põhjal saab välja tuua järgmised olulised Riigikohtu seisukohad, mis aitavad edaspidi maksumaksjatel ja ka maksuhalduril tehingute hindamisel lähtuda.
1. Ettevõtte ülemineku puhul on vaja tuvastada esiteks üleminevasse ettevõttesse kuuluvad asjad, õigused ja kohustused, muu hulgas ettevõttega seotud lepingud, ning teiseks tuleb tuvastada nende üleminek omandajale.
2. Domeeni omanikuks tuleb pidada andmebaasis omanikuna registreeritud äriühingut seni, kuni ei ole veenvalt tõendanud, miks andmebaasis toodud omaniku andmed ei ole tõesed (andmebaasi andmete õigsust eeldatakse).
3. Teenuse osutamise kokkulepe ei tõenda õiguste üleminekut.
4. Tõendamaks ruumide ja trükiseadmete kasutusõiguse üleminekut, tuleb näidata, millised konkreetsed õigused, mille alusel ja millal on üle läinud.
5. Ettevõtte tegevusala määratlemisel lähtuda ettevõtte reaalsest majandustegevusest, mitte äriregistri kannetest.
6. Töötajate üleminek ettevõtte üleminekut näitava tunnusena saab kõne alla tulla siis, kui töötajad on ettevõtte ülemineku käigus asunud tööle ülevõtja ettevõttesse. Tuleb tuvastada ülemineva ettevõtte töötajate töösuhe ülevõtja äriühinguga.
7. Ettevõtte üleminekule viitab see asjaolu, kui ülemineva ettevõtte käive väheneks samas mahus, kui ta väidetavalt üle võtnud ettevõtte käive suureneb.
8. Tehingupartnerite osaline kattumine võib olla üks ettevõtte üleminekut näitav tunnus.
Tõnis Elling, mag. iur.

matches:
Riigikohus
kohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 180
§ 182
§ 182
kohus
Riigikohus
kohus
Riigikohus
Riigikohus