text:
Eesti Vabariigi põhiseadus / paragrahv 13 Eesti Vabariigi põhiseadus
Käesoleva paragrahviga sarnanevat sätet varasemad Eesti põhiseadused ei sisaldanud. Paragrahv 13 pärineb J. Raidla töögrupi eelnõust (eelnõu §-d 3 ja 11 – Põhiseadus ja Põhiseaduse Assamblee, lk 1142) ja lisati põhiseaduse teksti alles Põhiseaduse Assamblee töö lõppfaasis.
Paragrahvi 13 lg 1 esimene lause kujutab endast süstemaatiliselt üldist kaitsepõhiõigust väljendades sel viisil riigi kaitsefunktsiooni. Sama lõike lause 2 on lex specialis esimese lause suhtes. Paragrahvi 13 lg 2 sätestab (subjektiivse) õigusselguse põhimõtte.
Kaitsepõhiõiguste puhul on kõigepealt oluline määratleda, mida tähendab kaitse. Teiseks on kaitsepõhiõigustel soorituspõhiõigustena tõrjepõhiõigustest erinev struktuur. Kolmandaks on oluline käsitleda § 13 lg 1 süstemaatilist asendit teiste põhiõiguste suhtes.
Kaitse mõistest üldiselt
Paragrahvi 13 lg 1 esimene lause väljendab ideed, et põhiõigustest tulenevad ka kaitsepõhiõigused. Termin “kaitse” on põhiõiguste dogmaatikas kasutusel kolmes eri tähenduses: laiemas, kitsamas ja kriminaalmenetlusespetsiifilises.
Laiemas tähenduses on terminit “kaitse” kasutatud nt siis, kui räägitakse üldiselt sellest, et “[p]õhiõiguste esmaseks ning peamiseks funktsiooniks on tagada igaühele kaitse riigi tegevuse eest” (RKPJKm 28.05.2008, 3-4-1-4-08, p 15), või sellest, et “[r]iigil on PS § 14 järgi kohustus luua põhiõiguste kaitseks kohased menetlused” (RKPJKo 14.04.2003, 3-4-1-4-03, p 16). Laiemas tähenduses kaitset peab Riigikohus silmas ka siis, kui ta mainib õigust kohtulikule kaitsele (RKÜKo 17.03.2003, 3-1-3-10-02, p 17; vrd RKPJKm 28.05.2008, 3-4-1-4-08, p-d 13, 15), ja siis, kui on juttu kohaliku omavalitsuse autonoomiast kui põhiseadusliku väärtuse kaitsest (RKÜKo 19.04.2005, 3-4-1-1-05, p 17). Laiemas tähenduses kaitset peetakse silmas ka termini “põhiõiguse kaitseala” puhul, siis kui öeldakse, et § 45 kaitseb väljendusvabadust, ning siis, kui ratifitseeritakse inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon. Ka põhiseaduse tekst ise kasutab terminit “kaitse” kohati laiemas tähenduses, nt siis, kui preambulis on juttu sisemise ja välise rahu kaitsest, siis, kui on mainitud riigikaitset või kaitseväge, või siis, kui § 28 lg 1 sätestab igaühe õiguse tervise kaitsele. See viimane on Riigikohtu järgi ka sotsiaalne põhiõigus (vrd RKPJKo 31.05.2004, 3-4-1-7-04, p 14).
Laiemas tähenduses kaitseõigusi on vanemas Eesti õiguskirjanduses peetud koguni omaette põhiõiguste liigiks, vastandades neid vabadusõigustele. E. Laamani 1937. aastal ilmunud käsitluse kohaselt olevat kaitseõigused õigused, “mis võimaldavad kodanikul teatava ülemusliku teguviisi vastu olla kindlustatud” (Kodaniku põhiõigused ja kohused. – Põhiseadus ja Rahvuskogu. Tallinn 1937, lk 342). E. Laaman esitas kaitseõiguste näidetena isiku-, kodu-, eraomandi ja postisaladuse puutumatuse ning ühetaolisuse seaduse ees. On ilmne, et siin on silmas peetud ühelt poolt vabaduspõhiõigusi nende tõrjeõiguslikus funktsioonis (isiku-, kodu-, eraomandi ja postisaladuse puutumatus) ning teiselt poolt üldist võrdsuspõhiõigust (ühetaolisus seaduse ees).
Erinevalt laiemas tähenduses kaitse mõistest, mille puhul võib nii kaitsja kui see, kelle eest kaitstakse, olla riik, ei hõlma kitsamas tähenduses kaitseõigus kunagi kaitset riigi eest, vaid alati ainult õiguse riigipoolsele kaitsele kellegi kolmanda eest. Vastavalt sellele on õigus kaitsele põhiõiguse kandja õigus sellele, et riik teda kolmandate isikute rünnete eest kaitseks. Selles tähenduses kasutab Riigikohus kaitse mõistet nt siis, kui leiab, et KarS vabadusevastaste süütegude “jao ülesanne on kaitsta isiku eneseteostusvabadust ja enesemääramisõigust kõige laiemas mõttes” (RKKKo 23.12.2004, 3-1-1-124-04, p 17). Kitsamas tähenduses kaitseõiguse mõiste eristav tunnus on kolme osapoolega õigussuhe. Esiteks on kaitstaval isikul õigus riigi aktiivsele sekkumisele, teiseks on riigil kohustus võtta tarvitusele vastavad abinõud kolmanda isiku suhtes ning kolmandaks on kolmandal isikul õigus riigi mittesekkumisele. Õigus sekkumisele ja õigus mittesekkumisele on vastassuunalised. Nendevaheline pinevussuhe tuleb lahendada proportsionaalsuse põhimõtte abil, kusjuures kitsamas tähenduses kaitse võib aset leida nii tsiviilkohtumenetluses, haldusmenetluses, halduskohtumenetluses kui ka kriminaalmenetluses. Näiteks kaitseb KarS § 314 (ebaseaduslik läbiotsimine ja väljatõstmine) kodu puutumatuse (§ 33) rünnete eest (vrd RKKKo 13.06.2003, 3-1-1-77-03, p 7; 22.05.2009, 3-1-1-17-09, p 9). Kitsamas tähenduses kaitsega on tegu siis, kui läbiotsimise eest karistatakse selle normi alusel menetlusvälist isikut, kes ei ole uurija. Näideteks kaitseõiguse selgest ülekaalust on põhiõiguste kandja põhiõigus riigi kaitsele, et kolmandad isikud neid ei tapaks, vigastaks ega rööviks (vt näiteid § 19 komm).
Selliselt määratletud kaitsepõhiõigus on subjektiivne põhiseaduslik õigus riigi faktilisele või normatiivsele tegevusele, mille esemeks on võrdväärsete õigussubjektide sfääride piiritlemine, nende nõuete realiseeritavus ja realiseerimine. Kitsamas tähenduses kaitsepõhiõigus on ka põhiõiguste kolmikmõju konstruktsiooniteooria aluseks (vt § 19 komm).
Kriminaalmenetlusespetsiifilises tähenduses kasutatakse terminit “kaitseõigus” ka kuriteos kahtlustatava õiguse valida endale kaitsja ja kohtuda temaga (§ 21 lg 1 teine lause) tähistamiseks (vrd RKPJKo 18.06.2010, 3-4-1-5-10, p 38 jj).
Kaitse mõistest § 13 kontekstis
Selle üle, millises tähenduses kasutab terminit “kaitse” § 13 lg 1, on vaieldud. Kõrvale jääb kaitseõigus kriminaalmenetlusespetsiifilises tähenduses, kuna viimasel juhul on ilmselgelt tegu erivaldkonnale omase terminikasutusega, mis on märksa kitsam kui § 13 lg 1.
Riigikohus on kasutanud § 13 eelkõige põhjendamaks õigust kohtulikule kaitsele, nimetades seda koos §-dega 14 ja 15, kuid jättes § 13 funktsiooni selles loetelus täpsustamata (alates RKÜKm 22.12.2000, 3-3-1-38-00, p 15 jj; RKÜKo 17.03.2003, 3-1-3-10-02, p 17; 06.03.2012, 3-2-1-67-11, p 21). Kohati on Riigikohus suisa rõhutanud § 13 seotust kohtuliku kaitse tagamisega (RKPJKm 20.05.2009, 3-4-1-11-09, p-d 6, 7; 27.11.2009, 3-4-1-26-09, p-d 8, 9; 01.11.2011, 3-4-1-21-11, p 8). Kirjanduses on § 13 lg-le 1 omistatud süstemaatilisele tõlgendusele tuginedes kitsam tähendus (R. Alexy. Põhiõigused Eesti põhiseaduses. – Juridica 2001 eriväljaanne, lk 68 jj). Kitsamat tähendust tuleks § 13 lg 1 tõlgendamisel eelistada kahel põhjusel. Esiteks on laiemas tähenduses kaitse mõiste kontuuritu. Kõik, mis seondub põhiõigustega, seondub ka põhiõiguste kaitsega laiemas tähenduses. Lause “[p]õhiõiguste esmaseks ning peamiseks funktsiooniks on tagada igaühele kaitse riigi tegevuse eest” (RKPJKm 28.05.2008, 3-4-1-4-08, p 15) on küll õige, kuid ei aita mõtestada § 13 lg 1. Teiseks puuduks § 13 lg-l 1 iseseisev tähendus, kui kaitse mõistet laialt tõlgendada. Selle normi sisuks oleks, et igaühel on õigus põhiõigustele või et kellegi põhiõigusi ei tohi rikkuda. See järeldub aga juba sellest, et kehtiv põhiseadus sisaldab põhiõigusi. Samuti sätestab põhiõiguste piiramise üldtingimused § 11. Veelkordne ülekordamine on üleliigne. Sama kehtib ka § 13 lg 1 seostamise kohta kohtuliku kaitsega, sest § 15 lg 1 sätestab sõnaselgelt õiguse pöörduda oma õiguste ja vabaduste rikkumise korral kohtusse (vrd § 15 komm). Paragrahv 13 lg-le 1 kohtuliku kaitse tähenduse omistamine on liiasus. Kuna § 13 lg 1 sõnastus ei räägi kohtulikust kaitsest, vaid riigi ja seaduse kaitsest, ning § 15 lg 1 tõttu süstemaatilist vajadust § 13 lg 1 seostamiseks kohtuliku kaitsega ei ole, on § 13 lg 1 kohaldamisala hägustumise vältimiseks soovitatav eelistada kirjanduses ette pandud tõlgendust (seda paistab toetavat ka RKÜKo 22.03.2011, 3-3-1-85-09, p-d 72–80).
Kokkuvõttes on niisiis soovitatav tõlgendada § 13 lg 1 esimest lauset igaühe õigusena riigi vastu sellele, et riik isikut kolmandate isikute rünnete eest kaitseks. Muud tõlgendusvariandid on küll sõnastuse järgi võimalikud, kuid ei arvesta nõutaval määral PS ülejäänud sätete ega süstemaatilise argumendiga. Tõlgendatuna õigusena kaitsele kolmandate isikute rünnete eest on § 13 lg 1 esimene lause üldine kaitsepõhiõigus. Sisuliselt subjektiveerib üldine kaitsepõhiõigus § 19 lg-s 2 sätestatud põhiõiguste adressaadi kohustuse luua tasakaal eraisikute õigussfääride vahel selle põhiõiguste kandja jaoks, keda kolmas isik ründab. Ka §-le 13 tuginemist Riigikohtu loodud põhiseadusliku õiguse kohtulikule kaitsele põhjendamisel tuleks mõista selliselt, et siin on silmas peetud seda osa õigusemõistmisest, mis lahendab vaidlusi eraisikute vahel.
Soorituspõhiõigus
Kaitsepõhiõigused erinevad tõrjepõhiõigustest lisaks kolme osapoolega õigussuhtele ka selle poolest, et tegemist on soorituspõhiõigustega, mille riive seisneb põhiõiguste adressaadi tegevusetuses. Soorituspõhiõiguste erinevuseks tõrjepõhiõigustega võrreldes on see, et riigil on suur mänguruum, kuidas eesmärki saavutada. Kui tõrjeõigusliku tuvastamise tulemuseks on ühe konkreetse abinõu lubatus või keelatus, siis kaitsepõhiõiguste puhul võib olla tulemuseks vaid avaliku võimu abstraktne kohustus kaitsta põhiõiguslikku kaitsehüve. Kui on keelatud midagi kahjustada, siis on keelatud iga tegevus, mis kujutab kahjustamist. Kui on kästud midagi kaitsta, siis ei ole kästud iga tegevus, mis mõjub kaitsena, vaid ainult üks mitmest võimalikust õigusaktist või toimingust, mis õigusvastase ründe kõrvaldab. Kaitsevahendite valiku ülesanne on eelkõige seadusandjal, kel on mänguruum vahendite valikul. Seadusandja võib olulisuse põhimõtet arvestades (vt § 3 komm) delegeerida teatud ülesandeid ka täitevvõimule, nähes ette kaalutlust võimaldavad normid. Kohtu pädevusse jääb põhiseaduslikkuse järelevalve teostamisel järelevalve selle üle, et seadusandja järgiks talle põhiseadusega ette antud nõudeid.
Üldine kaitsepõhiõigus
Paragrahvi 13 lg 1 esimene lause on üldine põhimõte, seda võib seetõttu nimetada üldiseks kaitsepõhiõiguseks (vrd RKPJKo 31.01.2007, 3-4-1-14-06, p 22). Lisaks § 13 lg 1 esimesele lausele sisaldab põhiseadus muidki sätteid, mis on sõnastatud kaitsepõhiõigusena. Kaitsepõhiõigus tuleneb nt § 16 teisest lausest, mille kohaselt kaitseb seadus õigust elule, ja § 32 lg 1 esimesest lausest, mis näeb ette omandi võrdse kaitstuse põhimõtte.
Olles oma iseloomult küll üldine põhiõigus, erineb § 13 lg 1 esimene lause nii üldisest vabadus- (§ 19 lg 1) kui ka üldisest võrdsuspõhiõigusest (§ 12 lg 1). Nii üldist vabadus- kui ka üldist võrdsuspõhiõigust rakendatakse üksnes siis, kui ühegi spetsiaalse vabadus- või võrdsuspõhiõiguse kaitseala ei ole riivatud. Üldine kaitsepõhiõigus vajab rakendamiseks veel mõnda põhiõigust, et määrata kindlaks õigushüve, mida kaitsta. Näiteks kui isik tugineb põhiõigusele kodu puutumatuse kaitsele, siis on sobilik viidata §-le 33 koosmõjus § 13 lg-ga 1.
Üldise kaitsepõhiõiguse struktuur
Üldise kaitsepõhiõiguse struktuur vastab üldjoontes välisteoreetiliselt konstrueeritud õiguste struktuurile. Kui käsitada ohtu mõnele põhiõiguslikule kaitsehüvele kaitsealana ja riigi tegevusetust kaitseala riivena, siis saab ka kaitsepõhiõiguse puhul kõnelda kaitseala riivest (vt II ptk sissejuhatus).
Paragrahvi 13 lg 1 esimese lause esemeline kaitseala hõlmab kõigi põhiõiguslike õigushüvede kaitse. Seda rakendatakse siis, kui ühe põhiõigusliku kaitse objekt on ohus ja oht ähvardab kolmanda isiku poolt. Ohu all tuleb mõista asjaolusid, mille takistamatu kulg tõenäoliselt kahjustab õigushüve. Esemelist kaitseala rakendatakse ka siis, kui kahju on juba tekkinud. Kahju all saab laia tõlgenduse korral mõista õigushüve iga (faktilist) kitsendust.
Riigikohus seab § 13 lg 1 puhul valdavalt esiplaanile menetlusliku dimensiooni. Näiteks on Riigikohus kohaldanud § 13 lg 1 korduvalt põhjendades õigust kohtulikule kaitsele: “Põhiseaduse §-des 13–15 ette nähtud õigus kohtulikule kaitsele hõlmab nii isiku õigust esitada õiguste ja vabaduste rikkumise korral kaebus kohtule kui ka riigi kohustust luua põhiõiguste kaitseks kohane kohtumenetlus, mis on õiglane ja tagab isiku õiguste tõhusa kaitse.” (RKPJKm 05.02.2008, 3-4-1-1-08, p 5; 01.11.2011, 3-4-1-21-11, p 8). Paragrahvi 13 puutumus üldise põhiõigusega tõhusale õiguskaitsele ja ausale õigusemõistmisele on siiski pigem tinglik (vt § 15 komm). Põhiseaduse süsteemiga paremini kooskõlas ja seetõttu eelistatav on RKHK seisukoht, mille kohaselt võib puuduva materiaalõigusliku regulatsiooni (kriminaalmenetluse aktide ja toimingutega tekitatud kahju hüvitamise regulatsioonide puudumine) korral olla tegu § 13 lg 1 rikkumisega (RKHKm 18.06.2010, 3-3-1-15-10, p 20; 18.06.2010, 3-3-1-35-10, p 23; 21.06.2010, 3-3-1-85-09, p 23).
Isikuliselt kaitsealalt on § 13 lg 1 esimene lause kõigi ja igaühe õigus. “PS §-s 13 sätestatud üldine kaitseõigus on igaüheõigus, mis tuleb tagada võrdselt kõigile.” (RKPJKo 31.01.2007, 3-4-1-14-06, p 22). Kui see on kooskõlas vastava põhiõigusliku kaitsehüve olemusega, siis võib üldine kaitsepõhiõigus laieneda ka juriidilisele isikule (§ 9 lg 2).
Üldise kaitsepõhiõiguse kaitseala riive seisneb põhiõiguste adressaadi tegevusetuses. Riive on olemas siis, kui kaitset ei ole või kui kaitse ei ole selline, nagu põhiseadus nõuab.
Kaitseõiguse piiriklausel tuleneb põhiõigussättest, milles sisalduvat õigushüve kaitstakse. Sellest lähtuvalt võib kaitseõiguse riive õigustamine vastata lihtsa või kvalifitseeritud piiriklausliga põhiõiguse või piiriklauslita põhiõiguse riive õigustamisele.
Kaitseõigus ei anna põhiõiguse kandjale õigust nõuda ühte kindlat abinõu. Põhiõiguste adressaadi tegevusetus või rakendatud kaitseabinõu on põhiseaduspärane, kui see ei jää allapoole põhiseadusega ettenähtud läve. Et tuvastatakse tegevusetust, piirdub tuvastamine materiaalse õiguspärasusega. Üldise kaitsepõhiõiguse riive materiaalse põhiseaduspärasuse hindamisel tuleb arvesse võtta nii kaitset vajava põhiõiguste kandja põhiõigust kui ka selle isiku põhiõigusi, kelle suhtes tuleks meedet kohaldada. “Ühe isiku põhiõiguse kaitse võib kaasa tuua teise isiku põhiõiguse piiramise. Sellisel juhul tuleb põhiõiguste vahel leida mõistlik tasakaal.” (RKPJKo 14.04.2003, 3-4-1-4-03, p 17). Et vastamisi on vähemalt kaks põhiõigust, on tegu pinevussuhtega, mille lahendamiseks tuleb rakendada proportsionaalsuse põhimõtet (vt proportsionaalsuse põhimõtte kohta § 11 komm). Küsida tuleb, ega põhiõiguste adressaadi tegevusetus ei ole ebaproportsionaalne. Õigus ühele konkreetsele kaitseabinõule tuleb kõne alla ainult siis, kui see on ainus mõeldav võimalus kaitsehüve kaitseks ega kitsenda ühtegi muud kaitsehüve ülemäära.
Kodanike kaitse välisriikides
Kodanike kaitse välisriikides, st § 13 lg 1 teine lause on võrreldes esimese lausega erinorm.
Paragrahvi 13 lg 1 teise lause esemeline kaitseala hõlmab eelkõige kodanike diplomaatilise kaitse välisriikides, kuid siia kuuluvad ka kõik mõeldavad kaitsevahendid, mis ei seisne diplomaatilises kaitses. Näiteks tuleneb § 13 lg 1 teisest lausest Eesti Vabariigi tegutsemiskohustus, kui Eesti kodanik on jäänud välisriiki, kus on puhkenud kodusõda, või ta on inimröövitud. Hoolimata sõnastusest, mille kohaselt on tagatud kodanike kaitse välisriikides, peaksid hõlmatud olema ka alad, mis ei kuulu ühegi riigi jurisdiktsiooni alla.
Paragrahvi 13 lg 1 teise lause kohaselt kaitseb Eesti riik “oma kodanikku”, see tähendab Eesti kodanikku. Tegemist on kodanikupõhiõigusega. Paragrahvi 9 lg 2 kohaselt ei ole välistatud, et § 13 lg 1 teise lause kaitse laieneb ka Eesti juriidilistele isikutele.
Paragrahvi 13 lg 1 teise lause kaitseala on riivatud, kui Eesti riik jätab oma kodaniku väljaspool Eesti Vabariigi territooriumi kaitseta. Riive on olemas ka siis, kui Eesti riik võtab küll midagi ette, ettevõetu ei ole aga piisavalt efektiivne. Riive seisneb tegevusetuses nagu üldise kaitsepõhiõiguse puhulgi.
Riive põhiseaduspärasuse tuvastamine piirdub materiaalse põhiseaduspärasusega. Kaitseta jätmine ei tohi olla ebaproportsionaalne.
Kaitse riigivõimu omavoli eest
Vastavalt § 13 lg-le 2 kaitseb seadus igaüht riigivõimu omavoli eest. Immanuel Kantilt pärineva definitsiooni kohaselt on omavoli suva, voli meelevaldselt talitada. See, et riik ei tohi omavolitseda, järeldub juba sellest, et Eesti Vabariigil on olemas põhiseadus, mis sätestab põhiõigused ning riigivõimu organite pädevused ja volitused neid õigusi piirata. Siiski on § 13 lg-l 2 mõistlik sisu, mida Riigikohus juba varakult rakendas (vt RKPJKo 12.01.1994, III-4/A-1/94) – tegu on õigusselguse ehk määratuse põhimõttega, mida on nimetatud veel ka määratletuse, definiitsuse või definitiivsuse põhimõtteks. Õigusselguse põhimõte on formaalne nõue, mida tuleb tuvastada üldise põhiõiguste tuvastamise skeemi raames (vt II ptk sissejuhatus).
Õigusselguse põhimõte on süstemaatiliselt õiguskindluse printsiibi osa (RKPJKo 02.12.2004, 3-4-1-20-04, p 12; 15.12.2005, 3-4-1-16-05, p 20; 20.03.2006, 3-4-1-33-05, p 21; 31.01.2007, 3-4-1-14-06, p 23). Õiguskindluse põhimõte on omakorda õigusriigi printsiibi alaprintsiip (vt õigusriigi ja õiguskindluse kohta § 10 komm-d 24–27 jj).
Riigikohus seostab õiguskindlust enamjaolt § 13 lg-ga 2 (RKÜKo 28.10.2002, 3-4-1-5-02, p 31; RKPJKo 20.03.2006, 3-4-1-33-05, p 21; 02.10.2013, 3-4-1-45-13, p 24; RKEKo 28.02.2002, 3-1-1-117-01, p 12; RKKKo 12.10.2016, 3-1-1-65-16, p 11; RKTKo 14.11.2007, 3-2-1-82-07, p 17; RKTKm 19.04.2007, 3-2-1-42-07, p 15), kuid kohati §-ga 10 (RKÜKo 10.12.2003, 3-3-1-47-03, p 30; RKPJKo 31.01.2007, 3-4-1-14-06, p 22) ning kohati ka § 10 ja § 13 lg 2 koosmõjuga (RKÜKo 16.05.2008, 3-1-1-88-07, p 31; RKKKo 01.04.2008, 3-1-1-101-07, p 12; 11.06.2008, 3-1-1-32-08, p 15). RKPJK juhtis põhjendatult tähelepanu sellele, “et kohaliku omavalitsuse üksustel ei ole avaliku võimu teostajana võimalik tugineda PS § 13 lõikele 2. See säte, mille kohaselt seadus kaitseb igaühte riigivõimu omavoli eest, paikneb põhiseaduse II peatükis “Põhiõigused, vabadused ja kohustused”. Põhiseaduse II peatükk käsitleb eelkõige suhteid isikute ning avaliku võimu teostajate vahel.” (RKPJKo 19.03.2009, 3-4-1-17-08, p 25).
Seega tuleb diferentseerida, kas õigusselguse küsimus kerkib esile põhiõiguste riive põhiseaduspärasuse kontrollimisel või autonoomiakaebuse lahendamisel. Kuigi ka esimesel juhul pole vale viidata §-le 10, on tegemist üldnormiga. Paragrahvi 13 lg 2 on õigusselguse osas erinorm põhiõiguse riive puhul ja seega täpsem viide. Kohaliku omavalitsuse (§ 154 lg 1), ülikooli ja teadusasutuse (§ 38 lg 2) ja Eesti Panga (§ 111, § 112) võimaliku autonoomiakaebuse puhul on õigusselguse küsimuse tõusetumisel korrektne “tugineda õigusselguse põhimõttele kui ühele osale õigusriigi põhimõttest” (RKPJKo 19.03.2009, 3-4-1-17-08, p 26; 06.01.2015, 3-4-1-34-14, p 33), st §-le 10 (vt nt RKPJKo 14.10.2015, 3-4-1-23-15, p 96) (vt § 10 komm 28).
Lisaks võivad õigusselgusel olla valdkonnaspetsiifilised avaldumisvormid. Näiteks on RKKK maininud karistusõiguse määratletuse põhimõtet, mille allikaks on § 23 lg 1 (RKKKo 14.12.2009, 3-1-1-107-09, p 10.3).
Õigusselguse põhimõte tähendab kõige üldisemalt, et põhiõigust riivav seadus peab olema piisavalt määratud. Juba varases praktikas osutas Riigikohus sellele, et ebapiisava regulatsiooni tagajärjeks on riigivõimu omavoli võimalus: “[E]bapiisav regulatsioon põhiõiguste ja vabaduste piirangute kehtestamisel ei kaitse igaüht riigivõimu omavoli eest.” (RKPJKo 12.01.1994, III-4/A-1/94). Samuti tõi Riigikohus mängu umbmäärasuse kriteeriumi (RKPJKo 05.10.2000, 3-4-1-8-00, p 13).
Õigusselguse põhimõtte klassikaline sõnastus pärineb 2002. aastast: “Põhiseaduse § 13 lg 2 järgi kaitseb seadus igaüht riigivõimu omavoli eest. Sellest sättest tuleneb ka õigusselguse põhimõte. Õigusnormid peavad olema piisavalt selged ja arusaadavad, et üksikisikul oleks võimalik avaliku võimu organi käitumist teatava tõenäosusega ette näha ja oma käitumist reguleerida. Kodanik “peab saama – kui tarvis, siis asjakohase nõustamise abiga – asjaolusid arvestades mõistlikul määral ette näha tagajärgi, mida teatud tegevus võib kaasa tuua. Need tagajärjed ei pea olema absoluutse kindlusega ettenähtavad: kogemus näitab, et see on saavutamatu” ” (RKÜKo 28.10.2002, 3-4-1-5-02, p 31). Selles otsuses tsiteerib Riigikohus EIK otsust Sunday Times vs.Ühendkuningriik (26.04.1979, p 49; vrd RKPJKo 15.12.2005, 3-4-1-16-05, p 22). Riigikohus rõhutab piisava selguse nõuet teisal teistsuguses sõnastuses: “Õigusselguse põhimõte tuleneb nõudest, et isikul peab olema mõistlik võimalus ette näha õiguslikke tagajärgi, mida tema tegevus võib kaasa tuua – isikul peab olema õigusnormidele tuginedes võimalik prognoosida avaliku võimu käitumist. Kõnealune põhimõte tähendab seda, et õigusnormid peavad olema piisavalt selged ja arusaadavad, kuid see ei nõua tingimata, et kõik teo õiguslikud järelmid peaksid olema koondatud ühte ja samasse õigusnormi.” (RKÜKo 27.06.2005 3-4-1-2-05, p 31). Peale nende on Riigikohus võtnud kasutusele vormeli: “Õigusselguse põhimõtte kohaselt peab isikul olema võimalik piisava selgusega ette näha, missuguse õigusliku tagajärje üks või teine tegu kaasa toob.” (RKPJKo 15.12.2005, 3-4-1-16-05, p 20; 20.03.2006, 3-4-1-33-05, p 21; 31.01.2007, 3-4-1-14-06, p 23). Kohalikke omavalitsusi käsitades on RKÜK öelnud: “Õigusselgus tähendab, et õigusaktid peavad olema piisavalt selged ja arusaadavad, et [normiadressaadil] oleks mõistlik võimalus riigi tegevust ette näha ja kohandada oma tegevust sellele vastavalt.” (RKÜKo 16.03.2010, 3-4-1-8-09, p 141).
Õigusselguse põhimõte nõuab niisiis, et õigusaktid oleksid sõnastatud piisavalt selgelt ja arusaadavalt, et isikul oleks võimalik piisava tõenäosusega ette näha, milline õiguslik tagajärg kaasneb teatud tegevuse või tegevusetusega. “Nõutav normi määratletuse ehk õigusselguse aste ei ole kõikide normide puhul sama. Selgemad ja täpsemad peavad olema normid, mis võimaldavad isiku õigusi piirata ja isikule peale panna kohustusi.” (RKPJKo 20.03.2006, 3-4-1-33-05, p 22; RKÜKo 01.07.2010, 3-4-1-33-09, p 47; RKKKo 12.10.2016, 3-1-1-65-16, p 11; vrd RKPJKo 15.12.2005, 3-4-1-16-05, p 21; 19.03.2009, 3-4-1-17-08, p 27; 17.07.2009, 3-4-1-6-09, p 19). Sellistel normidel peab alati olema piisavalt konkreetselt sõnastatud koosseis ja õigusjärelm. “Eriti oluline on õigusselgus selliste tegude suhtes, millega võivad kaasneda kriminaalõiguslikud tagajärjed.” (RKEKo 28.02.2002, 3-1-1-117-01, p 12). Samuti on Riigikohus leidnud, et isiku õigusi piirava täitevvõimu otsuse kohtus vaidlustamise tingimused ja kord peavad olema sätestatud seaduse tekstis sedavõrd selgelt, et sellest saab põhijoontes kõrvalise abita ja kohtupraktikat uurimata aru (vrd RKÜKo 16.05.2008, 3-1-1-88-07, p 31). Õigusselguse põhimõte ei välista siiski kategooriliselt blanketseid norme (RKPJKo 17.03.1999, 3-4-1-1-99, p 11), määratlemata õigusmõistete kasutamist (RKPJKo 13.06.2005, 3-4-1-5-05, p 16) ega kaalutlusõiguse sätestamist (nt RKPJKo 21.06.2004, 3-4-1-9-04, p 16). Seadusliku aluse nõude tõttu ei saa välistada ka üldklausleid (nt VangS § 41 lg 2), sest üldklauslitest täielikul loobumisel tekivad paratamatult lüngad õiguslikes alustes, kuid üldklauslite tõlgendamisel peaksid kohtud olema eriti hoolikad, et tagada kohtupraktikas piisav õigusselguse määr. Õigusselgusetus ei järeldu veel sellest, kui sätte sõnastus ei ole kõige ladusam ega vasta senises õigusloome protsessis välja kujunenud normitehnilistele traditsioonidele, kui säte on sõnastatud põhjendamatult pika põimlausena, kui ühe lausega on tahetud väljendada mitut mõtet või kui sätetes on palju viiteid sama seaduse teistele sätetele ja muudele õigusaktidele (vrd RKÜKo 20.12.2016, 3-4-1-3-16, p 113).
“Õigusselguse põhimõte ei nõua, et seadusandja otsustaks kõik küsimused ise. Seaduse rakendamise üksikasjad võib seadusandja jätta otsustamiseks täitevvõimule, sh kohalikule omavalitsusele.” (RKPJKo 14.10.2015, 3-4-1-23-15, p 97).
Õigusselguse põhimõte kehtib ka normide koosmõju kohta. Samuti peab “[t]ulenevalt demokraatliku õigusriigi põhimõtetest […] õigusaktide süsteem olema õiguse adressaatidele arusaadav” (RKPJKo 17.06.1998, 3-4-1-5-98, p V; 12.05.2000, 3-4-1-5-00, p 31; vrd RKKKo 11.06.2008, 3-1-1-32-08, p 15).
Normi tõlgendamisest õigusselguse huvides
Vajadusel tuleb normi tõlgendada. Riigikohus on tõlgendanud normi “õigusselguse ja õiguse ühetaolise kohaldamise huvides” koguni obiter dictum’i korras (nt RKKKm 02.11.2006, 3-1-1-91-06, p 8). Seejuures tuleb arvestada sellega, et “seadust ei tohi tõlgendada viisil, mis muudaks seaduse või selle sätte mõttetuks” (RKPJKo 02.11.1994, III-4/1-6/94, p 1). Õigusselgusetusega ei ole tegemist siis, kui tegemist on normitehnilise puudusega, mis tõlgendamise teel on ületatav (RKPJKo 22.02.2001, 3-4-1-4-01, p 17; 17.07.2009, 3-4-1-6-09, p 19). Riigikohtul puudub alus seaduse või muu põhiseadusest alamal seisva õigusakti põhiseadusvastaseks tunnistamiseks, kui normi on võimalik tõlgendada põhiseaduskonformselt (RKÜKo 22.02.2005, 3-2-1-73-04, p 36; vrd mõiste kohta RKÜKo 16.05.2008, 3-1-1-88-07, p 31). Põhiseaduskonformne tõlgendamine tähendab, et “[e]rinevate tõlgendusvõimaluste puhul tuleb eelistada põhiseadusega kooskõlas olevat tõlgendust neile tõlgendustele, mis põhiseadusega kooskõlas ei ole” (RKÜKo 22.02.2005, 3-2-1-73-04, p 36). “Samuti tuleks eelistada tõlgendust, millega oleks tagatud erinevate põhiseaduslike väärtuste kõige suurem kaitse.” (samas). Põhiseaduse põhiõigustest tuleneb, et normi tuleb tõlgendada isiku kasuks ja keelatud on mis tahes avalikõigusliku kohustuse panemine analoogia teel.
Riigikohus on öelnud: “Põhiseaduskonformse tõlgenduse hinnaks ei tohi olla õigusselgusetus.” (RKÜKo 16.05.2008, 3-1-1-88-07, p 31). Seda tuleb ilmselt mõista nii, et põhiseaduskonformse tõlgendamise tulemuseks ei tohi olla õigusselgusetus (vrd RKPJKo 02.02.2015, 3-4-1-33-14, p 33). Riigikohtu poolt normile antav arusaadav tõlgendus ei tohiks kahandada, vaid peaks suurendama õigusselgust. Juhtum, kus põhiseaduskonformse tõlgenduse tulemusena saavutatakse õigusselgusetum olukord, saaks esineda üksnes siis, kui Riigikohtu antav tõlgendus on vastuoluline, ebakohane või täiesti arusaamatu. Sellist olukorda tuleks aga praktikas vältida. Üldkogu lahendatud kaasuses (RKÜKo 16.05.2008, 3-1-1-88-07) seisnes küsimus selles, kas isikul on õigus pöörduda kohtu poole, mis on tagatud põhiseaduses endas (§ 15 lg 1 koosmõjus §-ga 14). Kuna seda õigust on Riigikohus arvukates lahendites jaatanud, oleks olnud järjekindel see isikule ka viidatud kaasuses võimaldada.
Peale põhiseadusega kooskõlalise tõlgendamise võib aidata õigusselgusetusest üle saada normile antav EL õigusega kooskõlaline tõlgendus (RKHKo 13.11.2007, 3-3-1-49-07, p 11).
Normi õigusselguse hindamisel peab arvesse võtma seda, kas konkreetse normi adressaadid on nn tavakodanikud, suurettevõtted või avalikud teenistujad. Viimaste puhul on nõutav õigusselguse määr madalam (halb näide RKPJKo 05.10.2000, 3-4-1-8-00, p-d 13, 15). Õigusselgust tuleb hinnata kujuteldava keskmiste võimetega isiku perspektiivist: “Normi määratletust ei tule hinnata konkreetse vaidluse poolte seisukohalt vaadatuna. Mõõdupuuks on normi adressaadiks olev kujuteldav keskmiste võimetega isik.” (RKPJKo 15.12.2005, 3-4-1-16-05, p 23; ekslikult “keskmiste võimetega isik”, RKPJKo 20.03.2006, 3-4-1-33-05, p 22; samuti ekslikult “keskmine tähelepanelik isik”, RKÜKo 16.05.2008, 3-1-1-88-07, p 31). Avalike teenistujate kohta on RKPJK öelnud: “Vaidlustatud sätete õigusselguse hindamisel lähtub kolleegium asjaolust, et nende adressaadid ja rakendajad on asjakohase kutsealase ettevalmistusega avalikud teenistujad, kes peavad olema võimelised tõlgendamise teel ületama võimalikud ebaselgused või rakendamisraskused.” (RKPJKo 19.03.2009, 3-4-1-17-08, p 27).
Õiglusselguse põhimõtte tähendus
Kokkuvõttes on normi tühistamine ainult õigusselgusetuse tõttu pigem erand kui reegel. “Normi võimalik sõnastuslik ebaselgus ei tähenda tingimata põhiseaduse vastasust.” (RKTKm 19.04.2007, 3-2-1-42-07, p 15). Ka õigusselguse hindamisel tuleb arvestada, mida õigusselgusetu olukord ühiskondlikus elus ja õiguskäibes endaga kaasa toob. Õigusselguse põhimõtte vastu eksimise tagajärjeks on formaalne põhiseadusvastasus.
Erandi õigusselguse põhimõttest moodustavad inimsusevastased kuriteod, mis on karistatavad sõltumatult konkreetsest ja õigusselgest karistusnormist (vrd RKKKo 18.12.2003, 3-1-1-140-03, p 10).
Õigusselguse põhimõtte jaoks teedrajavas otsuses leidis RKPJK, et politseiseaduse muutmise ja täiendamise seaduse II osa lg 4 rikub PS § 13 lõiget 2 (RKPJKo 12.01.1994, III-4/A-1/94). See seadus volitas kaitsepolitsei ametnikke ajutiselt kuni operatiivjälituslikku tegevust sätestava seaduse vastuvõtmiseni oma ülesannete täitmiseks kasutama operatiivtehnilisi erimeetmeid Riigikohtu esimehe poolt nimetatud Riigikohtu liikme kirjaliku nõusoleku alusel. Seadus ei sätestanud, mis on operatiivtehnilise jälitusmeetme koosseisu tunnused, ega loetlenud, millistes abinõudes operatiivtehnilised jälitusmeetmed seisnevad. Siit tulenevalt on määratuse põhimõtte minimaalne sisu, et normi põhjal on võimalik jõuda selgusele, mis on selle koosseis ja õiguslik tagajärg.
2000. aasta sügisel tuvastas RKPJK, et KonkS § 18 lg 1 p 3 rikub PS § 13 lg 2 (RKPJKo 05.10.2000, 3-4-1-8-00). Osutatud säte kõlas: “Eri- või ainuõigust või loomulikku monopoli omav ettevõtja peab: [...] 3) eri- või ainuõiguse või loomuliku monopoli teostamiseks vajalikke asju ostma ja ehitustöid ning teenuseid tellima riigihangete seaduses (RT I 1995, 54, 883; 1997, 9, 79) sätestatud korras.” Kolleegium põhjendas otsust sellega, et riigihangete teostamise korda ei olevat kompetentsinormide puudumise tõttu võimalik täies mahus järgida. Seetõttu olevat ebaselge, milline käitumisviis on õiguspärane. Selles otsuses peitub oht, et õigusselguse põhimõtte lävi on tõstetud liiga kõrgele. KonkS § 18 lg 1 p 3 kujutas endast nn dünaamilist viidet. Säärane viide on põhimõtteliselt lubatav. Viitenorm on piisavalt määratud, sest viidatud normid muutuvad selle osaks.
RKÜK pidas põhjendatult õigusselgusetuks ORAS § 7 lg 3 sätestust: “§ 7. Õigusvastaselt võõrandatud vara endised omanikud omandireformi õigustatud subjektidena […] (3) Saksa riigiga sõlmitud lepingute alusel Eestist lahkunud isikute omandis olnud ja Eesti Vabariigis õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamise või kompenseerimise taotlused lahendatakse riikidevahelise kokkuleppega.” Riigikohus märkis: “Õigusselgusetusega on tegemist ka siis, kui ühtedele inimestele antakse lootus vara tagastamiseks või kompenseerimiseks ja teistele säilitatakse ebamäärane väljavaade võimaluse kohta erastada kasutatavat vara.” (RKÜKo 28.10.2002, 3-4-1-5-02, p 35).
RKÜK pidas õigusselguse põhimõttega vastuolus olevaks KodS § 35 lg 4: “§ 35. Eesti kodakondsuse saamise eritingimused […] (4) Käesoleva paragrahvi 2. lõikes nimetatud raske, sügava või keskmise puudega isik esitab käesoleva seaduse § 12 2. lõike punktides 7 ja 8 nimetatud dokumentide asemel riikliku pensionikindlustuse seaduse (RT I 1998, 64/65, 1009; 2000, 36, 226) alusel määratud korras tehtud arstliku ekspertiisi otsuse raske, sügava või keskmise puude olemasolu kohta ja raviarsti teatise, mis kinnitab võimetust täita käesoleva seaduse § 6 punktides 3 ja 4 sätestatud nõudeid.” Viide RPKS-le oli ekslik, sest ei RPKS ega selle alusel antud õigusaktide alusel ei olnud sügava, raske või keskmise puude tuvastamine tegelikult võimalik (RKÜK 10.12.2003, 3-3-1-47-03, p 32 jj).
Samuti pidas RKPJK õigusselgusetu olukorra tekitamiseks regulatsiooni, kus “vaidluse objektiks olev seadusemuudatus on loonud õigusselgusetu olukorra, mis seisneb selles, et ei kandidaat ega valija tea seda, kas valituks osutunud Riigikogu liige tohib või ei tohi ühitada Riigikogu liikme ja kohaliku omavalitsuse volikogu liikme ülesandeid.” (RKPJKo 14.10.2005, 3-4-1-11-05, p 24). Antud asjas oli küsimus selles, et Riigikogu muutis ära veel jõustumata seadusemuudatuse, millega sätestati Riigikogu liikme ja kohaliku omavalitsuse volikogu liikme ametite ühildamatuse keeld.
Riigikohus on rakendanud õigusselgust ka põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse õiguses: “Õigusselguse tagamise eesmärgil tuleb asjassepuutuvaks lugeda ka need sätted, mis on vaidlustatud normiga tihedalt seotud ning võivad kehtima jäädes tekitada ebaselgust õigusliku olukorra suhtes.” (RKÜKo 16.05.2008, 3-1-1-86-07, p 16; RKÜKm 26.06.2014, 3-2-1-153-13, p 67 jj; RKPJKo 01.10.2007, 3-4-1-14-07, p 12; 08.10.2007, 3-4-1-15-07, p 16; 26.11.2007, 3-4-1-18-07, p 20; 09.04.2008, 3-4-1-20-07, p 16; vrd RKÜKo 26.04.2016, 3-2-1-40-15, p 65; 30.06.2016, 3-3-1-86-15, p 64; RKPJKo 13.02.2007, 3-4-1-16-06, p 18; 10.12.2013, 3-4-1-20-13, p 45; 10.06.2014, 3-4-1-14-14, p 11; 09.02.2016, 3-4-1-32-15, p 21). Sellega tuleb nõustuda (vt asjassepuutuvuse kohta lähemalt § 15 komm).
Riigikohus on seostanud § 13 lg 2 ka vacatio legis’e mõistliku aja nõudega: “Õiguskindluse põhimõte tähendab muuhulgas, et uute regulatsioonide jõustamiseks tuleb ette näha mõistlik aeg, mille jooksul adressaadid saaksid uute normidega tutvuda ning oma tegevuse vastavalt ümber korraldada. Õiguskindlusele vastab olukord, kus riik ei kehtesta uusi regulatsioone meelevaldselt ja n-ö üleöö. Sama nõue on tuletatav ka Põhiseaduse § 13 lg-st 2, mille järgi kaitseb seadus igaüht riigivõimu omavoli eest, ning õiguse üldpõhimõtetest.” (RKPJKo 02.12.2004, 3-4-1-20-04, p 26; vrd RKÜKo 16.03.2010, 3-4-1-8-09, p 83). Vacatio legis’e mõistliku aja põhimõte seostub süstemaatiliselt siiski pigem § 3 lg-ga 2 ja §-ga 108 (vrd § 10 komm ja § 3 komm).
Õigusselgus ei ole eraldivõetult üldjuhul piisavaks aluseks õigusakti vaidlustamisel, sest selle argumendi saab põhiseaduslikkuse järelevalve kohus kummutada lihtsalt tõdemusega, et norm on arusaadav (vrd nt RKÜKo 01.02.2016, 3-2-1-146-15, p 67 j; 20.12.2016, 3-4-1-3-16, p 113; 21.02.2017, 3-3-1-48-16, p 61; RKPJKo 22.02.2001, 3-4-1-4-01, p 17; 31.01.2007, 3-4-1-14-06, p 27; 06.01.2015, 3-4-1-34-14, p 50 j).
Riigikohus on õigusselguse tagamiseks soovitanud kaaluda maakohtul vajadusel põhiseaduslikkuse järelevalve algatamist (RKEKm 20.01.2014, 3-3-4-2-13, p 21) ja kohalikul omavalitsusel täpsustada oma määruse sõnastust (RKPJKo 31.03.2017, 3-4-1-16-16, p 40).

matches:
§ 13
§ 14
Riigikohus
§ 45
§ 28
Riigikohus
§ 314
§ 19
§ 19
§ 13
§ 13
§ 13
Riigikohus
§ 13
§ 13
Riigikohus
§ 13
§ 13
§ 13
§ 13
§ 13
§ 11
§ 13
§ 15
§ 15
§ 13
§ 15
§ 13
§ 13
§ 13
§ 13
§ 19
§ 3
§ 13
§ 16
§ 32
§ 13
§ 13
Riigikohus
§ 13
Riigikohus
§ 13
§ 15
§ 13
§ 13
§ 11
§ 13
§ 13
§ 13
§ 13
§ 13
Riigikohus
§ 10
Riigikohus
§ 13
§ 10
§ 13
§ 13
§ 112
§ 10
§ 23
Riigikohus
Riigikohus
§ 13
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 41
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 13
§ 18
§ 13
§ 18
§ 7
Riigikohus
§ 35
§ 12
§ 6
Riigikohus
§ 15
Riigikohus
§ 13
§ 13
§ 3
§ 10
§ 3
kohus
Riigikohus


text:
Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2008/48/EÜ – Tarbijakaitse – Tarbijakrediidileping – Artikli 10 lõike 2 punktid h ja i ning lõige 3 – Krediidilepingus sisalduv kohustuslik teave – Riigisisene õigusnorm, mis näeb ette kohustuse täpsustada iga tagasimakse jaotus laenu põhiosa tagasimakse, intressi ja tasude vahel
Kohtuasjas C‑331/18,
mille ese on ELTL 267 alusel Krajský súd v Prešove (Prešovi maakonnakohus, Slovakkia) 5. aprilli 2018. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 22. mail 2018, menetluses
– Pohotovosť s. r. o., esindaja: J. Fuchs,
– Slovaki valitsus, esindaja: B. Ricziová,
– Euroopa Komisjon, esindajad: A. Tokár ning G. Goddin ja C. Valero,
1 Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ (ELT 2008, L 133, lk 66, ja parandused ELT 2009, L 207, lk 14; ELT 2010, L 199, lk 40 ja ELT 2011, L 234, lk 46), artikli 10 lõike 2 punkte h ja i ning lõiget 3.
2 See taotlus esitati TE ja Pohotovosť s. r. o. vahelises kohtuvaidluses, mille ese on viimase vastutus selle eest, et ta ei täpsustanud krediidilepingus iga tagasimakse summa jaotust laenu põhiosa tagasimakse, intressi ja vajaduse korral krediidi lisakulude vahel.
3 Direktiivi 2008/48 põhjendustes 9, 19, 30 ja 31 on märgitud:
„(9) Täielikku ühtlustamist on vaja selleks, et tagada kõikidele ühenduse tarbijatele nende huvide võrdselt kõrgetasemeline kaitse ning luua tõeline siseturg. Seetõttu ei tohiks liikmesriikidel lubada säilitada või kehtestada muid siseriiklikke norme peale käesolevas direktiivis sätestatute. Ent sellist piirangut tuleks kohaldada ainult siis, kui norme on käesoleva direktiiviga ühtlustatud. Ühtlustatud normide puudumisel peaks liikmesriikidel olema jätkuvalt õigus säilitada või kehtestada siseriiklikke õigusakte. […]
(19) Selleks et tarbijad saaksid teha kaalutletud otsuse kõikide faktide alusel, peaksid nad enne krediidilepingu sõlmimist saama krediiditingimuste ja ‑kulude ning oma kohustuste kohta adekvaatset teavet, mida nad saaksid järelemõtlemiseks kaasa võtta. […]
(30) Käesoleva direktiiviga ei reguleerita lepinguõiguse kohaldamist krediidilepingute kehtivuse valdkonnas. Seetõttu võivad liikmesriigid nimetatud valdkonnas säilitada või kehtestada siseriiklikke norme, mis on kooskõlas ühenduse õigusega. Liikmesriigid võivad reguleerida krediidilepingu sõlmimise pakkumistega seotud õiguskorda, eelkõige sätteid, mis käsitlevad pakkumise tegemise aega ja ajavahemikku, mille jooksul see on krediidiandjale siduv. Kui pakkumine tehakse käesoleva direktiiviga sätestatud lepingueelse teabe edastamisega samal ajal, võib krediidiandja esitada selle samamoodi nagu muu krediidiandjapoolse lisateabe tarbijale eraldi dokumendis, mis võidakse lisada Euroopa tarbijakrediidi standardinfo teabelehele.
(31) Selleks et tarbija oleks teadlik oma krediidilepingust tulenevatest õigustest ja kohustustest, peaks kogu vajalik teave olema lepingus esitatud selgel ja arusaadaval viisil.“
4 Direktiivi artiklis 1 „Sisu“ on sätestatud:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on ühtlustada tarbijakrediiti käsitlevate liikmesriikide õigus‑ ja haldusnormide teatavaid aspekte.“
5 Nimetatud direktiivi artiklis 10 „Krediidilepingus sisalduv kohustuslik teave“ on sätestatud:
„1. Krediidileping koostatakse paberil või mõnel muul püsival andmekandjal.
g) krediidi kulukuse aastamäär ja tarbija poolt makstav kogusumma, mis on arvutatud krediidilepingu sõlmimise ajal; märgitakse kõik kõnealuse määra arvutamiseks kasutatud eeldused;
h) tarbija poolt tehtavate maksete summa, arv ja sagedus ning vajaduse korral tagasimaksete sooritamise järjekord erineva laenuintressiga laenujääkide puhul;
i) kui tegemist on fikseeritud kestusega krediidilepingu põhiosa tagasimaksmisega, siis tarbija õigus saada taotluse korral ja tasuta mis tahes hetkel kogu krediidilepingu kestuse jooksul tagasimaksetabeli kujul esitatav loetelu.
j) kui tasusid ja intressi tuleb maksta laenu põhiosa tagasimaksmiseta, siis loetelu, milles on märgitud intressi ning sellega seotud korduvate ja ühekordsete tasude maksmise tähtajad ja tingimused;
u) vajaduse korral muud lepingutingimused;
6 Sama direktiivi artikli 14 „Taganemisõigus“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Tarbija võib krediidilepingust taganeda neljateistkümne kalendripäeva jooksul põhjust esitamata.
a) krediidilepingu sõlmimise päeval või
b) päeval, mil tarbija sai kätte artikli 10 kohased lepingutingimused ja teabe, juhul kui see päev on hilisem kui käesoleva lõigu punktis a osutatud kuupäev.“
7 Selle direktiivi artikkel 22 „Ühtlustamine ja käesoleva direktiivi sätete imperatiivsus“ on sõnastatud järgmiselt:
„1. Kuna käesolev direktiiv sisaldab ühtlustatud sätteid, ei või liikmesriigid oma siseriiklikus õiguses säilitada või vastu võtta käesolevas direktiivis sätestatust erinevaid sätteid.
8 Direktiivi 2008/48 II lisa, mis käsitleb „Euroopa tarbijakrediidi standardinfo teabelehte“, sisaldab punktis 2 „Krediiditoote kirjeldus“ rubriiki „Osamaksed ja vajaduse korral osamaksete tegemise järjekord“. Sellele rubriigile vastab järgmine kirjeldus:
„Tasumisele kuulub:
Intress ja/või tasud makstakse järgmiselt:“.
9 Direktiiv 2008/48 võeti Slovaki õigusesse üle tarbijakrediidi, muude krediitide ja tarbijalaenude seadusega nr 129/2010, millega muudetakse mõningaid seadusi (zákon č. 129/2010 Z. z. o spotrebiteľských úveroch a o iných úveroch a pôžičkách pre spotrebiteľov a o zmene a doplnení niektorých zákonov).
10 Selle seaduse 1. oktoobril 2015 kohaldatud redaktsiooni artikli 9 lõikes 2 on sätestatud:
„Lisaks tsiviilseadustikus […] ette nähtud üldistele andmetele peab tarbijakrediidileping sisaldama järgmist teavet:
k) krediidi kulukuse aastamäär ja kogusumma, mille tarbija on kohustatud tasuma, mis arvutatakse tarbijakrediidilepingu sõlmimise hetkel olemasolevate andmete põhjal; ära näidatakse kõik krediidi kulukuse aastamäära arvutamisel kasutatud andmed;
l) laenu põhiosa tagasimakse, intressi ja muude tasude summa, arv ja maksetähtajad ning vajaduse korral tagasimaksete sooritamise järjekord erineva laenuintressiga laenujääkide puhul;
m) kui tegemist on laenu põhiosa osade kaupa tagasimaksmisega fikseeritud kestusega tarbijakrediidilepingu alusel, siis tarbija õigust küsida krediidilepingu kestuse ajal mis tahes hetkel tasuta väljavõtet tagasimaksetabelist lõike 5 tähenduses;
11 Seaduse nr 129/2010 artikli 9 lõige 2 on alates 1. maist 2018 kohaldatavas redaktsioonis sõnastatud järgmiselt:
„Tarbijakrediidileping peab lisaks tsiviilseadustikus […] ette nähtud üldistele andmetele sisaldama järgmist teavet:
h) krediidi kulukuse aastamäär ja kogusumma, mille tarbija on kohustatud tasuma, mis arvutatakse tarbijakrediidilepingu sõlmimise hetkel olemasolevate andmete põhjal; ära näidatakse kõik krediidi kulukuse aastamäära arvutamisel kasutatud andmed;
i) tarbija poolt tehtavate maksete summa, arv ja sagedus ning vajaduse korral tagasimaksete sooritamise järjekord erineva laenuintressiga laenujääkide puhul;
j) kui tegemist on laenu põhiosa osade kaupa tagasimaksmisega fikseeritud kestusega tarbijakrediidilepingu alusel, siis tarbija õigust küsida krediidilepingu kestuse ajal mis tahes hetkel tasuta väljavõtet tagasimaksetabelist lõike 5 tähenduses;
12 Seaduse nr 129/2010 artikli 11 lõige 1 sätestab 1. jaanuaril 2013 kohaldatavas redaktsioonis:
„Tarbijakrediit loetakse antuks ilma intressi ja tasudeta, kui:
d) tarbijakrediidilepingus nimetatud krediidi kulukuse aastamäär on ebatäpne tarbija kahjuks.“
13 TE sõlmis 1. oktoobril 2015 äriühinguga Pohotovosť üheks aastaks summas 350 eurot tarbijakrediidilepingu, mis kohustas teda tagasi maksma 672 euro suuruse summa. Selles tarbijakrediidilepingus nähti ette intress 224 eurot ja ka „komisjonitasu“ summas 98 eurot.
14 Olles leppinud kokku laenu tagasimaksmise ühe maksena, leppisid pooled samal päeval kokku tagasimaksegraafikus, mis nägi ette võla tagasimaksmise 12 igakuise osamaksena summas 56 eurot. Krediidi kulukuse aastamäär, mis oli kohaldatav krediidile, mille tagasimaksmine oli ette nähtud ainult ühe maksena, oli 28%, samas kui aastase perioodi jooksul osamaksetena tagastatava krediidi kulukuse aastamäär oli 281,64%.
15 Nimetatud lepingu tüüptingimustes oli sätestatud, et „krediidi kulukuse aastamäär arvutatakse väljastatud laenu põhisumma ja komisjonitasu ning põhisumma ja komisjonitasu tagasimakse tähtaja põhjal (v.a intress, notaritasu, leppetrahvid ja muud tasud, mis on krediidi kulukuse aastamäära arvutusest erinormiga välja jäetud)“.
16 Põhikohtuasjas kõne all olevas lepingus ei olnud märgitud põhjusi, miks ei olnud krediidi kulukuse aastamäära arvutamisel sellesse arvestatud intressi ning miks oli 28‑protsendiline krediidi kulukuse aastamäär arvutatud ainult „komisjonitasu“, mitte muude kaasuvate kulude, eelkõige intressi põhjal.
17 Lisaks ei olnud nimetatud lepingus mingit teavet laenu igakuiste tagasimaksete jaotuse kohta laenu põhiosa tagasimakse ja muude krediidi kuluelementide vahel.
18 TE esitas Okresný súd Humennéle (Humenné piirkondlik kohus, Slovakkia) hagi, milles palus tuvastada Pohotovosťi vastutus seaduse nr 129/2010 1. oktoobril 2015 kehtinud redaktsioonis artikli 9 lõike 2 punktis l ette nähtud kohustuse rikkumise eest.
19 Nimetatud kohus jättis 27. novembri 2017. aasta otsusega TE kaebuse rahuldamata.
20 TE esitas selle otsuse peale apellatsioonkaebuse Krajský súd v Prešovele (Prešovi maakonnakohus, Slovakkia).
21 Eelotsusetaotluse esitanud kohus tõdeb, et Euroopa Kohtu 9. novembri 2016. aasta kohtuotsuse Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, punktid 51–59) täitmiseks muutis Slovakkia seadusandja seadust nr 129/2010, tühistades selle seaduse 1. oktoobril 2015 kehtinud redaktsiooni artikli 9 lõike 2 punktis l sisaldunud kohustuse märkida krediidilepingus „laenu põhiosa tagasimakse, intressi ja muude tasude maksetähtajad“. See kohustus asendati nimetatud seaduse artikli 9 lõike 2 punktis i 1. maist 2018 kohaldatavas redaktsioonis kohustusega märkida „maksete sagedus“.
22 Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks, et seadus nr 129/2010 selle 1. oktoobril 2015 kehtinud redaktsioonis ei näinud sõnaselgelt ette, et „laenu põhiosa tagasimakse, intressi ja muude tasude maksetähtajad“ peavad olema esitatud tagasimaksetabeli kujul. Muutes seda seadust alates 1. maist 2018, tühistas Slovaki seadusandja kohustuse märkida tarbijakrediidilepingus tagasimakse jaotuse laenu põhiosa tagasimakse, intressi ja muude tasude vahel nii tagasimaksetabelina kui ka mis tahes muul kujul.
23 Põhikohtuasjas ei nõua TE aga mitte seda, et tema sõlmitud krediidilepingule lisataks tagasimaksetabel, vaid et selles lepingus oleks vähemalt kokkuvõtlikult märgitud eelmises punktis kirjeldatud jaotus.
24 Mis puudutab direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punktide h ja i ning artikli 22 lõike 1 tõlgendamist, nagu see nähtub 9. novembri 2016. aasta kohtuotsusest Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842), siis on eelotsusetaotluse esitanud kohus seisukohal, et nende sätetega on vastuolus üksnes see, et liikmesriik näeb oma riigisisestes õigusnormides ette kohustuse esitada laenu põhiosa tagasimaksete jaotus tagasimaksetabeli kujul.
25 Teiseks tõdeb eelotsusetaotluse esitanud kohus, et laenu põhiosa tagasimakse, intressi ja muude tasude jaotuse esitamine võimaldab täpsemalt kontrollida, kas tagasimaksetes sisaldub intressi osa, mis peaks krediidi kulukuse aastamäära arvutamisel olema arvesse võetud.
26 Kolmandaks vaeb eelotsusetaotluse esitanud kohus küsimust, kas selleks, et tagada direktiivi 2008/48 tõhus rakendamine, on ta kohustatud põhikohtuasja esemeks oleva, 1. oktoobril 2015 sõlmitud lepingu suhtes kohaldama seaduse nr 129/2010 alates 1. maist 2018 kohaldatava redaktsiooni sätteid.
27 Sellega seoses otsustas Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovaki Vabariigi kõrgeim kohus) 22. veebruari 2018. aasta kohtuotsuses, et Slovaki kohtud on enne 1. maid 2018 sõlmitud krediidilepingute osas kohustatud tõlgendama riigisisest õigust kooskõlas liidu õigusega ja jõudma seega tulemuseni, mis tuleneb seadusest nr 129/2010 alates 1. maist 2018 kohaldatavas redaktsioonis.
28 Eelotsusetaotluse esitanud kohus kardab siiski, et asjaomaste riigisiseste õigusnormide selline tõlgendus on contra legem ning on vastuolus õiguskindluse põhimõttega.
29 Neil asjaoludel otsustas Krajský súd v Prešove (Prešovi maakonnakohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. a) [9. novembri 2016. aasta kohtuotsuse Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842)] järel muutis Slovaki seadusandja alates 1. maist 2018 ära [seaduse nr 129/2010 1. oktoobril 2015 kohaldatud redaktsioonis kehtinud artikli 9 lõike 2 punktis l] esinenud mõisted „laenu põhiosa tagasimakse, intress ja muud tasud“, mis tähistasid tarbijakrediidilepingu alusel tehtavate laenu tagasimaksete elemente, lõpetades nii tarbijate seadusest tuleneva õiguse nõuda, et tarbijakrediidilepingus (ja mitte ainult tagasimaksetabelis) oleks märgitud iga tagasimakse jaotus laenu põhiosa, intressi ja tasude vahel ning karistus selle õiguse rikkumise korral.
b) Alates 1. maist 2018 võimaldas seaduse [nr 129/2010] muudatus küll [9. novembri 2016. aasta] kohtuotsuse [Home Credit Slovakia, C‑42/15, EU:C:2016:842] paremat täitmist, kuid kohtuvaidlustes enne 1. maid 2018 sõlmitud tarbijalepingute üle reageerisid [Slovaki] kohtud [sellele kohtuotsusele] ikkagi nii, et püüdsid sisuliselt jõuda seadusandjaga samale järeldusele, tõlgendades seadust kooskõlas liidu õigusega.
c) Sellistel asjaoludel puudutab Euroopa Kohtule esitatud küsimus liidu õiguse tõlgendamist direktiivide kaudse õigusmõju kohaldamisel. Arvestades nende otsuste suurt arvu, millega kohtud on varem tunnistanud, et seadus nr 129/2010 annab tarbijatele õiguse nõuda, et oleks täpsustatud iga tagasimakse jaotus laenu põhiosa, intressi ja tasude vahel, esitatakse Euroopa Kohtule järgmine küsimus:
Kas olukorras, kus eraisikute vahelises horisontaalses suhtes tuleb saavutada direktiivi kaudne õigusmõju ja tagada direktiivi täielik õigusmõju kõigi tõlgendamismeetodite ja riigisisese õiguse kohaldamise teel, lubab õiguskindluse põhimõte teha kohtul vaidluses, mis puudutab enne 1. maid 2018 sõlmitud tarbijakrediidilepingut, lahend, millel on sama mõju kui see, mis tuleneb seadusandja poolt [9. novembri 2016. aasta] kohtuotsuse [Home Credit Slovakia, C‑42/15, EU:C:2016:842] täitmiseks vastu võetud ja 1. maist 2018 jõustunud seadusmuudatusest?
Ülejäänud küsimused esitab eelotsusetaotluse esitanud kohus ainult siis, kui Euroopa Kohus vastab esimese küsimuse punktile c [jaatavalt].
2. Kas [9. novembri 2016. aasta] kohtuotsust [Home Credit Slovakia, C‑42/15, EU:C:2016:842] ja […] direktiivi 2008/48 […] tuleb tõlgendada nii, et Euroopa Kohus otsustas, et [selle] direktiiviga on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mis nõuab maksete üksikasjalikku kirjeldamist mitte ainult tagasimaksetabeli vormis, vaid ka muudes lepingu osades, mis puudutavad tarbijakrediidi põhiosa maksete summat, arvu ja sagedust?
3. Kas [nimetatud] otsust tuleb tõlgendada nii, et lisaks sellele, mis on märgitud laenu põhiosa kohta, vastatakse ka küsimusele, kas liikmesriigi õigusnorm, mis näeb ette tarbijate õiguse nõuda, et tarbijakrediidilepingus oleks märgitud intressi ja tasude maksete summa, arv ja sagedus, läheb kaugemale direktiivis 2008/48 sätestatust? Kui [see sama] kohtuotsus puudutab ka intressi ja tasude makseid, siis kas tagasimakse jaotus intressi ja tasude vahel muus vormis kui tagasimaksetabel läheb samuti kaugemale nimetatud direktiivist, eriti selle artikli 10 lõike 2 punktis j sätestatust?“
30 Pohotovosť väidab oma kirjalikes seisukohtades, et eelotsuse küsimused on vastuvõetamatud.
31 Seoses esimese küsimusega väidab see äriühing, et õiguskindluse põhimõte, millele tugineb eelotsusetaotluse esitanud kohus, kuulub riigisisese õiguse kohaldamisalasse, kuid Euroopa Kohtul on õigus tõlgendada vaid liidu õigust.
32 Lisaks on liikmesriigi kohtu, mitte Euroopa Kohtu ülesanne hinnata, kas põhikohtuasjas saab riigisisest õigust tõlgendada kooskõlas liidu õigusega.
33 Seoses teise ja kolmanda küsimusega märgib Pohotovosť, et nagu nähtub eelotsusetaotlusest, näeb põhikohtuasjas kõne all olev leping ette laenu põhiosa tagasimaksmise ilma, et see oleks jagatud osamakseteks. Neil asjaoludel on tagasimaksetabelit puudutavad küsimused põhikohtuasjas täiesti tarbetud.
34 Pohotovosť on seisukohal, et Slovaki õigusnormides ei ole ette nähtud karistust juhuks, kui krediidilepingus puudub tagasimaksetabel või kokkuvõte makseperioodide arvestusest ning laenuintressi ja korduvate või ühekordsete lisatasude maksmise tingimustest. Seega ei ole käesolevas asjas mingit praktilist tähtsust küsimustel, mis puudutavad iga tagasimakse jaotust laenu põhiosa, intressi ning vajaduse korral lisakulude vahel.
35 Peale selle konstateerisid Slovaki valitsus ja Euroopa Komisjon – formaalselt eelotsusetaotluse vastuvõetamatuse vastuväidet esitamata –, et eelotsusetaotlusest nähtuvalt oli kõnealuses krediidilepingus märgitud krediidi kulukuse aastamäär väär. Slovaki valitsus leiab, et kui märgitud krediidi kulukuse aastamäär on tegelikust reaalmäärast väiksem, on krediit seaduse nr 129/2010 artikli 11 lõike 1 alusel intressist ja tasudest vabastatud. Neil asjaoludel võib kõnealust karistust käesoleval juhul kohaldada sõltumatult Euroopa Kohtu poolt eelotsuse küsimustele antavatest vastustest.
36 Sellega seoses tuleb märkida, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamise küsimused, mille liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavust Euroopa Kohus ei pea kontrollima, on asjakohased. Liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotluse saab Euroopa Kohus jätta läbi vaatamata vaid siis, kui on ilmne, et liidu õigusnormi tõlgendamine, mida liikmesriigi kohus palub, ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele või mõista põhjusi, miks liikmesriigi kohus leiab, et tal on vaja vastuseid neile küsimustele, et lahendada tema menetluses olev kohtuasi (8. mai 2019. aasta kohtuotsus PI, C‑230/18, EU:C:2019:383, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
37 Käesolevas kohtuasjas esitab eelotsusetaotluse esitanud kohus küsimused, mis puudutavad liidu õigusakti, nimelt direktiivi 2008/48 tõlgendamist, ning palub selles kontekstis täpsustada 9. novembri 2016. aasta kohtuotsust Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842).
38 Mis puudutab Slovaki valitsuse ja komisjoni argumenti, et kuivõrd esitatud krediidi kulukuse aastamäär oli väär, saab liikmesriigi kohus otsustada riigisisese õigusnormi alusel, kas põhikohtuasjas kõne all olev leping on intressi ja tasudeta, siis tuleb silmas pidada, et põhikohtuasi seondub tarbija nõudega tuvastada Pohotovosťi vastutus seoses sellega, et viimane rikkus kohustust märkida krediidilepingus kõik riigisiseste õigusnormide ja direktiivi 2008/48 kohased kohustuslikud andmed. Sellistel asjaoludel ei väära asja menetleva kohtu võimalus karistada Pohotovosťi ebaõige krediidi kulukuse aastamäära esitamise eest – kui see kohus seda võimalust kinnitab – mingil juhul kogu Euroopa Kohtu poolsete selgituste tarvilikkust menetluses oleva asja lahendamiseks, mis puudutab selles direktiivis ette nähtud nõudeid seoses teiste elementidega, mis peavad kindlasti tarbijakrediidilepingus olema märgitud, kuna nimetatud direktiiv puudutab nii krediidi tagasimaksmist laenu põhiosa tagasimaksetena kui ka tasude ja intressi maksmist ilma nendeta.
39 Sellest järeldub, et eelotsusetaotlus on vastuvõetav.
40 Teise ja kolmanda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos ja esmajärjekorras, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punkte h–j, koostoimes sama direktiivi artikli 22 lõikega 1, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt tuleb krediidilepingus täpsustada iga tagasimakse jaotus vajaduse korral laenu põhiosa tagasimakse, intressi ja muude tasude vahel.
41 Esiteks olgu sissejuhatavalt märgitud, et direktiivi 2008/48 vastuvõtmisel peeti silmas kahte eesmärki, nimelt tagada kõikidele liidu tarbijatele nende huvide kõrgetasemeline ja võrdne kaitse ning aidata kaasa hästitoimiva siseturu tekkele tarbijakrediidi valdkonnas (vt selle kohta 21. aprilli 2016. aasta kohtuotsus, Radlinger ja Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, punkt 61 ja 2. mai 2019. aasta kohtuotsus Pillar Securitisation, C‑694/17, EU:C:2019:345, punkt 38).
42 Teiseks, nende eesmärkide saavutamist toetab direktiivi 2008/48 artikli 10 lõikes 2 sätestatud teabe esitamise kohustus, nagu ka kõnealuse direktiivi artiklites 5 ja 8 sätestatud kohustused (vt selle kohta 21. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Radlinger ja Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, punkt 61).
43 Direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punkti h kohaselt täpsustatakse krediidilepingus selgelt ja kokkuvõtlikult tarbija poolt tehtavate maksete summa, arv ja sagedus ning vajaduse korral tagasimaksete sooritamise järjekord erineva laenuintressiga laenujääkide puhul.
44 Direktiivi artikli 10 lõike 2 punktist i ja lõikest 3 nähtub, et kui tegemist on fikseeritud kestusega krediidilepingu põhiosa tagasimaksmisega, siis on krediidiandjal kohustus esitada tasuta mis tahes hetkel kogu krediidilepingu kestuse jooksul tagasimaksetabeli kujul esitatav loetelu üksnes tarbija taotluse korral.
45 Sellega seoses on Euroopa Kohus leidnud, et direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punktide h ja i selget sõnastust arvestades ei näe need ette kohustust lisada selline tagasimaksetabeli kujul esitatav loetelu krediidilepingusse (9. novembri 2016. aasta kohtuotsus Home Credit Slovakia, C‑42/15, EU:C:2016:842, punkt 54).
46 Tuleb lisada, et mis tahes vormis iga tagasimakse laenu põhiosa tagasimakse, intressi ja vajaduse korral lisakulude vahelise jaotuse struktureeritud esitust tuleb käsitada tagasimaksetabelina direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punkti i tähenduses.
47 Kui aga on tegemist tasude ja intressi tasumisega laenu põhiosa tagasimaksmiseta, tuleb siiski arvestada, et vastavalt nimetatud direktiivi artikli 10 lõike 2 punktile j peab krediidilepingus olema esitatud loetelu, milles on märgitud intressi ning sellega seotud korduvate ja ühekordsete tasude maksmise tähtajad ja tingimused.
48 Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb asuda seisukohale, et direktiiv 2008/48 ei näe ette kohustust märkida krediidilepingus mis tahes vormis, milline on tarbija poolt tehtavate tagasimaksete jaotus laenu põhiosa tagasimakse – kui see tuleb maksta tagasi osamaksetena –, intressi ja muude lepingu kohaselt maksmisele kuuluvate tasude vahel.
49 Ühtlasi on oluline silmas pidada, et direktiivi 2008/48 artikli 22 lõige 1 näeb ette, et kuna see direktiiv sisaldab ühtlustatud sätteid, ei või liikmesriigid oma riigisiseses õiguses säilitada või vastu võtta selles direktiivis sätestatust erinevaid sätteid.
50 Sellega seoses on Euroopa Kohus juba otsustanud, et direktiivi 2008/48 artikli 10 lõige 2 ühtlustab teabe, mille esitamine krediidilepingus on kohustuslik (9. novembri 2016. aasta kohtuotsus Home Credit Slovakia, C‑42/15, EU:C:2016:842, punkt 56).
51 Neil asjaoludel tuleb teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punkte h–j, koostoimes sama direktiivi artikli 22 lõikega 1, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt tuleb krediidilepingus täpsustada iga tagasimakse jaotus vajaduse korral laenu põhiosa tagasimakse, intressi ja muude tasude vahel.
52 Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2008/48 artikli 10 lõige 2 ja artikli 22 lõige 1, nagu neid on tõlgendatud 9. novembri 2016. aasta kohtuotsuses Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842), on kohaldatavad sellisele krediidilepingule, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis on sõlmitud enne selle kohtuotsuse kuulutamist ja enne, kui riigisisestesse õigusnormidesse tehti muudatus nende normide kooskõlla viimiseks nimetatud kohtuotsuses antud tõlgendusega.
53 Sellega seoses tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt selgitab ja täpsustab tõlgendus, mille Euroopa Kohus liidu õigusnormile annab, selle sätte tähendust ja ulatust, nagu seda peab või oleks pidanud mõistma ja kohaldama alates selle jõustumise hetkest. Siit järeldub, et kohus võib ja peab kohaldama nõnda tõlgendatud õigusnormi ka õigussuhetele, mis on tekkinud pärast selle normi jõustumist ja enne tõlgendamistaotluse kohta tehtud otsust, kui muu hulgas on täidetud tingimused, mis lubavad nimetatud sätte kohaldamist puudutava vaidluse lahendamiseks pöörduda pädevasse kohtusse (vt selle kohta 13. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Hein, C‑385/17, EU:C:2018:1018, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).
54 Põhikohtuasjas peab eelotsusetaotluse esitanud kohus tõlgendama riigisisest õigust nagu see oli kohaldatav asjasse puutuvate asjaolude asetleidmise ajal – käesoleval juhul asjaomase lepingu sõlmimise kuupäeval, see tähendab 1. oktoobril 2015 –, niipalju kui võimalik, kuid ilma et seda peaks tõlgendama contra legem, kooskõlas direktiiviga 2008/48, nagu seda on tõlgendatud 9. novembri 2016. aasta kohtuotsuses Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842).
55 Seejuures, nagu märkisid ka Slovaki valitsus ja komisjon oma kirjalikes seisukohtades, ei saa liikmesriigi kohus põhjendatult asuda seisukohale, et tal on võimatu tõlgendada riigisisese õiguse sätet kooskõlas liidu õigusega ainult seetõttu, et seda sätet on järjepidevalt tõlgendatud selle õigusega vastuolus olevas tähenduses (vt selle kohta 17. aprilli 2018. aasta kohtuotsus Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, punkt 73).
56 Kõnealune kooskõlalise tõlgendamise kohustus on piiratud õiguse üldpõhimõtetega ja eelkõige õiguskindluse põhimõttega – st sellest ei tohi saada alust riigisisese õiguse contra legem tõlgendusele (vt selle kohta 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Mono Car Styling, C‑12/08, EU:C:2009:466, punkt 61). Ent kuigi kooskõlalise tõlgendamise kohustus ei või olla aluseks riigisisese õiguse contra legem tõlgendamisele, peavad liikmesriigi kohtud vajaduse korral siiski muutma väljakujunenud kohtupraktikat, kui kohtupraktika põhineb riigisisese õiguse tõlgendusel, mis on direktiivi eesmärkidega vastuolus (8. mai 2019. aasta kohtuotsus Związek Gmin Zagłębia Miedziowego, C‑566/17, EU:C:2019:390, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
57 Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2008/48 artikli 10 lõige 2 ja artikli 22 lõige 1, nagu neid on tõlgendatud 9. novembri 2016. aasta kohtuotsuses Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842), on kohaldatavad sellisele krediidilepingule, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis on sõlmitud enne selle kohtuotsuse kuulutamist ja enne, kui riigisisestesse õigusnormidesse tehti muudatus nende normide kooskõlla viimiseks nimetatud kohtuotsuses antud tõlgendusega.
1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ, artikli 10 lõike 2 punkte h–j, koostoimes sama direktiivi artikli 22 lõikega 1, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt tuleb krediidilepingus täpsustada iga tagasimakse jaotus vajaduse korral laenu põhiosa tagasimakse, intressi ja muude tasude vahel.
2. Direktiivi 2008/48 artikli 10 lõige 2 ja artikli 22 lõige 1, nagu neid on tõlgendatud 9. novembri 2016. aasta kohtuotsuses Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842), on kohaldatavad sellisele krediidilepingule, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis on sõlmitud enne selle kohtuotsuse kuulutamist ja enne, kui riigisisestesse õigusnormidesse tehti muudatus nende normide kooskõlla viimiseks nimetatud kohtuotsuses antud tõlgendusega.

matches: kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus Kohus kohus Kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus Kohus kohus Kohus kohus kohus kohus


Vabariigi Presidendi 10. märtsi 1999. a otsusega nr 559
1) tehnilise normi, standardi ja tehnospetsifikaadi vahelised seosed;
(2) Seadust ei kohaldata riigikaitset käsitlevale standardile ning sanitaar- ja fütosanitaarmeetmeid käsitlevale õigusaktile.
(1) Tehnospetsifikaat on toote omaduste loetelu või neid omadusi mõjutava protsessi kirjeldus. Käesoleva seaduse tähenduses esitatakse tehnospetsifikaat tehnilises normis või standardis.
(2) Tehniline norm on toote valmistamist, turustamist või kasutamist reguleeriv õigusnorm või selle osa, milles sätestatakse tehnospetsifikaat või muu nõue. Muu nõue on nõue, mis on esitatud toote ohutuse, tarbija- või keskkonnakaitse eesmärgil ja mis mõjutab toote esma- ja korduvkasutamist ning töötlemise ja utiliseerimise tingimusi.
(3) Standard on üldiseks ja korduvaks kasutamiseks standardiorganisatsiooni poolt vastuvõetud dokument, mis sisaldab tehnospetsifikaate või juhiseid tegevuse või selle tulemuse kohta ning mille kasutamine on vabatahtlik, kui tehnilises normis ei ole ette nähtud teisiti.
(4) Teavitamine käesoleva seaduse tähenduses on välislepingutega võetud kohustuste ulatuses teiste riikide, riikide ühenduste või rahvusvaheliste organisatsioonide informeerimine ettevalmistatavatest ja vastuvõetud tehnilistest normidest ning standarditest.
(5) Toode käesoleva seaduse tähenduses on tööstuslikult valmistatud toode, kaasa arvatud põllumajanduses ja kalanduses toodetud saadus.
TEHNOSPETSIFIKAAT, TEHNILINE NORM JA EESTI STANDARD
§ 3. Tehnospetsifikaat
Tehnospetsifikaate esitatakse järgmistes valdkondades:
1) kvaliteet ja ohutus;
2) nõuetekohasuse hindamine ja tõendamine (sertifitseerimine);
3) pakendamine, märgistamine ja etikettimine;
4) sümbolid ja terminoloogia;
5) klassifitseerimine;
6) valmistamine, kasutamine ja säilitamine;
7) vedu;
8) ülesehitus, mõõtmed ja muud tehnilised näitajad.
(1) Tehniline norm sätestatakse:
1) seaduses, kui tehnilisel normil on oluline mõju riigi majandusele;
2) Vabariigi Valitsuse määruses;
3) ministri määruses.
(2) Tehnilist normi sisaldava õigusakti ettevalmistamisel võetakse aluseks rahvusvahelised ja Euroopa standardiorganisatsioonide standardid või nende lõplikud kavandid.
(3) Tehnilist normi sisaldava õigusaktiga kehtestatakse ühesugused nõuded nii kohalikele kui imporditavatele toodetele.
(4) Tehnilist normi sisaldava õigusaktiga ei piirata kaubandust rohkem, kui on vajalik inimeste tervise või ohutuse ning loomade ja taimede elu või tervise kaitsmise, keskkonnakaitse, riigi julgeoleku tagamise või muu seadusliku eesmärgi täitmise tagamiseks.
(5) Tehnilise normina käsitatakse ka seaduse sätet, milles kehtestatud riikliku maksuga või sundkindlustuse makse tasumise kohustusega mõjutatakse toote tarbimist.
(2) Eesti standard võib olla:
(3) Eesti standardi eristuseks kasutatakse tähtlühendit EVS.
(4) Eesti standard võetakse vastu eesti keeles. Rahvusvahelise ja Euroopa standardiorganisatsiooni standardi võib üle võtta Eesti standardiks selle standardi vastu võtnud standardiorganisatsiooni ühes ametlikus keeles. Eesti standardiorganisatsioon teatab standardi vastuvõtmisest oma ametlikus väljaandes.
(5) Eesti standard loetakse avaldatuks, kui selle vastuvõtmise kohta on avaldatud teade. Teate avaldamise kuupäevast saab standardit tellida Eesti standardiorganisatsioonilt.
(6) Autoriõigus standardile kuulub selle vastu võtnud standardiorganisatsioonile. Standardi järgimine on tasuta.
§ 6. Ühtlustatud Eesti standard
(1) Eesti standardi võib tunnistada ühtlustatud Eesti standardiks, kui see arvestab tehnilise normi nõudeid või annab selles sätestatud nõuete täitmiseks lahendusvariante.
(2) Eesti standard tunnistatakse tehnilise normiga ühtlustatuks asjaomase ministri määrusega. Asjaomane minister otsustab Eesti standardi tehnilise normiga ühtlustatuks tunnistamise tema moodustatud komisjoni ettepanekul.
(3) Toode või selle omadusi mõjutav protsess või toote valmistamismeetod loetakse toote nõuetekohasuse tõendamise seaduses (RT I 1997, 81, 1362) või eri seaduses sätestatud korras nõuetekohasuse hindamisel ja tõendamisel tehnilisele normile vastavaks, kui see on tehnilise normiga ühtlustatud standardi kohane.
(1) Tehnilises normis on lubatud viitamine eesti keeles avaldatud Eesti standardile või selle jaotisele.
(2) Viide standardile sätestatakse kohustusliku või soovituslikuna. Kohustuslikus viites sätestatakse, et viidatava standardi kohaldamine on ainus võimalus tehnilise normi täitmiseks. Soovituslikus viites sätestatakse, et viidatava standardi kohaldamine on üks võimalustest tehnilise normi täitmiseks.
(3) Viide standardile või selle jaotisele peab sisaldama viidatava standardi tähist ja vastuvõtmise kuupäeva. Standardi hilisemaid muudatusi ei käsitleta viitava õigusakti osana.
(4) Tehnilises normis võib anda soovitusliku viite ülevõetud rahvusvahelise, Euroopa või teise riigi standardiorganisatsiooni standardile seda eesti keelde tõlkimata, kui:
1) standardile viitav tehniline norm käsitleb eriala, mille piires tegutsev isik eeldatavasti valdab viidatava standardi keelt;
2) standard liitub alaga, milles rahvusvaheliste lepingute või väljakujunenud praktika järgi suheldakse võõrkeeles;
3) viidatakse standardile, mis käsitleb rahvusvahelist kaubandust, rahvusvahelist liiklust või muud rahvusvahelist koostööd.
(5) Käesoleva paragrahvi lõikes 4 nimetatud juhtudel peab viidatavast standardist olema eestikeelne tõlge, kui standardi otsesed mõjud puudutavad isikut, kellel ei ole eeldusi kasutada võõrkeelset standardit.
(6) Kui tehnilises normis on viidatud standardile, mida ei ole eesti keeles avaldatud, tuleb tehnilises normis märkida, milline ametiasutus annab standardi kohta teavet eesti keeles.
(7) Kui viidatavas standardis viidatakse teisele standardile, saab selliseid viiteid kohaldada üksnes käesolevas paragrahvis sätestatud tingimuste täitmise korral.
(1) Teavitamisele kuuluvad käesoleva seaduse § 4 lõikes 1 sätestatud õigusaktid ja teiste riikidega sõlmitud kokkulepped, mis sisaldavad tehnilisi norme.
(2) Tehnilist normi sisaldava õigusakti eelnõu ettevalmistaja on kohustatud selle esitama teavitamist koordineerivale asutusele.
(3) Tehnilisest normist teavitamise korra kehtestab ja teabevahetust koordineeriva asutuse määrab Vabariigi Valitsus.
(4) Standardiga seonduva teabevahetuse koordineerimine sätestatakse Vabariigi Valitsuse ja Eesti standardiorganisatsiooni vahelises lepingus.
STANDARDIMISE KORRALDAMINE
1) täitma välislepingutega võetud ja riigi poolt delegeeritud standardimiskohustusi;
3) koostama standardimisprogramme;
4) informeerima välisriike, riikide ühendusi ja rahvusvahelisi standardiorganisatsioone ettevalmistatavatest ja vastuvõetud standarditest ning standardimisprogrammidest vastavalt kehtivatele õigusaktidele;
5) töötama välja Eesti standardi koostamise menetlusnõuded;
6) korraldama Eesti standardi vastuvõtmise, muutmise ja kehtetuks tunnistamise ning avaldamise ja kirjastamise;
7) säilitama standardiraamatukogus Eesti ja teiste riikide ning rahvusvaheliste ja Euroopa standardiorganisatsioonide standardeid ning standardimistrükiseid ning osutama avalikke tasuta infoteenuseid ning korraldama standardite ja standardimistrükiste tutvustusi.
(3) Vabariigi Valitsus annab majandusministri ettepanekul õiguse tegutseda Eesti standardiorganisatsioonina ühele standardiorganisatsioonile.
(4) Standardiorganisatsioon esitab taotluse majandusministrile, milles ta peab tõendama, et on võimeline täitma käesoleva paragrahvi lõikes 2 sätestatud kohustusi. Enne taotluse esitamist Vabariigi Valitsusele kuulab majandusminister ära tema moodustatud komisjoni arvamuse.
(5) Tegutsemisõigus Eesti standardiorganisatsioonina nähakse ette Vabariigi Valitsuse ja standardiorganisatsiooni vahelises lepingus, milles määratakse poolte kohustused ja õigused. Nimetatud lepingu tähtaeg võib olla kuni kümme aastat.
(2) Eesti standardi koostamist riigiasutuse tellimuse või riikliku programmi alusel finantseerib riik.
(3) Eesti standardiorganisatsiooni liikmete kohustus standardimist finantseerida määratakse standardiorganisatsiooni asutamislepingus ja põhikirjas.
(4) Riigi poolt Eesti standardiorganisatsioonilt tellitud infoteenuste osutamise kulud ning rahvusvaheliste ja Euroopa standardiorganisatsioonide liikmemaksud kaetakse riigieelarvest. Nimetatud kulud nähakse ette asjaomase ministeeriumi eelarves.
§ 11. Muudatused varasemates seadustes
(1) Haldusõiguserikkumiste seadustikus (RT 1992, 29, 396; RT I 1997, 66--68, 1109; 73, 1201; 81, 1361 ja 1362; 86, 1459 ja 1461; 87, 1466 ja 1467; 93, 1561 ja 1563--1565; 1998, 2, 42; 17, 265; 23, 321; 30, 410; 34, 484; 36/37, 552 ja 553; 38, 562; 51, 756 ja 759; 52/53, 771; 60, 951 ja 952; 64/65, 1004; 86/87, 1409; 98/99, 1574; 103, 1695; 108/109, 1783; 1999, 4, 53; 10, 149 ja 156; 16, 267, 271, 272 ja 276; 1999, 23, 350) tehakse järgmised muudatused:
1) paragrahvi 21 lõikest 3 jäetakse välja sõna «standardi-,»;
2) paragrahv 203 tunnistatakse kehtivuse kaotanuks.
(2) Kriminaalkoodeksi (RT 1992, 20, 288; RT I 1997 21/22, 353; 28, 423; 30, 472; 34, 535; 51, 824; 52, 833 ja 834; 81, 1361; 86, 1461; 87, 1466--1468; 1998, 2, 42; 4, 62; 17, 265; 23, 321; 30, 412; 36/37, 552 ja 553; 51, 756 ja 759; 59, 941; 98/99, 1576; 107, 1766; 108/109, 1783; 1999, 4, 53; 10, 156; 16, 267, 271 ja 276) § 147 lõikes 1 asendatakse sõnad «Standardile, tehnilistele tingimustele» sõnadega «Tehnilisele normile».
(3) Planeerimis- ja ehitusseaduse (RT I 1995, 59, 1006; 1996, 36, 738; 49, 953) § 44 lõikest 2 jäetakse välja sõnad «ja standardite» ning lõikest 3 sõnad «ning standardite».
(4) Vabariigi Valitsuse seaduse (RT I 1995, 94, 1628; 1996, 49, 953; 88, 1560; 1997, 29, 447; 40, 622; 52, 833; 73, 1200; 81, 1361 ja 1362; 87, 1468; 1998, 28, 356; 36/37, 552; 40, 614; 107, 1762; 111, 1833; 1999, 10, 155; 16, 271 ja 274) § 63 lõikest 2 jäetakse välja punkt 3.
(5) Säästva arengu seaduse (RT I 1995, 31, 384; 1997, 48, 772) §-st 10 jäetakse välja lõige 4.
(6) Autoriõiguse seaduse (RT 1992, 49, 615; RT I 1996, 49, 953; 1998, 36/37, 552; 1999, 10, 156) § 4 lõiget 3 täiendatakse punktiga 191 järgmises sõnastuses:
«191) standardid ja standardite kavandid;».
§ 12. Standardiameti tegevuse lõpetamine
(1) Standardiameti tegevuse lõpetab Vabariigi Valitsus pärast Eesti standardiorganisatsioonile tegutsemisõiguse andmist, kuid mitte hiljem kui ühe aasta jooksul, arvates käesoleva seaduse jõustumisest.
(2) Standardiameti väljaantud standardite kehtivuse otsustab Eesti standardiorganisatsioon ühe aasta jooksul.


Vanglaametniku, vangla sotsiaaltöötaja ja vanglaametnikukandidaadi terviseuuringute tegemise tingimused, perioodilisus ja kord – Riigi Teataja
Vanglaametniku, vangla sotsiaaltöötaja ja vanglaametnikukandidaadi terviseuuringute tegemise tingimused, perioodilisus ja kord
RT I 2000, 90, 584
Vastu võetud 30.11.2000 nr 384
Määrus kehtestatakse «Vangistusseaduse» (RT I 2000, 58, 376; 72, õiend) § 146 alusel ning lähtudes § 58 lõikest 3 ja § 116 lõikest 5.
§ 1. Terviseuuringute tingimused
(1) Vanglaametnikule tagatakse tasuta terviseuuringud.
(2) Vanglaametnik peab läbima kõik töötervishoiuarsti ettenähtud terviseuuringud. Rindkere röntgenuuring on kohustuslik kõigile vanglas töötavatele vanglaametnikele.
(3) Terviseuuringud tehakse tööajal.
(4) Kui ei ole sätestatud teisiti, kohaldatakse selles määruses vanglaametniku kohta sätestatut ka vangla sotsiaaltöötaja ning vanglaametnikukandidaadi suhtes.
§ 2. Terviseuuringute tegemise kord
Vanglaametnikule tehakse terviseuuringud «Töötervishoiu ja tööohutuse seaduses» (RT I 1999, 60, 616; 2000, 55, 362) ja selle alusel kehtestatud õigusaktides sätestatud korras, arvestades käesoleva määruse erisusi.
§ 3. Terviseuuringute korraldaja
(1) Terviseuuringuid korraldab töötervishoiuarst koostöös perearsti ja eriarstidega.
(2) Terviseuuringuteks sõlmib vanglaametniku teenistuskohaks olev asutus lepingu tervishoiuasutusega või töötervishoiuarstiga.
(3) Tervishoiuasutusega või töötervishoiuarstiga lepingu sõlminud asutus võimaldab töötervishoiuarstil enne terviseuuringute tegemist tutvuda vanglaametnike töötingimustega.
§ 4. Terviseuuringutele saatja
(1) Vanglaametniku saadab terviseuuringutele vangla või õppeasutus, kus ta teenistuses on.
(2) Vangla direktori saadab terviseuuringutele Justiitsministeerium.
(3) I ja II klassi valvuri ametikohale nimetamiseks vajalikku ettevalmistusteenistust läbiviiva õppeasutuse juhi saadab terviseuuringutele Haridusministeerium.
(4) Vanglaametnikukandidaadi saadab terviseuuringutele vangla, kus ta praktilisel väljaõppel viibib.
§ 5. Vanglaametnikule terviseuuringute tegemise sagedus
(1) Vanglaametnikule tehakse terviseuuringud teenistuse ajal iga kolme aasta tagant.
(2) Rindkere röntgenuuring tehakse teenistuse ajal üks kord aastas.
(3) Vanglaametnikukandidaadile tehakse ühekordsed terviseuuringud tema praktilisele väljaõppele asumisest alates kahe nädala jooksul ning rindkere röntgenuuring tehakse praktilise väljaõppe ajal üks kord aastas.
§ 6. Terviseuuringutele saatmise sageduse muutmine
(1) Töötervishoiuarstil on isiku tervisest lähtudes õigus teha teda terviseuuringutele saatnud asutusele ettepanek muuta terviseuuringutele saatmise sagedust.
(2) Isiku terviseuuringutele saatnud asutus võib muuta terviseuuringutele saatmise sagedust:
1) töötervishoiuarsti motiveeritud ettepaneku alusel;
2) isiku põhjendatud taotluse alusel;
3) vahetu ülemuse põhjendatud taotluse alusel.
§ 7. Andmete konfidentsiaalsus
(1) Terviseuuringutega kogutud andmed on konfidentsiaalsed ja need säilitatakse tervishoiuasutuses või töötervishoiuarsti juures.
(2) Terviseuuringute tulemustest teavitatakse uuringud läbinud isikut ning muid isikuid tema nõusolekul.
(3) Terviseuuringutele saatjale teatatakse vaid kutsehaigusjuhtudest ja juhtumitest, millal isik oma tervise tõttu vajab ametikoha vahetust või töötingimuste olulist muutmist.
§ 8. Terviseuuringute kulude katmine
(1) Vanglaametnikule tehtud terviseuuringute kulud tasub teda uuringutele saatnud asutus terviseuuringuteks lepingu sõlminud tervishoiuasutusele või töötervishoiuarstile.
(2) Vangla direktorile tehtud terviseuuringute kulud kaetakse vangla eelarvest justiitsministri käskkirja alusel.
(3) I ja II klassi valvuri ametikohale nimetamiseks vajalikku ettevalmistusteenistust läbiviiva õppeasutuse juhile tehtud terviseuuringute kulud kaetakse teenistuskohaks oleva õppeasutuse eelarvest haridusministri käskkirja alusel.


Riigilõivu määra välisvaluutasse arvutamise kord Eesti välisesinduses ja Eesti riigipiiril – Riigi Teataja
Riigilõivu määra välisvaluutasse arvutamise kord Eesti välisesinduses ja Eesti riigipiiril
RTL 2007, 1, 6
Vastu võetud 29.12.2006 nr 67
Määrus kehtestatakse «Riigilõivuseaduse» § 9 lõike 7, § 10 lõigete 3 ja 6 alusel ning Vabariigi Valitsuse 21. detsembri 2007. a määruse nr 272 «Volituste andmine Eesti välisesinduses tehtava või tema kaudu vahendatava toimingu ja Eesti riigipiiril tehtava toimingu riigilõivu määra välisvaluutasse arvutamise korra ning riigilõivu sularahas vastuvõtmise, tasumise kontrollimise ja tagastamise korra kehtestamiseks» § 1 punkti 1 alusel.
§ 1. Riigilõivu määra välisvaluutasse ümberarvutamine
(1) Eesti välisesinduse konsulaarteenuse ja Eesti riigipiiril tehtava toimingu eest tasutava riigilõivu määr arvutatakse välisvaluutasse ümber taotluse esitamise kuu esimesel tööpäeval kehtinud Eesti Panga noteeritud päevakursi alusel.
(2) Kuu esimesel tööpäeval esitatud taotluse läbivaatamise eest tasutakse riigilõiv eelmise kuu esimesel tööpäeval kehtinud kursi alusel.
(3) Välisvaluuta, mille kurssi Eesti Pank ei fikseeri, hinnatakse ümber, kasutades Eesti Panga ja asjaomase riigi keskpanga fikseeritud euro ja eesti krooni ristkurssi.
(4) Kui ümberarvutatud riigilõivu määr ei ole täisarvuline, ümardatakse see ülespoole täisarvuni. Kui sel viisil ümardatud riigilõivu ei ole võimalik tasuda vastavas vääringus maksevahendite käibelt puudumise tõttu, ümardatakse riigilõivu määr ülespoole 5- või 0-lõpulise täisarvuni.
§ 2. Riigilõivu tasumine välisesinduses
Kui Eesti välisesinduse asukohariigi põhivaluuta ei ole euro, tehakse sularaha arveldused eurodes ainult paberrahaga.
§ 3. Riigilõivu tasumine riigipiiril
(1) Eesti riigipiiril tehtava toimingu eest võib tasuda riigilõivu Eestis käibel olevas rahas, eurodes või USA dollarites.
(2) Eesti riigipiiril tehakse sularaha arveldused eurodes ja USA dollarites ainult paberrahaga.
Määrust rakendatakse 2007. aasta 1. jaanuarist.


Ehitusprojekti muutmine - Saaremaa vald
Varem ehitusloa saanud ehitusprojektis muudatuste tegemise soovi korral või kui ehitamise käigus tekib vajadus ehitusprojekti või ehitise kasutamise otstarvet muuta, tuleb koostada ehitusprojekti muudatused, mille koostamist kirjeldab majandus- ja taristuministri 17.07.2015 määruse nr 97 ,,Nõuded ehitusprojektile" (edaspidi määrus) § 12.
Ehitus- ja planeeringuosakonna (edaspidi osakonna) vastava tööpiirkonna arhitekt otsustab olenevalt ehitusprojekti muudatusest, kas on vajalik taotleda uus ehitusluba või esitada uus ehitusteatis.
Kui ehitusprojekti muudetakse selliselt, et muutuvad ehitusseadustiku § 46 lg 1 p 1 esitatud näitajad, tunnistab vald ehitusloa kehtetuks ja esitada tuleb uus ehitusloa taotlus.
Enne planeerimis- ja ehitusseaduse jõustumist 22.07.1995 väljastatud ehitusluba täna kehtetuks ei tunnistata ning ehitise ehitusprojekti koostamise aluseks tuleb võtta vana ehitusloa andmed ja teha vastavalt ümberehitustöödele, kas ehitusteatis või ehitusloa taotlus (kui laiendamine on üle 33% vana ehitusloa järgsest mahust).
Ehitusprojekti muudatused peavad sisaldama:
Tiitelleht, millel märgitakse ära vastavalt määruse § 7
Töö nimetus;
Töö number;
Ehitusprojekti staadium või tehnilise dokumentatsiooni nimetus;
Ehitise aadress;
Projekti muudatuste koostaja nimi ja allkiri;
Projekteerimisettevõtte andmed;
Töö valmimise kuupäev;
Tellija /kinnistu omaniku nimi, allkiri ja kontaktandmed.
Tiitelleht allkirjastada vastutava spetsialisti poolt vastavalt määruse § 7 lg 9.
Sisukord, jooniste loetelu vastavalt määruse § 7 lg 6.
Seletuskiri, milles on kinnitatud, et tegemist on projektimuudatusega, mille aluseks on …. kuupäeval ehitusloa nr. …. saanud …. ehitusprojekt (eelmise projekti nimi, projekteerija, projekti kuupäev).Seletuskirjas kirjeldada üksikasjalikult, milles seisnevad tehtavad muudatused võrreldes loa saanud ehitusprojektiga. Iga muudatuse järele seletuskirjas anda viide joonisele, millel muudatus on kajastatud. Näiteks, kui muutus vaid katusekattematerjal, tulebki seda seletuskirjas kirjeldada, lisada viide joonisele ja kinnitada, et katusekonstruktsioonid/tuleohutus jms ei muutunud. Projekteerija peab kinnitama seletuskirjas, et projektimuudatusega ei muutu ehitusseadustikus § 46 lg 1 nimetatud olulised näitajad, näiteks ehitise tuleohutus, energiatõhusus, kasutamise otstarve, mõjuvad koormused või ehitusloas märgitud muud olulised tehnilised näitajad, kui ehitusluba taotleda ei ole vaja.
Seletuskirja iga leht peab sisaldama infot vastavalt määruse §7 lg 2 sätestatule. Seletuskiri allkirjastada vastutava spetsialisti poolt.
Asendiplaan, millel näidata/välja tuua/eristada kõik tehtavad muudatused. Kui asendiplaaniliselt midagi võrreldes ehitusloa aluseks olnud ehitusprojektiga ei muuda, siis lisada muudatusprojekti koosseisu asendiplaani koopia eelmisest ehitusprojektist, mis saab muudatusprojekti asendiplaaniks ning lisada sellele märkus, et asendiplaaniline lahendus käesolevate projektimuudatustega ei muutu. Teadmiseks: asendiplaan on ehitusprojekti lahutamatu osa
Vajalikud joonised, kus on näha ja välja toodud tehtud muudatused. Kõik uued joonised allkirjastada vastava spetsialisti poolt. Joonise iga leht peab sisaldama infot vastavaltmääruse § 7 lg 2.
Vanade projekti jooniste koopiad, millel muudatused toimusid, lisada muudatusprojekti koosseisu lisadena (selgelt eristada muudatusprojektist), et oleks näha endine olukord ja võimalus võrrelda uute joonistega.
Muudatusprojekt tuleb esitada arvamuse avaldamiseks ja kooskõlastuse saamiseks ehitusloa aluseks olnud ehitusprojekti koostajale juhul, kui muudatusprojekti koostaja ei ole koostanud esialgset ehitusloa saanud ehitusprojekti vastavalt määruse § 12 lg 4. Juhul, kui muudatusprojekti koostaja on sama isik, kes koostas ehitusloa aluseks olnud ehitusprojekti, ei ole selle punkti täitmine eraldi vajalik.
Vajalikud kooskõlastused esitada muudatusprojekti koosseisus kooskõlastuslehel koondina ja iga kooskõlastus eraldi digitaalselt allkirjastatult.
Ehitusprojekti muudatus peab vastama sama staadiumi nõuetele, mille vastab muutetav ehitusprojekti osa vastavalt määruse §12 lg 5.
Muudatusprojekti vormistamisel lähtuda juhendmaterjalist. Digikonteineris esitada ehitusprojekt PDF-failidena ning kogu konteiner digitaalselt allkirjastada omaniku(omanike) ja vastutava projekteerija poolt
Muudatusprojekt esitada koos andmete esitamise teatise ja lisadega e-posti aadressile ehr@saaremaavald.ee. Kokkuleppel Saaremaa vallavalitsuse ehitusspetsialistiga võib esitada ka elektrooniliselt muudatusprojekti faili ja lihtkirjaliku avalduse ehitisregistrisse paranduste sisseviimiseks.
Muudatusprojekti valla poolt kooskõlastamise järel allkirjastab osakonna vastava tööpiirkonna ehitusspetsialist-ehituslubade/ehitusteatiste menetleja (edaspidi ehitusspetsialist) muudatusprojekti digikonteineri digitaalselt ja sisestab selle ehitisregistrisse 30 päeva jooksul taotluse esitamise päevast arvates. Taotlejale saadab ehitusspetsialist vastava teate e-posti teel.
Ehitusspetsialistid:
Andres Abna
andres.abna@saaremaavald.ee
tel 452 5047
Ludvik Mõtlep
ludvik.motlep@saaremaavald.ee
tel 452 5048, 5915 1951


Seadusjärgsete pärijate ring ja pärimisjärjekord
19.11.2014 Kolmapäev
Pärimisseaduse (PärS) § 10 lg 1 järgi on pärimisõigus seadusjärgsetel pärijatel, kui pärandaja ei ole jätnud kehtivat testamenti või pärimislepingut.
Seadusjärgseteks pärijateks on pärimisseaduse järgi pärandaja abikaasa, ülejäänud sugulased ja kohalik omavalitsus või riik (PärS § 11). Praktikas tekitab tihtilugu probleeme sugulaste paljusus ja fakt, et ei teata, kes seadusjärgselt pärib esimesena ja kes mitte. Käesoleva artikliga soovib autor teha lugejale lihtsasti arusaadavaks seadusjärgsete pärijate ringi ja nende pärimise järjekorra vastavalt pärimisseadusele.
Pärimisseaduse järgi on sugulaste ring kolmeastmeline. Vastavatest astmetest sõltub see, millises järjekorras sugulased pärida saavad. Esimestena pärivad esimese astme pärijad ja kui ühtegi esimese astme pärijat pärandajal ei ole, siis saavad pärida alles teise astme pärijad. Juhul kui pärandajal on puudu nii esimese kui teise astme sugulased, saavad pärida kolmanda astme pärijad (PärS § 12). Kui aga peaks tulema ette olukord, kus pärandajal puuduvad kõik kolm pärijate astet ning üleelanud abikaasa, siis PärS-i § 18 järgi pärivad pärandaja vara, kas kohalik omavalitsus või riik.
Selleks, et teada kunas isik seadusjärgselt pärida saab, tuleb välja selgitada tema pärimisaste. Pärimisseadus räägib alanejatest ja ülenejatest sugulastest, kuid ei selgita täpselt kes on kes. Vastav selgitus tuleb hoopis perekonnaseadusest (PKS-st) § 80 lg 1, mille järgi ülenejad sugulased on vanemad ja nende eellased, alanejad sugulased on aga lapsed ja nende järglased. PärS-i § 13 lg 1 ja § 16 lg 1 p 1 järgi on esimese astme seadusjärgseteks pärijateks pärandaja alanejad sugulased ehk pärandaja lapsed ja nende järglased ning pärandaja abikaasa võrdselt pärandaja lapse osaga, kuid mitte vähem kui ¼ pärandist. Juhul kui pärandajal on kaks last A ja B, kuid B sureb enne pärandajat, siis pärivad pärandaja selle osa pärandist, mis oleks kuulunud B-le hoopis B alanejad sugulased ehk tema lapsed võrdsetes osades (PärS § 13 lg 3 ja 5).
Teise astme seadusejärgseteks pärijateks on pärandaja vanemad (ülenejad sugulased) ja nende alanejad sugulased ehk pärandaja õed ja vennad ja nende järglased ning pärandaja abikaasa ½ suuruses osas pärandist (PärS § 14 lg 1 ja § 16 lg 1 p 2). Kui mõlemad pärandaja vanemad on elus, pärivad nad võrdsetes osades (PärS § 14 lg 2). Juhul kui üks pärandaja vanematest on surnud, astuvad tema asemel pärimisse tema alanejad sugulased (PärS § 14 lg 3). Kui aga surnud vanemal puuduvad järglased, pärib kogu pärandi teine elus olev vanem. Kui ka teine vanem on surnud, pärivad tema alanejad sugulased (PärS § 14 lg 4).
Kolmanda astme seadusejärgseteks pärijateks on pärandaja vanavanemad ja nende alanejad sugulased (PärS § 15 lg 1). Kui pärandi avamise hetkel on elus mõlemad vanavanemad, pärivad nad võrdsetes osades pärandi. Kui aga üks vanavanematest on surnud, pärivad tema alanejad sugulased, nende puudumisel pärib kogu pärandi teine vanavanem. Juhul kui ka teine vanavanem on surnud pärivad tema alanejad sugulased. Samas välistab pärimisseadus kolmanda astme seadusjärgsete pärijate pärimise, juhul kui pärandajal puuduvad nii esimese kui ka teise astme sugulased ja pärandajal on elus üleelanud abikaasa, kes sellisel juhul pärib kogu pärandi (PärS § 16 lg 2).
Eeltoodust järeldub, et pärimisseaduses on seadusjärgsete pärijate ring piiritletud 3-astmeliselt. Iga astme raames saavad pärida erinevad pärandaja sugulased, kas siis ülenejad või alanejad. Välistatud on olukord, kus pärand jääks pärimata seetõttu, et puuduvad sugulased, sest lõppastmes on pärijaks kas kohalik omavalitsus või riik. Pärimisseaduse sätetest nähtub, et eelisseisuses on pärandaja üleelanud abikaasa, kellele on võimaldatud pärida nii esimese kui ka teise astme pärijana ning nende sugulaste puudumisel lisaks ka viimase astme pärijana.


Narva linna väärteoasjade registri asutamine ja selle põhimääruse kinnitamine – Riigi Teataja
Narva linna väärteoasjade registri asutamine ja selle põhimääruse kinnitamine
Narva linna väärteoasjade registri asutamine ja selle põhimääruse kinnitamine - sisukord
§ 2 Registri ülesehitus
§ 4 Registriandmete esitajad ja väärteoasjade registreerimine
§ 5 Andmete õigsuse tagamine, ebaõigete andmete parandamine ja sellest informeerimise kord
§ 6 Juurdepääs registrisse kantud andmetele
§ 7 Andmetele juurdepääsu sulgemise tingimused ja kord
§ 8 Andmete töötlemise, säilimise ja kaitsmise nõuded
§ 9 Järelevalve registri pidamise üle
§ 10 Registri finantseerimine
RT IV, 17.05.2013, 40
Vastu võetud 03.08.2006 nr 33
jõustumine 06.08.2006
Määrus kehtestatakse Kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lõike 1 punkti 34, 37 andmekogude seaduse § 43, 44, väärteomenetluse seadustiku § 82 ning Narva Linnavolikogu 17. mai 2000.a määrusega nr 23/14 kinnitatud “Narva linna andmekogude asutamise ja pidamise korra” punkti 7 alusel.
(1) Asutada Narva linna väärteoasjade register.
(2) Narva linna väärteoasjade register on andmekogu, mille pidamisel kasutatakse automatiseeritud andmetöötlust ning mida peetakse andmekogude seaduse, isikuandmete kaitse seaduse ja väärteomenetluse seadustiku, alusel Narva Linnavalitsuse kui väärteoasjade kohtuvälise menetleja poolt menetletud väärteoasjade üle arvestuse pidamiseks.
(3) Registri ametlik nimi on Narva linna väärteoasjade register (edaspidi register).
(4) Registris kuuluvad registreerimisele Narva Linnavalitsuse kui väärteoasjade kohtuvälise menetleja poolt menetletud väärteoasjade kohta väärteomenetluse seadustiku §-s 82 loetletud andmed.
(5) Registrit peetakse elektroonilises andmekogus.
§ 2. Registri ülesehitus
(1) Register on ühetasandiline. Register jaguneb kahte ossa:
1) aktuaalsed andmed;
2) registri arhiiv.
(2) Väärteoasjad grupeeritakse registri mõlemas osas iga kalendriaasta kohta eraldi registri allregistritesse. Väärteoasjad kantakse registrisse tähestikulises järjestuses füüsilisest isikust menetlusaluse isiku perekonnanime ja juriidilisest isikust menetlusaluse isiku ärinime esitähe järgi või elektroonilise väärteoasja registreerimise unikaalse numbri alusel.
(3) Väärteoasja kohta registrisse kantud andmed kustutatakse registri aktuaalsete andmete osast ja kantakse registri arhiivi, kui
1) väärteo eest määratud rahatrahvi või aresti täitmisest on möödunud üks aasta;
2) maksukorralduse seaduses sätestatud väärteo eest määratud rahatrahvi või aresti täitmisest on möödunud kaks aastat;
3) isik on surnud;
4) juriidilise isiku tegevus on lõppenud.
Väärteoasja kohta, v.a hoiatusmenetluse kohaldamisel, kantakse registrisse järgmised andmed:
1) väärteoasja registreerimise number (mis on koostatud: NLV osakonna kohtuväline menetleja, väärteoasja austamise aasta, väärteoasja jrk. number);
6) kohtuvälise menetleja lahend ning selle number ja kuupäev (lahendi number koosneb väärteoasja registreerimise numbrist ja lahendi tunnustest (lahendi tunnus: 1. suuline hoiatus, 2. hoiatamis trahv, 3. rahatrahv, 4. arrest, 5. lõpetamise määrus).
§ 4. Registriandmete esitajad ja väärteoasjade registreerimine
(1) Registriandmete esitajad on Narva Linnavalitsuse poolt volitatud Narva Linnavalitsuse nimel väärteomenetluses osalemise pädevust omavad ametnikud.
(2) Narva linna andmekogude vastutavaks töötlejaks on linnavalitsus või tema poolt volitatud ametiasutus (edaspidi vastutavad töötlejad).
(3) Andmete kandmist registrisse ja nende töötlemist korraldavad käesoleva põhimääruse § 4 lõikes 1 nimetatud Narva Linnavalitsuse nimel väärteomenetluses osalemise pädevust omavad ametnikud (edaspidi volitatud töötlejad).
(4) Enne andmete registrisse kandmist kontrollib volitatud töötleja kande aluseks olevate dokumentide õigsust.
(5) Registri volitatud töötlejal on lubatud registrisse kande tegemiseks või kande aluseks olevate andmete õigsuse kontrollimiseks esitada päringuid ja saada andmeid riigi andmekogudest.
(6) Andmete registreerimise aluseks on vastavas väärteoasjas koostatud menetlusdokumendid.
(7) Iga Narva Linnavalitsuse nimel väärteomenetluses osalemise pädevust omav ametnik on kohustatud kohe pärast tema poolt väärteoasjas menetlustoimingu tegemist kandma nõutavad andmed registrisse vastavalt käesolevale põhimäärusele.
(8) Andmete vastuvõtmise ja väljastamise kohta peetakse kanderaamatut. Kanderaamatusse kantakse:
4) andmete saaja nimi ja kontaktandmed, kui andmed edastati posti teel;
§ 5. Andmete õigsuse tagamine, ebaõigete andmete parandamine ja sellest informeerimise kord
(1) Registrisse kantud andmete õigsus tagatakse tarkvara abil, tõkestades vastuoluliste ja ilmselt ebaõigete andmete kandmist registrisse ning andmete seoste võrdlemisega andmete kandmisel registrisse ja andmete registris muutmisel.
(2) Volitatud töötleja on kohustatud tagama registrisse kandmiseks üle antavate andmete samasuse andmete registrisse kandmise alusdokumentidele kantud andmetega.
(3) Vea ilmnemisel registrisse kantud andmetes on vea avastaja kohustatud sellest kohe teavitama volitatud töötlejat, kes on kohustatud kontrollima andmete õigsust ja vajadusel vea parandama vastava teate saamise päeval või sellele järgneval tööpäeval.
(4) Ilmnenud vea parandamisest annab volitatud töötleja viivitamatult teada isikule, kes on saanud valesid andmeid vale kande avastamisele eelnenud kuu jooksul, v.a kui kanne andmete andmise ajal oli õige.
§ 6. Juurdepääs registrisse kantud andmetele
(1) Registris sisalduvate andmete üleandmine kolmandale isikule on lubatud, kui nende töötlemine, sealhulgas kasutamine kolmanda isiku poolt, toimub järgmistel eesmärkidel:
2) avaliku huvi silmas pidava ülesande täitmine, mis on seaduse või selle alusel kehtestud õigusaktiga pandud kolmandale isikule, kellele andmed üle antakse. Kui registris sisalduvate andmete töötlemine, sealhulgas nende kasutamine kolmanda isiku poolt, ei toimu samadel eesmärkidel, on nende üleandmine lubatud ainult isiku, kelle kohta andmeid soovitakse, nõusolekul.
(2) Igal isikul on õigus tutvuda tema kohta registrisse kantud andmetega.
(3) Registrist andmete saamine on tasuta. Registrist väljastatakse andmeid teatisena, milleks on:
1) registri väljavõte, kus sisalduvad käesoleva põhimääruse punktis 3.1 nimetatud andmed;
2) teatis, et isiku kohta registris andmed puuduvad.
§ 7. Andmetele juurdepääsu sulgemise tingimused ja kord
(1) Juurdepääsu registrile saab sulgeda linnakantselei infotehnoloogia teenistuse juhataja määratud ametnik. Ettepaneku registri või selle osa sulgemiseks teeb volitatud töötleja või muu isik, kui:
1) ilmneb oluline kuritarvitus;
2) ilmneb oht andmete hävimiseks;
3) ilmneb oluline andmekogu pidamist reguleeriva õigusakti normi rikkumine;
4) registrisse sisestatud andmed on valed.
(2) Paragrahvi 7 lõikes 1 nimetatud ametnik taastab juurdepääsu registrile pärast sulgemise aluseks olnud asjaolude äralangemist.
§ 8. Andmete töötlemise, säilimise ja kaitsmise nõuded
(1) Registrisse kantud andmeid töödeldakse andmekogude seaduses, isikuandmete kaitse seaduses ja väärteomenetluse seadustikus ning käesolevas põhimääruses sätestatud eesmärkidel, korras ja tingimustel.
(2) Andmete töötlemise kohta peetakse turvapäevikut, kus fikseeritakse:
1) andmete töötleja kasutajanimi;
2) töötluse tegemise aeg;
3) töötluse sisu;
4) väljavõtte tegemise aeg.
(3) Registrist tehakse perioodiliselt turvakoopia. Turvakoopia tehakse mitte harvem kui üks kord kahe nädala jooksul. Turvakoopia salvestatakse korduvkasutatavale andmekandjale ja säilitatakse vähemalt kaks kuud linnakantseleis.
(4) Registrist tehakse arhiivikoopia üks kord aastas seisuga 1. jaanuar ühekordselt kirjutatavale andmekandjale. Arhiivikoopia salvestatakse kahes eksemplaris, mis säilitatakse linnakantselei arhiivis.
(5) Turvakoopia ja arhiivikoopia tegemine fikseeritakse turvapäevikus.
(6) Arhiivikoopiast tehakse ümbersalvestisi vastavalt vajadusele.
§ 9. Järelevalve registri pidamise üle
(1) Registri pidamise üle teostab järelevalvet linnakantselei infotehnoloogia teenistus ja andmekaitse järelevalveasutus.
(2) Järelevalve teostajal on õigus tutvuda registrisse kantud andmete ja nende alusdokumentidega ning saada teavet andmete registrist väljastamise ja kasutamise kohta.
(3) Registri pidamisel tekkinud puuduste ilmnemisel on volitatud töötleja kohustatud likvideerima järelevalve teostaja ettekirjutuses kajastatud puudused määratud tähtajaks.
§ 10. Registri finantseerimine
Registri pidamist finantseeritakse Narva linna eelarvest.
(1) Registri likvideerimise otsustab linnavolikogu.
(2) Registri likvideerimine toimub seaduses sätestatud korras.
(1) Kuni käesoleva põhimääruse kehtima hakkamiseni menetletud väärteoasjade kohta registrisse kandmisele kuuluvad andmed kannavad volitatud töötlejad registrisse käesoleva põhimääruse kehtima hakkamise hetkest tagantjärele viivitamatult.