Otsus nr.137 Tartu Linnavolikogu, Otsus 137
Otsus: Detailplaneeringute menetluse lõpetamine
Teema: Detailplaneeringute menetluse lõpetamine
Reg. number: 137
Eelnõu: Detailplaneeringute menetluse lõpetamine
Failid: LVKO2019022100137.bdoc ( 88 kb )
21. veebruar 2019. a. nr 137
Tartu Linnavolikogu 21. aprilli 2005. a otsusega nr 420 algatati Ihaste põik 2 krundi ja lähiala detailplaneeringu koostamine ja kinnitati lähteülesanne. 25. juunil 2007. a. sõlmiti Tartu linna ja OÜ Piibeleht Arendus vahel leping nr 3199 /21.3-13 detailplaneeringu koostamiseks. Planeeringu koostamine seiskus seoses Tartu idapoolse ringtee projektlahenduse väljatöötamisega. 19. detsembri 2018. a kirjaga nr 9-3.2/DP-04-108 teavitas linn huvitatud isikut, et 1. juulil 2015. a jõustunud ehitusseadustiku ja planeerimisseaduse rakendamise seaduse § 1 lg 4 kohaselt tuleb enne 1. juulit 2015. a algatatud detailplaneeringu menetlus lõpule viia hiljemalt 1. juuliks 2018. a. Linn tegi ettepaneku, et leping lõpetatakse 11. jaanuaril 2019. a ning jätkatakse toimingutega planeeringu menetluse lõpetamiseks. Huvitatud isik kinnitas 21. detsembri 2018. a kirjaga, et on nõus tasuma ajalehes avaldatava planeeringu lõpetamise teate kulud.
Tartu Linnavolikogu 16. märtsi 2006. a otsusega nr 59 algatati Staadioni 61 krundi detailplaneeringu koostamine ja kinnitati lähteülesanne. 27. jaanuaril 2014. a sõlmiti detailplaneeringu koostamise ja rahastamise leping nr 21.3-5/0106. Planeeringu kehtestamiseni ei jõutud. 25. novembril 2017. a esitas planeeringust huvitatud isik avalduse detailplaneeringu lõpetamiseks ja krundi jagamiseks. Linnaplaneerimise ja maakorralduse osakond edastas kokkuleppe lepingu nr 21.3-5/0106 lõpetamiseks huvitatud isikule 14. detsembri 2017. a kirjaga nr 9-3.1/DP-06-003. Krunti jagada ei võimaldatud. Huvitatud isik ei allkirjastanud lepingu lõpetamise kokkulepet. Linn teavitas huvitatud isikut, et 1. juulil 2015. a jõustunud ehitusseadustiku ja planeerimisseaduse rakendamise seaduse § 1 lg 4 kohaselt tuleb enne 1. juulit 2015. a algatatud detailplaneeringu menetlus lõpule viia hiljemalt 1. juuliks 2018. a ja palus lepingu lõpetamise kokkulepe allkirjastada. Vastust ei laekunud. 30. augusti 2018. a kirjaga nr 9-3.1/DP-06-003 teatas linn, et haldusleping lõpetatakse 12. septembril 2018. a ja jätkatakse toimingutega planeeringumenetluse lõpetamiseks. Vastuväiteid esitatud ei ole.
Tartu Linnavolikogu 26. aprilli 2007. a otsusega nr 205 algatati Tähe tn, sadamaraudtee ja Teguri tn vahelise ala detailplaneeringu koostamine ja kinnitati lähteseisukohad. Lepingut detailplaneeringu koostamiseks ei sõlmitud ja planeeringu koostamisele ei asutud. 5. juuli 2018. a kirjaga nr 9-3.2/DP-06-150 teavitas linn huvitatud isikut, et 1. juulil 2015. a jõustunud ehitusseadustiku ja planeerimisseaduse rakendamise seaduse § 1 lg 4 kohaselt tuleb enne 1. juulit 2015. a algatatud detailplaneeringu menetlus lõpule viia hiljemalt 1. juuliks 2018.a ning küsis seisukohta detailplaneeringu menetlemise lõpetamise osas. Vastust ei laekunud. 30. augusti 2018. a kirjaga nr 9-3.2/DP-06-150 teatas linn, et jätkab toimingutega planeeringumenetluse lõpetamiseks. Vastuväiteid esitatud ei ole.
Tartu Linnavolikogu 24. mai 2007. a otsusega nr 224 algatati Jaama 55, 57 ja Jaama 59 kruntide detailplaneeringu koostamine ja kinnitati lähteseisukohad. 10. mail 2011. a sõlmiti OÜga GPK Partnerid ning OÜga Sõbra Kinnisvara leping nr 3350/21.3-5 detailplaneeringu koostamiseks. Planeeringu vastuvõtmiseni ei jõutud. Linn teatas 27. novembri 2014. a kirjaga nr 9-3.2/DP-06-142, et soovib lõpetada lepingu ja detailplaneeringu menetluse. 11. detsembril 2014. a saabunud kirjas vastas planeeringust huvitatud isik, et soovib planeeringu koostamist jätkata, kuid lahendust osakonnale ei esitatud. 14. juunil 2018. a teavitas linn huvitatud isikut, et 1. juulil 2015. a jõustunud ehitusseadustiku ja planeerimisseaduse rakendamise seaduse § 1 lg 4 kohaselt tuleb enne 1. juulit 2015. a algatatud detailplaneeringu menetlus lõpule viia hiljemalt 1. juuliks 2018. a. Linn küsis huvitatud isiku seisukohta lepingu lõpetamise kohta. Vastust ei laekunud. 30. augusti 2018. a kirjaga nr 9-3.2/DP-06-142 teavitas linn huvitatud isikut, et haldusleping lõpetatakse 12. septembril 2018. a ja jätkatakse toimingutega planeeringumenetluse lõpetamiseks. Vastuväiteid esitatud ei ole.
Lähtudes eeltoodust ja planeerimisseaduse § 139 lg 2 ning ehitusseadustiku ja planeerimisseaduse rakendamise seaduse § 1 lg 4, Tartu Linnavolikogu
1. Lõpetada Ihaste põik 2 krundi ja lähiala detailplaneeringu menetlus ja tunnistada kehtetuks Tartu Linnavolikogu 21. aprilli 2005. a otsus nr 420 "Ihaste põik 2 krundi ja lähiala detailplaneeringu koostamise algatamine ja lähteülesande kinnitamine".
2. Lõpetada Staadioni 61 krundi detailplaneeringu menetlus ja tunnistada kehtetuks Tartu Linnavolikogu 16. märtsi 2006. a otsus nr 59 "Staadioni 61 krundi detailplaneeringu koostamise algatamine ja lähteülesande kinnitamine."
3. Lõpetada Tähe tn, sadamaraudtee ja Teguri tn vahelise ala detailplaneeringu menetlus ja tunnistada kehtetuks Tartu Linnavolikogu 26. aprilli 2007. a otsus nr 205 "Tähe tn, sadamaraudtee ja Teguri tn vahelise ala detailplaneeringu koostamise algatamine ja lähteseisukohtade kinnitamine".
4. Lõpetada Jaama 55, 57 ja Jaama 59 kruntide detailplaneeringu menetlus ja tunnistada kehtetuks Tartu Linnavolikogu 24. mai 2007. a otsus nr 224 "Jaama 55, 57 ja Jaama 59 kruntide detailplaneeringu koostamise algatamine ja lähteseisukohtade kinnitamine."
6. Käesoleva otsuse peale võib esitada Tartu Linnavolikogule vaide haldusmenetluse seaduses sätestatud korras 30 päeva jooksul arvates otsusest teadasaamise päevast või päevast, millal oleks pidanud otsusest teada saama, või esitada kaebuse Tartu Halduskohtule halduskohtumenetluse seadustikus sätestatud korras 30 päeva jooksul arvates otsuse teatavakstegemisest.


Riigikohtu 10. aprilli 2013 otsus kohtuasjas 3-3-1-14-13 | Heli Raidve Tööõigusabi
Riigikohtu 10. aprilli 2013 otsus kohtuasjas 3-3-1-14-13
3-3-1-14-13
Eesistuja Tõnu Anton, liikmed Jüri Põld ja Harri Salmann
V. L. kaebus Maksu- ja Tolliameti peadirektori 1. novembri 2011. a käskkirja nr 965-K seadusevastaseks tunnistamiseks, käskkirjaga määratud distsiplinaarkaristuse tühistamiseks, kaebaja teenistusse ennistamiseks ning teenistusest sunnitult puudutud aja eest tasu väljamõistmiseks
Tallinna Ringkonnakohtu 7. detsembri 2012. a otsus haldusasjas nr 3‑11‑2812
V. L. kassatsioonkaebus
1. Rahuldada V. L. kassatsioonkaebus.
2. Tühistada Tallinna Halduskohtu 14. juuni 2012. a ja Tallinna Ringkonnakohtu 7. detsembri 2012. a otsus haldusasjas nr 3‑11‑2812. Teha asjas uus otsus, millega rahuldada kaebus.
3. Tühistada Maksu- ja Tolliameti peadirektori 1. novembri 2011. a käskkiri nr 965-K ning ennistada V. L. teenistusse. Kohustada Maksu- ja Tolliametit välja arvutama ning välja maksma V. L.-le tasu teenistusest sunnitult puudutud aja eest.
4. Välja mõista Maksu- ja Tolliametilt V. L. kasuks menetluskulu 3227 eurot 40 senti.
6. Asendada käesoleva otsuse avaldamisel kaebaja nimi initsiaalidega.
1. Maksu- ja Tolliameti (MTA) peadirektor alustas 19. oktoobril 2011 distsiplinaarmenetluse seoses Maksu- ja Tolliameti Põhja Maksu- ja Tollikeskuse (PMTK) ametniku V. L. poolt MTA infosüsteemi kasutamise korra nõuete võimaliku rikkumisega. MTA sisekontrolli osakond avastas, et ametnik on teinud tema ametiülesannetega mitteseotud päringuid MTA infosüsteemis ning edastanud MTA infosüsteemist dokumendid (ühe maksukohustuslase advokaadist esindaja koostatud dokument maksuhalduri menetluses olevas maksuasjas ning ametniku perekonnaliikme suhtes koostatud kontrollakt). V. L. seletuse kohaselt saatis ta dokumendi näidiseks oma tütrele, kuidas koostada vastuväiteid tema perekonnaliikme (tütre abikaasa) suhtes koostatud kontrollaktile.
2. MTA peadirektori 1. novembri 2011. a käskkirjaga nr 965-K karistati V. L. enne 1. aprilli 2013 kehtinud avaliku teenistuse seaduse (ATS v.r) § 85 lg 1 p 5 ja § 118 lg‑te 1 ja 2 aluse teenistusest vabastamisega 4. novembrist 2011. Käskkirja järgi leidis distsiplinaarmenetluses tõendamist, et ametnik edastas konfidentsiaalseid andmeid sisaldava dokumendi (maksukohustuslase J.V. vastuväited kontrollaktile) isikule, kellel polnud õigust saada dokumendis sisalduvat teavet. Käskkirja kohaselt rikkus ametnik sellega MTA sisekorraeeskirja p 9.1, MTA infosüsteemi kasutamise korra p 9.1 ja maksukorralduse seaduse (MKS) § 26 lg 1, milles sätestatakse riigi- ja ärisaladuse, teiste inimeste perekonna- ja eraellu puutuvate andmete ning muu konfidentsiaalsena saadud informatsiooni saladuse hoidmise kohustus. Täites teenistuskohustusi mittenõuetekohaselt, pani V. L. toime distsiplinaarsüüteo ATS v.r § 84 p 1 tähenduses. Nimetatud kohustuste rikkumist käsitatakse MTA sisekorraeeskirja p 9.1. kohaselt teenistuskohustuste jämeda rikkumisena.
Karistuse valiku põhjendusena märgiti käskkirjas, et oma käitumisega on ametnik seadnud kahtluse alla MTA usaldusväärsuse maksumaksjate andmete hoidmisel. Samuti märgiti käskkirjas, et riigiteenistus, eriti teenistus maksuhalduri juures, seab ametniku käitumisele kõrgendatud nõudmised ning MTA ametnikud peavad tavakodanikust enam olema võimelised aru saama oma tegevuse laadist, tähendusest ja tagajärgedest. Käskkirjas viidati ka ametniku vahetu ülemuse antud iseloomustusele.
3. V. L. esitas halduskohtule kaebuse, milles taotles MTA 1. novembri 2011. a käskkirja seadusevastaseks tunnistamist ja tühistamist, enda teenitusse ennistamist ning teenistusest sunnitult puudutud aja eest tasu väljamõistmist. Kaebaja leidis, et ta ei saanud distsiplinaarmenetluses piisavalt teostada oma õigust olla ära kuulatud. Kaebaja ei teadnud, et menetlust alustati tütrele dokumentide edastamise tõttu. Menetlust toimetanud ametnik ei koostanud kokkuvõtet tuvastatud asjaolude ja etteheidetavate rikkumiste kohta, millele kaebajal olnuks võimalik esitada oma vastuväited ja arvamus. Kaebaja ei mõistnud, et talle võidakse määrata rangeim karistus. Karistuse määramise käskkiri on motiveerimata ning sellest ei nähtu kaalutlused ja põhjendused, millest karistuse valikul lähtuti. Esitatud põhjendused on üldist laadi ega arvesta kaebaja teo olemust ning kaebaja isikut (eelnevat teenistuskäiku, pikaajalist teenistusstaaži, tema kohta antud iseloomustust). Käskkirjast ei tulene, et vastustaja oleks käsitlenud süü vormi või teo toimepanemise asjaolusid. Vastustaja kaalumisvea tõttu seab kaebaja kahtluse alla talle määratud karistuse õiguspärasuse, sh proportsionaalsuse.
4. Tallinna Halduskohus jättis 14. juuni 2012. a otsusega haldusasjas nr 3‑11‑2812 kaebuse rahuldamata järgmiste põhjendustega:
1) vastustaja on menetlenud süütegu õigusaktides ettenähtud korras, kohaldanud õiguspäraselt uurimispõhimõtet ja kaalutlusreegleid ning täitnud põhjendamiskohustust;
2) teenistuskohustuste tõttu teatavaks saanud informatsiooni hoidmise kohustus tulenes nii ATS § 59 lg‑st 1 kui ka MKS § 26 lg‑st 1, MTA sisekorraeeskirja p‑st 9.1, MTA infosüsteemide kasutamise korra p‑st 9.1 ning kaebaja ametijuhendi p‑dest 5.2 ja 8.3 Kaebajale on süüks arvatud, et ta edastas konfidentsiaalseid andmeid sisaldava dokumendi selles sisalduva teabe teadasaamiseks mitteõigustatud isikule;
3) kaebajale kui pikaajalise staažiga ametnikule ei saanud teo olemus olla mõistetamatu;
4) karistus vastab teo raskusele ning selle valikul on arvestatud kaebaja eelnevat käitumist. Karistuse määramisel on arvesse võetud, et MTA sisekorraeeskirja kohaselt on selline rikkumine määratletud jämeda rikkumisena ning asjaolu, et ametnik on seadnud kahtluse alla maksuhalduri usaldusväärsuse andmete hoidmisel. Vastustaja on rõhutanud riigiteenistuse erilisust, eriti teenistuse puhul maksuhalduri juures. Karistuse valiku põhjendamisel on lähtutud ka vahetu juhi koostatud iseloomustusest;
5) ärakuulamiskohustus distsiplinaarmenetluses on täidetud. Ametnik on saanud etteheidetava teo kohta anda seletuse. Distsiplinaarmenetluse käigus kogutud materjalidega tutvumisel (31. oktoobril 2011) märkis kaebaja, et ta ei soovi midagi lisada. Tunnistaja ütluse kohaselt oli materjali tutvustamisel juttu võimalikust karistusest, milleks võis olla ka teenistusest vabastamine;
6) distsiplinaarmenetluse käigus ei ole sekkutud erakirjavahetusse. Kõnealused dokumendid saadeti kasutades teenistuskoha elektronposti aadressi ning tööandja vahendeid, mida tuleb kasutada sihipäraselt teenistusülesannete täitmiseks. MKS § 26 lg‑s 1 sätestatud maksusaladuse kaitsmise kohustuse täitmiseks on maksuhalduril seaduses sätestatud alustel ja korras õigus kontrollida teenistuja poolt asutusele kuuluvate infosüsteemi vahenditega koostatud dokumente või sõnumeid, sh elektronposti teel edastatavaid sõnumeid (MTA peadirektori 15. detsembri 2010. a käskkirjaga nr 389-P kinnitatud "Maksu- ja Tolliameti infoturbepoliitika" p 15). Kontrollimisel saadud teave on kohtumenetluses lubatud tõend.
5. Apellatsioonkaebuses taotles kaebaja halduskohtu otsuse tühistamist ning uue otsuse tegemist, millega tema kaebus rahuldatakse. Apellandi hinnangul pole teda nõuetekohaselt teavitatud distsiplinaarmenetluse läbiviimisest teo osas, mille eest talle karistus määrati, ning vastustaja pole taganud talle õigust olla ära kuulatud. Distsiplinaarmenetluses tõendeid kogudes on rikutud õigust sõnumite saladusele. Halduskohus ei põhjendanud, miks ta peab määratud distsiplinaarkaristust õiguspäraseks ja proportsionaalseks. Apellant leidis, et karistus ei vasta teo olemusele ning vastustaja põhjendused karistuse valikul pole individualiseeritud ega arvesta apellandi isikut.
6. Tallinna Ringkonnakohus jättis 7. detsembri 2012. a otsusega apellatsioonkaebuse rahuldamata ja halduskohtu otsuse muutmata. Ringkonnakohus esitas järgmised põhjendused:
1) distsiplinaarmenetluses tõendeid kogudes ei ole riivatud kaebaja õigust sõnumi saladuse kaitsele. E-kirjade saatmise fakti kohta andmete kogumisel meiliserveri logi kontrollimise teel ei selgu kirjavahetuse täpne sisu, vaid kirja saatmise fakt, osapooled, aeg, kirja pealkiri ja manuse nimi. Ka kirju avamata oli võimalik tõendada, kellele ja milliseid dokumente saadeti. Seega ei eelda logifailiga tutvumine kohtu luba. Selgitused kirjade ja lisade sisu kohta andis apellant ise distsiplinaarmenetluses. E-kirjade avamiseks ei ole asutusel seaduslikku alust ja nende tõenditena distsiplinaarasja juurde võtmine oli õigusvastane, kuid süütegu oli tõendatud ka muude tõenditega;
2) distsiplinaarmenetluse esemeks olevad küsimused olid kaebajale piisavalt teada ja tal oli võimalik tütrele saadetud e-kirjades lubamatute andmete edastamisega seonduvat menetluse käigus selgitada;
3) ametnikule selgitati distsiplinaarmenetluses kogutud dokumentide tutvustamisel, et ettepanekut karistuse liigi osas ei tehta, vaid see jääb peadirektori otsustada. Seega pidi ametnik arvestama võimalusega, et talle võidakse määrata mis tahes seaduses ette nähtud karistus;
4) käskkirja andmisel on karistuse valikut kaalutud. Valitud karistus on süüteo iseloomu ja asjaolusid arvestades põhjendatud. Kuigi teabe edastamise ajendit pole käskkirjas kahtluse alla seatud, ei saa see mõjutada hinnangut teole ja karistuse valikule. Distsiplinaarkaristuse määramisel on oluline, et maksuhaldur ei saa enam ära hoida andmete edasist levimist, kui need on kord juba maksuhalduri kontrolli alt väljunud.
7. Kassatsioonkaebuses palub kaebaja tühistada haldus- ja ringkonnakohtu otsused ning teha uus otsus, millega rahuldada tema kaebus, st tunnistada teenistusest vabastamine seadusevastaseks ning tühistada vaidlustatud käskkiri, ennistada kassaator teenistusse ning teha Maksu- ja Tolliametile ettekirjutus teenitusest puudutud aja eest saamata tasu suuruse arvutamiseks ja tasu väljamaksmiseks. Kassaator palub vastustajalt tema kasuks välja mõista kohtumenetluses kantud menetluskulud. Kassaator on esitanud ka taotluse asendada HKMS § 175 lg‑st 3 tulenevalt Riigikohtu lahendis kaebaja nimi initsiaalidega ning jätta avaldamata muud andmed, mis võimaldavad kaebajat üheselt identifitseerida.
Kassatsioonkaebuses on esitatud järgmised põhjendused:
1) ametnikku ei teavitatud nõuetekohaselt distsiplinaarmenetluse alustamisest ning menetluse läbiviimisel polnud tõhusalt tagatud menetlusaluse isiku õigus olla ära kuulatud. Distsiplinaarmenetlust ei alustatud selle teo uurimiseks, mille eest määrati juurdluse tulemusena karistus. Seda, et kaebajale heidetakse ette ka tegu, mille eest lõpuks karistus määrati, sai ta teada juba käimasoleva distsiplinaarmenetluse ajal. Talle esitati nimetatud sündmuse kohta küsimusi, kuid ei teatatud, et tegu on distsiplinaarmenetluse esemega ja tagajärjeks võib olla teenistusest vabastamine. Kaebajale tutvustati küll distsiplinaarmenetluse materjale, kuid mitte selle tulemusi;
2) vastustaja on jätnud karituse määramisel ja karistuse liigi valikul teostamata kaalumise, käskkirja põhjendustest nähtuvalt ei ole arvestatud kaebaja isikut. Karistus ei vasta teo asjaoludele ega ole seega proportsionaalne. Kehtivast õigusest ei tulene, et mis tahes maksusaladust sisaldavate andmete avaldamine toob vältimatult kaasa rangeima distsiplinaarkaristuse kohaldamise;
3) karistatavat tegu on tõendatud lubamatu tõendiga, mille kogumisel on riivatud isiku õigust sõnumi saladuse kaitsele. Pelgalt saadetud elektronkirjade logist, mis sisaldab andmeid kirja saatja, saaja, saatmise aja ja koha kohta ega ka saadetud kirjade pealkirjast ning manuses olnud dokumentide nimetusest ei saanud tuleneda, et kaebaja oleks edastanud kolmandatele isikutele maksusaladust sisaldavat informatsiooni. Ka ringkonnakohus möönis, et kaebaja e-kirjade võtmine distsiplinaarasja juurde oli õigusvastane.
Seonduvalt õigusvastase teenistusest vabastamisega kaasneva hüvitise maksmisega ATS v.r § 135 lg 1 alusel leiab kassaator, et kuna vastustajale (Maksu- ja Tolliamet) on kättesaadavad andmed talle teenistusest sunnitult puudutud ajal teise tööandja poolt makstud töötasu kohta, on Riigikohtul võimalik teha vastustajale ettekirjutus summa suuruse arvutamiseks ja väljamaksmiseks ning puudub vajadus saata selle nõude osas haldusasi halduskohtule läbivaatamiseks.
8. MTA vastuse kohaselt on ringkonnakohtu otsus seaduslik ja põhjendatud. Ringkonnakohus on oma otsust piisavalt põhjendanud ning viidanud tõenditele, millel tema järeldused tuginevad. Vastustaja on karistuse määramisel lähtunud teo raskusest, toimepanemise asjaoludest ja ametniku eelnevast käitumisest. Süüteo koosseisust tulenevalt on toime pandud raske süütegu, mis ei sea kahtluse alla üksnes teenistuja, vaid kogu ameti usaldusväärsust. Vastustaja on taganud kaebajale ärakuulamisõiguse. MTA arvamuse kohaselt ei ole põhjendatud väljamõistmisele kuuluva rahasumma väljaarvutamiseks ettekirjutuse tegemine haldusorganile, kuna väljakujunenud kohtupraktika järgi on vastavasisuline tõendamiskoormus haldusakti vaidlustajal. Vastustaja on pidanud ülemääraseks ka õigusabikulude väljamõistmist taotletavas ulatuses.
9. Asjas on vaidlustatud MTA käskkiri, millega kaebaja vabastati teenistusest, kuna ta edastas maksusaladust sisaldava dokumendi isikule, kellel polnud õigust sellist teavet saada. Käskkirja kohaselt rikkus kaebaja sellega MTA sisekorraeeskirja p 9.1, MTA infosüsteemi kasutamise korra p 9.1 ja MKS § 26 lg‑t 1.
MKS § 26 lg 1 näeb ette, et maksuhaldur, tema ametnikud ja teised teenistujad on kohustatud hoidma saladuses maksukohustuslast puudutavat teavet, sealhulgas kõiki andmekandjaid (otsused, aktid, teated ja muud dokumendid) maksukohustuslase kohta, teavet andmekandjate olemasolu kohta, äri- ja pangasaladust, mida nad teavad seoses maksude tasumise õigsuse kontrollimise, maksu määramise, maksuvõla sissenõudmise, maksuõigusrikkumise asja menetlemise või muude teenistuskohustuste täitmisega (maksusaladus).
Maksusaladuse hoidmise kohustuse sätestab ka MTA sisekorraeeskirja p 9.1. MTA infosüsteemi kasutamise korra p 9.1 kohaselt on teenistujal keelatud vaadata, kasutada või väljastada asutusesisest informatsiooni, mis pole avalik ja mis ei ole otseselt seotud tema tööülesannete täitmisega.
10. Praegusel juhul seisnes kaebaja karistamise tinginud süütegu selles, et ametnik edastas elektronposti teel oma tütrele maksukohustuslase J.V esindaja vandeadvokaat K.L poolt koostatud dokumendi (näidiseks, kuidas taolist dokumenti oma perekonnaliikme maksumenetluses koostada). Vaidlust ei ole selle üle, et kirjeldatud käitumine leidis aset. Kaebaja on aga seisukohal, et talle määratud karistus on ebaproportsionaalselt range ning selle määramisel ei ole vastustaja teostanud õiguspärast kaalumist. Samuti leiab kassaator, et distsiplinaarasja menetlemisel on rikutud tema menetluslikke õigusi ning süüteo tuvastamisel tugineti lubamatule tõendile.
11. HMS § 54 kohaselt on haldusakt õiguspärane, kui ta on antud pädeva haldusorgani poolt andmise hetkel kehtiva õiguse alusel ja sellega kooskõlas, proportsionaalne, kaalutlusvigadeta ning vastab vorminõuetele. HMS § 56 lg 1 kohaselt peab kirjalik haldusakt olema kirjalikult põhjendatud ning sama paragrahvi lg 3 kohaselt tuleb kaalutlusõiguse alusel antud haldusakti põhjenduses märkida kaalutlused, millest haldusorgan on haldusakti andmisel lähtunud. Riigikohtu halduskolleegium on oma praktikas korduvalt selgitanud, et haldusorganil tuleb distsiplinaarmenetluse läbiviimisel lähtuda ka haldusmenetlust reguleerivatest sätetest ja haldusmenetluse põhimõtetest (vt nt Riigikohtu halduskolleegiumi 22. oktoobri 2012. a otsus asjas nr 3-3-1-46-12, p 22).
12. Ametnike distsiplinaarvastutuse puhul kohaldatav töötajate distsiplinaarvastutuse seaduse (TDVS) § 8 lg 1 paneb karistuse määrajale kohustuse seaduses sätestatud võimalike karistuste hulgast valiku tegemisel kaaluda valitava karistuse vastavust süüteo raskusele, selle toimepanemise asjaoludele ning töötaja eelnevale käitumisele (vt ka Riigikohtu halduskolleegiumi 13. juuni 2002. a otsus asjas nr 3-3-1-35-02, p 12). Tulenevalt TDVS § 8 lg‑st 1 on karistuse määramise õigust omav ametiisik kohustatud igal üksikjuhtumil arvestama rikkumisega seonduvaid asjaolusid ja neid vajalikul määral kaaluma ning alles seejärel langetama otsustuse (eelpool viidatud otsus haldusasjas nr 3-3-1-35-02, p 13). Iga süütegu tuleb käsitada unikaalsena ning seejuures arvestada selle toime pannud isikut ja tema käitumist iseloomustavat informatsiooni (Riigikohtu halduskolleegiumi 17. novembri 2003. a otsus asjas nr 3-3-1-74-03, p 11). Seega peavad distsiplinaarkaristust määravast käskkirjast nähtuma lisaks süüteo kirjeldusele ka asjaolud ja kaalutlused, mida tööandja on karistamisel arvestanud, ning põhjendused karistuse määramise ja karistuse valiku kohta (eelpool viidatud otsus haldusasjas nr 3-3-1-46-12 (p 27) ja seal viidatud lahendid).
13. Distsiplinaarkaristuse määramine ja kohase karistuse valik on karistuse määramise õigust omava isiku diskretsiooniline otsustus. ATS v.r § 85 lg‑s 1 loetletakse ametnikele määratavad distsiplinaarkaristused. Kui ametniku distsiplinaarsüütegu määratletakse teenistuskohustuste jämeda rikkumisena, annab ATS v.r § 118 lg 2 võimaluse kohaldada rangeimat distsiplinaarkaristust – teenistusest vabastamist – ka juhul, kui ametnikul ei ole kehtivat distsiplinaarkaristust.
Vastustaja on karistuse määramisel tuginenud MTA sisekorraeeskirja p‑le 9.1, millest tuleneb, et maksusaladuse hoidmise kohustuse rikkumist teenistussuhte ajal käsitatakse teenistuskohustuste jämeda rikkumisena. Kolleegiumi praktikas on järjekindlalt leitud, et teenistusest vabastamine kui rangeim distsiplinaarkaristus ei ole automaatne tagajärg ka juhtudel, mil avaliku teenistuse seadus näeb ette põhimõttelise võimaluse distsiplinaarkaristusena teenistusest vabastamise, sh näiteks teenistuskohustuste jämeda rikkumise korral (eelpool viidatud otsus haldusasjas nr 3-3-1-35-02, p 13, vt ka 9. aprilli 2009. a otsus haldusasjas nr 3-3-1-9-09 (p 14) ning 24. märtsi 2011. a otsus haldusasjas nr 3-3-1-96-10, p 12).
Kolleegium leiab, et kui mingi tegu määratletakse jämeda rikkumisena, ei vabasta see ikkagi distsiplinaarkaristuse määrajat igakordsest kaalumiskohustusest sellise teo eest karistamise otsustamisel ja karistuse valikul. Eelnevalt viidatud kohtupraktika valguses tuleb TDVS § 8 lg‑st 1 lähtuvalt arvestada selles loetletud asjaolusid.
14. Vastustaja viitas käskkirjas kaebaja kohta tema ülemuse poolt antud iseloomustusele järgmiselt: "Tööülesanded on üldjuhul täidetud õigeaegselt. Talle pakub rohkem huvi kontrolliprotsess kui analüüs, kuid kontrollitulemuste vormistamine ei ole tema tugevaim külg. Kaaskolleegidega on tal läbisaamine hea ja kui oskused lubavad, on ta ka abivalmis."
Karistuse valikut põhjendades märkis vastustaja veel järgmist: "Karistusliigi valikul lähtus administratsioon sellest, et riigiteenistus, eriti aga teenistus maksuhalduri juures, seab kõrgendatud nõudmised ametniku käitumisele. Maksuhalduri ees seisvate ülesannete iseloomu tõttu on õigustatud, et oma rolli tõttu ühiskonnas peavad MTA teenistuses olevad ametnikud tavakodanikest enam olema võimelised aru saama oma tegevuse laadist, tähendusest ja võimlikest tagajärgedest. Oma teoga on V. L. seadnud kahtluse alla MTA usaldusväärsuse hoida maksumaksjate andmeid saladuses."
15. Kuigi MTA on käskkirjas märkinud, et talle antud kaalutlusõigust rakendades on ta igakülgselt hinnanud distsiplinaarmenetluse käigus kogutud materjale ja isiku varasemat teenistusülesannete täitmist, ei nähtu kolleegiumi hinnangul vaidlustatud käskkirjast eelnevalt viidatud kohtupraktikaga kooskõlas olevat üksikjuhtumi asjaolusid ning süüteo toime pannud isikut arvestavat kaalumist. Käskkirja põhjendustest ei selgu, kas ja kuidas kaebaja iseloomustus on mõjutanud karistuse valikut.
16. Kolleegium leiab, et kirjeldatud kaalumisvea tõttu on vaidlustatud käskkiri õigusvastane ning tuleb tühistada. Kassaatori väited distsiplinaarmenetluse nõuete võimaliku rikkumise kohta ei mõjuta kolleegiumi lõppjäreldust.
17. Kaebuse esitaja on taotlenud karistuse määramise käskkirja tühistamise korral enda teenistusse ennistamist ja teenistusest sunnitult puudutud aja eest tasu väljamõistmist vastavalt ATS v.r § 135 lg‑le 1.
Kuigi 1. aprillist 2013 jõustunud avaliku teenistuse seadus ei näe üldreeglina õigusvastase teenistusest vabastamise korral õiguskaitsevahendina ette teenistusse ennistamist (erand on sätestatud ATS § 105 lg‑s 4), ei välista kehtiv õigus, sh uue avaliku teenistuse seaduse rakendussätted seni kehtinud avaliku teenistuse seaduse alusel esitatud nõude rahuldamist.
Eelnevale tuginedes tuleb rahuldada taotlus kaebaja teenistusse ennistamiseks ja talle tasu väljamõistmiseks.
18. Kassaatoril on õigus saada ATS v.r. § 135 lg 1 alusel tasu teenistusest sunnitult puudutud aja eest. Riigikohtu praktika (8. märtsi 2012. a otsus haldusasjas nr 3-3-1-85-11, p 14) kohaselt on peetud võimalikuks arvata sel alusel makstavast hüvitisest maha tasu, mille isik on teenistusest sunnitult puudutud ajal omandanud oma tööjõu teistsuguse kasutamisega. Kolleegium on leidnud, et selle sätte alusel tasu väljamõistmine on eesmärgipärane ulatuses, mis ei too kaasa isiku põhjendamatut rikastumist. Täpsemad juhised nõude suuruse kindlakstegemiseks ja tasu väljamõistmiseks esitas kolleegium viidatud lahendi p‑s 19.
Viimati nimetatud lahendi p‑s 22 leidis kolleegium, et eelistada tuleks summa kindlaksmääramist kohtu poolt, kellel on avaramad võimalused tõendite saamiseks ja asjaolude tuvastamiseks, kuid möönis ka HKMS § 167 lg‑st 1 tulenevalt rahasumma kindlaksmääramise kohustuse panemist haldusorganile. Kolleegium nõustub kassaatoriga selles, et kuna praegusel juhul on vastustajaks Maksu- ja Tolliamet, kelle käsutuses on teave kassaatorile teenistusest sunnitult puudutud aja eest teise tööandja makstud tasu kohta, on mõistlik vältida kohtumenetluse jätkumist pelgalt väljamõistetava summa väljaarvutamiseks.
Eelnevale tuginedes teeb kolleegium Maksu- ja Tolliametile ettekirjutuse kassaatorile teenistusest sunnitult puudutud aja eest välja mõistetava tasu suuruse väljaselgitamiseks ja maksmiseks.
19. HKMS § 108 lg 1 kohaselt kannab menetluskulud pool, kelle kahjuks otsus tehti. Kuna Riigikohtu otsusega rahuldatakse kaebus, tuleb vastustajalt kaebaja kasuks välja mõista ka menetluskulud. Kassaator on kandnud järgmised kulud õigusabile: halduskohtus 1075 eurot ja 80 senti (1. kd tl 113–118), ringkonnakohtus 1386 eurot (2. kd tl 19–22) ning kassatsioonimenetluses osutatud õigusabi eest 1259 eurot 20 senti, st kokku 3721 eurot.
HKMS § 109 lg 6 kohaselt mõistab kohus välja üksnes vajalikud ja põhjendatud menetluskulud. Vastavalt kolleegiumi väljakujunenud praktikale (19. detsembri 2012. a otsus asjas nr 3-3-1-54-12, p 25; 5. veebruari 2013. a otsus asjas nr 3-3-1-66-12, p 19) ei saa vajalikud ja põhjendatud kohtumenetluse kulud olla kõrgema astme kohtus reeglina suuremad, kui olid kulud madalamas astmes. Eelnevale tuginedes peab kolleegium põhjendatuks vähendada väljamõistmisele kuuluvaid apellatsiooni- ja kassatsiooniastme menetluskulusid selliselt, et need ei ületaks esimese astme kohtus toimunud menetluse kulusid. Eelnevast tulenevalt on MTA-lt kassaatori kasuks väljamõistetava õigusabikulu suuruseks 3227 eurot 40 senti.
20. Kautsjon tuleb HKMS § 107 lg 4 ls 1 alusel tagastada.
21. Kassaator on HKMS § 175 lg‑le 3 tuginedes esitanud taotluse Riigikohtu otsuses tema nime asendamiseks initsiaalidega ja muude andmete avaldamata jätmiseks, mis võimaldavad kaebajat identifitseerida. Nimetatud taotlus tuleb rahuldada.


XBOX-i arhiiv - lehekülg 2/6 - TELESI RELE
Xbox Series S võidakse avalikustada mai riistvara tutvustamise ajal - BGR
Väidetavalt kavatseb Microsoft avaldada odavama järgmise põlvkonna konsooli nimega Xbox Series S. Xbox Series S (koodnimi “Lockhart”) on 4TB jõudlusega, võrreldes Xbox Series X 12TB-ga, kuid säilitab selle…
Xbox Series X saab mängida Xbox One'i mänge väliselt kõvakettalt - BGR
Microsoft seab Xbox Series X-is prioriteediks tagasiulatuva ühilduvuse. Kui soovite oma Xbox One-i mänge mängida Xbox Series X-iga, peate vaid ühendama välise kõvaketta ...
PS5 ja Xbox Series X mängud kantakse tõenäoliselt lülitile - BGR
Nintendo on hoolitsenud selle eest, et mõned suuremad platvormidevahelised pealkirjad PS4 ja Xbox One kantakse lõpuks Switchi, ehkki tuleb teha kompromisse. La Noire'i Switchi pordi taga asuv stuudio,…
Arendaja sõnul on PS5 "parem konsool" kui Xbox Series X - BGR
TELES RELAY Aprill 6, 2020 0
Sony ei ole veel avaldanud PlayStation 5 disaini ega funktsioone. Intervjuus ütles renderdusinsener Crytek, et PS5 on "parem konsool" kui Xbox Series X ja see on palju muud ...
Xboxi boss ütleb, et Xbox Series X-il on PS5 - BGR vastu "võiduplaan"
Xboxi juht Phil Spencer pakkus sel nädalal oma esimest reaktsiooni PlayStation 5 tehnilisele sügavale sukeldumisele ja väidab, et ta tunneb "X-seeria rivistuse korral" tõeliselt head ". Sony on…
Kõik tasuta PS4 ja Xbox One mängud, mida aprillis saate
Sony ja Microsoft teatasid PS4 ja Xbox One mängude tasuta vabastamisest aprillis. PlayStation Plussi tellijad saavad oma käed saada kaardil Uncharted 4: Thief's End ja Dirt Rally 2.0. Xbox Live Goldi tellijad on tasuta…
Microsoft väidab, et Xbox Series X ei lükka koronaviirus tõenäoliselt edasi ...
Xboxi seeria X pandi algselt müüki pühadeperioodil 2020. Vaatamata uuele koroonaviiruse pandeemiale on Microsofti sõnul selle tarneahel "õigel teel" ja ...
Xbox Series X edestab PS5 võtmeisikul, millel pole tehniliste kirjeldustega mingit pistmist ...
Xbox Series X ja PlayStation 5 pakuvad tagasiühilduvust ühes vormis või režiimis. Microsoft on juba lubanud, et tuhanded originaal Xbox One, Xbox 360 ja Xbox pealkirjad hakkavad käima Xboxil…
Xbox X seeria 3 peamist saladust jäävad alles - BGR
Microsoft on paljastanud peaaegu kõik, mida Xbox Series X kohta teada saab, kuid lahendada tuleb veel kolm suurt saladust. Xbox X seeria tuleb teoreetiliselt välja sel pühadeperioodil, kuid me ei tea,…
Põnevad uued Xbox Series X videod näitavad mängulusti, laadimisaegu ...
Xbox Series X riistvara ja mängude esimesed praktilised videod ilmusid esmaspäeval veebis. Videodes on näidatud Xbox Series X lahti võetud ja ümberehitatud, samuti konsooli suurus võrreldes Xboxiga…
eelmine 1 2 3 4 ... 6 prochain


text:
Maksumaksja portaal - Põhiseadusvastaselt enamtasutud riigilõivu tagastamise piirangust — kas õigluse tupiktee? Arsi Pavelts - 2013 > mai (nr 5) - EML ajakiri MaksuMaksja
EML ajakiri MaksuMaksja > 2013 > mai (nr 5) > Põhiseadusvastaselt enamtasutud riigilõivu tagastamise piirangust — kas õigluse tupiktee? Arsi Pavelts
Põhiseadusvastaselt enamtasutud riigilõivu tagastamise piirangust — kas õigluse tupiktee? Arsi Pavelts
02.04.2013 tegi Riigikohtu üldkogu põhimõttelise — ja võib öelda, et negatiivselt üllatava — lahendi (kohtuasi 3-2-1-140-12), mis puudutas õigust taotleda põhiseadusega vastuolus oleva ja seega ebaproportsionaalselt kõrge riigilõivu tagastamist. Teisisõnu nentis Riigikohus, et kuigi esineb oluline kahtlus isiku põhiõiguste lubamatu riive suhtes, tuleb riigilõivu tagastamise taotlus jätta formaalsetel põhjustel menetlemata. Seejuures on Riigikohus opereerinud küsitavate ja ebaveenvate põhjendustega. Kas tõesti astutakse otstarbekuse ettekäändel õigluse vastu?
Riigikohtu otsus põhiseadusevastase riigilõivu tagasinõudeõigusest tsiviilkohtumenetluses
Oma olemuselt kujutab riigilõivu tasumise kohustus avalikule teenusele või toimingule ligipääsu piirangut, kuivõrd igasugune täiendav tingimus avaliku teenuse saamiseks on piirang. Põhiseaduse alusprintsiipidest tulenevalt peavad aga mis tahes avaliku võimu seatud piirangud olema õigusriigis õigustatud ehk proportsionaalsed, inimkeeli lihtsustatult öelduna — mõistlikud. Seega, mitte igasugune piirang ei ole lubamatu, eksisteerivad ka lubatud piirangud. Enamik piiranguid, nt liikluseeskirjadest või ehitusseadusest tulenevad nõuded ongi demokraatliku ühiskonna toimimise seisukohast möödapääsmatud ja mõistlikud.
Põhiseaduse §-st 15 tuleneb isiku põhiõigus vaidlustada igasugune riigivõimu poolne sekkumine isiku õigustesse, sh nõuda mis tahes isiku õiguste rakendamisele ebamõistlike piiravate tingimuste seadmise põhiseadusvastaseks tunnistamist. Sellist menetlust nimetatakse ka õiguste riive põhiseaduslikkuse kontrolliks. Viimane tähendab lõppastmes seda, et Riigikohus peab erinevate põhiseaduslike väärtuste kaalumise teel otsustama, kas vaidlustatud õiguste riive sellisel kujul on lubatud või mitte. Sellisele põhiseaduslikkuse kontrollile alluvad ka riigilõivud kui kohtumenetlusele ligipääsu piirangud. Nii võib ebamõistlikult kõrge riigilõiv olla lubamatu piirang isiku kohtulike õiguste kaitseks ning seega vastuolus põhiseaduslike garantiidega. Sellised piirangud on õigusriigis lubamatud ja seega olemuslikult kehtetud.
Riigikohus on viimastel aastatel vaadanud kriitilise pilguga üle tsiviilkohtumenetluses hagilt ja apellatsioonkaebuselt tasutavate riigilõivumäärade põhiseaduslikkuse. Selle tulemusena on ebaproportsionaalselt kõrged riigilõivumäärad korduvalt, sh tagasiulatuvalt, kehtetuks tunnistatud. Seda peamiselt põhjendusega, et liigselt kõrge riigilõiv piirab õigustamatult (s.o ebaproportsionaalselt) isiku kohtusse pöördumise ja kohtuotsuse edasikaebamise põhiõigust. Selle tulemuseks on, et isiku põhiseaduslik õigus pöörduda oma õiguste kaitseks kohtusse muutub üksnes näilikuks. Põhiõigused, sh õigus pöörduda kohtusse, ei saa olla üksnes formaalsed. Selline piirang on kahtlemata vaidlustatav õiguste riive põhiseaduslikkuse kontrolli teel (PS § 15).
Põhiseadusega vastuolus oleva riigilõivu tasumine tähendab väga lihtsustatult, et riik nõuab või on nõudnud lõivu tasumist ulatuses, milles ta ei ole selleks põhiseaduse alusprintsiipidest tulenevalt õigustatud. Seejuures ei oma põhiõiguste lubamatu riive kontekstis olemuslikult tähendust, kas selline lõiv tuleb eesootava menetlustoimingu (nt hagi või apellatsioonkaebuse läbivaatamise taotluse) eest alles tasuda või on isik seda juba teinud, soovides ebaõiglaselt enam tasutu hilisemat tagastamist. Mõlemal juhul on tegu põhiseadusega vastuolus oleva lõivu tasumise kohustusega. Sellist kohustust ettenägev seadus on kehtetu.
02.04.2013. aasta üldkogu otsuses leidis Riigikohus aga, et olukorras, kus isik taotleb tagasiulatuvalt kord juba tasutud lõivu tagastamist, saab seda teha ainult enne menetluse, mille raames lõiv tasuti, lõppemist. Hilisemad taotlused tuleb jätta läbi vaatamata, ehkki tasutud lõiv võis olla põhiseadusega vastuolus. Sisuliselt leidis üldkogu, et isik saab tema suhtes toime pandud põhiõiguste riivele tugineda üksnes piiratud aja jooksul, s.o üksnes tema kohtuasja menetluse lõppemiseni.
Üldkogu põhjendas sellist tõlgendust ja põhiõiguste riive lubatavust viidetega õiguskindluse ja menetlusökonoomia põhimõtetele, märkides, et selline regulatsioon aitab vältida arvukate riigilõivu tagastamise taotluste menetlemist kohtutes ja tagada seeläbi kohtusüsteemi suutlikkuse pakkuda isikutele tõhusat õiguskaitset mõistliku aja jooksul. Sellised Riigikohtu argumendid on tugevalt küsitavad.
Riigikohtu otsuse sisemine kriitika
Kogu vaidluse muudab tähelepanuväärseks see, et üldkogu ei olnud selles küsimuses kaugeltki üksmeelel. Nii on kuus riigikohtunikku jäänud eriarvamusele, leides, et selline tõlgendus ei põhine kehtival seadusel. Kohtunike eriarvamuses märgitakse: On ebaloogiline, et sama taotluse lahendamisel saab kuni asjas otsuse jõustumiseni lõivu põhiseadusvastasusele tugineda (see tuleneb otsusest asjas nr 3-4-1-13-12), edaspidi aga mitte. Lõivu tagastamise taotluse lahendamise kontekstis on asjas menetluse enda lõppemine juhuslikku laadi ajahetk, mis ei mõjuta lõivu tagastamise taotlust ega selle lahendamist. Samuti on leitud, et tsiviilkohtumenetluse seadustiku (TsMS) §-st 150 lõikest 6 tulenevalt saab enamtasutud riigilõivu tagastamist nõuda kahe aasta jooksul selle aasta lõpust, millal lõiv tasuti, ning seda õigust ei ole piiratud menetluse lõppemise ajaga.
Seega pole ka osa riigikohtunike hinnangul veenvaid argumente, miks isik saab enamtasutud riigilõivu tagastamist nõudes tugineda lõivu põhiseadusvastasusele üksnes kuni esialgse menetluse lõppemiseni, mitte aga tagasiulatuvalt. Põhiseaduslike õiguste lubamatut riivet selline üksnes formalistlik nüanss olemuslikult kuidagi ei muuda. Eriarvamustes on tabavalt märgitud, et selline põhiõiguste kitsendav tõlgendamine on ohtlik pretsedent, mille järgi on seadusandjal võimalik ette näha isikute avaldusi või taotlusi, mille lahendamisel saab põhiseaduspärasuse kontrolli välistada.
Kuidagi ei saa mööda vaadata kohtuotsusega mitte nõustunud riigikohtunike järgmisest põhimõttelisest seisukohavõtust: Üldkogu on õigustanud isiku põhiõiguste riivet õiguskindluse ja menetlusökonoomiaga. Seejuures on just õiguskindlusega argumenteerimine äärmiselt küsitav, kuna sellele peaksid saama tugineda üksnes põhiõiguste kandjad, mitte aga riik. Samuti on küsitav menetlusökonoomia argument, sest selle argumendiga ei saa elimineerida seadusega lubatud tagastamismenetluses põhiseaduslikkuse järelevalvet. Sisuliselt on üldkogu tõrjunud taotluse põhjendusega, et selle lahendamine on riigile liiga tülikas.
Seega on viidatud lahend tekitanud ka Riigikohtu sees tugevaid erimeelsusi ja pingeid. Kohtukoosseisu või üldkogu enamuse osas eriarvamusele jäämine ei ole siiski midagi tavapäratut. Ka palju kirgi kütnud Euroopa stabiilsusmehhanismi ehk ESM lahendis jäi erinevatel põhjustel koguni kümme kohtunikku üheksateistkümnest eriarvamusele. Eriarvamustele jäämine kinnitab veelgi õiguse tõlgendamise subjektiivsust.
02.04.2013 Riigikohtu üldkogu lahend on aga problemaatiline eelkõige tulemuse saavutamiseks kasutatud argumentide ebaveenvuse tõttu. Nii on Riigikohus keeldunud riigilõivu tagastamisest põhjendustel, mille kohasus on võrdlemisi küsitav — nagu ilmnes ka eriarvamusele jäänud kohtunike avaldustest. Riigikohtu kasutatud argumendid muudab tavapäratuks see, et reeglina on need lubatud üksnes kodanikule suhetes riigiga, kaitstes üksikisikut seadusandja sõnamurdliku ja omavolilise käitumise eest, mitte aga ei sea eesmärgiks kaitsta riiki kodaniku eest. Millistest kaalutlustest lähtuvalt on Riigikohus jõudnud teistsugustele järeldustele, jääb kohtuotsuses paraku selgusetuks. Vaatame Riigikohtu esitatud põhjendusi — õiguskindluse ja menetlusökonoomia argumenti — lähemalt.
Õiguskindlus — kellele ja milleks?
Riigikohtu õiguskindluse põhimõttele tuginev argumentatsioon ei ole veenev. Võib isegi väita, et Riigikohtu seisukoht pigem murrab üksikisiku õiguskindlust ja õiguspärast ootust suhetes riigiga. TsMS § 150 lõike 6 selgest sõnastusest on üksikisiku jaoks loodud õigustatud ootus, et ta saab riigilõivu tagastamist nõuda kahe aasta jooksul. Ning seda ilma piiranguteta. Riigikohtu tõlgendus välistab aga sellise seaduse selgel sõnastusel põhineva õiguspärase ootuse. Paraku ei ole Riigikohus aga üksikisiku õigustatud ootust suhetes riigiga isegi kaalumisele võtnud, keskendudes üksnes riigi huvidele. Samuti jääb Riigikohtu lahendist selgusetuks, kuidas saab sõnastuselt ühemõtteline seadusesäte rikkuda riigi väidetavat õigustatud ootust suhetes kodanikega. Riigil ei saa põhimõtteliselt tekkida õiguskindlust enam tasutud riigilõivu endale hoidmise osas olukorras, kus seadus sellele tuge ei paku. Ka paralleel haldusakti vaidlustamise 30-päevase piiranguga (HKMS § 46) ei ole kohane, kuna TsMS § 150 lõige 6 näeb selgelt ette kaheaastase tähtaja. Seega ei ole õiguskindluse argument veenev. Seda enam, et õiguskindluse põhimõtte tähendus ja kohasus vaidluse kontekstis on jäetud analüüsimata.
Menetlusökonoomia — kas argument iseeneses?
Ka Riigikohtu tuginemine menetlusökonoomia argumendile on küsitav. Otsusest ei nähtu analüüsi ega statistikat, mille alusel saaks järeldada, et potentsiaalsete riigilõivu tagastamise taotluste esitamine võiks kohtute tegevuse ummistada ning rikkuda tõhusa õiguskaitse mõistliku aja jooksul. Just sellisele võimalikule stsenaariumile on Riigikohus viidanud. Paraku veenvate selgitusteta.
Menetlusökonoomia kontekstis tuleb rõhutada, et riigilõivu tagastamine toimub lihtsas ja formalistlikus kirjalikus menetluses, olemata aeganõudev ega koormav. Tegemist on üksnes kuiva õiguse kohaldamise küsimusega, mille juures puudub tõendite analüüs, tunnistajate ülekuulamine jms ressursikulukad menetlustoimingud. Kuna lõivu tagastamise küsimuse lahendab enamasti sama kohtukoosseis, kes oli vastutav põhivaidluse eest, puudub ka võimalik täiendav ressursikulu vaidluse asjaoludega tutvumisele. Seega ei ole kokkuvõttes sisulist vahet, kas sama kohtukoosseis lahendab riigilõivu põhiseaduslikkuse küsimuse põhimenetluse ajal või selle järgselt — aja ja vaeva hulk on sama.
Ka riigikohtunik J. Põld on kohtuotsuse eriarvamuses leidnud, et Riigikohtu üldkogu põhjendused viitega menetlusökonoomia põhimõttele ei ole veenvad, kuna /---/ sellise seisukoha esitamisel on tähelepanuta jäetud, et seaduses on juba olemas menetlusökonoomia huve teeniv regulatsioon, mis võimaldab vältida selliste arvukate riigilõivu tagastamise taotluste sisulist menetlemist, milles pärast kohtulahendi jõustumist tõstatatakse küsimus tagastamisele kuuluva riigilõivu põhiseadusvastasusest.
Eeltoodud selgitused kinnitavad üksnes menetlusökonoomia argumendi küsitavust ja ebaveenvust.
Õigusteooria — kas üksnes formaalsus?
Lõpetuseks ei saa Riigikohtu tõlgenduse valguses eirata sajanditepikkust õigusteooriat, mille käigus on välja töötatud õigusnormide tõlgendamise meetodid. Vastavalt on igasuguse õigusnormi tõlgendamise lähtepunktiks ja keskmeks selle sõnastus ehk normi keelelis-grammatiline väljendus. Teisisõnu tuleb eelkõige lähtuda normi objektiivse tõlgendamise põhimõttest. Selline lähenemine on leidnud laialdast tunnustust ka Saksa õigusteoorias, muu hulgas Saksamaa Liitvabariigi Konstitutsioonikohtu pikaajalises praktikas. Õigusnormi keelelis-grammatilisest objektiivsest sisust teistsugusele järeldustele jõudmine saab kõne alla tulla üksnes väga kaalukatel ja kontrollitavatel põhjendustel, eelkõige, kui selleks annab alust seadusandja selge teistsugune tahe õigusnormi kehtestamisel (nn ajaloolis-subjektiivne tõlgendamise teooria). Viimane peaks reeglina väljenduma seaduseelnõu seletuskirjas, seaduse preambulis vms. Ajaloolis-subjektiivne tõlgendusmeetod on laiaulatuslikult kasutusel nt Euroopa Kohtu praktikas.
Vaatlusaluses riigilõivu tagastamisnõude kontekstis sätestab TsMS § 150 lõige 6 üheselt, et riigilõivu tagastamise nõue lõpeb kahe aasta möödumisel selle aasta lõpust, millal riigilõiv tasuti. Punkt. Seadus ei näe ühelgi viisil ette piirangut, et riigilõivu tagastamist ei saaks nõuda tagantjärele, sh menetluse lõppemise järgselt. Seega seaduse keelelis-objektiivne tõlgendus ei toeta Riigikohtu seisukohti.
Riigikohtu järeldusi ei ole võimalik tuletada ka nn ajaloolis-subjektiivse tõlgendamise teooriast ehk analüüsides seadusandja tahet seaduse väljatöötamisel. TsMS eelnõu seletuskirjast ega muudest alusdokumentidest ei nähtu toetust Riigikohtu tõlgendustele.
Seega kaks keskset õiguse tõlgendamise meetodit — keelelis-objektiivne ja ajaloolis-subjektiivne — ei paku Riigikohtu järeldustele tuge. Igal juhul ei nähtu need kohtuotsusest. On äärmiselt küsitav, millistest seaduslikest ja õigusteoreetilistest kaalutlustest tulenevalt on Riigikohus lõppjäreldustele jõudnud. Nagu eelnevalt märgitud, žongleerimine õiguskindluse ja menetlusökonoomia argumentidega ei ole veenev.
Last but not least. Riigikohtu üldkogu lahend on teatavas vastuolus ka Riigikohtu enda varasema praktikaga. Nii on Riigikohtu tsiviilkolleegium 12.04.2012 lahendis (kohtuasi nr 3-2-1-37-12) leidnud, et menetlusosalisel on põhimõtteliselt õigus põhiseadusvastaselt tasutud riigilõivu tagastamist taotleda ka pärast kohtumenetluse lõppu. Seda isegi juhul, kui tema põhimenetluse käigus esitatud samasisulist taotlust ei ole rahuldatud.
Põhiõiguste riive lubatavuse raames kehtib põhimõte, et mida intensiivsem on isiku õiguste riive, seda kaalukamad ja veenvamad peavad olema riivet õigustavad argumendid. Vaidlusalusel juhul puuduvad autori hinnangul põhjendused, mis õigustaks põhiseadusvastaselt tasutud riigilõivu tagastamisest keeldumist. Riigikohtu seisukohti ei toeta õigusteoorias õigusnormide tõlgendamisel prevaleerivat tähendust omavad keelelis-objektiivne ega ka ajaloolis-subjektiivne tõlgendusmeetod. Vastavalt puuduvad head argumendid, mis õigustaksid seaduse ühemõttelisest sõnastusest teistsugustele tulemusele jõudmist. Kahtluse korral tuleks isiku põhiõiguste riive lubatavust tõlgendada kitsendavalt, s.o üksikisiku kasuks. Ka Riigikohtu kasutatud õiguskindluse ja menetlusökonoomia argumendid on vaidlusaluse TsMS § 150 lõike 6 kontekstis äärmiselt küsitavad.
Kokkuvõttes võib väita: viidatud üldkogu lahendiga on Riigikohus andnud selge signaali, et enamtasutud riigilõivu tagastamise tagasiulatuv taotlemine on edaspidi oluliselt piiratud. Selline tulemus teenib kahtlemata riigieelarvelisi eesmärke, paraku aga üksikisiku huvide arvel ja väga küsitavate õiguslike põhjendustega. Parafraseerides Neil Armstrongi — Riigikohtu otsusel on marginaalne mõju riigieelarvele, aga hiiglaslik mõju üksikisiku rahakotile.
Autor väljendab artiklis üksnes oma isiklikku arvamust.
advokaadibüroo VARUL advokaat

matches:
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 15
Riigikohus
Riigikohus
Riigikohus
§ 150
Riigikohus
§ 46
§ 150
Riigikohus
§ 150
Riigikohus
§ 150
Riigikohus


Sony on ametlikult kinnitanud, et PS5 ilmub 2020. aasta lõpus ning see on andnud hoogu mitmesugustele kuulujuttudele. Internetis ringi vaadates leiab täna erinevaid pilte võimalikust PS5 konsooli ja pultide disainist. Lisaks räägitakse ka uue konsooli ilmumiskuupäevast ja hinnast.
Korduvalt on pakutud võimalikuks PS5 ilmumisajaks novembrit, mis on ka üpris loogiline. Kuid on olnud ka kuulujutte, mis räägivad hoopis detsembri algusest. Uus leke/kuulujutt kinnitab aga, et PS5 ilmub Põhja-Ameerikas 20. novembril 2020 ja konsooli hinnaks on $499 / €499. Sama allikas kinnitab ka seda, et PS5 tuleb 2TB SSD kettaga. Tegemist oleks igati tervitatava käiguga Sony poolt, sest 1TB jääb juba praeguse põlvkonna konsoolide juures veidi väikeseks. Samas tekitab see väide väikseid kahtlusi. Kuigi SSD ketaste hinnad on küll viimase aasta jooksul langenud, siis 2TB SSD 499 dollarit maksvasse masinasse tundub natuke kahtlane. Kui palju või kas need väited üldse paika peavad, eks seda ole järgmisel aastal näha.
Lisaks kirjutas eelmisel nädalal, ResetEra foorumis Kleegamefan kasutajanime all esinev arendaja, et tema laual on nii PS5 kui ka uue Xboxi arenduskomplekt ning PS5 on hetkel märgatavalt kiirem.
Kleegamefan lisab, et tegemist on siiski alles arenduskomplektidega ja ta usub, et Microsoft täidab selle tühimiku, kui nad tulevad välja uute arenduskomplektidega. Isegi kui Scarlett peaks jääma riistvaraliselt vähem võimsamaks, usub Kleegamefan, et selle vahe võib tagasi teha uus ja parem DirectX. Kuid antud hetkel on PS5 kiirem kui Xbox Scarlett.


text:
Mis maksab juurdepääs üle võõra maa? - Advokaadibüroo Biin ja Biin
Mis maksab juurdepääs üle võõra maa?
Üheks enamvaieldavaks teemaks juurdepääsuvaidlustes üle võõra maa on juurdepääsu eest makstava tasu suurus. Tasu suuruse osas on seadus napisõnaline. Asjaõigusseaduse § 156 kohaselt on võõra kinnisasja kasutamine juurdepääsuks enda kinnisasjale tasuline. Tasu määratakse kokkuleppel. Kui kokkulepet ei saavutata, määrab juurdepääsu ja selle kasutamise tasu asjaõigusseaduse § 156 lg 1 kolmanda lause kohaselt kohus.
Tasu suurus on jäetud täielikult kohtupraktika kujundada. Viimane on aga tinginud olukorra kus näiteks maakohtu kohtunik määras aastaseks tasumääraks ca 1200 eurot, apellatsioonikohus aga leidis, et õige tasu määr ca 120 eurot aastas ehk kümme korda vähem kui maakohtu kohtunik samas asjas. Kuidas on see võimalik!?
Seadus ei anna tasu suuruse määramise alust ega ka vihjet millistest kriteeriumitest tasu suuruse määramisel lähtuda. Õnneks on riigikohus viimastel aastatel mitmes lahendis käsitlenud tasu suuruse määramist ning avaldatud põhimõtted võimaldavad kohtutel tasu suurust mõistlikul viisil määrata.
Alljärgnevalt refereerime riigikohtu seisukohti tasu määramise küsimuses.
Seadusest tulenevalt on tasu suurus kokkuleppe küsimus. Kui pooled saavutavad tasu suuruse osas kohtus kokkuleppe on kohus kohustatud kokkuleppega arvestama ja ei saa määrata kokkuleppest erinevat tasumäära.
Kui vaidlevad pooled kokkulepet ei saavuta, ei või kohus määrata juurdepääsu tasuks suuremat summat kui teeniva kinnisasja s.t kinnisasja mida hakatakse juurdepääsuks kasutama, omanik on tasuna soovinud.
Juhul kui teeniva kinnisaja omanik soovitavat tasu suurust ei avalda on kohus ise kohustatud koguma tõendeid, et määrata kindlaks õiglane juurdepääsutasu. Sama kehtib ka olukorras kus pooled küll vaidlevad tasu suuruse üle kuid nõudeid ja vastuväiteid ei tõenda. Jällegi on kohus kohustatud ise tõendeid koguma.
Riigikohus on selgitanud, et tasu/hüvitis eratee kasutamise eest pole ainuüksi teeomaniku vaba otsustus ja märkinud, et teeomanikul on õigus nõuda tee kasutajatelt tasuna vähemalt teeseaduse § 37 lg 3 järgses ulatuses tee kasutamisega seotud kulutuste hüvitamist ning arvestada tuleb ka tee omamisega kaasnevaid kohustusi, mis tulenevad teeseadusest ja heakorraeeskirjast. Nii näiteks peab seadusest tulenevalt teeomanik looma tingimused teel ohutuks liiklemiseks ehk eratee peab vastama teeseadusest tulenevatele nõuetele ja tee nõuetele vastavas korras hoidmise kulu on teeomanik õigustatud nõudma tasuna/hüvitisena tee kasutaja(te)lt.
Lisaks märgitule on riigikohus leidnud, et omamisega kaasneva kohustusena tuleb käsitada ka maamaksu tasumise kohustust maa eest, mis vastab juurdepääsutee pindalale.
Lihtsamaks tee korrashoiu kulude suuruse määramise viisiks on kohtupraktika kohaselt analoogia kasutamine kus tasu määramisel kasutatakse kohaliku omavalitsuse teehoiu riigihangete andmeid ja saadakse konkreetse teelõigu põhjendatud korrashoiu kulu. Mägitule liidetakse maamaksu summa ning saadud tulem on tasu/hüvitise suuruseks.
Lisaks tee korrashoiu kuludele ja maamaksule saab tasu suuruse määramisel nõuda ka hüvitist teise isiku teekasutuse tõttu kinnistu turuväärtuse vähenemise eest, kuid seda vaid ulatuses, milles see on suurem teeseaduses § 37 lg 3 järgi arvestatavat hüvitisest. Kohtupraktikas on aga märgitud nõue harva esinev ja suhteliselt raskesti tõendatav.
Ülalmärgitust tulenevalt omab õige ja õiglase tasu/hüvitise määramisel määravat tähtsust tee hoolduskulude ja maamaksu suuruse piisavat täpne väljaselgitamine, sest kohtupraktika kohaselt on need kaks komponenti tasu suuruse määramisel tähtsaimad.
Riigikohus on märkinud, et ebamõistlikult suur ja põhjendamata tasunõue on vastuolus hea usu põhimõttega ja ei saa kuuluda rahuldamisele.
← Kas vanema õigustest saab loobuda?
Kuidas vältida pahatahtliku üürniku ohvriks sattumist? →

matches:
§ 156
§ 156
riigikohus
kohus
kohus
kohus
kohus
Riigikohus
§ 37
riigikohus
§ 37
Riigikohus


text:
§ 7 Taristu- ja ehitusteenistuse pädevus planeerimise ja ehitusalase tegevuse korraldamisel
§ 8 Linnavara- ja heakorrateenistuse pädevus planeerimise ja ehitusalase tegevuse korraldamisel
§ 9 Varasemate õigusaktide kehtetuks tunnistamine
RT IV, 09.02.2018, 8
Vastu võetud 01.02.2018 nr 4
1) detailplaneeringut täpsustavate projekteerimistingimuste andmine, v.a volikogu pädevuses olevad juhud;
Planeerimisosakonna pädevus ehitamisalase tegevuse korraldamisel on:
1) projekteerimistingimuste taotluste menetlemine, projekteerimistingimuste koostamine ja väljastamine, projekteerimistingimuste väljastamisest keeldumine, nende muutmine ja kehtetuks tunnistamine, välja arvatud volikogu ja linnavalitsuse pädevuses olevad projekteerimistingimused;
§ 7. Taristu- ja ehitusteenistuse pädevus planeerimise ja ehitusalase tegevuse korraldamisel
Pärnu Linnavalitsuse taristu- ja ehitusteenistuse pädevus planeerimise ja ehitusalase tegevuse korraldamisel on:
2) detailplaneeringu realiseerimisest huvitatud isikuga halduslepingu sõlmimine, millega huvitatud isik võtab kohustuse detailplaneeringukohaste rajatiste väljaehitamiseks või väljaehitamsega seotud kulude täielikuks või osaliseks katmiseks;
3) ehitise või selle osa, millega kaasneb oluline või kõrgendatud oht või mille ehitamisega on kaasnenud üleliia koormav püsiv negatiivne mõju, lammutamise korraldamine.
§ 8. Linnavara- ja heakorrateenistuse pädevus planeerimise ja ehitusalase tegevuse korraldamisel
Pärnu Linnavalitsuse linnavara- ja heakorrateenistuse pädevus planeerimise ja ehitusalase tegevuse korraldamisel on:
1) linna huvides servituutide seadmise vajaduse väljaselgitamine ja servituutide seadmiseks lepingute, vajadusel eellepingute, sõlmimine;
2) ostueesõiguse teostamise vajaduse väljaselgitamine, kui müüakse kinnisasi, mida läbib detailplaneeringu kohaselt avalikuks kasutamiseks määratav olemasolev või kavandatav tee;
3) rajatava salvkaevu, puurkaevu või -augu asukoha kooskõlastamine;
4) asendusistutuse koha ja haljastuse liikide määramine olukorras, kus planeeringu ja/või projekteerimistingimustega kavandatud haljastuse rajamise võimalus on ära langenud.
§ 9. Varasemate õigusaktide kehtetuks tunnistamine
1) Pärnu Linnavolikogu 16. veebruari 2017 määrus nr 3 „Planeerimise ja ehitusalase tegevuse korraldamine Pärnu linnas“.
2) Tõstamaa Vallavolikogu 4. detsembri 2015 määrus nr 25 „Planeerimisseaduse ja ehitusseadustiku rakendamine Tõstamaa valla“.
3) Paikuse Vallavolikogu 15. juuni 2015 määruse nr 9 „Pädevuse delegeerimine“ § 1.
4) Paikuse Vallavolikogu 16. mai 2005 määruse nr 12 „Pädevuse delegeerimine § 1 p 3.
5) Audru Vallavolikogu 15. oktoobri 2015 määruse nr 19 „Otsustusõiguse ja ülesannete täitmise delegeerimine“ § 1 lõike 1 punktid 1, 2 ja 10 ning lõike 2 punktid 9 ja 11.

matches:
§ 8
§ 9
§ 7
§ 8
§ 9
§ 1
§ 1
§ 1


text:
12. detsember 2013(*)
Inimtervishoius kasutatavad ravimid – Täiendava kaitse tunnistus – Määrus (EÜ) nr 469/2009 – Artikkel 3 – Tunnistuse saamise tingimused – Kahe osaliselt või täilikult sama toimeainet sisaldava ravimi järjestikune turuleviimine – Kombinatsioon kahest toimeainest, millest üht on juba müüdud ühe toimeainega ravimi kujul – Võimalus saada sama patendi ja kahe müügiloa alusel mitu tunnistust
Kohtuasjas C‑443/12,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division’i (Patents Court) (Ühendkuningriik) 21. septembri 2012. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 3. oktoobril 2012, menetluses
kohtusekretär: peaametnik L. Hewlett,
arvestades kirjalikus menetluses ja 12. septembri 2013. aasta kohtuistungil esitatut,
– Actavis Group PTC EHF, esindajad: R. Meade, QC, barrister I. Jamal ning solicitor C. Balleny,
– Sanofi ja Sanofi Pharma Bristol-Myers Squibb SNC, esindajad: D. Alexander, QC, ning solicitor S. Moore ja solicitor S. Rich,
– Ühendkuningriigi valitsus, esindaja: J. Beeko, keda abistas barrister C. May,
– Prantsusmaa valitsus, esindajad: D. Colas ja S. Menez,
– Euroopa Komisjon, esindajad: F. W. Bulst ja J. Samnadda,
1 Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. mai 2009. aasta määruse (EÜ) nr 469/2009 ravimite täiendava kaitse tunnistuse kohta (ELT L 152, lk 1) artiklit 3.
2 Eelotsusetaotlus esitati ühelt poolt Actavis Group PTC EHF ja Actavis UK Ltd (edaspidi koos „Actavis”) ja teiselt poolt Sanofi ja Sanofi Pharma Bristol-Myers Squibb SNC (edaspidi koos „Sanofi”) vahelises kohtuvaidluses, seoses küsimusega selle täiendava kaitse tunnistuse kehtivuse kohta, mille Sanofi sai ravimile CoAprovel.
3 Määruse nr 469/2009 põhjendustes 4 ja 5 ning 9 ja 10 on märgitud järgmist:
„(4) Praegu lühendab ajavahemik, mis jääb uue ravimi patenditaotluse esitamise ja nimetatud ravimile müügiloa andmise vahele, patendiga antavat tegelikku kaitseaega sedavõrd, et see ei kata teadustööks tehtud investeeringuid.
(5) Selle tagajärjel ei ole pakutav kaitse piisav, mis kahjustab ravimitealast teadustööd.
(9) Tunnistusega antava kaitse kehtivusaeg peaks olema selline, et see võimaldab tegeliku piisava kaitse. Sel eesmärgil peaks nii patendi kui tunnistuse omanik saama kasutada kokku kõige rohkem viieteistkümneaastast ainuõigust alates ajast, kui anti esmane müügiluba kõnealuse ravimi ühenduses turuleviimiseks.
(10) Nii keerulises ja tundlikus sektoris nagu seda on ravimisektor, tuleks arvesse võtta kõik asjaga seotud huvid, kaasa arvatud rahvatervis. Seetõttu ei saa tunnistust välja anda kauemaks kui viis aastat. Antud kaitse peaks rangelt piirduma ainult tootega, millele on antud ravimi müügiluba.”
4 Nimetatud määruse artikkel 1 „Mõisted” näeb ette:
a) „ravim” – kõik ained või ainete kombinatsioonid, mis on ette nähtud inimeste […] haiguste ravimiseks või nende ärahoidmiseks […];
b) „toode” – ravimi toimeaine või toimeainete kombinatsioon;
c) „aluspatent” – patent, mis kaitseb toodet, toote valmistusprotsessi või toote kasutamist, ja mille patendi omanik esitab tunnistuse saamiseks;
d) „tunnistus” – täiendava kaitse tunnistus;
5 Määruse artikkel 3 „Tunnistuse saamise tingimused” näeb ette:
„Tunnistus antakse, kui taotluse esitamise kuupäeval liikmesriigis, kus artiklis 7 nimetatud taotlus esitatakse:
a) kaitseb toodet kehtiv aluspatent;
b) tootel on […] Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. novembri 2001. aasta direktiivi 2001/83/EÜ (inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta) (EÜT L 311, lk 67; ELT eriväljaanne 13/27, lk 69) […] kohaselt antud kehtiv ravimi müügiluba;
c) tootele ei ole veel tunnistust antud;
d) punktis b nimetatud luba on toote esmane ravimi müügiluba.”
6 Sama määruse artikkel 4 „Kaitseobjekt” sätestab:
„Aluspatendiga antud kaitse piires laieneb tunnistusega antud kaitse ainult sellele tootele, millele on antud ravimi müügiluba ja igasugune ravimina kasutamise luba, mis on tootele antud enne tunnistuse kehtivusaja lõppemist.”
7 Määruse nr 469/2009 artiklis 5 „Tunnistuse õiguslikud tagajärjed” on sätestatud:
„Kui artiklist 4 ei tulene teisiti, annab tunnistus samad õigused kui aluspatent ja sellest tulenevad samad piirangud ja kohustused.”
8 Sama määruse artiklis 13 „Tunnistuse kehtivus” on muu hulgas sätestatud, et „[t]unnistus hakkab kehtima aluspatendi seaduses ette nähtud tähtaja lõppemisel ajavahemikuks, mis vastab aluspatendi taotluse esitamise kuupäeva ja ühenduses esmase müügiloa väljaandmise kuupäeva vahelisele ajale, mida vähendatakse viie aasta võrra”.
9 Ühendkuningriigi 1977. aasta patendiseaduse (UK Patents Act 1977) artikkel 60 „Patendirikkumise sisu” on sõnastatud järgmiselt:
„1) Vastavalt käesoleva osa sätetele rikub isik leiutise patenti siis ja ainult siis, kui ta patendi kehtivuse ajal teeb Ühendkuningriigis leiutisega seoses mõne järgmise teo ilma patendiomaniku nõusolekuta:
a) kui leiutis on toode, ta valmistab, võõrandab, pakub võõrandamiseks, kasutab või impordib toodet või hoiab seda võõrandamiseks või muul eesmärgil;
Vastavalt käesoleva osa järgmistele sätetele rikub isik (välja arvatud patendiomanik) leiutise patenti, kui ta patendi kehtivuse ajal ja patendiomaniku nõusolekuta Ühendkuningriigis tarnib või teeb pakkumise tarnida kellelegi muule kui litsentsiomanikule või isikule, kellel on õigus leiutist kasutada, selle leiutise mõne olulise osaga seotud vahendeid leiutise kasutamiseks, kui ta teab või kui mõistlikule inimesele on neil tingimustel ilmselge, et need vahendid sobivad ja on mõeldud leiutise kasutamiseks Ühendkuningriigis.”
10 Sanofile kuulub Euroopa patent EP0454511 (edaspidi „Sanofi patent”). Selle patendi kirjeldusest tuleneb, et patendi ese on eelkõige kogum ühendeid, mille hulka kuulub antihüpertensiivne toimeaine irbesartaan. See puudutab ka farmatseutilisi ühendeid, mis sisaldavad kombineeritult mitut toimeainet, millest üks on leiutisekohane ühend ning teine võib või muud võivad olla beetablokaator, kaltsiumiantagonist, diureetikum, mittesteroidne põletikuvastane ravim või rahusti.
11 Selle patendi nõudlused 1 kuni 7 käsitlevad kas irbesartaani eraldiseisvalt või koos mõne tema soolaga. Selle patendi nõudlus 20 puudutab farmatseutilist ühendit, mille koostises on irbesartaan kombinatsioonis diureetikumiga. Ühtegi konkreetset diureetikumi ei ole selles aluspatendi nõudluses ega patendi kirjelduses siiski nimeliselt mainitud.
12 Selle patendi taotlus esitati 20. märtsil 1991 Euroopa Patendiametile ja patent anti 17. juunil 1998. Kõnealuse patendi kehtivusaeg lõpeb 20. märtsil 2011.
13 Tuginedes samale aluspatendile ja müügilubadele, mis anti 27. augustil 1997 ainsa toimeainena irbesartaani sisaldavale ning peamise näidustusena kõrgvererõhutõve raviks kasutatavale ravimile, sai Sanofi 8. veebruaril 1999 sellele toimeainele esimese täiendava kaitse tunnistuse. Selle tunnistuse kehtivusaeg lõppes 14. augustil 2012.
14 Tuginedes endiselt aluspatendile, ent seekord nende müügilubade aluseks olevale, mis anti 15. oktoobril 1998 ravimile CoAprovel, mis koosneb irbesartaani kombinatsioonist diureetikumiga, konkreetsel juhul hüdrokloortiasiidiga, sai Sanofi teise täiendava kaitse tunnistuse kombinatsioonile irbesartaan-hüdrokloortiasiid. Kõnealune patent anti 21. detsembril 1999 ning selle kehtivusaeg lõpeb 14. oktoobril 2013.
15 Euroopa Ravimiameti Euroopa riiklike hindamisaruannete kokkuvõttest nähtub, et „[k]ahe toimeaine ühendil on täiendav mõju ja see alandab arteriaalset vererõhku enam kui üks või teine neist ravimitest eraldikasutatuna”. Sellest tuleneb, et selle toimeainete kombinatsiooni raviomadused vastavad sellise ravitoime tervikule, mis muidu saavutatakse ravimi Aprovel ja hüdrokloortiasiidi manustamisega eraldi. Sellega seoses on kõnealuses kokkuvõttes märgitud, et „CoAproveli kasutamise õigustamiseks kasutati uuringuid Aproveli manustamise kohta koos hüdrokloortiasiidiga, eraldi tablettide kujul”, nii et see kombinatsioon ei tekita uut ravitoimet, võrreldes kahe toimeaine eraldi manustamisel saavutatud toimega.
16 Actavis kavatseb turule tuua ravimite Aprovel ja CoAprovel geneerilised versioonid. Kuivõrd ravimile CoAprovel vastav geneeriline ravim väidetavalt rikub kaitset, mille Sanofile väljastatud teine täiendava kaitse tunnistus annab toimeainete irbesartaan-hüdrokloortiasiid kombinatsioonile, esitas Actavis eelotsusetaotluse esitanud kohtule hagi selle täiendava kaitse tunnistuse kehtivuse vaidlustamiseks.
17 Actavis väidab oma hagi põhjendamiseks esiteks, et teine täiendava kaitse tunnistus, mille Sanofi sai irbesartaani kombinatsioonile hüdrokloortiasiidiga, on kehtetu, kuna – niivõrd, kuivõrd sellist toimeainete kombinatsiooni ei olnud aluspatendi nõudluste ühegi punkti sõnastuses sõnaselgelt määratletud või nimetatud – aluspatent seda kombinatsiooni määruse nr 469/2009 artikli 3 punkti a tähenduses ei kaitsnud. Sanofi seevastu väidab, et niisugune määratlus sisaldub Sanofi patendi nõudluses 20, mis näeb ette, et patent kaitseb irbesartaani kombinatsiooni diureetikumiga. Hüdrokloortiasiid ongi nimelt diureetikum.
18 Teiseks väidab Actavis, et kombinatsiooni täiendava kaitse tunnistus on määruse nr 469/2009 artikli 3 punkti c arvestades kehtetu, sest selle sätte mõttes „toode” oli juba saanud esimese täiendava kaitse tunnistuse. Sanofi seevastu väidab, et kõnesolevat sätet ei ole rikutud, sest esimene täiendava kaitse tunnistus ja ravimi Aprovel müügiload saadi ainsale toimeainele irbesartaan, samas kui teine täiendava kaitse tunnistus ja ravimi CoAprovel müügiload saadi erinevale tootele, st irbesartaani kombinatsioonile hüdrokloortiasiidiga.
19 Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et need argumendid tõstatavad esiteks küsimuse, kuidas tõlgendada määruse nr 469/2009 artikli 3 punkti a ja teiseks küsimuse, kuidas tõlgendada selle määruse artikli 3 punkte c ja d, mida Euroopa Kohus on käsitlenud oma 24. novembri 2011. aasta otsustes kohtuasjas C‑322/10: Medeva (EKL 2011, lk I‑12051) ja kohtuasjas C‑422/10: Georgetown University jt (EKL 2011, lk I‑12157) ning 25. novembri 2011. aasta määrustes kohtuasjas C‑518/10: Yeda Research and Development Company ja Aventis Holdings (EKL 2011, lk I‑12209), kohtuasjas C‑630/10: University of Queensland ja CSL (EKL 2011, lk I‑12231) ja kohtuasjas C‑6/11: Daiichi Sankyo (EKL 2011, lk I‑12255).
20 Sellest hoolimata leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et need eelnevad kohtulahendid ei võimalda tal põhikohtuasja lahendada.
21 Ta on esiteks seisukohal, et vastustes, mille Euroopa Kohus on andnud eespool nimetatud kohtulahendites, mis puudutasid eelkõige küsimust, millised kriteeriumid võimaldavad kindlaks määrata, kas toodet kaitseb „aluspatent” määruse nr 469/2009 artikli 3 punkti a mõttes, ei ole Euroopa Kohus andnud selget kriteeriumi, mis oleks kohaldatav niisuguste asjaolude suhtes nagu põhikohtuasjas.
22 Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates kinnitavad sellist seisukohta lahknevused, mis valitsevad mitmete siseriiklike kohtute praktikas, põhikohtuasjaga analoogsetes kohtuasjades. Nii leidis Tribunal de grande instance de Paris (Prantsusmaa) oma 10. augusti 2012. aasta lahendis kohtuasjas Sanofi vs. Sandoz sarnaselt Actavise seisukohaga põhikohtuasjas, et Sanofi patendi nõudluses 20 ei olnud hüdrokloortiasiidi ja irbesartaani kombinatsiooni määratletud ega mainitud. Seevastu asusid Landgericht Düsseldorf (Saksamaa) ja Rechtbank’s-Gravenhage (Madalmaad) seisukohale, et see kombinatsioon oli hõlmatud Sanofi saadud aluspatendi nõudlusega 20. High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court), kes pakub kõnesolevale küsimusele vastuse, arvab, et otsustav peaks olema teada saada, kas kõnesolev toimeaine või toimeainete kombinatsioon kujutab endast aluspatendi keskset leiutustegevuse tulemust.
23 Teiselt poolt on eelotsusetaotluse esitanud kohus seisukohal, et ei ole käsitletud küsimust, kas Euroopa Kohus hindas eespool viidatud kohtuotsustes Medeva ja Georgetown University jt ümber oma varasema kohtupraktika, mis käsitleb määruse nr 469/2009 artikli 3 punkti c tõlgendamist. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on nimelt arvamusel, et need kohtulahendid ei võimalda kindlaks määrata, kas Euroopa Kohus on nüüdsest seisukohal, et selle sättega on vastuolus, kui kõnealuse määruse artikli 1 mõttes „aluspatendi” kohta antakse rohkem kui üks täiendava kaitse tunnistus, sõltumata selle patendiga kaitstud toodete arvust, või on Euroopa Kohus jätkuvalt seisukohal, et „aluspatendi” ja „toote” kohta võib anda ühe täiendava kaitse tunnistuse, nagu tuleneb 23. jaanuari 1997. aasta otsusest kohtuasjas C‑181/95: Biogen (EKL 1997, lk I‑357) ja 3. septembri 2009. aasta otsusest kohtuasjas C‑482/07: AHP Manufacturing (EKL 2009, lk I‑7295).
24 Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib sellega seoses, et kuigi Madalmaade patendiamet lähtub eespool viidatud kohtuotsustes Medeva ja Georgetown University jt antud tõlgendusest, mille kohaselt on keelatud rohkem kui ühe täiendava kaitse tunnistuse andmine patendi kohta, sõltumata selle patendiga kaitstud toodete arvust, pidas Ühendkuningriigi patendiamet põhikohtuasjas võimalikuks anda Sanofile kaks täiendava kaitse tunnistust, tuginedes ühele ainsale kõnesoleva artikli 1 mõttes „aluspatendile”, sest need kaks täiendava kaitse tunnistust vastavad seda tüüpi patendiga kaitstud kahele erinevale tootele.
25 Neil asjaoludel otsustas High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Milliste kriteeriumide põhjal tuleb otsustada, kas „toodet [kaitseb] kehtiv aluspatent” määruse nr 469/2009 artikli 3 punkti a tähenduses?
2. Kas olukorras, kus kehtiv aluspatent kaitseb mitut toodet, on patendiomanikule iga kaitstud toote kohta tunnistuse väljaandmine vastuolus määrusega, eriti selle artikli 3 punktiga c?”
26 Teise eelotsuse küsimusega, mida tuleb käsitleda esimesena, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, kus patendiomanik on uudset toimeainet kaitsva patendi ja seda ainet ainsa toimeainena sisaldava ravimi müügiloa alusel juba saanud sellele toimeainele täiendava kaitse tunnistuse, tuleb määruse nr 469/2009 artikli 3 punkti c tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui – tuginedes küll samale patendile, aga ka müügiloale, mis on antud erinevale ravimile (mis sisaldab sama toimeainet kombinatsioonis muu toimeainega, mida patent sellisena ei kaitse) – selle patendi omanik saab nimetatud toimeainete kombinatsioonile teise täiendava kaitse tunnistuse.
27 Euroopa Kohus on muidugi juba otsustanud, et kui määruse nr 469/2009 artikli 1 mõttes „toode” on kaitstud mitme kehtiva aluspatendiga, mis kuuluvad mitmele omanikule (olgu siis tegemist tootele, valmistamismeetodile või toote rakendamisele saadud patendiga), võib igaüks neist patentidest määruse nr 469/2009 artikli 3 punkti c kohaselt anda õiguse saada täiendava kaitse tunnistus, kuid iga aluspatendi kohta saab siiski välja anda vaid ühe täiendava kaitse tunnistuse (vt eespool viidatud kohtuotsus Biogen, punkt 28, ja kohtuotsus AHP Manufacturing, punktid 22 ja 23). Niisuguses olukorras avaldavad igale omanikule kuuluvad eri tüüpi patendid mõju kaitsele, mida on võimalik täiendava kaitse tunnistuse omandamise kaudu saada, sest toodet ennast kaitsva patendi alusel saadav täiendava kaitse tunnistus kaitseb seda toodet, samas kui toote valmistusprotsessi kaitsva patendi alusel saadav kaitse puudutab üksnes selle toote valmistusprotsessi või laieneb kaitse ka otseselt selle valmistusprotsessi tulemusena saadud tootele, kui selle patendi suhtes kohaldatav õigus nii ette näeb (vt eespool viidatud kohtumäärus University of Queensland ja CSL, punkt 39); niisuguse patendi puhul, mis kaitseb kas tuntud või tundmatu toimeaine uut ravialast rakendust, võib täiendava kaitse tunnistusega antud kaitse hõlmata üksnes toote uut kasutusviisi, mitte aga toimeainet ennast (19. juuli 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑130/11: Neurim Pharmaceuticals (1991), punkt 25).
28 Põhikohtuasi puudutab siiski teistsugust olukorda. Nimelt on seal kõne all olukord, kus sama aluspatenti saab lugeda kaitsvaks mitut toodet määruse nr 469/2009 artikli 3 punkti a mõttes ja seega kerkib selles kohtuasjas üles küsimus, mis erineb eespool viidatud kohtuotsuste Biogen ja AHP Manufacturing aluseks olnud kohtuasjades käsitletust – nimelt, kas niisugune patent võib võimaldada selle omanikul saada mitu täiendava kaitse tunnistust.
29 Mitut erinevat „toodet” kaitsev patent võib põhimõtteliselt küll võimaldada saada mitu täiendava kaitse tunnistust seoses iga eraldiseisva tootega, sest igaüks neist on sellisena „aluspatendiga” „kaitstud” vastavalt määruse nr 469/2009 artikli 3 punktile a koostoimes selle määruse artikli 1 punktidega b ja c (12. detsembri 2013. aasta otsus kohtuasjas C‑484/12: Georgetown University, punkt 30).
30 Niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas ja isegi kui eeldada, et muu hulgas on täidetud artikli 3 punktis a seatud tingimus, ei saa selle määruse artikli 3 punkti c kohaldamisel siiski lubada, et kehtiva aluspatendi omanik võiks saada uue pikema kehtivusajaga täiendava kaitse tunnistuse iga kord, kui ta laseb liikmesriigi turule ravimi, mis sisaldab ühelt poolt aluspatendiga kaitstud toimeainet, mis kujutab eelotsusetaotluse esitanud kohtu märkuste kohaselt keskset leiutustegevuse tulemust, ja teist toimeainet, mis ei ole patendi alusel sellisena kaitstud.
31 Täiendava kaitse tunnistusega soovitakse üksnes taastada aluspatendi piisav tegelik kaitseaeg, võimaldades selle omanikul kasutada pärast aluspatendi kehtivuse lõppu täiendavat ainuõiguse kehtivuse aega, et kompenseerida talle vähemalt osaliselt viivitust leiutise ärieesmärgil kasutamise alustamisel, mis tuleneb patenditaotluse esitamise ning esmase Euroopa Liidu müügiloa saamise vahele jäävast ajavahemikust (11. novembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑229/09: Hogan Lovells International, EKL 2010, lk I‑11335, punkt 50, ning eespool viidatud kohtuotsus Georgetown University, punkt 36).
32 Põhikohtuasjas on Sanofi patent, mis iseenesest kaitseb toimeainet irbesartaan määruse nr 469/2009 artikli 3 punkti a mõttes, juba võimaldanud selle omanikul saada nimetatud toimeainele täiendava kaitse tunnistuse. Ka ei ole vaidlustatud, et hüdrokloortiasiid kui diureetikute kategooriasse kuuluv toimeaine ei ole kaitstud ei selle ega ka ühegi teise patendiga.
33 Vastavalt määruse nr 469/2009 artiklile 5 tulenevad sellise tootega seoses nii väljastatud täiendava kaitse tunnistusest patendi kehtivuse lõppedes samad õigused, mille andis selle toote suhtes aluspatent, arvestades aluspatendiga antud kaitse piire, nagu on sätestatud kõnealuse määruse artiklis 4. Kui patendi kehtivusajal võis patendiomanik niisiis oma patendile tuginedes takistada enda toote igasugust või mõnel viisil kasutamist ravimina, mis koosneb sellest tootest või sisaldab seda, siis saab ta samale tootele antud täiendava kaitse tunnistusega edaspidiseks samad õigused igasuguseks toote ravimina kasutamiseks, mis oli lubatud enne tunnistuse kehtivusaja lõppemist (vt eespool viidatud kohtuotsused Medeva, punkt 39, ja Georgetown University jt, punkt 32, ning eespool viidatud kohtumäärused University of Queensland ja CSL, punkt 34, ja Daiichi Sankyo, punkt 29).
34 Osas, milles põhikohtuasjas on selge, et esimese täiendava kaitse tunnistuse kehtivusajal võis Sanofi talle kuuluva aluspatendi alusel takistada irbesartaani igasugust või mõnel viisil kasutamist ravimina, mis koosneb sellest tootest või sisaldab seda, sai ta samale tootele antud täiendava kaitse tunnistusega (mis on vahepeal juba kehtivuse kaotanud) edaspidiseks samad õigused igasuguseks toote ravimina kasutamiseks, mis oli lubatud enne tunnistuse kehtivusaja lõppemist.
35 Sellest tuleneb, et täiendava kaitse tunnistus võimaldas Sanofil takistada irbesartaani ja hüdrokloortiasiidi kombinatsiooni sisaldava ja ravimi Aprovel omaga analoogse ravinäidustusega ravimi turustamist, nii et kui selle farmaatsialabori konkurent oleks turustanud CoAproveliga analoogset ja samade ravinäidustustega ravimit, oleks Sanofi saanud seda turustamist takistada, tuginedes oma täiendava kaitse tunnistusele irbesartaani osas (vt selle kohta toimeaine valsartaani kasutamise kohta koos hüdrokloortiasiidiga 9. veebruari 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑442/11: Novartis, punkt 23, ja otsus kohtuasjas C‑574/11: Novartis, punkt 20).
36 Niisuguses olukorras näeb määruse nr 469/2009 artikkel 13 ette, et kui esimene täiendava kaitse tunnistus kaotab kehtivuse, ei saa selle omanik tunnistuse saamise aluseks olnud aluspatendile tuginedes enam takistada kolmandaid isikuid turustamast toimeainet, mida tunnistus kaitses, mis tähendab, et pärast kõnealust kuupäeva peab nimetatud kolmandatel isikutel olema võimalus lasta turule mitte üksnes neid ravimeid, mis sisaldavad varem kaitstud toimeainet, vaid ka igasuguseid ravimeid, mis sisaldavad seda toimeainet kombinatsioonis muu toimeainega, mida sellisena ei kaitse aluspatent ega ükski muu patent.
37 Lisaks, mis puudutab põhikohtuasjas antud teist täiendava kaitse tunnistust, ei ole välistatud, et patendi kaudse rikkumise eest teatava kaitse ette nägevate siseriiklike õigusnormide kohaldamisel võiks irbesartaani ja hüdrokloortiasiidi kombinatsioonile antud täiendava kaitse tunnistus võimaldada selle omanikul takistada sellise ravimi turustamist, mis sisaldab irbesartaani kas ainsa toimeainena või kombinatsioonis. Niisuguses olukorras võiks see teine täiendava kaitse tunnistus tegelikkuses anda selle omanikule irbesartaani osas (küll osaliselt ja kaudselt) uue kaitse, faktiliselt pikendades kaitset, mis sellel juba oli tulenevalt nimetatud toimeainele antud esimesest täiendava kaitse tunnistusest; see toimuks käesoleva kohtuotsuse punktis 35 nimetatud tingimustel. Võttes seega arvesse selle andmisega kaitse ulatusele kaasnevaid tagajärgi, kinnitab kirjeldatud aspekt, et niisugust täiendava kaitse tunnistust, nagu seda on põhikohtuasjas kõne all olev teine täiendava kaitse tunnistus, ei tohiks anda.
38 Ka siis, kui CoAprovel oleks niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas saanud müügiloa enne ravimit Aprovel, mis oleks võimaldanud selle omanikul saada täiendava kaitse tunnistuse eespool viidatud kohtuotsuse Medeva punkti 34 arvestades ainult irbesartaanile või irbesartaani ja hüdrokloortiasiidi kombinatsioonile, ei oleks müügiloa hilisem andmine ravimile Aprovel võimaldanud määruse nr 469/2009 artikli 3 punktis c sätestatud tingimust arvestades lubada teise täiendava kaitse tunnistuse andmist irbesartaanile.
39 Mis puudutab Sanofi argumenti, et niisuguse ravimi nagu CoAprovel turulelaskmine toob patendiomanikule kaasa täiendavaid uurimistöö- ja kliiniliste ning pre‑kliiniliste katsete kulusid, mis õigustavad teise täiendava kaitse tunnistuse andmist irbesartaani ja hüdrokloortiasiidi kombinatsioonile, siis ei sea see asjaolu küsimuse alla käesolevas kohtuotsuses esitatud tõlgendust.
40 Mis nimelt puudutab määruse nr 469/2009 eesmärki, nii nagu seda on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 31, st kompenseerida aluspatendi omanikul tekkivat viivitust oma leiutise ärieesmärgil kasutama asumisel, andes talle täiendava ainuõiguse kehtivuse aja, siis esiteks võimaldas esimese täiendava kaitse tunnistuse andmine ainsale toimeainele irbesartaan selle omanikule juba niisuguse kompensatsiooni saada ja teiseks ei ole määruse eesmärk täielikult kompenseerida viivitust leiutise turustamisel ega ka kompenseerida seda viivitust seoses kõigi võimalike selle leiutise turustamisvormidega, sh sama toimeainega moodustatavate ühendite vormis.
41 Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et määruse nr 469/2009 põhieesmärk on kompenseerida viivitust aluspatendi esemeks oleva leiutustegevuse keskse osa ehk põhikohtuasjas irbesartaani turustamise alustamisel. Arvestades määruse nr 469/2009 põhjenduses 10 meenutatud vajadust arvesse võtta kõik asjaga seotud huvid, kaasa arvatud rahvatervis, siis tähendaks selle tunnistamine, et nimetatud toimeaine järjestikused turule laskmised koos piiramatu arvu teiste toimeainetega, mida aluspatent sellisena ei kaitse, vaid mis on patendinõudluste sõnastuses üldsõnaliselt ära mainitud (põhikohtuasjas näiteks: „beetablokaator”, „kaltsiumiantagonist”, „diureetikum”, „mittesteroidne põletikuvastane ravim” või „rahusti”), annab õiguse saada mitu täiendava kaitse tunnistust, oleks vastuolus kohustusega tasakaalustada farmaatsiatööstuse ja rahvatervise huvid, mis puudutab liidus uurimistegevuse edendamist täiendava kaitse tunnistuse kaudu.
42 Sellest tuleneb, et niisuguses olukorras on määruse nr 469/2009 artikli 3 punktiga c vastuolus, kui sama aluspatent võimaldab selle omanikul saada irbesartaaniga seoses mitu täiendava kaitse tunnistust, sest need täiendava kaitse tunnistused seonduksid tegelikkuses kas osaliselt või täielikult sama tootega (vt selle kohta seoses taimekaitsevahenditega 10. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑285/99: BASF, EKL 2001, lk I‑3643, punktid 24 ja 27). Kui aga kombinatsioon, mis koosneb uudsest toimeainest, mis on juba täiendava kaitse tunnistuse saanud, ja teisest toimeainest, mis ei ole sellisena kõnesoleva patendiga kaitstud, saab uue aluspatendi selle määruse artikli 1 punkti c mõttes, siis võib kõnesolev patent, mis kaitseb täiesti erinevat leiutist, anda õiguse saada täiendava kaitse tunnistus seoses sellise uue, hiljem turule lastud kombinatsiooniga.
43 Eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustest teisele vastata, et niisugustel asjaoludel nagu põhikohtusjas, kus patendiomanik on uudset toimeainet kaitsva patendi ja seda ainet ainsa toimeainena sisaldava ravimi müügiloa alusel juba saanud sellele toimeainele täiendava kaitse tunnistuse, millele ta saab tugineda, et takistada selle toimeaine kasutamist eraldi või kombinatsioonis teiste toimeainetega, tuleb määruse nr 469/2009 artikli 3 punkti c tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui selle patendi omanik saab –, tuginedes küll samale patendile, aga ka uuemale müügiloale, mis on antud erinevale ravimile (mis sisaldab sama toimeainet kombinatsioonis muu toimeainega, mida patent sellisena ei kaitse) – nimetatud toimeainete kombinatsioonile teise täiendava kaitse tunnistuse.
44 Arvestades teisele küsimusele antud vastust, mille kohaselt Sanofile ei võinud kombinatsiooni irbesartaan-hüdrokloortiasiid jaoks anda niisugust teist täiendava kaitse tunnistust, nagu on kõne all põhikohtuasjas, sõltumata sellest, kas see kombinatsioon oli aluspatendiga määruse nr 469/2009 artikli 3 punkti a mõttes kaitstud või mitte, ei ole esimesele küsimusele vaja vastata.
Niisugustel asjaoludel nagu põhikohtusjas, kus patendiomanik on uudset toimeainet kaitsva patendi ja seda ainet ainsa toimeainena sisaldava ravimi müügiloa alusel juba saanud sellele toimeainele täiendava kaitse tunnistuse, millele ta saab tugineda, et takistada selle toimeaine kasutamist eraldi või kombinatsioonis teiste toimeainetega, tuleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. mai 2009. aasta määruse (EÜ) nr 469/2009 ravimite täiendava kaitse tunnistuse kohta artikli 3 punkti c tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui selle patendi omanik saab –, tuginedes küll samale patendile, aga ka uuemale müügiloale, mis on antud erinevale ravimile (mis sisaldab sama toimeainet kombinatsioonis muu toimeainega, mida patent sellisena ei kaitse) –nimetatud toimeainete kombinatsioonile teise täiendava kaitse tunnistuse.

matches: kohus Kohus Kohus Kohus kohus Kohus kohus Kohus Kohus kohus kohus Kohus


15.12.2004 RT I 2004, 89, 609 01.01.2005 ja 7. 01. 2005; osaliselt 1. 09. 2005 ja 1. 01. 2006
[Paragrahv 61 jõustub 1. 01. 2006]
§ 8. – § 9. [Kehtetud – RT I 1999, 95, 843 - jõust. 01.01.2000]
(12) Piirkondades, kus käesoleva paragrahvi lõigete 11 ja 11 1alusel on kehtestatud piirangud, annab kalastuskaardi püügipiirkonna maakonna keskkonnateenistus. Kui püügipiirkond jääb mitme maakonna piiresse, määrab kalastuskaardi andja keskkonnaminister. Kaitseala piires kalastuskaardi andmise õiguse võib keskkonnaminister anda kaitseala valitsejale. Kalastuskaardile märgitakse püügipiirkond, kaardi kehtivusaeg, püügiõiguse omaniku nimi ja vajaduse korral püügivahendid, nende arv ning püüda lubatud isendite arv. Kalastuskaardi andmise korra kehtestab keskkonnaminister.
(13) Kalastuskaardid antakse taotlemise ajalises järjekorras. Taotlus võetakse vastu pärast käesoleva paragrahvi lõigete 11 ja 11 1 alusel vastavaks aastaks piirangute kehtestamist. Kalastuskaardi andmisest keeldutakse, kui kalastuskaardi taotlejal on kehtiv karistus harrastuspüügi andmete esitamise nõuete rikkumise eest .
[Lõige 3 jõustub 1. 09. 2005]
[Lõige 5 jõustub 1. 09. 2005]
(9) Kui taotleja ei ole taotletava aasta 30. aprilliks tema poolt taotletud või talle käesoleva seaduse § 16 lõike 3 alusel jaotusega määratud püügivõimaluse eest tasunud või püügivõimalusi loaga välja võtnud, kui tasu maksmine ei ole nõutav, loetakse püügivõimalused tasumata või välja võtmata osas vabanenuks. Kui lubatud püügivõimalused jagati käesoleva seaduse § 16 lõike 3 alusel, jagatakse vabanenud püügivõimalused vastavalt § 16 lõike 3 alusel määratud ajaloolisele püügiõigusele. Kui lubatud püügivõimalused jaotati vastavalt taotlustele või kõigi ajaloolise püügiõiguse alusel püügivõimalusi saanud taotlejate arvelt on püügivõimalus vabanenud, jagatakse püügivõimalused pärast nende vabanemist loa andjani jõudvate nõuetekohaste taotluste järjekorras. Vabanenud püügivõimalusi ei jaotata isikule, kelle arvelt püügivõimalused vabanesid. Kui vabanenud püügivõimaluste eest ei ole tasutud taotletava aasta 1. detsembriks, ei võeta neid arvesse isiku poolt õiguspäraselt omandatud püügivõimalustena.
[Lõige 1 jõustub 1. 09. 2005]
(1) Eraveekogul püüab kala või lubab seda teha veekogu omanik, arvestades seaduses ja selle alusel kehtestatud piiranguid püügivahenditele, püügiajale ja püüda lubatud kalaliikidele. Kalapüügiks kutselise kalapüügi vahenditega peab eraveekogu omanik taotlema kalapüügiluba, mille annab Põllumajandusministeerium või põllumajandusministri määratud valitsusasutus tasuta. Eraveekogu omanik tohib õngepüüki ja harrastuspüüki temale kuuluval veekogul keelata käesoleva seaduse §-des 10 ja 11 sätestatud juhtudel .
(42) Kalalaevade riikliku registri volitatud töötleja peatab kalalaevatunnistuse kehtivuse, kui laeva ei ole ühe aasta jooksul kasutatud kalapüügiks. Kalalaevatunnistus hakkab uuesti kehtima, kui esitatakse taotlus kalalaevale kalapüügiloa saamiseks. Kalalaevatunnistuse kehtivuse peatumise ajaks tagastatakse tunnistus kalalaevade riikliku registri volitatud töötlejale .
(1) Kutseline kalapüügiõigus on tasuline. Tasu suuruse määrab igaks kalendriaastaks Vabariigi Valitsus, lähtudes püügipiirkonna eripärast, püügivahendi liigist ja selle püügivõimsusest või rahvusvahelise lepingu alusel jaotatavatest püügivõimalustest.
(11) Kutselise kalapüügiõiguse tasu ei tohi ületada nelja protsenti tasu kehtestamise aastale eelnenud aastal püügivahendiga või püügipäevas püügipiirkonnas keskmiselt väljapüütud kalakoguse või püütud kalaliigi harilikust väärtusest ega olla väiksem kui 15 krooni, välja arvatud käesoleva paragrahvi lõigetes 12 ja 13 sätestatud juhtudel ning püügiõiguse tasu isendi kohta.
(13) Püügikoormuse reguleerimiseks võib teadusasutuste ettepanekul kehtestada käesoleva paragrahvi lõikest 11 tulenevast kõrgemat püügiõiguse tasu kalaliigi kohta või püügivahendi kohta, millega püütakse kalaliiki, mille varu olukord on halb. Kõrgem püügiõiguse tasu ei tohi olla suurem kui 60 protsenti tasu kehtestamise aastale eelnenud aastal püügivahendiga või püügipäevas püügipiirkonnas keskmiselt väljapüütud kalakoguse või püütud kalaliigi harilikust väärtusest.
(14) Kalapüügivahendi püügiõiguse tasu määratakse aasta kohta. Püügiõiguse tasu on aastas püügipäeva eest 1000 kuni 5000 krooni, tonni eest 20 kuni 1000 krooni, püügivahendi eest 15 kuni 2000 krooni ja isendi eest 5 kuni 15 krooni. Püügiõiguse tasu püügivahendi eest, millega püütakse angerjat, on aastas kuni 10 000 krooni. Põhjanooda ehk mutniku püügiõiguse tasu on aastas 20 000 kuni 40 000 krooni .
(21) Eripüügiloa tasu määrab keskkonnaminister . Tasu määramisel lähtutakse püütava liigi kaitsestaatusest, loodusliku kudemise võimalusest antud veekogus, kala suguküpsuse astmest, soost ja esmakokkuostu hinnast. Eripüügiõiguse tasu võib isendi kohta olla 10 kuni 100 krooni.
(3) Harrastuspüügiõigus on tasuline, välja arvatud käesoleva paragrahvi lõikes 3 3nimetatud juhtudel. Harrastuspüügiõiguse tasu määrab keskkonnaminister .
(31) Harrastuspüügiõiguse tasu määramisel lähtutakse püügi ajast, kohast, püügivahendi püügivõimsusest, kalavaru olukorrast püügipiirkonnas ning püütava kalaliigi väärtusest. Harrastuspüügiõiguse tasu on ööpäevas 0,5 kuni 200 krooni. Harrastuspüügiõiguse tasu vähinata või vähimõrraga on ööpäevas ühe püügivahendi kohta 15 kuni 200 krooni .
(32) [Kehtetu – RT I 2004, 89, 609 - jõust. 01.01.2005; 7. 01. 2005]
(33) Harrastuspüügiõiguse tasu ei pea maksma eelkooliealised lapsed, alla 16-aastased õpilased, pensionärid, õigusvastaselt represseeritud isikud ja puuetega isikud, välja arvatud käesoleva seaduse § 11 lõigetes 11, 111 ja 11 2 sätestatud juhtudel.
(4) Kutselise kalapüügiõiguse eest merel väljaspool Läänemerd ei võeta tasu, kui püügivõimalusi seal ei ole taganud Eesti Vabariik. Nimetatud juhul tasub kalapüügiõiguse saanud isik vaatleja laeval viibimise kulud.
(5) [Kehtetu - RT I 2000, 81, 514 - jõust. 10.11.2000]
(7) Tasu kutselise kalapüügiõiguse, eripüügiõiguse ja harrastuspüügiõiguse eest kantakse riigieelarvesse. Laekunud raha kasutamise sihtotstarbe ja korra sätestab seadus.
(8) Tasu harrastuspüügiõiguse ja eripüügiõiguse eest tuleb maksta enne püügiõigust tõendava dokumendi saamist.
(10) Kui kalapüügiloa andja on tunnistanud loa kehtetuks loa saanud isikust sõltumatutel asjaoludel, tagastatakse püügiõiguse tasu loa saanud isikule tema poolt kasutamata jäänud püügivõimaluste ulatuses vastavasisulise taotluse alusel.
[Lõige 1 kehtetu alates 1. 09. 2005]
[Lõige 2 kehtetu alates 1. 09. 2005]
(2) Keskkonnaminister kehtestab, lähtudes kalavarude seisundist, lubatud aastase püügivahendite arvu ja vajadusel ka väljapüügimahu merel kuni 20 m samasügavusjooneni, Peipsi, Lämmi- ja Pihkva järvel ja siseveekogudel maakondade ja omavalitsuste lõikes .
[Lõige 21 jõustub 1. 09. 2005]
[Lõige 2 jõustub 1. 01. 2006]
(9) Kui merel ümberlaadimiseks, vastuvõtmiseks, töötlemiseks, mitme laeva ühiseks püügitegevuseks või lossimiseks on vaja luba, annab selle Põllumajandusministeerium. Loa andmise ja loa andmisest keeldumise korra ning loa vormi kehtestab põllumajandusminister .
(1) Käesoleva seaduse §-des 23 1–235 sätestatud väärtegudele kohaldatakse karistusseadustiku (RT I 2001, 61, 364; 2002, 86, 504; 82, 480; 105, 612; 2003, 4, 22) üldosa ja väärteomenetluse seadustiku (RT I 2002, 50, 313; 110, 654; 2003, 26, 156) sätteid.
(4) Käesoleva seaduse § 13 6 jõustub 2003. aasta 1. augustil. Kalalaevatunnistust nõutakse alates kalalaeva kalapüügilubade andmisest 2004. aastaks.
1) jõustuvad käesoleva seaduse § 15 lõiked 3 1–3 3, § 16 lõiked 32–35 ning § 16 2 lõiked 2 ja 3;
1) jõustuvad käesoleva seaduse § 13 lõiked 6–14, § 13 1 lõiked 5 ja 6, § 13 3 lõige 11, § 134 lõike 8 punktid 8–10, § 13 6 lõiked 4 1 ja 42, § 15 lõiked 1 3, 14 ja 21, § 16 lõiked 21 ja 51 , § 161 lõike 2 punktid 9 ja 10 ning lõige 3, § 17 lõike 2 punkt 6, § 171, § 18 lõiked 8 ja 9, § 19 lõiked 4 ja 5, § 20 lõiked 7 ja 8, § 20 2 , § 234, § 235, § 236, § 24 2 lõige 11 ning § 25 lõiked 5 ja 6;
2) jõustuvad 2003. aasta 17. detsembri redaktsioonis käesoleva seaduse § 1, § 13 lõiked 1 ja 5, § 134 lõige 4, lõike 8 punkt 1 ja lõige 9, § 136 lõiked 1, 4 ja 5, § 15 lõiked 2 ja 7, § 161 lõike 2 punktid 1 ja 2, § 18 lõige 1, § 19 lõige 3, § 20 lõige 6, § 23 1 pealkiri ja lõige 1, § 232 pealkiri ja lõige 1, § 23 3, § 242 lõige 1 ning § 25 lõige 4;
6) jõustuvad 2004. aasta 15. detsembri redaktsioonis käesoleva seaduse § 11 lõike 3 punkt 5 ja lõige 11 1 ning § 15 lõige 11.
[Kehtetud - RT I 2004, 89, 609 - jõust. 07.01.2005]
1) jõustuvad 2004. aasta 15. detsembri redaktsioonis käesoleva seaduse § 131 lõige 3, § 132 lõige 5, § 13 4 lõige 3, § 135 lõige 1 ja § 16 lõige 21;
(17) 2006. aasta 1. jaanuaril jõustuvad 2004. aasta 15. detsembri redaktsioonis käesoleva seaduse § 6 1, § 17 1 lõige 2 ning § 18 lõiked 3 ja 9.


Kaadrikaitseväelase ümberasumisega seotud kulu kompenseerimise ja ühekordse hüvitise maksmise kord ja ulatus – Riigi Teataja
Kaadrikaitseväelase ümberasumisega seotud kulu kompenseerimise ja ühekordse hüvitise maksmise kord ja ulatus
Kaadrikaitseväelase ümberasumisega seotud kulu kompenseerimise ja ühekordse hüvitise maksmise kord ja ulatus - sisukord
§ 3 Ümberasumisega seotud kulud
§ 4 Ümberasumisega seotud ühekordne hüvitis
§ 5 Ümberasumisega seotud kulu kompenseerimise ja ühekordse hüvitise taotlemine
§ 7 Kompensatsiooni ja hüvitise väljamaksmine
RT I, 05.07.2011, 18
Vastu võetud 30.06.2011 nr 90
Määrus kehtestatakse „Kaitseväeteenistuse seaduse“ § 162 lõike 2 alusel.
(1) Käesoleva määrusega kehtestatakse kaadrikaitseväelase Eestis asuvale ametikohale määramisega kaasneva ümberasumisega seotud kulu kompenseerimise ja sellega seoses ühekordse hüvitise maksmise kord ja ulatus.
(2) Käesolevat määrust ei kohaldata kaadrikaitseväelasele, kes:
1) määratakse ametikohale osalemaks rahvusvahelises sõjalises operatsioonis või sellele eelneval väljaõppel;
2) määratakse ametikohale seoses välislähetusse saatmisega või suunatakse teenistuskohale seoses välisteenistusse asumisega;
3) jätkab talle enne ametikohale määramist antud tööandja eluruumi kasutamist;
5) määratakse ametikohale seoses lepingulisse tegevteenistusse võtmisega.
(1) Kaadrikaitseväelase ümberasumiseks käesoleva määruse tähenduses loetakse kaadrikaitseväelase riigisisest elukohavahetust ühest paikkonnast teise seoses tema määramisega teises paikkonnas asuvale ametikohale. Kaadrikaitseväelase ümberasumine võib toimuda üksi või koos pereliikmega.
(2) Paikkonnaks käesoleva määruse tähenduses on kohaliku omavalitsuse üksus.
(3) Pereliikmeks käesoleva määruse tähenduses on kaadrikaitseväelasega koos elav abikaasa ja isik, kelle suhtes kaadrikaitseväelasel on „Perekonnaseadusest“ tulenev ülalpidamiskohustus.
§ 3. Ümberasumisega seotud kulud
(1) Ümberasumisega seotud kuluna kompenseeritakse kaadrikaitseväelase ja tema pereliikme sõidukulu ning isikliku vara veo- ja kolimiskulu.
(2) Ümberasumisega seotud kulu kompenseeritakse kuludokumentide alusel vastavalt tegelikele kulutustele, kuid mitte rohkem kui 320 eurot kokku kaadrikaitseväelase ja tema pereliikmete kohta.
§ 4. Ümberasumisega seotud ühekordne hüvitis
(1) Kaadrikaitseväelasele makstakse kirjaliku taotluse alusel seoses ametikohale määramisega toimunud ümberasumisel ühekordse hüvitisena tema ühe kuu ametipalk uuel ametikohal.
(2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 sätestatud hüvitisele lisatakse 25% kaadrikaitseväelase ametipalga määrast iga kaadrikaitseväelasega koos ümber asuva pereliikme kohta.
§ 5. Ümberasumisega seotud kulu kompenseerimise ja ühekordse hüvitise taotlemine
(1) Ümberasumisega seotud kulu kompenseerimise ja ühekordse hüvitise maksmise taotluse (edaspidi taotlus) peab kaadrikaitseväelane esitama Kaitseväes ja Kaitseliidus teenistust korraldavale ülemale 30 päeva jooksul kaadrikaitseväelase või tema pereliikme tegelikust ümberasumisest, kuid mitte hiljem kui üks aasta ametikohale määramisest arvates.
(2) Kaadrikaitseväelasele kompenseeritakse ümberasumisega seotud kulu ja makstakse ühekordset hüvitist, kui tema või pereliikme ümberasumine leiab aset ühe aasta jooksul kaadrikaitseväelase ametikohale määramisest arvates.
(3) Kaadrikaitseväelasel, kes määratakse ametikohale eelmise ametikoha paikkonda ja kelle eelmisele ametikohale määramisest ei ole möödunud rohkem kui üks aasta, on õigus esitada taotlus vaid juhul, kui tema või pereliikme ümberasumine leiab aset ühe aasta jooksul kaadrikaitseväelase eelmisele ametikohale määramisest ja eelmine määramine oleks samuti tinginud tema ümberasumise.
(4) Käesoleva paragrahvi lõikes 3 sätestatud kaadrikaitseväelane peab taotluse esitama Kaitseväes ja Kaitseliidus teenistust korraldavale ülemale 30 päeva jooksul kaadrikaitseväelase või tema pereliikme tegelikust ümberasumisest, kuid mitte hiljem kui üks aasta eelmisele ametikohale määramisest arvates.
(5) Kaitseväe või Kaitseliidu välisele teenistuskohale suunatud kaadrikaitseväelane esitab taotluse Kaitseväe peastaabi ülemale.
(6) Taotluses märgib kaadrikaitseväelane:
2) eelmise ametikoha ja uue ametikoha nimetuse;
3) ametikohale määramise käskkirja numbri ja kuupäeva;
4) ümberasumise kuupäeva;
5) ümberasumisega seotud kulu suuruse, mille kompenseerimist taotleb;
6) eelmise ja uue elukoha aadressi;
7) temaga koos ümber asunud pereliikme ees- ja perekonnanime, vanuse ning seose kaadrikaitseväelasega;
8) kinnituse tema kasutuses olnud tööandja eluruumi vabastamisest;
9) kinnituse esitatud andmete õigsuse kohta.
(7) Taotlusele lisab kaadrikaitseväelane elukohavahetust ja kulu tekkimist tõendavad dokumendid.
(8) Kaadrikaitseväelane, kes ümberasumise järel asub elama tööandjale mittekuuluvasse eluruumi, peab taotlusega koos esitama eluruumi kasutamise õigust kinnitava dokumendi.
(2) Taotluse läbivaatajal on õigus küsida täiendavat teavet. Käesoleva paragrahvi lõikes 1 sätestatud tähtaeg peatub täiendava teabe esitamise ajaks, kuid mitte kauemaks kui 90 päevaks taotluse esitamisest arvates.
§ 7. Kompensatsiooni ja hüvitise väljamaksmine
Ümberasumise kulu kompensatsioon ja ühekordne hüvitis makstakse välja kaadrikaitseväelase näidatud arveldusarvele Kaitseväe või Kaitseliidu eelarvest 30 päeva jooksul otsuse tegemisest.
Vabariigi Valitsuse 11. aprilli 2001. a määrus nr 139 „Kaadrikaitseväelase ümberasumisega seotud kulude kompenseerimise kord“ (RT I 2001, 37, 217; 2010, 60, 407) tunnistatakse kehtetuks.