text:
Üldine teave - Horvaatia
Pärimisõigust käsitlevad sätted ning reeglid, mille alusel kohtud, muud ametiasutused ja volitatud isikud menetlevad pärimisasju, on sätestatud pärimisseaduses (Horvaatia Vabariigi ametlik väljaanne Narodne Novine (NN) nr 48/03, 163/03, 35/05 ja 127/13).
Surma puhuks võib vara kohta korralduse teha testamendi kujul. Testamendi võib teha iga täiemõistuslik vähemalt 16aastane isik.
Kehtiv on ainult seaduses sätestatud vormis koostatud testament, mis vastab seaduses sätestatud tingimustele. Tavapärastes oludes võib testamendi koostada avaliku testamendi või eratestamendi kujul ning suulise testamendi võib koostada erandlike asjaolude korral.
Eratestamet on omakäeline testament ja koostatakse tunnistajate juuresolekul. Omakäeline testament on käsikirjaline testament, mille on allkirjastanud testaator. Tunnistajate juuresolekul võib teha testamendi lugemis- ja kirjutamisvõimeline testaator, tunnistades kahe samaaegselt kohal viibiva tunnistaja ees, et dokument – olenemata sellest, kes selle on koostanud – on testaatori isiklik tahteavaldus, ning allkirjastades selle dokumendi nende juuresolekul. Tunnistajad peavad testamendile andma oma allkirjad.
Avalik testament tehakse ametiasutuste osalusel. Igaüks võib teha kehtiva testamendi avaliku testamendi kujul. Isik, kes ei oska lugeda või kirjutada oma nime, võib tavapärasel juhul teha testamendi ainult avaliku testamendi kujul. Avaliku testamendi võib testaatori palvel teha mõni seaduse kohaselt selleks volitatud isik: munitsipaalkohtu kohtunik, munitsipaalkohtu nõunik või notar ning Horvaatia Vabariigi konsul või diplomaatiline esindaja / konsulaaresindaja välismaal. Volitatud isiku poolt avaliku testamendi koostamisel läbiviidavad vajalikud menetlused ja tehtavad toimingud on sätestatud õigusaktides.
Testaator, kes soovib teha rahvusvahelise testamendi, peab esitama avalduse avalikke testamente koostama volitatud isikule. Rahvusvahelise testamendi koostamise eesmärk on tagada, et seda tunnustaks vormikohase testamendina 1973. aasta konventsiooni (rahvusvahelise testamendi vormi käsitleva ühtse õiguse kohta) osalisriigid ning need riigid, kes on võtnud rahvusvahelist testamenti käsitlevad sätted üle oma õigusesse.
Vaid erakorraliste asjaolude puhul, mis ei võimalda testamenti teha muus kehtivas vormis, võib testaator teha oma viimase testamendi suuliselt kahe samaaegselt kohal viibiva tunnistaja juuresolekul. Selline testament kaotab kehtivuse pärast seda, kui nende erakorraliste asjaolude lõppemisest on möödunud 30 päeva.
Pärimislepingud (leping, mille kohaselt isik pärandab oma vara või osa sellest teisele lepingupoolele või kolmandale isikule), tulevase pärandi või annakuga seotud lepingud (leping, mille kohaselt isik võõrandab oodatava pärandi; kolmanda elusoleva isiku pärandiga seotud leping; leping annaku või mis tahes muu hüve kohta, mida lepinguosaline loodab saada pärandina, mis ei ole veel avanenud) ning testamendi sisuga seotud lepingud (leping, mille kohaselt isik kohustub lisama oma testamenti teatavaid klausleid või neid sealt välja jätma või tühistama või jõusse jätma oma testamendi teatavad klauslid) ei ole Horvaatia õiguse kohaselt lubatud ning sellised lepingud on seega tühised.
Horvaatia õiguse kohaselt on lubatud sõlmida eluajal lepinguid vara üleandmise ja jagamise kohta. Tegemist on lepinguga, mille üleneja sugulane (üleandja) sõlmib oma alanejate sugulastega ning millega ta jagab ja annab oma alanejatele sugulastele täielikult või osaliselt üle vara, mis lepingu sõlmimise ajal talle kuulub. Selleks et leping oleks kehtiv, on vajalik kõigi laste ja teiste üleandja vara seaduse järgi pärivate alanejate sugulaste nõusolek. Leping tuleb koostada kirjalikult ning selle peab kinnitama pädeva kohtu kohtunik või see peab olema koostatud notariaalaktina või seda peab kinnitama notar (s.t leping peab olema muudetud õiguslikult siduvaks). Lepinguga võib olla hõlmatud üleandja abikaasa ning sellisel juhul on vajalik ka tema nõusolek. Kõnealuse lepinguga hõlmatud vara ei arvata pärandvara hulka ning samuti ei võeta seda arvesse pärandvara väärtuse kindlaksmääramisel.
Horvaatia õiguse kohaselt ei ole lubatud sõlmida lepingut veel avanemata pärandist loobumiseks. Erandina võib alaneja sugulane, kes võib iseseisvalt oma õigusi kasutada, sõlmida üleneja sugulasega lepingu, mille kohaselt ta loobub eelnevalt pärandist, millele tal oleks õigus üleneja sugulase surma korral. Sellise lepingu võib sõlmida ka abikaasa seoses pärandiga, mille ta päriks abikaasa surma korral. Leping tuleb koostada kirjalikult ning selle juures peab viibima pädeva kohtu kohtunik või see peab olema koostatud notariaalaktina või seda peab kinnitama notar (s.t leping peab olema muudetud õiguslikult siduvaks).
Andmed selle kohta, et testament on koostatud, hoiule antud ja välja kuulutatud, kantakse Horvaatia testamentide registrisse, mida haldab Horvaatia notarite koda. Testaatori soovil esitavad need andmed registreerimiseks pädevad kohtud, notarid, advokaadid ja testamendi teinud isikud. Testamendi registreerimine Horvaatia testamentide registris ei ole kohustuslik ning asjaolu, et testamenti ei ole sellesse registrisse kantud ega antud mingisse konkreetsesse kohta hoiule, ei muuda testamenti veel kehtetuks.
Enne testaatori surma ei ole võimalik registris sisalduvat teavet avaldada kellelegi peale testaatori või sellise isiku, kellele testaator on selleks andnud sõnaselged volitused.
Pärimismenetluste puhul peab menetlust läbi viiv kohus või notar nõudma Horvaatia testamentide registrist välja kogu teabe lahkunu võimalike testamentide kohta.
Testaatori vara käsutamise vabadus on piiratud sundosa saama õigustatud isikute õigusega pärandi sundosale.
testaatori alanejad sugulased, lapsendatud lapsed, testaatori kui partneri hoole all olevad lapsed ja nende alanejad sugulased, testaatori abikaasa või mitteabielulise kooselu partner, testaatori registreeritud partner või registreerimata kooselu partner – neil on õigus pärandi sundosale, mis moodustab poole sellest osast, mille nad oleksid pärinud seaduse järgi, kui testamenti ei oleks olnud;
testaatori vanemad, lapsendajad ja teised ülenejad sugulased – neil on õigus pärandi sundosale ainult juhul, kui neil on püsiv töövõimetus ja puuduvad toimetulekuks piisavad vahendid, ning nende sundosa suurus on kolmandik sellest osast, mille nad oleksid pärinud seaduse järgi, kui testamenti ei oleks olnud.
Sundosa saama õigustatud isikutel on õigus nõuda sundosa ainult siis, kui neil on konkreetsel juhul õigus pärida seadusjärgsete pärijatena.
See, mille alusel võib testaator jätta testamendist täielikult või osaliselt välja sundosa saama õigustatud isiku, on õigusaktides kindlaks määratud. Testaator võib seda teha, kui pärija on toime pannud tõsise õigusrikkumise testaatori vastu, rikkudes õiguslikke või moraalseid kohustusi, mis tulenevad pärija ja testaatori vahelistest perekonnasuhetest, kui pärija on tahtlikult toime pannud raske kuriteo testaatori või tema abikaasa, lapse või vanema vastu, kui pärija on toime pannud kuriteo Horvaatia Vabariigi vastu või rahvusvahelise õigusega kaitstud väärtuste vastu või kui pärija elab teiste kulul või ebaausat elu. Testaator, kes soovib pärija testamendist välja jätta, peab seda testamendis ütlema sõnaselgelt, esitades samas sellise väljajätmise põhjused. Väljajätmise põhjused peavad eksisteerima testamendi tegemise ajal. Testamendist väljajätmise korral kaotab pärija pärimisõiguse vastavalt väljajätmise ulatusele ning teiste testaatori võimalike pärijate õigused määratakse kindlaks nii, nagu oleks väljajäetud pärija surnud enne testaatorit.
Lisaks võimalusele jätta pärandi sundosa saama õigustatud isikud testamendist välja võib testaator sõnaselgelt jätta sundosa saama õigustatud alaneja sugulase osaliselt või täielikult sellisest osast ilma, kui alanejal on palju võlgasid või ta on pillaja. See osa läheb sel juhul selle alaneja sugulase asemel tema alanejatele sugulastele. Selline sundosa saamise õigusest ilmajätmine on õiguspärane ainult juhul, kui testaatori surma ajal on õigusest ilmajäänud isikul alaealine laps või varem surnud lapse alaealine laps (s.t lapselaps) või täisealine laps või varem surnud lapse täisealine laps (s.t täisealine lapselaps), kes on töövõimetu või puudega. Sundosa saamise õigusest ilma jäänud pärija pärib testaatorilt selle osa, millest teda ei ole ilma jäetud, ning samuti juhul, kui õigusest ilmajätmise põhjused testaatori surma ajal enam ei eksisteeri.
Kui testaator ei ole jätnud testamenti, pärivad tema vara seaduse alusel seadusjärgsed pärijad pärimisjärjekorras, lähtudes põhimõttest, et pärimisjärjekorras kõrgemal astmel olevad pärijad välistavad madalamal astmel olevate pärijate pärimisvõimaluse.
Testaatori seadusjärgsed pärijad on:
alanejad sugulased, lapsendatud lapsed ja testaatori kui partneri hoole all olevad lapsed ja nende alanejad sugulased;
abikaasa;
mitteabielulise kooselu partner;
registreeritud partner;
registreerimata kooselu partner;
lapsendajad;
õed-vennad ja nende alanejad sugulased;
vanavanemad ja nende alanejad sugulased;
muud ülenejad sugulased.
Pärimisõiguse seisukohast on mitteabielulise kooselu partner võrdne abikaasaga ning väljaspool abielu sündinud lapsi ja nende alanejaid sugulasi koheldakse võrdselt abielus sündinud laste ja nende alanejate sugulastega. Mitteabieluline liit, mis annab seadusliku pärimisõiguse, on kooselu vallalise naise ja vallalise mehe vahel, mis on kestnud mõnda aega (vähemalt kolm aastat või kui sellisest kooselust on sündinud ühine laps, siis vähem) ning see on lõppenud testaatori surmaga, tingimusel et on täidetud abielu kehtivusele seatud eeltingimused.
Pärimisõiguse seisukohast on registreeritud partner võrdne abikaasaga ning testaatori kui partneri hoole all olevaid lapsi käsitatakse võrdselt tema enda lastega. Registreeritud kooselu on kooselu kahe samast soost isiku vahel, mis on sõlmitud pädeva asutuse juures vastavalt eriõigusnormis (samasooliste isikute kooselu seadus) sätestatule.
Pärimisõiguse seisukohast on registreerimata kooselu partner võrdne mitteabielulise kooselu partneriga. Registreerimata kooselu on kooselu kahe samast soost isiku vahel, kes ei ole sõlminud registreeritud kooselu pädeva ametiasutuse juures, tingimusel et kooselu on kestnud vähemalt kolm aastat ning on algusest peale vastanud registreeritud kooselu kehtivuse eeltingimustele.
Testaatori alanejad sugulased ja abikaasa pärivad esimeses järjekorras. Esimese järjekorra pärijad pärivad võrdsetes osades. Sellises järjekorras pärimisel kohaldatakse per stirpes põhimõtet (pärand jaotatakse järglasliinide vahel võrdselt), nii et see osa pärandvarast, mis oleks läinud muidu varem surnud lapsele, kui ta oleks testaatorist kauem elanud, läheb nüüd võrdsetes osades tema lastele, s.t testaatori lapselastele. Kui mõni lapselastest on surnud enne testaatorit, läheb see osa, mille see lapselaps oleks pärinud juhul, kui ta oleks testaatori surma ajal elanud, nüüd võrdsetes osades tema lastele, s.t testaatori lapselapselastele ja nii edasi, kuni testaatori viimase alaneja sugulaseni.
Kui testaatoril ei olnud järglasi, pärivad tema vara teise järjekorra pärijad, s.t testaatori vanemad ja abikaasa. Testaatori vanemad pärivad poole pärandvarast ja testaatori abikaasa teise poole. Kui mõlemad vanemad on surnud enne testaatorit, pärib kogu vara abikaasa. Kui testaatoril ei ole üleelanud abikaasat, pärivad testaatori vanemad kogu pärandvara võrdsetes osades; kui üks testaatori vanematest on surnud enne testaatorit, pärib selle osa pärandvarast, mis oleks läinud asjaomasele vanemale, kui ta oleks testaatorist kauem elanud, nüüd teine vanem. Testaatori õed-vennad ja nende alanejad sugulased pärivad teise järjekorra pärijatena, kui testaatoril ei ole üleelanud abikaasat ning kui üks testaatori vanematest või mõlemad neist on surnud enne testaatorit. Sellisel juhul (kui üks testaatori vanematest või mõlemad neist on surnud enne testaatorit, kellel ei ole üleelanud abikaasat) pärivad selle osa pärandvarast, mis muidu oleks läinud kummalegi vanemale, kui nad oleksid elanud testaatorist kauem, nüüd nende lapsed (s.t testaatori õed-vennad), nende lapselapsed, lapselapselapsed ja kaugemad alanejad sugulased vastavalt reeglitele, mida kohaldatakse juhtumite puhul, kus testaatori vara pärivad tema lapsed ja teised alanejad sugulased. Kui üks testaatori vanematest on surnud enne testaatorit, kellel ei ole üleelanud abikaasat, ja sellel vanemal ei ole muid alanejaid sugulasi, läheb tema osa pärandvarast (mille ta oleks saanud juhul, kui ta oleks elanud testaatorist kauem) teisele vanemale. Kui ka teine vanem on surnud enne testaatorit, kellel ei ole üleelanud abikaasat, pärivad selle vanema alanejad sugulased selle osa pärandvarast, mis oleks muidu läinud mõlemale vanemale.
Kui testaatoril ei ole alanejaid sugulasi, abikaasat või vanemaid või kui testaatori vanematel ei ole alanejaid sugulasi, pärivad testaatori pärandvara kolmanda järjekorra pärijad. Nende hulka kuuluvad testaatori vanavanemad, kusjuures poole pärandvarast pärivad isapoolsed vanavanemad ja teise poole emapoolsed vanavanemad. Sama liini vanavanemad pärivad võrdsetes osades. Kui üks neist ühe liini esivanematest on surnud enne testaatorit, pärivad selle osa pärandvarast, mis oleks läinud asjaomasele esivanemale, kui ta oleks testaatorist kauem elanud, nüüd tema alanejad (lapsed, lastelapsed ja kaugemad alanejad sugulased) vastavalt reeglitele, mida kohaldatakse juhtumite puhul, kus testaatori vara pärivad tema lapsed ja teised alanejad sugulased. Kui ühe liini vanavanemad on surnud enne testaatorit ja neil ei ole alanejaid sugulasi, pärivad selle osa pärandvarast, mis oleks läinud neile, kui nad oleksid testaatorist kauem elanud, nüüd teise liini vanavanemad või nende alanejad sugulased.
Kui testaatoril ei ole alanejaid sugulasi või vanemaid või kui neil omakorda ei ole alanejaid sugulasi või abikaasat või vanavanemaid, kellel ei ole samuti alanejaid sugulasi, pärivad pärandvara neljanda järjekorra pärijad. Nendeks on testaatori vanavanavanemad. Ühe poole pärandvarast pärivad isapoolsed vanavanavanemad (selle osa pärivad võrdsetes osades testaatori isapoolse vanaisa vanemad ja testaatori isapoolse vanaema vanemad) ja teise poole pärivad emapoolsed vanavanavanemad (selle osa pärivad võrdsetes osades testaatori emapoolse vanaisa vanemad ja testaatori emapoolse vanaema vanemad). Kui ükski neist esivanematest ei ole enam elus, pärib selle osa, mis oleks läinud talle, kui ta oleks testaatorist kauem elanud, nüüd see esivanem, kes oli tema abikaasa. Kui üks selliste esivanemate paar ei ole enam elus, pärib need osad, mis oleks läinud muidu neile, kui nad oleksid elus olnud, nüüd sama liini teine paar. Kui ühe liini vanavanavanemad ei ole enam elus, pärivad selle osa pärandvarast, mis muidu oleks läinud neile, kui nad oleksid elus olnud, nüüd teise liini vanavanavanemad.
Kui neljanda järjekorra pärijad puuduvad, pärivad testaatori vara tema kaugemad esivanemad vastavalt tema vanavanavanemate suhtes kohaldatavatele pärimisnormidele.
Esimeses astmes viib pärimismenetlust läbi munitsipaalkohus või notar kohtu usaldusisikuna.
Munitsipaalkohtu territoriaalne pädevus viia läbi pärimismenetlusi määratakse kindlaks testaatori surmaaegse alalise asukoha järgi, teise võimalusena tema elukoha järgi, selle koha järgi, kus asub valdav osa tema varast Horvaatia Vabariigis või rahvastikuregistris registreeritud elukoha järgi. Kohtud usaldavad pärimismenetluste läbiviimise notaritele ning kui kohtu tööpiirkonnas asub mitu notaribürood, jagatakse juhtumid neile võrdselt tähestikulises järjekorras notari perekonnanime alusel.
Pärandi vastuvõtmise või sellest loobumise avalduse võib esitada suuliselt mis tahes munitsipaalkohtus, pärimisasju menetlevas kohtus või pärimismenetlust toimetava notari juures või kinnitatud dokumendi kujul kirjalikult pärimisasju menetlevale kohtule või pärimismenetlust toimetavale notarile.
Pärandi vastuvõtmise või sellest loobumise avaldust ei saa tagasi võtta.
Pärimisega seotud avalduse esitamine ei ole kohustuslik. Leitakse, et kui isik ei ole esitanud pärandist loobumise avaldust, siis ta soovib olla pärija. Isik, kes on esitanud kehtiva avalduse pärandi vastuvõtmiseks, ei saa hiljem pärandist loobuda.
Annaku vastuvõtmise või sellest loobumise avalduse võib teha suuliselt pärimisasju menetlevas kohtus või pärimismenetlust toimetava notari juures. Samuti võib pärimisasju menetlevale kohtule või pärimismenetlust toimetavale notarile esitada kinnitatud dokumendi, mis sisaldab annaku vastuvõtmise või sellest loobumise avaldust.
Õigus pärandi sundosale on seadusjärgne õigus, mis omandatakse testaatori surma korral. Pärandi sundosa saama õigustatud isik võib teha avalduse sundosa vastuvõtmise või sellest loobumise kohta suuliselt mis tahes munitsipaalkohtus, pärimisasju menetlevas kohtus või pärimismenetlust toimetava notari juures. Samuti võib ta esitada avaldust sisaldava kinnitatud dokumendi pärimisasju menetlevale kohtule või pärimismenetlust toimetavale notarile.
Õigust pärandi sundosale on võimalik pärimismenetluses kasutada ainult õigustatud isiku taotluse alusel – kui pärandi sundosa saama õigustatud isik ei nõua pärimismenetluse käigus sundosa maksmist, ei pea kohus või notar kindlaks tegema tema õigust sundosale.
Pärimismenetlused on hagita menetlused, mille eesmärk on kindlaks teha testaatori pärijad ja testaatori pärandvara ning see, millised muud õigused on pärijatel, annakusaajatel ja muudel isikutel seoses pärandvaraga.
Pärimismenetlust viib läbi munitsipaalkohus või notar kohtu usaldusisikuna. Pärimismenetluse läbiviimiseks territoriaalset pädevust omavat munitsipaalkohut nimetatakse ka pärimisasju menetlevaks kohtuks. Munitsipaalkohtu territoriaalne pädevus viia läbi pärimismenetlusi määratakse kindlaks testaatori surmaaegse alalise asukoha järgi, teise võimalusena tema elukoha järgi, selle koha järgi, kus asub valdav osa tema varast Horvaatia Vabariigis või rahvastikuregistris registreeritud elukoha järgi.
Pärimismenetlus algatatakse ex officio pärast seda, kui kohus saab surmatunnistuse, väljavõtte surmade registrist või samaväärse dokumendi. Kohus usaldab pärimismenetluse läbiviimise tema tööpiirkonnas tegutsevale notaribüroole, edastab sellele büroole surmatunnistuse ja näeb ette tähtajad menetluse läbiviimiseks. Notar viib menetluse läbi kohtu usaldusisikuna vastavalt kohtu otsusele, millega usaldatakse menetluse läbiviimine talle, ja vastavalt pärimisseadusele. Üldjuhul viib pärimismenetluse läbi notar kohtu usaldusisikuna ning vaid erandkorras teeb seda kohus ise.
Kui notar viib pärimismenetlust läbi kohtu usaldusisikuna, on tal sarnaselt kohtunikule või munitsipaalkohtu nõunikule õigus teha menetluse käigus mis tahes vajalikke toiminguid ja otsuseid, välja arvatud juhul, kui pärimisseaduses on sätestatud teisiti. Kui notari läbiviidava menetluse raames pooled vaidlustavad faktilised asjaolud, millel põhineb mõni nende õigus (näiteks pärimisõigus, pärandiosa suurus jne) või millest sõltub pärandvara koosseis või annaku ese, peab notar saatma toimiku tagasi kohtule, et kohus saaks teha otsuse menetluse peatamise kohta ning anda pooltele juhised tsiviil- või haldusasja algatamiseks. Kui notari juures läbiviidava menetluse käigus vaidlustavad pooled asjaolud, millest sõltuvad õigused testamendijärgsele pärandile või muud õigused, peab notar tagastama toimiku kohtule, kes soovitab pärimisasja pooltel algatada tsiviil- või haldusasja, kuid ei peata pärimismenetlust. Konkreetsetel seaduses sätestatud juhtudel (kui tehakse otsus pärandvara eraldamise kohta pärija varast, nende kaaspärijate õiguse kohta, kes olid elanud koos testaatoriga ja kellel oli testaatoriga varaühisus, ning majapidamisesemete jagamise kohta) võib notar teha otsuse ainult kõigi menetlusosaliste nõusolekul. Vastasel juhul peab notar samuti toimiku kohtule tagasi saatma. Kohus, kes on usaldanud pärimismenetluse läbiviimise notarile, jälgib tema tööd pidevalt.
Pärimisistung on pärimismenetluse peamine osa ning neid võib korraldada mitu.
Pärimisistungit ei viida läbi juhul, kui lahkunu ei jätnud pärandvara või kui ta jättis ainult vallasvara ja samaväärsed õigused ning ükski pärija ei nõua pärimismenetluse läbiviimist.
Pärimisistungile kutsutakse menetlusosalised (pärijad, annakusaajad, muud isikud, kellel on õigused seoses pärandvaraga), isikud, kes võivad seaduslikult nõuda pärandit (kui on olemas testament), testamenditäitja (kui selline isik on määratud) ja teised huvitatud isikud. Kohtukutses annab kohus või notar huvitatud isikutele teada menetluse algatamisest ning sellest, kas talle on esitatud mingi testament. Kohtukutsega palutakse huvitatud isikutel viivitamata esitada kirjalik testament või suulist testamenti tõendav dokument, kui see peaks olema nende valduses, või nimetada suulise testamendi tegemise juures olnud tunnistajad. Sellistele huvitatud isikutele antakse kohtukutses konkreetselt teada, et kuni esimeses astmes otsuse tegemiseni võivad nad teha avalduse pärandist loobumiseks suuliselt istungil või kinnitatud dokumendi kujul avalikult ning et istungile mitteilmumist või sellise avalduse tegemata jätmist käsitatakse nende soovina olla pärija.
Pärimisistungil arutatakse mis tahes küsimusi, mis on olulised pärimismenetluses otsuse tegemiseks, eelkõige küsimusi, mis on seotud pärimisõigusega, pärandiosa suurusega ja õigusega annakule. Kohus või notar teeb otsuse kõigi istungite põhjal. Kohtul või notaril on õigus kindlaks teha fakte, mida menetlusosalised ei ole esitanud, ning samuti on tal õigus esitada tõendeid, millest menetlusosalised ei ole teatanud, kui kohus või notar leiab, et sellised faktid ja tõendid on olulised otsuse tegemiseks. Kohus või notar teeb otsuse õiguste kohta üldjuhul pärast seda, kui huvitatud isikutele on antud võimalus esitada vajalikud avaldused. Nende isikute õigusi, kes küll kutsuti nõuetekohaselt kohtusse, kuid kes istungile ei ilmunud, kaalub kohus või notar vastavalt talle teadaolevale teabele, arvestades samas nende isikute kirjalikke avaldusi, mis esitatakse kuni otsuse tegemiseni.
Pärimisega seotud avaldused on avaldused, millega pärija võtab pärandi vastu või loobub sellest. Igal isikul on õigus teha pärimisega seotud avaldus, kuid keegi ei ole selleks kohustatud. Leitakse, et kui isik ei ole esitanud pärandist loobumise avaldust, siis ta soovib olla pärija. Isik, kes on esitanud kehtiva avalduse pärandi vastuvõtmiseks, ei saa hiljem pärandist loobuda. Kohus või notar ei nõua kelleltki pärimisega seotud avalduse esitamist, kuid pärija, kes soovib sellist avaldust teha, võib seda teha suuliselt pärimisasju menetlevas kohtus või pärimismenetlust läbiviiva notari juures või mis tahes muus munitsipaalkohtus või esitada pärimisega seotud avaldust sisaldava kinnitatud dokumendi pärimisasju menetlevale kohtule või pärimismenetlust läbiviivale notarile. Kui esitatakse pärandist loobumise avaldus, peab kohus või notar hoiatama pärijat sellise avaldusega kaasnevate tagajärgede eest ning andma pärijale teada, et pärandist loobumise avalduse võib pärija teha kas ainult enda nimel või enda ja oma alanejate sugulaste nimel.
Kohus peatab pärimismenetluse ja soovitab pooltel algatada kas tsiviil- või haldusasja, kui pooled vaidlustavad asjaolud, millest sõltub mõni nende õigustest, pärandvara koosseis või annaku ese. Sellel poolel, kelle õigust peab kohus vähem usutavaks, soovitatakse algatada tsiviil- või haldusasi. Kui pooled vaidlustavad faktid, millest sõltuvad õigused testamendijärgsele pärandile või muud õigused, soovitab kohus pooltel algatada tsiviil- või haldusasja, kuid ei peata pärimismenetlust.
Pärimismenetluse lõppedes teeb kohus või notar pärimisasjas otsuse. Kuna Horvaatia õiguse kohaselt toimub pärimine ipso jure (õiguse enese põhjal) testaatori surma ajal, on pärimisasjas tehtav otsus deklaratiivset laadi. Otsuses määratakse kindlaks, kellest on saanud pärast testaatori surma pärija ning millised õigused on saanud teised isikud. Otsuse sisunõuded on ette nähtud pärimisseadusega ning otsus sisaldab järgmist teavet: testaator (ees- ja perekonnanimi, isikukood, ühe vanema nimi, sünniaeg, rahvus, abielunime kandvate isikute puhul nende nimi enne abiellumist); pärandvara koosseis (kinnisvara koos kinnistusraamatu andmetega, mis on vajalikud registreerimiseks; vallasvara ja muud õigused, mis kohtu hinnangul kuuluvad pärandvara koosseisu); pärijad (ees- ja perekonnanimi, isikukood, alaline asukoht, pärija ja testaatori vaheline suhe, see, kas nad pärivad seaduse või testamendi alusel; mitme pärija korral iga pärija osa pärandvarast suhtarvu kujul); pärija õigustele seatud piirangud või koormatised (kas pärija õigused on tingimuslikud, seotud tähtajaga või juhistega ning kui jah, siis kas ja kuidas on need õigused muul viisil piiratud või koormatud ja kelle kasuks); annakusaajad või isikud, kellel on mingid muud pärandvarast tulenevad õigused ning nende õiguste täpne kirjeldus (isiku ees- ja perekonnanimi, isikukood, alaline elukoht). Pärimisasjas tehtud otsus edastatakse kõigile pärijatele ja annakusaajatele ning samuti isikutele, kes on taotlenud pärimist menetluse jooksul. Kui otsus muutub lõplikuks, edastatakse see ka pädevale maksuasutusele. Pärimisasjas tehtud otsuses märgib kohus või notar, et pärast otsuse lõplikuks muutumist tuleb teha vajalikud kinnistusraamatu kanded vastavalt kinnistusraamatuseadusele ning et kohtule, notarile või nende juhiste kohaselt kolmandale isikule hoiule antud vallasvara võib üle anda volitatud isikutele.
Enne pärimisasjas otsuse tegemist võib kohus või notar annakusaaja palvel teha annaku kohta eraldi otsuse, tingimusel et pärijad ei ole sellist annakut vaidlustanud. Kui pärandvara koosseis on vaidlustatud vaid osaliselt, võidakse pärimisasjas teha osaline otsus eesmärgiga kindlaks teha pärijad ja annakusaajad ning see pärandvara osa, mis ei ole vaidlustatud.
Notari kui kohtu usaldusisiku poolt pärimismenetluse raames tehtud otsuse peale võib esitada vastuväite. See tuleb esitada notarile kaheksa päeva jooksul alates otsuse menetlusosalistele kättetoimetamisest ning notar peab esitama selle koos toimikuga viivitamata pädevale munitsipaalkohtule. Vastuväiteid menetleb üks kohtunik. Kohus lükkab tagasi hilinemisega esitatud, pooliku või vastuvõetamatu vastuväite. Notari otsuse peale esitatud vastuväite kohta otsuse tegemisel võib kohus jätta notari otsuse jõusse täielikult või osaliselt või siis selle tühistada. Kui otsus tühistatakse (täielikult või osaliselt), teeb kohus tühistatud osa kohta ise otsuse. Kohtu otsuse peale, millega notari otsus täielikult või osaliselt tühistati, ei ole võimalik esitada eraldiseisvat apellatsiooni. Vastuväidet käsitlev otsus toimetatakse menetlusosalistele ja notarile.
Esimese astme kohtus pärimisasjas tehtud otsuste peale võib esitada apellatsiooni, kui pärimisseaduses ei ole sätestatud teisiti. Apellatsioon tuleb esitada 15 päeva jooksul alates esimese astme kohtu otsuse kättetoimetamisest. Apellatsioon tuleb esitada esimese astme kohtule, kes võib õigeaegselt esitatud apellatsiooni alusel teha uue otsuse, millega muudetakse vaidlustatud otsust, tingimusel et sellega ei rikuta muude isikute õiguseid, mis tulenevad sellest vaidlustatud otsusest. Kui esimese astme kohus ei muuda oma otsust, edastab ta apellatsiooni teise astme kohtule olenemata sellest, kas apellatsioon esitati seaduses sätestatud tähtaja jooksul. Üldjuhul teeb teise astme kohus otsuse ainult õigeaegselt esitatud apellatsiooni kohta, kuid ta võib menetlusse võtta ka sellise apellatsiooni, mis esitati pärast tähtaja möödumist, tingimusel et sellega ei rikuta teiste isikute õigusi, mis tulenevad sellest vaidlustatud otsusest.
Pärimismenetluste puhul ei ole lubatud kasutada erakorralisi õiguskaitsevahendeid.
Pärijaks saadakse kas seaduse või testamendi alusel ipso jure (õiguse enese põhjal) testaatori surma hetkel. Sel ajal omandab pärija pärimisõiguse ning lahkunu vara läheb talle seadusega üle ja sellest saab tema pärandus. Pärimisõiguse saamiseks ei pea esitama avaldust pärandi vastuvõtmise kohta. Kui isik ei soovi olla pärija, on tal õigus loobuda pärandist kuni esimeses astmes otsuse tegemiseni.
Annakusaajal tekib õigus annakule testaatori surma hetkel.
Pärimismenetlust, mille eesmärk on kindlaks teha testaatori pärijad ja testaatori pärandvara ning see, millised muud õigused on pärijatel, annakusaajatel ja muudel isikutel seoses pärandvaraga, on kirjeldatud pärimismenetlust käsitlevale küsimusele nr 6 antud vastuses.
Pärijad, kes ei ole pärandist loobunud, vastutavad solidaarselt testaatori võlgade eest nende saadud pärandiosa väärtuse ulatuses.
Kinnistusraamatus registreerimiseks tuleb vara asukohajärgse munitsipaalkohtu kinnistusosakonnale esitada järgmised dokumendid:
1) registreerimisavaldus;
2) selle dokumendi originaal või kinnitatud ärakiri, mille põhjal on omandiõigus saadud (õiguslik alus omandiõiguse saamiseks – müügileping, kinkeleping, hooldusleping, pärimisasjas tehtud otsus jne);
3) omandiõiguse saaja kodakondsust tõendav dokument (kodakondsustõend, passi tõendatud koopia jne) või juriidilise isiku staatust tõendav dokument (väljavõte äriregistrist), kui õiguse saaja on välisriigi juriidiline isik;
4) kui avalduse esitajat esindab advokaat, tuleb esitada volikirja originaal või kinnitatud koopia;
5) kui avalduse esitaja ei ole määranud enda esindajaks advokaati ja ta viibib välisriigis, peab ta määrama dokumentide vastuvõtmiseks Horvaatia residendist advokaadi;
6) tõend kohtukulude tasumise kohta summas 200 Horvaatia kuna (tariifirubriik 16) ja templimaksu tasumise kohta summas 50 Horvaatia kuna (tariifirubriik 15) vastavalt kohtukulude seadusele (NN nr 74/95, 57/96, 137/02, 26/03, 125/11, 112/12 ja 157/13).
Horvaatia õiguse kohaselt ei pea määrama pärandi hooldajat. Seda sellepärast, et pärandvara läheb pärijatele üle automaatselt pärandi avanemisel (kui testaator sureb või tunnistatakse surnuks).
Kuid Horvaatia õiguses on sätestatud, et konkreetsetel juhtudel määrab pärimisasju menetlev kohus pärandvarale ajutise hooldaja. Seda tehakse siis, kui pärijad või nende asukoht ei ole teada või kui nendega ei saada ühendust ning muudel vajalikel juhtudel. Pärandi ajutine hooldaja võib pöörduda kohtusse või teda võib kaevata kohtusse, ta võib koguda nõudeid või tasuda võlgu pärijate nimel ning esindada pärijaid. Vajaduse korral võib kohus kindlaks määrata pärandi hooldaja eriõigused ja -kohustused. Samuti võib kohus määrata hooldaja sellele pärandvarale, mis on eraldatud pärijate varast testaatori võlausaldajate palvel.
Pärandit valitsevad pärijad, välja arvatud erandjuhtudel, kui see on tehtud ülesandeks testamenditäitjale või pärandi hooldajale.
Testaator võib testamendiga määrata ühe testamenditäitja või mitu testamenditäitjat. Testamenditäitjaks määratud isik ei pea neid ülesandeid vastu võtma. Testamenditäitja ülesanded on kindlaks määranud testaator oma testamendis. Kui testaator ei ole andnud konkreetseid juhiseid, peab testamenditäitja tegema eelkõige järgmist:
hoolitsema pärandvara eest ja tegema kõik selle vara säilitamiseks pärijate nimel ja eest;
valitsema pärandvara;
tegema kõik vajaliku võlgade tasumiseks ja annakute täitmiseks pärijate nimel ja eest.
Seda tehes peab testamenditäitja igati tagama, et testamendi täitmine toimub testaatori soovi kohaselt.
Horvaatia õiguse kohaselt üldjuhul pärandi hooldajat ei määrata. Seda sellepärast, et pärandvara läheb pärijatele üle automaatselt pärandi avanemisel (kui testaator sureb või tunnistatakse surnuks). Pärija valitseb ja käsutab pärandi hulka kuuluvat vara. Kui pärijaid on mitu, siis kuni iga pärija pärandiosa kindlaksmääramisena valitsevad ja käsutavad kaaspärijad pärandi hulka kuuluvat vara kaasomanikena, välja arvatud seda osa pärandvarast, mille valitsemine on usaldatud testamenditäitjale või pärandi hooldajale.
Pärast seda, kui pärimisasjas tehtud lõpliku otsusega on iga pärija pärandiosa kindlaks määratud ja seni kuni pärandvara on jagatud, valitsevad ja käsutavad kaaspärijad pärandvara vastavalt ühisomandis olevate asjade suhtes kohaldatavatele normidele. See ei puuduta pärandvara seda osa, mille valitsemine on usaldatud testamenditäitjale või pärandi hooldajale.
Kui määratud on testamenditäitja, siis menetluse käigus väljastab kohus sellele isikule tema taotluse alusel viivitamata tõendi, mis kinnitab selle isiku õigusi ja volitusi testamenditäitjana, lisades märke, et testamenditäitja avaldusi tuleb käsitada testaatori avaldustena. Kui isik käitub heauskselt vastavalt selle isiku avaldusele, kes on määratlenud end kohtu tõendi alusel testamenditäitjana, ei saa teda vastutusele võtta seoses pärijatele tekitatud mis tahes kahjuga. Kui kohus vabastab testamenditäitja, peab ta kohtule viivitamata tagastama tõendi, mis kinnitab tema õigusi ja volitusi testamenditäitjana. Vastasel juhul vastutab ta mis tahes kaasneda võiva kahju eest.
Pärimismenetluse lõppedes tehakse pärimisasjas otsus. Selles otsuses määratakse kindlaks, kellest on saanud testaatori pärija pärast testaatori surma ning ka see, millised õigused on seetõttu saanud teised isikud. Kuna Horvaatia õiguse kohaselt saab isik pärijaks ipso iure (õiguse enese põhjal), ei ole pärija kindlakstegemise eesmärk mitte pärimisõiguse omandamine või pärandi saamine (see kõik on juba toimunud testaatori surma hetkel), vaid pelgalt võimaldada ja hõlbustada pärimisega kaasnenud õiguste kasutamist ja kohustuste täitmist.
Pärimisasjas tehtud lõpliku otsuse mõju seisneb selles, et selle lõpliku otsusega määratakse kindlaks pärandvara koosseis, testaatori pärijad, neile kuuluva pärandiosa suurus, asjaolu, kas pärimisõigus on piiratud või koormatud, ning kui jah, siis ka see, kas on olemas mis tahes õigus annakule, ning kui see on nii, siis milline.
Pärimisasjas tehtud lõpliku otsuse sisu võib vaidlustada isik, kes pärimisseaduse alusel ei ole seotud pärimisasjas tehtud otsuse lõplikkusega, esitades tsiviilhagi isikute vastu, kes saavad kasu järeldustest, mille tõepärasuse ta vaidlustab.
Pärimisasjas tehtud lõplik otsus ei ole siduv nende isikute suhtes, kes väidavad, et neil on õigus pärandvara osale, tingimusel et nad ei ole osalenud pärimismenetluses menetlusosalistena ja neid ei ole ka nõuetekohaselt kutsutud selles menetluses osalema. Selline otsus ei ole siduv ka nende isikute suhtes, kes väidavad, et testaatori surma tõttu on neil pärimisõigus testamendi või seaduse alusel või et neil on õigus annakule, tingimusel et nad ei ole osalenud pärimismenetluses menetlusosalistena ja neid ei ole ka nõuetekohaselt kutsutud selles menetluses osalema.
Ka nende isikute suhtes, kes on osalenud pärimismenetluses menetlusosalistena või kes on nõuetekohaselt kutsutud selles menetluses osalema, ei ole pärimisasjas tehtud lõplik otsus erandina siduv õiguste osas, mis tulenevad hiljem leitud testamendist, ning õiguste osas, mis on kindlaks määratud tsiviilkohtu- või halduskohtumenetluse käigus (mille algatamist neil soovitati) pärast pärimisasjas tehtud otsuse lõplikuks muutumist, tingimusel et täidetud on eeltingimused, mille alusel nad võivad tsiviilhagis nõuda menetluse uuesti läbiviimist.

matches: kohus kohus kohus Kohus kohus kohus kohus Kohus kohus Kohus kohus Kohus kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus


Rakvere linna ühisveevärgi ja –kanalisatsiooniga liitumise eeskiri – Riigi Teataja
Rakvere linna ühisveevärgi ja –kanalisatsiooniga liitumise eeskiri
Rakvere linna ühisveevärgi ja –kanalisatsiooniga liitumise eeskiri - sisukord
2 Ühisveevärgi ja –kanalisatsiooniga liitumine
§ 6 Liitumislepingu sõlmimine ja liitumistingimuste seadmine.
§ 9 Varasemate lepingute kehtivus
RT IV, 02.07.2013, 35
Vastu võetud 26.06.2013 nr 13
Määrus kehtestatakse Kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lõike 1 punkti 37 ja Ühisveevärgi ja –kanalisatsiooni seaduse § 5 lõike 2¹ alusel.
(1) Rakvere linna ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga liitumise eeskiri (edaspidi eeskiri) sätestab ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga liitumise tingimused ja nõuded ning määrab liitumise korra Rakvere linnas.
2) kinnistu – kinnistusraamatusse iseseisva üksusena Kantud kinnisasi (maatükk) või hoonestusõigus käesoleva eeskirja tähenduses;
3) kinnistu veevärk ja kanalisatsioon – liitumispunktist kinnistu pool asuvad ehitised ja seadmed, sealhulgas ehitiste siseveevärk ja - kanalisatsioon;
4) liitumine – kinnistu veevärgi ühendamine ühisveevärgiga või kinnistu kanalisatsiooni ühendamine ühiskanalisatsiooniga veevarustuse või reo- ning sademevee ärajuhtimise teenuste edaspidiseks kasutamiseks;
5) liitumispunkt – ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni olulise osana ühisveevärgi ja -kanalisatsiooni ning kinnistu veevärgi ja-kanalisatsiooniühenduskoht;
6) peakraan – ühisveevärgi viimane sulgemisseade enne kinnistu veevärki;
7) peatoru – ühisveevärgi või -kanalisatsiooni torustik, mille kaudu toimub kinnistute veega varustamine või kinnistutelt reo- ning sademevee ärajuhtimine;
8) reovesi – üle kahjustuspiiri rikutud ja enne suublasse juhtimist puhastamist vajav vesi;
9) sademevesi – loodusliku päritoluga sademe- ja drenaaživesi ning muu pinnase- ja pinnavesi, mis ei ole reovesi ning mis juhitakse ühiskanalisatsiooni või sademevee kanalisatsiooni;
10) sademevee kanalisatsioon – ehitised ja seadmed sademevee ärajuhtimiseks ja kanaliseerimiseks;
11) vee-ettevõtja – eraõiguslik juriidiline isik, kes varustab kliendi kinnistu veevärki ühisveevärgi kaudu veega või korraldab ühiskanalisatsiooni kaudu kliendi kinnistu kanalisatsioonist reo- ning sademevee ärajuhtimist;
12) ühisveevärk ja -kanalisatsioon – ehitiste ja seadmete süsteem, mille kaudu toimub kinnistute veega varustamine või reo- ning sademevee ärajuhtimine ja mis on vee-ettevõtja hallatav;
13) ühetaolised liitujad – liitujad, kellel on ühesugune tarbimisvõimsus (l/s) või kelle siseveevärgi ja -kanalisatsiooni torud on sama läbimõõduga.
14) ühisveevärgi ja -kanalisatsiooniga kaetud ala – ala, millel asuvate kinnistute piirideni on olemas veevarustuse- ja kanalisatsiooniteenuste osutamiseks sobiv torustik ja liitumispunktid;
(3) Kui klient soovib kasutada täiendavaid veevarustuse või reo- ning sademevee ärajuhtimise teenuseid (sh saasteainete ärajuhtimist) või kasutada neid ulatuses, millega kaasneb ühisveevärgi ja kanalisatsiooni laiendamine või ümberehitamine, käsitletakse seda liitumisena ning see toimub eeskirja kohaselt. Otsuse, millise teenusmahu muutuse korral on vaja taotleda uut liitumist, teeb vee-ettevõtja.
(4) Kui vee-ettevõtja või liituja või klient taotleb liitumispunkti asukoha muutmist, toimub see taotleja kulul ja seda käsitletakse eeskirja kohaselt toimuva liitumisena.
2. peatükk Ühisveevärgi ja –kanalisatsiooniga liitumine
2) andmeid kinnistu kohta,
3) andmeid olemasoleva ja kavandatava hoonestuse ning nende kasutus-otstarbe kohta, ehitusprojekti, ehitusloa või ehituse kasutusloa koopiat selle olemasolul;
7) teenindus- ja tootmisotstarbega sisseseade korral andmeid vett kasutavate ja reovett eraldavate tehnoloogiliste protsesside kohta ning andmeid neist protsessidest ühiskanalisatsiooni ärajuhitava reovee reostustaseme ja -koguste kohta.
§ 6. Liitumislepingu sõlmimine ja liitumistingimuste seadmine.
(1) Liitumisleping sõlmitakse 30 kalendripäeva jooksul alates liitumistaotluse esitamisest.
1) liitumise tähtaeg;
3) lubatavad veevõtu ja reo- ning sademevee ärajuhtimise tarbimisvõimsused (l/s), kogused, reo- ning sademeveega ära juhtida lubatavad saasteained ning ärajuhitava vee reostusnäitajad;
4) veerõhk ühisveevärgis ning ühiskanalisatsiooni paisutustase;
5) tehnilised erinõuded (mõõteseadmed, lokaalpuhastid, vooluhulga regulaatorid, ühtlustusmahutid jne);
6) vajaduse korral muud liitumise kohta esitatavad nõuded.
(2) Liitumislepingu tingimused ning piiritlusakt on teenuslepingu sõlmimisel teenuslepingu osad. Piiritlusakti koostamise aluseks on teostusjoonis.
(3) Liituva kinnistu veevärgi ja kanalisatsiooni vastavust nõuetele on õigus kontrollida linnavolikogu otsusega volitatud isikul. Puuduste ilmnemisel vormistatakse puuduste kohta kahes eksemplaris akt, millest üks eksemplar antakse liitujale. Liitujal ei teki teenuslepingu sõlmimise õigust enne puuduste kõrvaldamist.
(4) Ümberehitatud ühisveevärk ja -kanalisatsioon ning liitumispunktid jäävad vee-ettevõtja omandisse.
(3) Liitumislepingu lõpetamise korral katab liituja vee-ettevõtjale lepingu lõpetamise hetkeni tehtud tööde ja tööde katkestamisega seotud kulutused.
§ 9. Varasemate lepingute kehtivus
Eeskirja täitmisel tekkivad liituja ning vee-ettevõtja lahkarvamused lahendatakse nendevaheliste läbirääkimiste teel või tehakse seda õigusaktidega sätestatud korras.
Määrus jõustub 15.juulil 2013.a.


text:
esitatud 25. oktoobril 2018(1)
Liidetud kohtuasjad C‑350/17 ja C‑351/17
järgmiste isikute osavõtul:
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu))
Eelotsusetaotlus – Määrus (EÜ) nr 1370/2007 – Avaliku reisijateveoteenuse osutamine raudteel ja maanteel – Artikkel 5 – Avaliku teenindamise lepingute sõlmimine – Artikli 8 lõige 2 – Üleminekukord – Artikli 5 kohaldamatus ajavahemikul 3. detsembrist 2009 kuni 2. detsembrini 2019 sõlmitavate lepingute suhtes – Artikli 8 lõige 3 – Üleminekukord – Artikli 5 kohaldamatus enne 3. detsembrit 2009 sõlmitud lepingute suhtes – Artikli 5 lõige 2 – Otseleping – Sõltuva teenusepakkuja tegevuse geograafilise keskendatuse nõue – Järgimata jätmine – Mõju puudumine võistlevale hankemenetlusele – Mõisted „pädev asutus“ ja „sõltuv teenusepakkuja“
1. Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) esitas kahe 6. aprilli 2017. aasta otsusega Euroopa Kohtule kaks eelotsusetaotlust, milles ta palub tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1370/2007, mis käsitleb avaliku reisijateveoteenuse osutamist raudteel ja maanteel ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 1191/69 ja (EMÜ) nr 1107/70,(2) artikli 5 lõiget 2 ja artikli 8 lõiget 3.
2. Need eelotsusetaotlused esitati esiteks vaidluse raames, mille pooled on piiratud vastutusega konsortsium‑ühing Mobit Soc. cons. arl, kuhu kuulub mitu Itaalia ettevõtjat, kes tegutsevad transpordisektoris, ja Regione Toscana (Toscana maakond, Itaalia) ning mis puudutab kohaliku avaliku veoteenuse lepingu lõplikku sõlmimist Autolinee Toscane SpA‑ga – ettevõtjaga, mida kontrollib Régie autonome des transports parisiens (RATP) –, ning teiseks vaidluse raames, mille faktilised asjaolud on samad ning mille pooled on Autolinee Toscane ja Mobit.
3. Nende küsimustega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1370/2007 artikleid 5 ja 8 tuleb tõlgendada nii, et niisugune ettevõtja nagu Autolinee Toscane põhikohtuasjas tuleb kõrvaldada võistlevast hankemenetlusest sel põhjusel, et seda ettevõtjat kontrollib selles vaidluses teine ettevõtja, nimelt RATP, kellega sõlmiti enne selle määruse jõustumist otseleping.(3)
4. Käesolevas ettepanekus tagapool esitatud põhjustel arvan, et määruse nr 1370/2007 ükski säte ei takista põhikohtuasja asjaoludel sõlmida avaliku veoteenuse lepingut niisuguse ettevõtjaga nagu Autolinee Toscane võistlevas hankemenetluses.
5. Määruse nr 1370/2007 artikli 1 lõike 1 esimese lõigu kohaselt on selle määruse eesmärk määratleda, kuidas pädevad asutused võivad kooskõlas ühenduse õiguse eeskirjadega sekkuda avaliku reisijateveo valdkonda, et tagada üldhuviteenuste osutamine, mis oleksid muu hulgas mitmekesisemad, turvalisemad, parema kvaliteediga või odavamad kui üksnes turuseaduste poolt reguleeritud teenused.
6. Selle määruse artiklis 2 on määratletud eelkõige järgmised mõisted:
b) „pädev asutus“ – liikmesriigi või liikmesriikide mis tahes ametiasutus või ametiasutuste rühm, kelle pädevuses on sekkuda avaliku reisijateveo korraldamisse antud geograafilises piirkonnas, või mis tahes selleks volitatud asutus;
h) „otselepingu sõlmimine“ – avaliku teenuse lepingu sõlmimine konkreetse avaliku teenuse pakkujaga ilma eelneva võistleva pakkumismenetluseta;
j) „sõltuv teenusepakkuja“ – õiguslikult eraldiseisev üksus, kelle üle kohalik pädev asutus, või pädevate asutuste rühma korral vähemalt üks kohalik pädev asutus, teostab kontrolli, mis on sarnane tema enda osakondade üle teostatava kontrolliga;
7. Määruse nr 1370/2007 artikli 3 lõikes 1 on sätestatud, et „[k]ui pädev asutus otsustab valitud teenusepakkujale anda avaliku teenindamise kohustuste täitmise eest ainuõiguse ja/või määrata ükskõik millise hüvitise, peab ta seda tegema avaliku teenindamise lepingu raames“.
8. Määruse nr 1370/2007 artiklis 5 „Avaliku teenindamise lepingute sõlmimine“ on nähtud ette:
„1. Avaliku teenindamise lepingud reisijateveo kohta sõlmitakse vastavalt käesoleva määrusega sätestatud eeskirjadele. […]
2. Kui see ei ole siseriikliku õigusega keelatud, võib iga kohalik pädev asutus, olenemata sellest, kas tegemist on avalikku integreeritud reisijateveoteenust osutava üksiku asutuse või asutuste rühmaga, otsustada, kas osutada avalikku reisijateveoteenust ise või sõlmida avaliku teenindamise otselepingud õiguslikult eraldiseisva üksusega, kelle üle kohalik pädev asutus, või pädevate asutuste rühma korral vähemalt üks kohalik pädev asutus, teostab kontrolli, mis on sarnane tema enda osakondade üle teostatava kontrolliga. Juhul kui kohalik pädev asutus teeb sellise otsuse, kohaldatakse järgmist:
a) selleks, et määratleda, kas kohalik pädev asutus teostab sellist kontrolli, tuleb arvesse võtta selliseid tegureid nagu pädeva asutuse esindatuse tase teenusepakkuja haldus‑, juht‑ või järelevalveorganites, teenusepakkuja põhikirjas esinevad sellekohased andmed, omandisuhe, pädeva asutuse tegelik mõju ja kontroll teenusepakkuja strateegiliste ja üksikute juhtimisotsuste üle. Kooskõlas ühenduse õigusega ei ole käesoleva lõike tähenduses kontrolli tuvastamiseks kohustuslik nõue, et pädeval riiklikul asutusel (eelkõige avaliku ja erasektori partnerluse korral) oleks 100 % omandiõigus, tingimusel, et valdav avaliku sektori mõju on olemas ja et kontrolli võib tuvastada muude kriteeriumite põhjal;
b) käesoleva lõike kohaldamise tingimuseks on, et sõltuva teenusepakkuja ja iga üksuse, kelle üle sellel teenusepakkujal on kas või minimaalne mõju, avaliku reisijateveoga seotud tegevus toimub kohaliku pädeva asutuse haldusterritooriumil, olenemata väljuvatest liinidest või selle tegevuse muudest kõrvalelementidest, mis sisenevad naabruses asuva kohaliku pädeva asutuse territooriumile, ning et nad ei osale väljaspool kohaliku pädeva asutuse haldusterritooriumi korraldatavates pakkumismenetlustes avaliku reisijateveoteenuse osutamise kohta;
c) hoolimata punktist b võib sõltuv teenusepakkuja osaleda ausas võistlevas pakkumismenetlustes kaks aastat enne temaga sõlmitud avaliku teenindamise otselepingu lõppemist, kui on vastu võetud lõplik otsus algatada sõltuva teenusepakkuja lepinguga hõlmatud avalike reisijateveoteenuste suhtes aus võistlev pakkumismenetlus ning sõltuv teenusepakkuja ei ole sõlminud ühtegi teist avaliku teenindamise otselepingut;
d) kohaliku pädeva asutuse puudumisel kohaldatakse punkte a, b ja c riiklikule asutusele mitteüleriigilise territoriaalse piirkonna kasuks, kui sõltuv teenusepakkuja ei osale võistlevas pakkumismenetluses seoses avaliku reisijateveoteenuse osutamisega väljaspool piirkonda, mille kohta avaliku teenindamise leping oli sõlmitud;
9. Määruse nr 1370/2007 artiklis 8 „Üleminekusätted“ on nähtud ette:
„1. Avaliku teenindamise lepingud reisijateveo kohta sõlmitakse vastavalt käesoleva määrusega sätestatud eeskirjadele. […].
2. Ilma et see piiraks lõike 3 kohaldamist, peab avaliku teenindamise lepingute sõlmimine transpordi kohta raudteel ja maanteel olema käesoleva määruse artikliga 5 vastavuses alates 3. detsembrist 2019. Selle üleminekuperioodi jooksul võtavad liikmesriigid meetmeid vastavuse järkjärguliseks saavutamiseks artikliga 5, et vältida tõsiseid struktuurilisi probleeme eelkõige veojõudlusega seoses.
3. Lõike 2 kohaldamisel ei võeta arvesse avaliku teenindamise lepinguid, mis on kooskõlas ühenduse ja liikmesriigi õigusega sõlmitud:
a) ausa võistleva pakkumismenetluse alusel enne 2000. aasta 26. juulit;
b) muu menetluse kui võistleva pakkumismenetluse alusel enne 2000. aasta 26. juulit;
c) võistleva pakkumismenetluse alusel alates 2000. aasta 26. juulist ja enne 3. detsembrit 2009;
d) muu menetluse kui võistleva pakkumismenetluse alusel alates 2000. aasta 26. juulist ja enne 3. detsembrit 2009.
10. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on täpsustanud, et peale määruse nr 1370/2007 sätete on põhikohtuasjas arutatavate vaidluste lahendamisel asjakohased õigusnormid, mis on sätestatud 19. novembri 1997. aasta seadusandlikus dekreedis nr 422 „Maakondadele ja kohalikele omavalitsustele ülesannete ja kohustuste andmine kohaliku ühistranspordi valdkonnas vastavalt 15. märtsi 1997. aasta seaduse nr 59 artikli 4 lõikele 4“ (decreto legislativo n. 422, del 19 novembre 1997, conferimento alle regioni ed agli enti locali di funzioni e compiti in materia di trasporto pubblico locale, a norma dell’articolo 4, comma 4, della legge n. 59 del 15 marzo 1997; edaspidi „19. novembri 1997. aasta seadusandliku dekreet“).
11. 19. novembri 1997. aasta seadusandliku dekreedi artiklis 18 „Maakondliku ja kohaliku avaliku veoteenuse korraldamine“ on sätestatud:
2. Eesmärgiga õhutada kaotama monopoolsed struktuurid ja kasutama konkurentsil põhinevaid tegevusnorme maakondliku ja kohaliku veoteenuse haldamisel järgivad maakonnad ja kohalikud omavalitsused teenuste kohta lepingute sõlmimisel 14. novembri 1995. aasta seaduse nr 481 artiklis 2 sätestatud põhimõtteid ning tagavad eelkõige:
a) et teenuse haldaja väljavalimisel artiklis 19 ette nähtud teenindamislepingus toodud teabe alusel ning vastavalt ühenduse ja Itaalia teenuste riigihankeid käsitlevatele õigusnormidele kasutatakse võistlevaid hankemenetlusi […]. Äriühingud ja nende emaettevõtjad, samasse kontserni kuuluvad äriühingud ja tütarettevõtjad, kellega on Itaalias või välisriigis sõlmitud lepingud, mis ei vasta [määruse nr 1370/2007] artiklile 5 koostoimes artikli 8 lõikega 3 ja mis kehtivad kauem kui 3. detsembrini 2019, ei saa osaleda üheski teenuste hankemenetluses, isegi juba algatatud menetluses. Seda välistamist ei kohaldata ettevõtjate suhtes, kellega on sõlmitud leping hankemenetluse esemeks oleva teenuse tellimiseks […]“
III. Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
12. Mobit on Itaalia konsortsium-ühing (società consortile), millesse kuulub mitu transpordisektori ettevõtjat.
13. Autolinee Toscane on Itaalia äriühing, mida kontrollib RATP äriühingute RATP DEV SA ja RATP DEV Italia Srl kaudu. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud teabe kohaselt on RATP avalik-õiguslik asutus, mille on loonud ja mida kontrollib Prantsuse riik, kes on temaga avaliku veoteenuse lepinguid sõlminud alates 1948. aastast. RATP‑ga Prantsusmaal sõlmitud leping, mis asjakohaste faktiliste asjaolude asetleidmise ajal kehtis, lõpeb 31. detsembril 2039.
14. Teatega, mis avaldati Euroopa Liidu Teatajas 5. oktoobril 2013, algatas Regione Toscana menetluse lepingute sõlmimiseks avaliku veoteenuse kohta oma territooriumil.
15. Regione Toscana saatis kutsed esitada pakkumus neile kahele ainsale üksusele, kes olid ilmutanud menetluses osalemise vastu huvi, st Mobitile ja Autolinee Toscanele.
16. Leping sõlmiti 24. novembril 2015 esialgu Autolinee Toscanega. Otsus, et lõplikult sõlmitakse leping Autolinee Toscanega, tehti 2. märtsil 2016.
17. Mobit vaidlustas selle lepingu lõpliku sõlmimise otsuse 15. aprillil 2016 Tribunale amministrativo della Toscanas (Toscana esimese astme halduskohus, Itaalia). Oma kaebuses vaidles Mobit vastu sellele, et menetlus oli õiguspärane, esitades väited, et Autolinee Toscane osalemine hankemenetluses oli õigusvastane ja et väljavalitud pakkumuses esinevad puudused, ning teise võimalusena väite, et kogu menetlus oli õigusvastane.
18. Autolinee Toscane esitas vastukaebuse, milles palus Mobiti pakkumuse hankemenetlusest kõrvaldada. RATP astus menetlusse Autolinee Toscane nõuete toetuseks.
19. Tribunale amministrativo della Toscana (Toscana esimese astme halduskohus) rahuldas 28. oktoobri 2016. aasta otsusega korraga nii Mobiti kaebuse kui ka Autolinee Toscane vastukaebuse. Ta tühistas vaidlustatud otsused ja meetmed alates otsusest sõlmida leping Autolinee Toscanega, kelle pakkumus ei vastanud hangete regulatsioonis sätestatud tingimustele. Ta arvas välja ka Mobiti pakkumuse, mis ei saa seega asendada hankemenetluses Autolinee Toscane pakkumust.
20. Mobit esitas selle kohtuotsuse peale eelotsusetaotluse esitanud kohtule apellatsioonkaebuse, väites eelkõige, et on rikutud määruse nr 1370/2007 artikli 2 punkte b ja j, artikli 5 lõiget 2 ja artikli 8 lõiget 3.
21. Konkreetselt väitis Mobit, et Autolinee Toscane oleks tulnud hankemenetlusest määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 2 punktide b ja d alusel kõrvaldada, sest teda kontrollib üks ettevõtja, nimelt RATP, kellega on endaga sõlmitud otseleping Prantsusmaal ja kes tuleb kvalifitseerida sõltuvaks teenusepakkujaks eespool viidatud õigusnormide tähenduses.
22. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on märkinud, et kui seda määrust tuleb tõlgendada nii, et see nõuab võistlevas hankemenetluses niisuguste ettevõtjate menetlusest kõrvaldamist, kellega on lisaks sõlmitud otseleping, peab ta esimese astme kohtu otsuse ära muutma ja otsustama, et Autolinee Toscanega ei saanud lepingut sõlmida.
23. Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) otsustas seega menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas määruse (EÜ) nr 1370/2007 artikli 5 lõiget 2 (eelkõige mis puudutab selle [sätte] punktides b ja d sõltuvale teenusepakkujale sätestatud keeldu osaleda väljaspool avaliku reisijateveo korraldamiseks pädeva asutuse haldusterritooriumi korraldatavates (extra moenia) hangetes)) tuleb kohaldada ka otselepingutele, mis on sõlmitud enne selle määruse jõustumist?
2. Kas avalik-õigusliku juriidilise isiku, kellega riiklik asutus on sõlminud otselepingu kohaliku veoteenuse osutamiseks, võib teoreetiliselt kvalifitseerida „sõltuvaks teenusepakkujaks“ selle määruse tähenduses ja võimaliku eesmärgi analoogia alusel sisetehinguid käsitleva kohtupraktikaga, juhul kui nad on organisatoorselt ja kontrolli seisukohast otseselt seotud ning viimatinimetatu kapitali esindab (täielikult või osaliselt, viimasel juhul koos teiste avalik-õiguslike asutustega) riik ise?
3. Kas määruse (EÜ) nr 1370/2007 kohaldamisalasse kuuluvate teenuste kohta otselepingu sõlmimise korral kujutab asjaolu, et pärast seda asutab see riigiasutus avalik-õigusliku haldusasutuse, kellel on asjaomaste teenuste korraldamise volitused (kusjuures kontsessiooni andmise volitused jäävad ikka ainult riigile) ja kes ei teosta mingit „sarnast kontrolli“ isiku üle, kellele on teenuste osutamine otse usaldatud, endast asjaolu, mille tõttu jääb kõnesolev teenuste osutamise teatavale isikule usaldamine väljapoole määruse artikli 5 lõike 2 kohaldamisala?
4. Kas asjaolu, et sõlmitud otselepingu esialgne tähtaeg ületab 30-aastast tähtaega, mis lõpeb 3. detsembril 2039 [tähtpäev, mis tuleneb määruse nr 1370/2007 jõustumise kuupäevast], kujutab endast siiski asjaolu, mille tõttu on see otselepingu sõlmimine vastuolus põhimõtetega, mis on sätestatud selle määruse artiklis 5 koostoimes selle artikli 8 lõikega 3, või tuleb asuda seisukohale, et kõikidel õiguslikel eesmärkidel parandab selle mittevastavuse automaatselt lepingu kestuse vähendamine seadusest lähtuvalt (ex lege) (artikli 8 lõike 3 teine lõik) selle 30-aastase tähtajani?“
24. Eelotsusetaotlused registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis 12. juunil 2017.
25. Kirjalikke seisukohti esitasid Mobit, Autolinee Toscane, Regione Toscana, RATP, Prantsusmaa ja Portugali valitsus ning Euroopa Komisjon.
26. Kohtuistungile, mis toimus 21. juunil 2018, ilmusid suuliste seisukohtade esitamiseks Mobit, Autolinee Toscane, Regione Toscana, RATP, Itaalia ja Prantsusmaa valitsus ning komisjon.
27. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on esitanud neli küsimust, mis puudutavad määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 2 ja artikli 8 lõike 3 tõlgendamist ning mille eesmärk on selgitada välja, kas niisugune ettevõtja nagu Autolinee Toscane põhikohtuasjas tuleb võistlevast hankemenetlusest kõrvaldada sel põhjusel, et seda ettevõtjat kontrollib selles vaidluses teine ettevõtja, nimelt RATP, kellega sõlmiti enne selle määruse jõustumist otseleping.
28. Minu arvates ei takista määruse nr 1370/2007 ükski säte põhikohtuasja asjaoludel sõlmida avaliku veoteenuste lepingut niisuguse ettevõtjaga nagu Autolinee Toscane võistlevas hankemenetluses.
29. Niisugune lähenemine tuleneb kolmest eraldi ja sõltumatust põhjusest, milleks on määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikes 2 ette nähtud üleminekukord (A‑jagu), selle määruse artikli 8 lõikes 3 ette nähtud üleminekukord (B‑jagu) ning selle määruse artikli 5 lõike 2 ja artikli 5 lõike 3 omavaheline suhe (C‑jagu).
30. Ammendavuse huvides analüüsin D‑jaos mõisteid „sõltuv teenusepakkuja“ ja „pädev asutus“, mida puudutavad teine ja kolmas küsimus.
A. Määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikes 2 ette nähtud üleminekukorra kohaldatavus niisuguse hankemenetluse suhtes, millega on tegemist põhikohtuasjas
31. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimene küsimus puudutab määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 2 kohaldatavust otselepingute suhtes, mis on sõlmitud enne selle määruse jõustumist. Põhikohtuasja kontekstis puudutab see küsimus otselepingu sõlmimist RATP‑ga Prantsusmaal, mis ei ole selle vaidluse ese, kuid võib Mobiti argumentide kohaselt kaasa tuua Autolinee Toscane kõrvaldamise hankemenetlusest, millega on vaidluses tegemist, selle määruse artikli 5 lõike 2 punkti b alusel.(4)
32. Veel enne selle küsimuse arutamist tuleb aga vastata küsimusele, kas niisugune pädev asutus nagu Regione Toscana oli kohustatud järgima niisuguse hankemenetluse raames nagu 2. märtsil 2016 lõppenud hankemenetlus põhikohtuasjas määruse nr 1370/2007 artiklit 5.(5)
33. Minu arvates ja kõigepealt tuleneb määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikes 2 sätestatud üleminekukorrast, et selle määruse artikkel 5 ei ole kohaldatav niisuguse hankemenetluse raames, millega on tegemist põhikohtuasjas (1. alajagu).
34. Seejärel analüüsin ammendavuse huvides Mobiti argumenti, et see üleminekukord puudutab ainult selle määruse artikli 5 lõiget 3 ja seda hoolimata asjaolust, et nimetatud määruse artikli 8 lõike 2 sõnastus on selge (2. alajagu).
35. Lõpuks esitan põhjused, miks tuleb määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikes 2 sätestatud üleminekukorda eristada selle määruse artikli 8 lõikes 3 ette nähtud üleminekukorrast (3. alajagu), kusjuures seda viimast on käsitletud käesoleva ettepaneku B‑jaos.
1. Määruse nr 1370/2007 artikli 5 kohaldamatus niisuguses hankemenetluses nagu põhikohtuasjas käsitletav
36. Märgin, et määruse nr 1370/2007 artiklis 12 on nähtud ette, et see määrus jõustub 3. detsembril 2009. Selle määruse artikli 8 lõike 2 esimese lõigu esimeses lauses on siiski sätestatud, et avaliku teenindamise lepingute sõlmimine transpordi kohta raudteel ja maanteel peab olema selle määruse artikliga 5 vastavuses alates 3. detsembrist 2019.
37. Teiste sõnadega on määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 2 esimese lõigu esimese lausega kehtestatud 10‑aastane üleminekuperiood alates selle määruse jõustumisest kuni 2. detsembrini 2019, mille jooksul ei ole liikmesriikide pädevad asutused kohustatud selle määruse artiklit 5 järgima, kui nad sõlmivad niisugust avaliku teenindamise lepingut transpordi kohta maanteel nagu leping, millega on tegemist põhikohtuasjas.
38. Põhikohtuasi puudutab aga lepingu sõlmimist 2. märtsil 2016, s.o enne selle üleminekuperioodi lõppu.(6) Järeldan, et Regione Toscana ei olnud põhikohtuasja kontekstis kohustatud määruse nr 1370/2007 artiklit 5 järgima.
39. Teisiti oleks see ainult juhul, kui selles vaidluses käsitletava lepingu sõlmimise suhtes kohaldataks riigisisest regulatsiooni, millega on määruse nr 1370/2007 artikkel 5 ennetähtaegselt rakendatud, mida selle määruse artikli 8 lõike 2 esimese lõigu teine lause lubab ja isegi õhutab. Sel juhul tuleks asuda seisukohale, et Regione Toscana oli tõesti kohustatud sama vaidluse raames artiklit 5 järgima ja seda selles riigisiseses regulatsioonis kindlaks määratud ulatuses.
40. Miski Euroopa Kohtule edastatud kohtutoimikus ei näita siiski, et Itaalia Vabariik või Regione Toscana oleksid otsustanud rakendada määruse nr 1370/2007 artikli 5 ennetähtaegselt, st enne üleminekuperioodi lõppu. Kui neile esitati kohtuistungil vastav küsimus, kinnitasid Itaalia valitsus ja Regione Toscana, et seda ei rakendatud ennetähtaegselt. Seda, kas see on tõesti nii, peab siiski kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
41. Seega teen esimese võimalusena Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esitatud küsimustele järgmiselt. Määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selle määruse artikkel 5 ei ole kohaldatav niisuguses hankemenetluses, mis viiakse läbi enne selle määruse artikli 8 lõikes 2 kindlaks määratud üleminekuperioodi lõppu nagu põhikohtuasjas käsitletav menetlus, v.a juhul, kui lepingu sõlmimise suhtes kohaldatakse riigisisest regulatsiooni, millega on see artikkel 5 ennetähtaegselt rakendatud, ja selles regulatsioonis ette nähtud ulatuses.
2. Määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 2 ja artikli 5 omavahelised suhted
42. Määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 2 sõnastusest endast ilmneb, et selles sättes on nähtud ette ajutine erand, mis puudutab selle määruse artiklit 5 tervikuna, nagu väitsid Autolinee Toscane, Regione Toscana, RATP ja Prantsusmaa valitsus.
43. Komisjon on oma tõlgendamissuunistes seoses määrusega nr 1370/2007 siiski kinnitanud, et „kõnealuses kontekstis on asjakohane üksnes artikli 5 lõige 3“.(7) Mobit on oma kirjalikes seisukohtades selle tõlgendusega nõustunud.
44. Komisjon on niisuguse tõlgenduse põhjendamiseks nendes suunistes esitanud määruse süsteemi puudutava argumendi. Tema sõnul on määruse nr 1370/2007 artikli 5 muud sätted peale selle lõike 3 „aluslepingu üldpõhimõtetest ja vastavast kohtupraktikast leebemad“. Teiste sõnadega sunnib see, kui nende sätete kohaldamine „külmutatakse“ üleminekuperioodiks, pädevaid asutusi täitma rangemaid kohustusi, st neid, mis tulenevad aluslepingu üldpõhimõtetest ja vastavast kohtupraktikast.
45. Minu arvates tuleb see tõlgendus tagasi lükata kolmel järgneval põhjusel.
46. Kõigepealt on see vastuolus määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 2 esimese lõigu sõnastusega, milles on viidatud selle määruse artiklile 5 ilma muude täpsustusteta.
47. Seejärel tuleb märkida, et Euroopa Kohtu ülesanne ei ole „ära arvata“ niisuguse üleminekukorra ulatust, nagu on sätestatud määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikes 2, võrreldes nende süsteemi arvesse võttes kohustusi, mis tulenevad kahest õigusaktist, käsitletaval juhul sellest määrusest ja EL toimimise lepingust. Niisugune tegevus kujutaks minu meelest endast ohtlikku pretsedenti, kui arvestada võimude lahususe ja õiguskindluse põhimõtteid.
48. Lõpuks näib, et komisjon püüab tõlgendamise kaudu taaskehtestada piirangut, mille liidu seadusandja kõrvale heitis. Seda määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 2 ulatuse piirangut ei ole selle määruse 23. oktoobril 2007 vastu võetud esimeses redaktsioonis ning liidu seadusandja lükkas selle tagasi ka siis, kui võttis vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. detsembri 2016. aasta määruse (EL) 2016/2338, millega muudetakse määrust nr 1370/2007 riigisiseste raudtee-reisijateveoteenuste turu avamise osas(8).
49. Muutmismääruse ettepanekus oli komisjon sõnaselgelt välja pakkunud, et määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 2 ulatust piirataks üksnes selle määruse artikli 5 lõikega 3.(9) Selle muutmismääruse lõplikus tekstis niisugusena, nagu nõukogu ja Euroopa Parlament selle vastu võtsid, sellist piirangut aga ei ole.(10)
50. Eelnevast järeldan, et määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikega 2 on kindlaks määratud üleminekuperiood, mille jooksul ei ole selle määruse artikli 5 ühelgi sättel siduvat jõudu.
3. Määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 2 ja artikli 8 lõike 3 vahelised suhted
51. Järgmistel põhjustel arvan, et määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 2 ja artikli 8 lõikega 3 on kehtestatud kaks eraldi üleminekukorda, nagu väidavad RATP, Prantsusmaa valitsus ja komisjon.
52. Kõigepealt rõhutan, et õigusloomeprotsess, mis viis määruse nr 1370/2007 vastuvõtmiseni ja sai alguse komisjoni 26. juuli 2000. aasta ettepanekust, oli eriti pikk ja vaevanõudev. Kestva blokeerumise tõttu nõukogus(11) tehti komisjoni esialgu välja pakutud tekstis olulisi muudatusi. Konkreetselt tulenevad selle määruse artikli 8 lõigetes 2 ja 3 ette nähtud üleminekusüsteemid suuresti ühisest seisukohast, mille nõukogu võttis vastu 11. detsembril 2006(12).
53. Esiteks puudutavad need kaks lõiget erinevatel perioodidel sõlmitavaid lepinguid. Määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikega 2 püütakse tagada üleminekut uute sõlmitavate lepingute, st nende puhul, mis sõlmitakse pärast 3. detsembrit 2009 – kuupäev, mil see määrus jõustus.(13) Seevastu selle määruse artikli 8 lõikes 3 on nähtud ette süsteem, mis peab tagama ülemineku pooleliolevate lepingute puhul, mis sõlmiti enne 3. detsembrit 2009.
54. Teiseks on nende kahe üleminekusüsteemi lõpukuupäevad erinevad. Määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikes 2 kindlaks määratud süsteem kehtib kuni 2. detsembrini 2019. Selle sätte sõnastusest ilmneb nimelt, et selle kohaselt nõutakse nimetatud määruse artikli 5 järgimist alates 3. detsembrist 2019.
55. Selle määruse artikli 8 lõikes 3 on sätestatud, et minevikus sõlmitud lepingud võivad jääda kehtima oma tähtaja lõpuni, kuid enamiku puhul nendest lepingutest on samas ette nähtud piirkuupäev. Kui tuua üks konkreetne näide, siis otseleping, mille Prantsuse riik RATP‑ga sõlmis ja millele Mobit põhikohtuasjas viitab, lõpeb 31. detsembril 2039, kuid selle suhtes kohaldatakse eespool viidatud õigusnormis sätestatud korda ainult 3. detsembrini 2039.(14) Seega on ilmne, et selle teise üleminekusüsteemi kestus ei lange kokku esimese üleminekusüsteemi kestusega, sest esimene lõpeb 2. detsembril 2019.
56. Niisiis lükkab esimene üleminekusüsteem edasi määruse nr 1370/2007 artikli 5 kohaldamist uute sõlmitavate lepingute suhtes kuni 3. detsembrini 2019, samas kui teine üleminekusüsteem välistab selle määruse kohaldamise juba sõlmitud lepingute suhtes kuni nende lõppemise või piirkuupäevani.
57. Kolmandaks on määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikega 2 kehtestatud üleminekusüsteemi ulatus piiratud selle määruse artikliga 5, mille kohaldamine lükati uute sõlmitavate lepingute puhul edasi ajavahemikuks 3. detsembrist 2009 kuni 2. detsembrini 2019. Seevastu selle määruse artikli 8 lõikes 3 ette nähtud üleminekusüsteem ei ole – nagu mulle tundub – piiratud nii, et seda kohaldatakse ühe erisätte suhtes, ning see puudutab niisiis selle määruse kõiki sätteid, mida ei saa pooleliolevate lepingute suhtes kohaldada.(15)
58. Neljandaks näitavad määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 2 esimesed sõnad, milleks on „Ilma et see piiraks lõike 3 kohaldamist“, et on olemas täiendav üleminekusüsteem, mis on sätestatud lõikes 3. Ka väljend „Lõike 2 kohaldamisel“ selle määruse artikli 8 lõikes 3 viitab sellele, et viimases õigusnormis ette nähtud süsteem on täiendav.
59. Viiendaks tuleneb kavatsus kehtestada kaks eraldi üleminekusüsteemi ka nõukogu ühisest seisukohast(16), kust määruse nr 1370/2007 artikli 8 tekst pärineb.
60. Kokkuvõtteks – ja nagu täpselt selgitas Prantsusmaa valitsus kohtuistungil – võib märkida, et määruses nr 1370/2007 on nähtud ette kolm eraldi korda olenevalt lepingu sõlmimise kuupäevast, et sobitada omavahel kokku konkurentsile avamise, õiguskindluse ja õiguspärase ootuse nõuded.
61. Lõplik kord puudutab uusi lepinguid, mis sõlmitakse alates 3. detsembrist 2019 ja peavad olema määrusega nr 1370/2007 täielikult kooskõlas.
62. Esimene üleminekukord puudutab uusi lepinguid, mis sõlmitakse ajavahemikul 3. detsembrist 2009 kuni 2. detsembrini 2019 ja mille puhul on selle määruse artikli 5 kohaldamine selle määruse artikli 8 lõike 2 alusel peatatud.
63. Teine üleminekukord välistab määruse kohaldamise enne 3. detsembrit 2009 sõlmitud lepingute suhtes selle määruse artikli 8 lõikes 3 ette nähtud korras.
64. Järgmises jaos analüüsin, kas see viimane kord on kohaldatav niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas.
B. Määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikega 3 kehtestatud üleminekukorra kohaldamine selle määruse artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktis b silmas peetud lepingu suhtes, mis lõpeb pärast selles sättes ette nähtud 30‑aastase tähtaja lõppu (esimene ja neljas küsimus)
65. Oma esimese ja neljanda küsimusega – mida tuleb analüüsida koos – küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et selle määruse artikli 5 lõige 2 on kohaldatav otselepingu sõlmimise suhtes enne selle määruse jõustumist, kui see leping lõpeb pärast selle määruse artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktis b silmas peetud lepingute puhul ette nähtud 30‑aastase tähtaja lõppu.
66. Rõhutan taas, et Regione Toscana ei sõlminud põhikohtuasjani viinud menetluses „otselepingut“, sest see menetlus oli pärast määruse nr 1370/2007 jõustumist toimunud võistlev hankemenetlus.
67. Tegelikult puudutab see küsimus otselepingu sõlmimist RATP‑ga Prantsusmaal enne selle määruse jõustumist. Meenutan, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas Autolinee Toscane tuleb põhikohtuasjas käsitletavast hankemenetlusest kõrvaldada sel põhjusel, et teda kontrollib RATP.(17)
68. Arvan nagu ka Prantsusmaa valitsus ja komisjon, et määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõige 2 ja eelkõige selle lõike punkt b ei ole kohaldatav otselepingu sõlmimise suhtes enne selle määruse jõustumist selle määruse artikli 8 lõikes 3 ette nähtud korras ning seda järgmistel põhjustel.
69. Esiteks ilmneb määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktidest a–d, et see üleminekukord puudutab kõiki enne selle määruse jõustumist 3. detsembril 2009 sõlmitud lepinguid.(18)
70. Teiseks on määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 3 eesmärk välistada selle määruse kohaldamine selles sättes ette nähtud korras enne 3. detsembrit 2009 sõlmitud lepingute suhtes. See välistamine võib minu arvates esineda kahes eraldi vormis.
71. Ühelt poolt ei sea määruse nr 1370/2007 ja konkreetselt selle artikli 5 rikkumine niisuguste lepingute kehtivust kahtluse alla. See ilmneb selle määruse artikli 8 lõike 3 teisest lõigust, mille kohaselt võivad need lepingud „jääda kehtima“.
72. Teiselt poolt „ei võeta“ niisuguseid lepinguid selle määruse artikli 8 lõike 3 esimese lõigu järgi „arvesse“. Ma järeldan sellest sättest, et liikmesriikide pädevad asutused ei tohi võtta enne selle määruse jõustumist sõlmitud lepinguid arvesse siis, kui need on sõlmitud selle määruse artikli 5 alusel.
73. Põhikohtuasjas on tegemist ainult selle teise mõjuga, sest eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud küsimus, kas Autolinee Toscane saab kõnesolevast hankemenetlusest kõrvaldada otselepingu tõttu, mis RATP‑ga enne 3. detsembrit 2009 sõlmiti.
74. Kolmandaks on määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 3 teises lõigus kindlaks määratud selle üleminekukorra kestus, mis on erinev, olenedes lepingu sõlmimise kuupäevast ja lepingu tüübist.
75. Selles küsimuses ilmneb faktilistest asjaoludest, mille Tribunale amministrativo della Toscana (Toscana maakonna esimese astme halduskohus) on tuvastanud, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus on ära toonud(19) ja millele Euroopa Kohtule seisukohti esitanud pooled ei ole vastu vaielnud, et:
– otseleping, mis RATP‑l Prantsusmaal on, ulatub tagasi 1948. aastasse ning
– otseleping, mis RATP‑l Prantsusmaal on ja mis kehtis asjakohaste faktiliste asjaolude asetleidmise hetkel, lõpeb 31. detsembril 2039.
76. Järelikult on lepingu puhul, mis RATP‑l Prantsusmaal on, tegemist määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktis b silmas peetud lepinguga, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on märkinud.
77. Selle määruse artikli 8 lõike 3 teise lõigu kohaselt võib niisugust liiki leping „jääda kehtima oma tähtaja lõpuni“, „kuid mitte kauemaks kui 30 aastat“.
78. On kahju, et selles viimases sättes ei ole täpsustatud, millest alates hakatakse seda 30‑aastast tähtaega arvestama, nagu märkisid Mobit ja komisjon. Teoreetiliselt on mõeldavad mitu algushetke, näiteks komisjoni esialgse määruse ettepaneku kuupäev (26. juuli 2000) – nagu pakkus Mobit –, määruse nr 1370/2007 jõustumise kuupäev (3. detsember 2009), selle määruse artikli 8 lõikes 2 sätestatud üleminekuperioodi lõpule järgnev kuupäev (3. detsember 2019), asjaomase lepingu sõlmimise kuupäev või ka selle lepingu jõustumise kuupäev.
79. Arvan siiski, et selle 30‑aastase tähtaja arvestamise alguskuupäevaks tuleb valida määruse nr 1370/2007 jõustumise kuupäev ja seda kahel järgmisel põhjusel. Esiteks ei võimalda asjaomase lepinguga seotud kuupäeva kasutamine kohaldada kõikide selle määruse artikli 8 lõikes 3 silmas peetud lepingute suhtes ühtsest lahendust. Niisugune olukord tekitaks pädevatele asutustele kohaldamisraskusi ja transpordisektori ettevõtjatele õiguskindlusetust.
80. Teiseks märgin, et selles sättes on silmas peetud kõiki lepinguid, mis sõlmiti enne 3. detsembrit 2009 – kuupäev, mil see määrus jõustus. Seega näib mulle mõistlik oletada, et see kuupäev kujutab endast ka selle määruse artikli 8 lõike 3 teises lõigus selle artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktides b ja c nimetatud lepingute puhul ette nähtud 30‑aastase tähtaja arvestamise alguskuupäeva, nagu oletasid eelotsusetaotluse esitanud kohus ja Prantsusmaa valitsus.
81. Asjasse puutuvate õigusnormide niisuguse tõlgenduse kohaselt tuleb seega asuda seisukohale, et see 30‑aastane tähtaeg lõpeb 3. detsembril 2039.(20)
82. Oma neljanda küsimusega soovib see kohus teada, kas lepingu suhtes, mille Prantsuse riik RATP‑ga sõlmis, võib määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikes 3 ette nähtud üleminekukorda kohaldada hoolimata sellest, et see leping lõpeb 31. detsembril 2039, s.o pärast 3. detsembrit 2039, mil lõpeb see 30‑aastane tähtaeg.
83. Mobit väidab selles küsimuses, et RATP‑ga sõlmitud leping ei ole oma kestuse tõttu eespool viidatud õigusnormiga kooskõlas. Mulle näib siiski, et selle seisukoha puhul on aetud segi üleminekukorra kohaldamise tingimused ja selle tagajärjed.
84. Esiteks ilmneb määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõike 3 esimese lõigu sõnastusest, et seda üleminekukorda kohaldatakse kõikide enne 3. detsembrit 2009 sõlmitud lepingute suhtes ja seda olenemata nende kestusest. Teiseks ei ole selle määruse artikli 8 lõike 3 teises lõigus täpsustatud mitte lepingu liiki, mille suhtes seda korda kohaldatakse, vaid selle korra tagajärgi ja kestust.
85. Asjasse puutuvate õigusnormide niisuguse tõlgenduse kohaselt on vaevalt mingit kahtlust, et lepingu suhtes, mille Prantsuse riik RATP‑ga sõlmis, võib tõesti kohaldada määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõikes 3 sätestatud üleminekukorda ja seda hoolimata sellest, et see leping lõpeb 31. detsembril 2039, nagu väitsid Autolinee Toscane, RATP, Regione Toscana, Prantsusmaa ja Portugali valitsus ning komisjon. Selle lepingu suhtes saab seda korda siiski kohaldada ainult selle määruse artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktis b nimetatud 30‑aastase tähtaja jooksul, mis lõpeb 3. detsembril 2039.
86. Seega on määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 2 punkt b kohaldatav niisuguse lepingu suhtes, mis sõlmiti RATP‑ga, alles alates 4. detsembrist 2039. Selle üleminekukorra üsna pikk kestus on seletatav eelkõige asjaoluga, et nõukogus oli raske jõuda selle määruse vastuvõtmises kokkuleppele.(21)
87. Eelneva põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele ja neljandale küsimusele järgmiselt. Määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et selle määruse artikli 5 lõiked 2 ja 3 ei ole 30‑aastase tähtaja jooksul, mis lõpeb 3. detsembril 2039, selle määruse artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktis b silmas peetud lepingu suhtes kohaldatavad ning seda vaatamata sellele, et see leping lõpeb pärast 3. detsembrit 2039.
88. Täpselt samamoodi nagu vastus, mis on välja pakutud käesoleva ettepaneku A‑jaos, võimaldab ka see vastus vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu kõikidele küsimustele. Kolmanda võimalusena analüüsin järgmises jaos, kas määruse nr 1370/2007 artiklit 5 võib tõlgendada nii, et ettevõtja tuleb võistlevast hankemenetlusest kõrvaldada sel põhjusel, et teda kontrollib ettevõtja, kellega on enne seda sõlmitud otseleping.
C. Määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõikes 2 sätestatud sõltuvate teenusepakkujate tegevuse geograafilise keskendatuse nõudega seotud sanktsiooni laad
89. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu teine ja kolmas küsimus põhinevad eeldusel, mida tuleb eraldi analüüsida, st võimalusel või isegi kohustusel kõrvaldada niisugune ettevõtja nagu Autolinee Toscane põhikohtuasjas võistlevast hankemenetlusest määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 3 tähenduses sel põhjusel, et selle ettevõtjaga või niisuguse teda kontrolliva ettevõtjaga nagu RATP-ga selles vaidluses on sõlmitud otseleping selle määruse artikli 5 lõike 2 tähenduses.
90. Tagapool esitatud põhjustel arvan, et see eeldus on ekslik. Olen nõus komisjoni seisukohaga, et ettevõtjat ei saa võistlevast hankemenetlusest kõrvaldada sel põhjusel, et temaga on lisaks sõlmitud otseleping.
91. Meenutan, et määruse nr 1370/2007 artikkel 5 annab pädevale asutusele võimaluse vabalt otsustada, kas valida otselepingu sõlmimine, mida reguleerib selle määruse artikli 5 lõige 2, või võistlev hankemenetlus, mida on nimetatud selle määruse artikli 5 lõikes 3.
92. Selle valikuvabaduse puhul kehtib siiski sõltuva teenusepakkuja tegevuse geograafilise keskendatuse nõue, kui pädev asutus otsustab sõlmida otselepingu. Selle keskendatuse põhimõttega, mille sisu on täpsustatud määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõikes 2, püütakse ära hoida võimalikud konkurentsimoonutused, mis on tingitud sellest, et võistlevas hankemenetluses osaleb sõltuv teenusepakkuja, kelle suhtes kohaldatakse ilma konkurentsita sõlmitud lepingu raames soodsamaid majandustingimusi.
93. Ükski Euroopa Kohtule seisukohti esitanud menetlusosaline ei ole vaielnud vastu sellele, et sõltuva teenusepakkuja tegevuse geograafilise keskendatuse nõue on põhimõtteliselt olemas. Küll on need menetlusosalised aga esitanud lahknevad arvamused selle nõude rikkumise puhuks ette nähtud sanktsiooni kohta.
94. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on lähtunud eeldusest, et selleks sanktsiooniks on sõltuvate teenusepakkujate kõrvaldamine igasugusest võistlevast hankemenetlusest. Sellel seisukohal olid Mobit ja Itaalia valitsus.
95. Seevastu Autolinee Toscane, Regione Toscana, RATP, Prantsusmaa valitsus ja komisjon väidavad, et sõltuva teenusepakkuja osalemine võistlevas hankemenetluses ei too kaasa mitte selle ettevõtja menetlusest kõrvaldamist, vaid hoopis selle ettevõtja otselepingu kehtetuse.
96. Minu arvates ei saa määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 2 punktis b sätestatud geograafilise keskendatuse nõude järgimata jätmine kaasa tuua mingeid tagajärgi võistlevale hankemenetlusele selle määruse artikli 5 lõike 3 tähenduses.
97. Esiteks märgin, et geograafilise keskendatuse nõue on sätestatud määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõikes 2, mis reguleerib otselepinguid, mitte selle määruse artikli 5 lõikes 3, milles on peetud silmas võistlevas hankemenetluses sõlmitud lepinguid.
98. Teiseks tuleneb see tõlgendus määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 2 sõnastusest. Selle määruse artikli 5 lõike 2 punktist b ja eelkõige väljendist „käesoleva lõike kohaldamise tingimuseks on“ ilmneb, et sõltuva teenusepakkuja tegevuse geograafilise keskendatuse nõue on riigisisese hankemenetluse õiguspärasuse eeltingimus.
99. Kolmandaks kõneleb määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 3 teise lause sõnastus samuti selle vastu, et ettevõtjaid, kellega on sõlmitud otseleping, võib menetlusest kõrvaldada, sest selles on sõnaselgelt nõutud, et see menetlus oleks „avatud võrdselt kõikidele ettevõtjatele“. Selles küsimuses rõhutan, et selle määruse artikli 5 lõikes 3, mis puudutab võistlevaid hankemenetlusi, ei ole mingit viidet selle määruse artikli 5 lõike 2 punktiga b kehtestatud geograafilise keskendatuse nõudele ega ühelegi samalaadsele nõudele.
100. Määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 3 esimese lause alguses oleva väljendi „Iga pädev asutus, kes pöördub kolmanda osapoole poole, kes ei ole sõltuv teenusepakkuja“ formalistlik tõlgendus võib mõistagi viia mõttele, et kõik sõltuvad teenusepakkujad kõrvaldatakse automaatselt võistlevatest hankemenetlustest. Tegelikult on selle väljendiga tingimata silmas peetud ainult asjaomase pädeva asutuse, st võistleva hankemenetluse korraldaja sõltuvaid teenusepakkujaid.
101. Selle väljendi ulatus ei ole niisugune, mille kohaselt tuleb võistlevatest hankemenetlustest kõrvaldada iga sõltuv teenusepakkuja, vaid niisugune, mis kohustab looma konkurentsi alati, kui pädev asutus ei sõlmi vastavalt määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõikele 2 otselepingut. Teiste sõnadega on pädevad asutused kohustatud kasutama kas otselepingu sõlmimist või võistlevat hankemenetlust(22) ning juhul, kui nad valivad selle viimase menetluse, on nad ka kohustatud avama selle kõikidele ettevõtjatele.
102. Neljandaks on komisjoni pakutud tõlgendus kooskõlas ühe määruse nr 1370/2007 eesmärgiga, milleks on võistlevate hankemenetluste suurem kasutamine avaliku veoteenuse lepingute sõlmimisel.(23) Selle tõlgenduse kohaselt võib sõltuva teenusepakkuja osalemine võistlevas hankemenetluses kaasa tuua nende otselepingute kehtetuse, mis on temaga sõlmitud.(24) Minu arvates on vaevalt mingit kahtlust, et see sanktsioon võib veenda sõltuvat teenusepakkujat mitte võistlevas hankemenetluses osalema. Sellegipoolest on igal sõltuval teenusepakkujal täielik õigus osaleda võistlevates hankemenetlustes, mis on tänu sellele tegelikud.
103. Eelnevast järeldan, et määruse nr 1370/2007 artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui niisugune avaliku veoteenuse leping nagu põhikohtuasjas sõlmitakse võistlevas hankemenetluses ettevõtjaga, keda kontrollib teine ettevõtja, kellega sõlmiti enne selle määruse jõustumist otseleping.
104. Küll aga võib sõltuva teenusepakkuja osalemine võistlevas hankemenetluses kahtluse alla seada – kui on – selle ettevõtja või teda kontrolliva ettevõtjaga sõlmitud otselepingu eeldusel, et artikkel 5 on kohaldatav.(25) Rõhutan, et see küsimus jääb minu arvates põhikohtuasja eseme alt välja.
D. Mõisted „sõltuv teenusepakkuja“ ja „pädev asutus“ määruse nr 1370/2007 artikli 2 punktides b ja j ning artikli 5 lõikes 2 (teine ja kolmas küsimus)
105. Nagu RATP, Autolinee Toscane, Prantsusmaa valitsus ja komisjon, arvan ka mina, et teisele ja kolmandale küsimusele ei ole vaja vastata.
106. Käesoleva ettepaneku eelnevates jagudes välja pakutud vastustest ilmneb, et määrusega nr 1370/2007 ei ole põhikohtuasja asjaoludel vastuolus avaliku veoteenuse lepingu sõlmimine niisuguse ettevõtjaga nagu Autolinee Toscane võistlevas hankemenetluses.
107. Ammendavuse huvides vastan käesolevas jaos siiski lühidalt teisele ja kolmandale küsimusele.
108. Oma teise küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas määruse nr 1370/2007 artikli 2 punkti j ja artikli 5 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et „sõltuvaks teenusepakkujaks“ võib kvalifitseerida avalik-õigusliku juriidilise isiku, kellega riigiasutus on sõlminud kohaliku avaliku veoteenuse kohta otselepingu, kes on selle asutusega organisatoorselt ja kontrolli poolest otseselt seotud ning kelle kapital kuulub riigile.
109. Selle kohtu selgituste kohaselt on nimetatud küsimuse eesmärk selgitada RATP staatust selle määruse seisukohast.
110. Minu arvates sõltub vastus sellele küsimusele suuresti tuvastatud faktilistest asjaoludest, mis kuuluvad riigisisese kohtu pädevusse.
111. Täpsemalt peab riigisisene kohus kontrollima, kas pädev asutus teostab kõnesoleva ettevõtja üle „kontrolli, mis on sarnane tema enda osakondade üle teostatava kontrolliga“, lähtudes määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 2 punktis a kindlaks määratud kriteeriumidest.
112. Nagu Mobit õigesti rõhutas, ei ole „sõltuvaks teenusepakkujaks“ kvalifitseerimisel oluline asjaolu, et niisugune ettevõtja nagu RATP on õiguslikult vormilt avalik-õiguslik juriidiline isik. Määruses nr 1370/2007 ei ole nimelt vastavalt selle põhjendusele 12 tehtud mingit vahet avalik-õiguslike ja eraõiguslike ettevõtjate vahel.
113. Kolmanda küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõiget 2 tõlgendatuna selle määruse artikli 2 punktist b lähtudes tuleb tõlgendada nii, et vastavalt sellele sättele sõlmitud otselepingu võib seejärel selle kohaldamisalast välja jätta asjaomaste veoteenuste korraldamise õiguse ülemineku tõttu asutusele, kes ei teosta „sarnast kontrolli“ isiku üle, kellega on sõlmitud nende teenuste kohta otseleping.
114. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on see küsimus esitatud vajadusest teha kindlaks RATP osutatavate veoteenuste sesiukohalt pädev asutus. Selle kohtu sõnul võib see pädev asutus olla kas Prantsuse riik – kellele on jäänud õigus RATP‑le antud kontessiooni tegelikult käsutada – või Syndicat des transports d’Île de France (edaspidi „STIF“) – haldusasutus, keda Prantsuse riik alates 2004. aastast enam ei kontrolli ja kellele on antud Pariisi regioonis transpordi korraldamise ülesanded. See kohus rõhutab siiski, et STIF‑il ei ole pädevust, mis puudutab RATP‑le ex lege antava kontsessiooni haldamist, korda, eset ja andmist.
115. Taas on mul tunne, et vastus sellele küsimusele sõltub suuresti faktiliste asjaolude kontrollimisest, mida peab tegema riigisisene kohus.
116. Lähtudes mõiste „pädev asutus“ määratlusest määruse nr 1370/2007 artikli 2 punktis b, võib asjaomaste veoteenuste korraldamise õiguse ülemineku järel STIF‑ile kujutleda kolme juhtumit:
– õigus hallata avalikku reisijatevedu asjaomases geograafilises piirkonnas on jäänud ainult Prantsuse riigile;
– see õigus jaguneb nüüd Prantsuse riigi ja STIF‑i vahel või
– see õigus kuulub eranditult STIF‑ile.
117. Otsustades, kas RATP‑ga sõlmitud otseleping kuulub endiselt määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 2 kohaldamisalasse, peab riigisisene kohus tegema kõigepealt kindlaks, kas Prantsuse riik ja/või STIF tuleb kvalifitseerida pädevateks asutusteks. Seejärel on vaja hinnata, kas on täidetud „sarnase kontrolli“ ja sõltuva teenusepakkuja tegevuse geograafilise keskendatuse tingimused.
118. Esitatud küsimuse sõnastuse järgi otsustades arvab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et STIF ei teosta RATP üle „sarnast kontrolli“ määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõike 2 tähenduses. Järelikult kuulub RATP leping endiselt selle sätte kohaldamisalasse, hoolimata asjaomaste veoteenuste korraldamise õiguse üleminekust STIF‑ile, kui esiteks jääb avaliku reisijateveoteenuse haldamise õigus asjaomases geograafilises piirkonnas üksi või koos STIF‑iga riigiasutusele (ja seega võib selle riigiasutuse kvalifitseerida „pädevaks asutuseks“) ja kui teiseks teostab see isiku üle, kellega leping on sõlmitud, „sarnast kontrolli“.
119. Teen seega Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teisele ja kolmandale esitatud küsimusele järgmiselt.
120. Määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõiget 2 tõlgendatuna selle määruse artikli 2 punktist j lähtudes tuleb tõlgendada nii, et „sõltuvaks teenusepakkujaks“ võib kvalifitseerida avalik-õigusliku juriidilise isiku, kellega riigiasutus on sõlminud kohaliku avaliku veoteenuse kohta otselepingu, tingimusel et see asutus teostab selle isiku üle „kontrolli, mis on sarnane“ tema enda osakondade üle teostatava kontrolliga.
121. Lisaks tuleb määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõiget 2 tõlgendatuna selle määruse artikli 2 punktist b lähtudes tõlgendada nii, et veoteenuste korraldamise õiguse üleminek riigiasutuselt asutusele, kes ei teosta „sarnast kontrolli“ isiku üle, kellega leping on sõlmitud, ei too kaasa sõlmitud lepingu väljaarvamist selle sätte kohaldamisalast, tingimusel, et esiteks jääb avaliku reisijateveoteenuse haldamise õigus asjaomases geograafilises piirkonnas üksi või koos selle asutusega riigiasutusele (ja seega võib selle riigiasutuse kvalifitseerida „pädevaks asutuseks“) ja kui teiseks teostab see asutus isiku üle, kellega leping on sõlmitud, „sarnast kontrolli“.
122. Eelneva põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1370/2007, mis käsitleb avaliku reisijateveoteenuse osutamist raudteel ja maanteel ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 1191/69 ja (EMÜ) nr 1107/70, artikli 8 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selle määruse artikkel 5 ei ole kohaldatav niisuguses hankemenetluses, mis viiakse läbi enne selle määruse artikli 8 lõikes 2 kindlaks määratud üleminekuperioodi lõppu nagu põhikohtuasjas käsitletav menetlus, v.a juhul, kui lepingu sõlmimise suhtes kohaldatakse riigisisest regulatsiooni, millega on see artikkel 5 ennetähtaegselt rakendatud, ja selles regulatsioonis ette nähtud ulatuses.
2. Teise võimalusena tuleb määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõiget 3 tõlgendada nii, et selle määruse artikkel 5 ei ole 30‑aastase tähtaja jooksul, mis lõpeb 3. detsembril 2039, selle määruse artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punktis b silmas peetud lepingu suhtes kohaldatav ning seda vaatamata sellele, et see leping lõpeb pärast 3. detsembrit 2039.
3. Kolmanda võimalusena tuleb määruse nr 1370/2007 artiklit 5 tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui niisugune avaliku veoteenuse leping nagu põhikohtuasjas sõlmitakse võistlevas hankemenetluses ettevõtjaga, keda kontrollib teine ettevõtja, kellega sõlmiti enne selle määruse jõustumist otseleping.
4. Järgmise võimalusena tuleb määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõiget 2 tõlgendatuna selle määruse artikli 2 punktist j lähtudes tõlgendada nii, et „sõltuvaks teenusepakkujaks“ võib kvalifitseerida avalik-õigusliku juriidilise isiku, kellega riigiasutus on sõlminud kohaliku avaliku veoteenuse kohta otselepingu, tingimusel et see asutus teostab selle isiku üle „kontrolli, mis on sarnane“ tema enda osakondade üle teostatava kontrolliga.
Lisaks tuleb määruse nr 1370/2007 artikli 5 lõiget 2 tõlgendatuna selle määruse artikli 2 punktist b lähtudes tõlgendada nii, et veoteenuste korraldamise õiguse üleminek riigiasutuselt asutusele, kes ei teosta „sarnast kontrolli“ isiku üle, kellega leping on sõlmitud, ei too kaasa sõlmitud lepingu väljaarvamist selle sätte kohaldamisalast, tingimusel et esiteks jääb avaliku reisijateveoteenuse haldamise õigus asjaomases geograafilises piirkonnas üksi või koos selle asutusega riigiasutusele (ja seega võib selle riigiasutuse kvalifitseerida „pädevaks asutuseks“) ja kui teiseks teostab see asutus isiku üle, kellega leping on sõlmitud, „sarnast kontrolli“.
3 Vt käesoleva ettepaneku punktid 21 ja 22.
4 Vt käesoleva ettepaneku punktid 21 ja 22.
5 Vt käesoleva ettepaneku punkt 16.
6 Vt käesoleva ettepaneku punkt 16.
7 Komisjoni teatis tõlgendamissuuniste kohta seoses määrusega (EÜ) nr 1370/2007, mis käsitleb avaliku reisijateveoteenuse osutamist raudteel ja maanteel (ELT 2014, C 92, lk 1), punkt 2.6.1.
8 ELT 2016, L 354, lk 22. See muutmismäärus jõustus selle artikli 2 kohaselt 24. detsembril 2017.
9 Ettepanek: Euroopa parlamendi ja nõukogu määrus, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 1370/2007, mis käsitleb raudtee-reisijateveoteenuste siseturu avamist, 30.1.2013, COM(2013) 28 final, lk 7 ja 16.
10 Vt määruse 2016/2338 artikli 1 punkt 9.
11 Vt eelkõige komisjoni muudetud ettepanek: Nõukogu ja Euroopa Parlamendi määrus avaliku reisijateveoteenuse osutamise kohta raudteel ja maanteel, 20.7.2005, KOM(2005) 319 (lõplik), lk 4: „Juba viis aastat on see ettepanek olnud nõukogus blokeeritud. Kompromissi ühisele seisukohale jõudmiseks ei ole leitud, kuna liikmesriigid on eriarvamustel isegi maismaatranspordi konkurentsile avamise ulatuse osas, arvestades eelkõige turu avamise erinevaid kogemusi selles valdkonnas.“
12 Nõukogu 11. detsembri 2006. aasta ühine seisukoht (EÜ) nr 2/2007 (ELT 2007, C 70E, lk 1, vt eelkõige lk 9 ja 17).
13 Vt määruse nr 1370/2007 artikkel 12.
14 Vt käesoleva ettepaneku punktid 75–85.
15 Peale määruse nr 1370/2007 artikli 5 võib selle määruse artikli 8 lõikega 3 kehtestatud üleminekusüsteem puudutada eelkõige kohustust sõlmida avaliku teenindamise leping (artikkel 3), hüvitamisreegleid (artikli 4 lõiked 1 ja 2 ning artikkel 6) või ka norme, mis reguleerivad lepingu kestust (artikli 4 lõiked 3 ja 4).
16 Nõukogu 11. detsembri 2006. aasta ühine seisukoht (EÜ) nr 2/2007 (ELT 2007, C 70E, lk 1), lk 17: „Nõukogu teeb mitmeid muudatusi komisjoni välja pakutud üleminekusätetesse, et anda ametiasutustele ja teenuseosutajatele piisavalt aega uue õigusliku raamistikuga kohanemiseks. Esiteks, määrus jõustub kolm aastat pärast selle avaldamist. Kaheteist aasta pärast tuleb raudteel ja maanteel osutatavate avalike teenuste lepingud sõlmida vastavalt määrusele. […]
Enne määruse jõustumist sõlmitud lepingute osas on ühises seisukohas ette nähtud üleminekukord, mis suures osas kattub parlamendi esimesel lugemisel esitatud ettepanekutega. Nõukogu püüab saavutada tasakaalu ühelt poolt põhimõtte pacta sunt servanda järgimise ja teiselt poolt turgude liiga pikaks ajaks sulgemise vältimise vahel. […]“ (kohtujuristi kursiiv).
17 Vt käesoleva ettepaneku punktid 21 ja 22.
18 Rõhutan, et need kaks kuupäeva, millel määruse nr 1370/2007 artikli 8 lõige 3 põhineb, vastavad esiteks kuupäevale, mil komisjon oma esialgse määruse ettepaneku esitas (26. juuli 2000), ja teiseks kuupäevale, mil see määrus jõustus (3. detsember 2009). Vt nõukogu 11. detsembri 2006. aasta ühine seisukoht (EÜ) nr 2/2007 (ELT 2007, C 70E, lk 1), eelkõige lk 17.
19 Vt käesoleva ettepaneku punkt 13.
20 Meenutan, et tähtaegade arvutamise klassikalised reeglid näevad ette, et kui tähtaeg on väljendatud aastates, on dies ad quem viimase aasta see päev, mille kuupäev vastab dies a quo kuupäevale. Vt Baselis 16. mail 1972 alla kirjutatud Euroopa konventsiooni tähtaegade arvutamise kohta artikli 4 lõige 2. Euroopa Kohus on sellele konventsioonile viidanud 11. novembri 2004. aasta kohtuotsuses Toeters ja Verberk (C‑171/03, EU:C:2004:714, punkt 34).
21 Vt käesoleva ettepaneku punkt 51.
22 Seda, et need kaks määruse nr 1370/2007 artiklis 5 ette nähtud lepingu sõlmimise menetlust välistavad teineteist vastastikku, kinnitab selle määruse artikli 2 punktis h toodud mõiste „otselepingu sõlmimine“ määratlus: „avaliku teenuse lepingu sõlmimine konkreetse avaliku teenuse pakkujaga ilma eelneva võistleva pakkumismenetluseta“.
23 Vt eelkõige määruse nr 1370/2007 põhjendused 6 ja 7.
24 Meenutan, et määrused on tervikuna siduvad ja vahetult kohaldatavad kõikides liikmesriikides, nagu on nähtud ette ELTL artikli 288 teises lõigus. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib määrus oma laadi ja otstarbe tõttu liidu õigusallikate süsteemis anda eraõiguslikele isikutele õigusi, mida riigisisesed kohtud on kohustatud kaitsma (vt eelkõige 14. detsembri 1971. aasta kohtuotsus Politi, 43/71, EU:C:1971:122, punkt 9, ning 17. septembri 2002. aasta kohtuotsus Muñoz ja Superior Fruiticola, C‑253/00, EU:C:2002:497, punkt 27).
25 Vt selle kohta käesoleva ettepaneku punktid 65–88 B‑jaos.

matches: kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus kohus Kohus