text:
Eesti Vabariigi põhiseadus / paragrahv 150
Paragrahv 150
Riigikohtu esimehe nimetab ametisse Riigikogu Vabariigi Presidendi ettepanekul.
Rahvusvaheliselt tunnustatud põhimõtte järgi peavad kõik kohtunike kutsealasesse karjääri puutuvad otsused põhinema objektiivsetel kriteeriumidel, mis tähendab, et kohtunike valikul ja edutamisel võetakse arvesse kvalifikatsiooni, võimekust, töö tulemuslikkust ja kõlbelisi omadusi (vt Euroopa Nõukogu Ministrite Komitee soovitus CM/Rec(2010)12, p 44). Poliitilised kaalutlused tuleb jätta kõrvale. Kuivõrd selline põhimõte praktikas realiseerub, sõltub sellest, kes valib kohtunikukandidaadid ja kohtuniku ametisse nimetab. Eestis nimetab Riigikohtu liikmed ja esimehe ametisse Riigikogu, mistõttu selle kohtu liikmete nimetamisel ei ole poliitilised mõjud välistatud.
Mandri-Euroopa riikides on valdavalt kasutusel kohtunike valiku ja edutamise karjäärisüsteem. Tavaõiguse riikides on kohtusüsteem avatud, kohtunike valik ja edutamine põhineb kogemusel ja teenetel. Karjäärisüsteemis algab ettevalmistus kohtunikuametiks üldjuhul vahetult pärast kõrgkooli lõpetamist. Kohtusüsteem kasvatab ise endale kaadri. Kõrgema astme kohtunikukohad täidetakse kohtunike edutamise teel. Avatud kohtusüsteemi korral nimetatakse kõigisse kohtuastmetesse kohtunikuks kogemustega juriste (enamasti advokaate) väljastpoolt kohtusüsteemi. Kandidaate ei valita eksamitulemuste, vaid kandidaadi kogemuste ja kompetentsi põhjal. Neis riikides alustab jurist oma kohtunikukarjääri neljakümnendates aastates. Eestis on kasutusel segamudel, millel on nii karjääri- kui ka avatud süsteemile iseloomulikke tunnuseid.
Eristada tuleb kohtunike valikut ja nimetamist. PS kommenteeritav paragrahv määrab kindlaks, kuidas toimub kohtunikuks nimetamine. Ametisse nimetamisele eelneb kohtunikukandidaatide ettevalmistamine ja valik. Neid küsimusi reguleerib KS (7. ja 8. ptk). PS järgi täidetakse ametikohad riigiasutustes ja kohalikes omavalitsustes üldjuhul Eesti kodanikega, millest võidakse seadusega teha erandeid (PS § 30 lg 1, vt ka § 30 komm). KS järgi saab kohtunikuks nimetada vaid Eesti Vabariigi kodaniku, kes vastab seaduses sätestatud tingimustele (KS § 47).
Kohtunikuametile on seatud 1) hariduse ja keeleoskuse ja 2) isikuomaduste nõuded.
Kohtunikuks võib nimetada kodaniku, kes on omandanud õiguse õppesuunal vähemalt riiklikult tunnustatud magistrikraadi, sellele vastava kvalifikatsiooni haridusseaduse tähenduses või sellele vastava välisriigi kvalifikatsiooni. Kohtunikuks kandideerija peab oskama eesti keelt KeeleS-s sätestatud C1-tasemel või sellele vastaval tasemel (KS § 47 lg 1 p 2).
Isikuomadustest mainib KS kohtunikutööks vajalikke võimeid, isiku- ja kõlbelisi omadusi (KS § 47 lg 1). Isikuomadusi hindab kohtunikueksamikomisjon vestluse alusel. Komisjon võib arvestada ka muid andmeid, teha järelepärimisi ja küsida kohtunikukandidaadi juhendaja arvamust (KS § 54). Riigikohtu kohtunikuks kandideerija ei pea tegema kohtunikueksamit, kuid nõue, et kandideerija peab olema kogenud ja tunnustatud jurist, eeldab, et isikut teatakse ja tuntakse juriidilistes ringkondades. Kõikidesse kohtuastmetesse pürgijad peavad läbima julgeolekukontrolli, mille teostamine on pandud kaitsepolitseile JAS-ga ettenähtud korras.
Seadus välistab nende kodanike kohtunikuks nimetamise, kes on süüdi mõistetud kuriteo toimepanemise eest, kes on kohtuniku-, notari-, vandetõlgi või kohtutäituri ametist tagandatud, kes on advokatuurist välja heidetud, kes on avalikust teenistusest vabastatud distsiplinaarsüüteo eest, kes on pankrotivõlgnik, kelle audiitori kutsetegevus on lõpetatud (välja arvatud lõpetamine audiitori avalduse alusel) või kellelt on patendivoliniku kutse ära võetud (välja arvatud kutse äravõtmine patendivoliniku avalduse alusel) (KS § 47 lg 2). Õigusemõistmise ja kohtu autoriteedi kaitsmise vajadus ei jäta ruumi võimalusele, et isik on oma eksimustest järeldusi teinud.
Eestis võib esimese astme kohtunikuks üldjuhul nimetada isiku, kes on läbinud kaheaastase ettevalmistusteenistuse ja sooritanud kohtunikueksami. Kohtunikukandidaatide arvu määrab justiitsminister, kes kuulutab ka välja avaliku konkursi kohtunikukandidaadi kohale. Kohtunikukandidaatide valiku teeb kohtunikueksamikomisjon pärast avalduse esitanud isiku õigusalaste teadmiste kontrollimist ja vestlust kandidaadiga.
Kohtunikueksamikomisjon võib ettevalmistusteenistusest vabastada või teenistusaega lühendada. Ettevalmistusteenistusest võib vabastada isiku, kes on kogenud ja tunnustatud jurist ja kelle puhul kohtunikueksamikomisjon leiab, et varasem kogemus lubab isikul kohtunikuametisse asuda ilma ettevalmistusteenistust läbimata. Ettevalmistusteenistust võib kuni ühe aasta võrra lühendada, kui isik on vähemalt kaks aastat töötanud advokaadi või prokurörina, kohtu konsultandi, kohtunõuniku või kohtunikuna (KS § 64). Kuna vandeadvokaat ja prokurör on mõnel juhul kohtunikuettevalmistusteenistusest vabastatud (vt komm 5.2), siis tuleb advokaadi all KS § 64 tähenduses mõelda vandeadvokaadi vanemabi ja abi ning vandeadvokaati, kes on lahkunud advokatuurist enne kohtunikukandidaadiks saamist, prokuröri all prokuröri abi ning prokuröri, kes on lahkunud prokuratuurist enne kohtunikukandidaadiks saamist ja keda nimetatuist ei saa lugeda kogenud ja tunnustatud juristiks. KS § 50 lg 2 ja § 64 lg 2 võrdluse põhjal saab järeldada, et ettevalmistusteenistuse aega võib lühendada isikul, kes töötas kohtunikuna enam kui 10 aastat enne kohtunikukandidaadiks pürgimist.
Võimalus kohtuniku ettevalmistusteenistust läbimata saada esimese astme kohtunikuks on ka vahetult enne kohtunikueksami sooritamist vähemalt kaks aastat vandeadvokaadina või prokurörina töötanud isikul, samuti varem kohtunikuna töötanud isikul, kui kohtunikuametist vabastamisest pole möödunud rohkem kui 10 aastat (KS § 50 lg 2).
Ringkonna- ja Riigikohtu kohtunikuks nimetamise eelduseks ei ole ettevalmistusteenistuse läbimine. Seetõttu on kohtunikuamet avatud ka väljaspool kohtusüsteemi töötavatele juristidele. Nende kohtute kohtunikuks võib nimetada kogenud ja tunnustatud juristi. Ringkonnakohtunikuks pürgija peab tegema kohtunikueksami. Kui ringkonnakohtunikuks edutatakse esimese astme kohtunik, on ta eksamist vabastatud (KS §-d 51 ja 52).
Kohtunikukandidaatide valiku korraldust iseloomustab ebajärjekindlus. Ühelt poolt ei saa kogenud ja tunnustatud jurist (ülikooli juuraõppejõud, õiguskantsler jt) ilma ettevalmistusteenistust läbimata kandideerida esimese astme kohtunikuks, küll aga kõrgematesse kohtuastmetesse. Teisalt ei pea kogenud ja tunnustatud jurist tegema eksamit, kui ta kandideerib riigikohtunikuks, kuid peab sooritama eksami, et saada ringkonnakohtunikuks.
KS jätab täpsustamata, keda võib pidada kogenud ja tunnustatud juristiks. Seetõttu on valikut tegeval organil ja kohtunikku ametisse nimetaval ametiisikul või institutsioonil voli otsustada, millised on kriteeriumid, mille põhjal lugeda jurist kogenuks ja tunnustatuks ja kas kandideerija neile kriteeriumidele vastab (vt komm 7).
Kohtunikukandidaadi valiku lõppfaasiks on ettepaneku tegemine institutsioonile, kelle pädevusse kuulub kohtuniku ametisse nimetamine. Esimese ja teise astme kohtuniku vaba ametikoha täitmiseks kuulutab avaliku konkursi välja justiitsminister, kuid kandideerimisavaldus tuleb esitada Riigikohtu esimehele (KS § 53 lg-d 2 ja 3). Kui esimese astme kohtunik soovib, et ta viidaks üle vabanenud ametikohale mõnda teise sama astme kohtusse, teise astme kohtunik mõnda teise sama või madalama astme kohtusse, siis toimub üleviimine Riigikohtu üldkogu otsusega ning avalikku konkurssi välja ei kuulutata (KS § 53 lg 4). Võimaluse andmine kohtunikele teenistuskoha muutmiseks eeldab, et enne konkursi väljakuulutamist teavitab justiitsminister kohtunikke vabanenud ametikohtadest. Kandidaatide lõpliku valiku esimese ja teise astme kohtu kohtuniku ametikohale teeb Riigikohtu üldkogu kohtunikueksami komisjoni materjalide põhjal, kuulates ära selle kohtu üldkogu arvamuse, kuhu isik kandideerib. Riigikohtu üldkogu esitab Vabariigi Presidendile ühe kandidaadi (KS § 55 lg 2).
Konkursi Riigikohtu kohtuniku ametikoha täitmiseks kuulutab välja Riigikohtu esimees. Riigikohtu liikme kandidaadi valimise õiguse annab seadus Riigikohtu esimehele, kes peab ära kuulama Riigikohtu üldkogu ja kohtute haldamise nõukoja arvamuse (KS § 41 lg 3 ja § 55 lg 4). Senise praktika kohaselt on Riigikohtu liikme kandidaadi välja valinud Riigikohtu üldkogu. Riigikohtu esimehe ametikoha täitmiseks konkurssi välja ei kuulutata, kandidaadi valib välja poliitiliste konsultatsioonide tulemuste põhjal Vabariigi President.
Kohtunike ametisse nimetamine on reguleeritud PS-ga. Esimese ja teise astme kohtu kohtunikud nimetab ametisse Eesti riigipea, Riigikohtu kohtunikud ja esimehe poliitikutest koosnev Riigikogu. Esimese kahe kohtuastme kohtunike ametisse nimetamisega Vabariigi Presidendi poolt on poliitilised kaalutlused välistatud. Põhieesmärk on tagada objektiivsus ja asjatundlikkus kohtuniku isiku valikul. Vabariigi President võib jätta kohtuniku ametisse nimetamata ilma põhjendusi esitamata, kuid ta ei saa nimetada kohtunikuametisse isikut, kelle suhtes pole Riigikohus ettepanekut teinud. 1937. a PS järgi nimetas Vabariigi President ametisse ka Riigikohtu kohtunikud. Riigikohtu kohtunike erinev ametisse nimetamine 1992. a PS järgi on selgitatav asjaoluga, et Riigikohus on ühtlasi põhiseaduslikkuse järelevalve kohus (§ 149 lg 3). Riigikohtu liikmete ametisse nimetamine Riigikogu poolt järgib konstitutsioonikohtu moodustamise põhimõtteid Euroopa riikides ja teenib eesmärki suurendada Riigikohtu legitiimsust selliste organite suhtes, kelle legitiimsus tuleneb otseselt või kaudselt valijaskonnast. Riigikogu nimetab Riigikohtu liikme ja esimehe ametisse hääletamisega. Kui kandidaat saab rohkem vastuhääli kui poolthääli, jääb ta ametisse nimetamata. Kuigi ka Riigikohtu kohtuniku kandidaati ei saa Riigikogu ise esitada, on Riigikohtu kohtunike, eriti aga Riigikohtu esimehe ametisse nimetamine enim politiseeritud.
Riigikohtu esimees on ainus kohtu esimees, kelle ametisse nimetamine on reguleeritud PS-ga. Maa-, haldus- ja ringkonnakohtu esimehe nimetab ametisse justiitsminister (KS §-d 12, 20 ja 24) kohtute haldamise nõukoja nõusolekul. Maa- ja halduskohtu esimees nimetatakse ametisse viieks aastaks; ringkonnakohtu esimees seitsmeks aastaks. Kohtu esimehe võib justiitsminister vabastada enne tähtaja lõppemist ametist esimehe enda soovil või kui ta on süüliselt jätnud oma ülesanded olulisel määral täitmata. Esimese astme kohtu esimehe võib justiitsminister tema süülise käitumise eest vabastada kohtute haldamise koja nõusolekul, ringkonnakohtu esimehe vabastamiseks on vajalik ka Riigikohtu üldkogu nõusolek. KS näeb Riigikohtu esimehe ametiaja pikkuseks üheksa aastat. Ennetähtaegselt saab teda vabastada üksnes tema enda soovil (KS § 27). Tähtaja lõppedes võib ta teenistust jätkata Riigikohtu liikmena. Seadus ei sätesta Riigikohtu kolleegiumide esimeeste ametiaja pikkust.
Rahvusvahelise kohtuinstitutsiooni, mida komplekteeritakse liikmesriikide esindatuse põhimõttel, kohtunikuks nimetamiseks on erikord. Need kohtud on Euroopa Inimõiguste Kohus ja Euroopa Liidu Kohus, mis koosneb Euroopa Kohtust ja üldkohtust.
Euroopa Parlament ja nõukogu võivad moodustada erikohtuid, mille ülesanne on esimese astme kohtuna lahendada teatud valdkonna kohtuasju. Seni on moodustatud Avaliku Teenistuse Kohus, mis koosneb seitsmest kohtunikust, kelle nimetab ametisse nõukogu. Erikohtute moodustamisel ei järgita liikmesriikide esindatuse põhimõtet.
Euroopa Inimõiguste Kohtu kohtunik peab olema kõrge moraaliga ning kas kõrgesse kohtuametisse nimetamiseks vajaliku kvalifikatsiooniga või tunnustatud pädevusega õigusasjatundja. Igast Euroopa Nõukogu liikmesriigist kuulub kohtu koosseisu üks kohtunik, kes osaleb kohtu töös enda nimel. Kohtu liikmed valib Euroopa Nõukogu Parlamentaarne Assamblee liikmesriigi poolt esitatud kolme kandidaadi hulgast üheksaks aastaks. Kohtunikku ei saa tagasi valida. Kohtuniku ametiaeg lõpeb tema 70-aastaseks saamisel (EIÕK art-d 21, 22, 23).
Euroopa Kohtu kohtunike, samuti üldkohtu kohtunike arv võrdub liikmesriikide arvuga. Lisaks kohtunikele kuuluvad kohtu koosseisu kaheksa kohtujuristi. Nõukogu võib Euroopa Kohtu taotluse põhjal ühehäälselt suurendada kohtujuristide arvu. Viis kohtujuristi ametikohta täidetakse suuremate liikmesriikide (Saksamaa, Prantsusmaa, Ühendkuningriik, Hispaania ja Itaalia) esindajatega, kolm ülejäänut nimetatakse teiste liikmesriikide esindajate hulgast rotatsiooni põhimõttel. Kohtunikud ja kohtujuristid valitakse isikute hulgast, kelle sõltumatus on väljaspool kahtlust ning kellel on riigi kõrgeimatesse kohtunikuametitesse nimetamiseks nõutav kvalifikatsioon või kes on tunnustatud ja pädevad juristid. Kohtunikud nimetatakse liikmesriikide valitsuste ühisel kokkuleppel kuueks aastaks pärast konsulteerimist komiteega, mille ülesandeks on esitada arvamus kandidaatide sobivuse kohta. Ametiaja lõppemisel võib kohtuniku ja kohtujuristi uueks ametiajaks tagasi nimetada (ELTL art-d 252–253). Väiksematest riikidest nimetatud kohtujuristide, kes nimetatakse ametisse rotatsiooni põhimõttel, ametiaeg on kuus aastat ja neid ei saa tagasi nimetada.
Rahvusvaheliste kohtute kohtuniku kandidaadi valik ja esitamine on reguleeritud VäSS-ga ja VVS-ga. Välisminister valib kandidaadi kooskõlastatult justiitsministriga pärast Riigikohtu esimehe, õiguskantsleri ja riigisekretäri arvamuse ärakuulamist (VäSS § 9 lg 9). Senise praktika kohaselt toimub kandidaadi valik avaliku konkursi põhjal. Kandidaadi esitab Vabariigi Valitsus (VVS § 202).
Kohtunik saab asuda ametikohustusi täitma pärast kohtunikuvande andmist. Esimese ja teise astme kohtunikud annavad ametivande Vabariigi Presidendi ees, riigikohtunikud ja Riigikohtu esimees Riigikogu ees. Euroopa Inimõiguste Kohtu ja Euroopa Liidu Kohtu kohtunikud annavad ametivande nende kohtute üldkogu ees.

matches:
§ 30
§ 30
§ 47
§ 47
§ 47
§ 54
§ 47
§ 64
§ 64
§ 50
§ 64
§ 50
§ 53
§ 53
§ 55
§ 41
§ 55
Riigikohus
Riigikohus
kohus
§ 27
Kohus
§ 9
§ 202


4-17-4965/10 Tartu Ringkonnakohtu kriminaalkolleegium 30.11.2017
Väärteoasja üldmenetluses tehtud kohtuvälise menetleja otsuse peale kaebuse esitamise tähtaeg hakkab igal juhul kulgema päevast, mil otsus on kohtuvälise menetleja juures kättesaadav. Seda olenemata asjaolust, kas isik tegelikult läks kohtuvälise menetleja juurde otsusega tutvuma; kas väärteoprotokolli koopia on menetlusalusele isikule nõuetekohaselt kätte antud ja kas menetlusalune isik teadis või pidi teadma, et kohtuväline menetleja on tema suhtes karistusotsuse teinud. Samas võib väärteoprotokolli kätteandmisel aset leidnud menetlusnõuete rikkumine, mida menetleja hiljem ei kõrvalda ja mille tõttu ei saa isik kohtuvälise menetleja otsusest õigeaegselt teada, olla käsitatav KrMS § 172 lg 2 p-s 2 nimetatud muu asjaoluna, mida tuleb käsitada kaebetähtaja möödalaskmise mõjuva põhjusena. Sellisel juhul tuleb kohtul kaebuse esitamise tähtaeg ennistada.
VTMS § 70 lg 2 teise lause nõuetele vastav menetleja märkus, mis toob kaasa sama lõike kolmandas lauses ette nähtud tagajärje – väärteoprotokolli koopia kättesaaduks lugemise –, peab olema sõnastatud nii, et sellest nähtuks selgelt, et menetlusosaline keeldus just väärteoprotokolli vastuvõtmisest ja/või selle kättesaamise kohta allkirja andmisest. Olukorras, kus väärteoprotokolli kantud menetleja märkusest ei nähtu, et menetlusalune isik keeldus allkirja andmisest just väärteoprotokolli koopia kättesaamise kohta, pole ka võimalik kohaldada VTMS § 70 lg 2 neljandat lauset. Seega ei saa lugeda väärteoprotokolli koopiat osutatud sätte alusel menetlusaluse isiku poolt kättesaaduks. Olukorras, kus menetlusosaline keeldub küll väärteoprotokolli koopia kättesaamise kohta allkirja andmast, kuid mitte väärteoprotokolli koopiat vastu võtmast, on menetleja siiski kohustatud protokolli koopia isikule andma, tehes samas allkirja andmisest keeldumise kohta väärteoprotokolli VTMS § 70 lg 2 kolmandas lauses nimetatud märkuse. Kõnealusest märkusest peaks ilmnema, kas menetlusosaline keeldus üksnes väärteoprotokolli koopia kättesaamise kohta allkirja andmast või lisaks ka protokolli vastuvõtmisest. Nõuetekohane märkus toob kaasa VTMS § 70 lg 2 neljandas lauses ette nähtud õigusliku tagajärje – väärteoprotokolli koopia loetakse menetlusosalise poolt kättesaaduks selle vastuvõtmisest keeldumise päevast.
Olukorras, kus kohtuväline menetleja teadis nii menetlusaluse isiku e-posti aadressi kui ka asjaolu, et menetlusalune isik pole väärteoprotokolli kätte saanud, kuid on samas avaldanud väärteoprotokollis soovi asja arutamisest kohtus osa võtta, pidanuks kohtuväline menetleja tulenevalt VTMS § 5 p-st 2 saatma lahendi koopia menetlusaluse isiku e-posti aadressile.


Pagulaste seadus – Riigi Teataja
Pagulaste seadus (lühend - PagS)
Pagulaste seadus - sisukord
§ 3 Varjupaigataotleja, varjupaigataotlus ja varjupaik
§ 4 Pagulane
§ 5 Elamisloa andmine
§ 6 Elamisloa andmisest keeldumine
§ 7 Taotleja õigused
§ 71 Taotleja kohustused
§ 72 Teabe kaitse varjupaigamenetluses
11 VARJUPAIGAMENETLUS
§ 8 Varjupaigataotluse esitamine
§ 81 Toimingud varjupaigataotluse esitamise korral piiril
§ 82 Toimingud varjupaigataotluse esitamise korral Eestis viibides
§ 83 Piiratud teovõimega taotleja ja saatjata alaealise taotleja varjupaigamenetluse erisused
§ 84 Varjupaigataotluse tagasilükkamise alused
§ 85 Turvaline riik
§ 86 Turvaline päritoluriik
§ 87 Varjupaigataotluse tagasilükkamise otsus
§ 88 Ettekirjutuse täitmine
§ 89 Taotleja üleandmine välislepingu alusel
§ 810 Varjupaigataotluse tagasivõtmine
§ 811 Varjupaigataotluse läbivaatamine
§ 812 Järelevalvemeetmed
§ 813 Elamisloa andmise ja andmisest keeldumise otsus
§ 814 Elamisloa andmisest keeldumise otsuse sundtäitmine
§ 815 Varjupaigamenetluse keel
§ 816 Dokumentide kättetoimetamine
§ 9 Taotleja viibimine esmases vastuvõtukeskuses
§ 91 Taotleja viibimine väljasaatmiskeskuses
§ 92 Taotleja viibimine vastuvõtukeskuses
§ 10 Esmane vastuvõtukeskus ja vastuvõtukeskus
§ 101 Saatjata alaealise taotleja Eestis viibimise tingimused
§ 102 Rahaline toetus ja selle määrad
3 PAGULASE VASTUVÕTMINE JA TEMA SOTSIAALSED ÕIGUSED
§ 13 Vastuvõtmise korraldamine
§ 14 Pagulase sotsiaalsed õigused
4 ELAMISLOA ANDMINE, PIKENDAMINE JA KEHTETUKS TUNNISTAMINE
§ 15 Elamisloa kehtivusaeg
§ 16 Elamisloa andmine välismaalase perekonnaliikmele
§ 17 Tähtajalise elamisloa pikendamine
§ 18 Elamisloa kehtetuks tunnistamine
§ 19 Alalise elamisloa andmine
§ 20 Tööloa andmine
§ 21 Elamisloa taotluse vorm ja selles esitatavad andmed
5 VARJUPAIGATAOTLEJA TUNNISTUS JA PAGULASE REISIDOKUMENT
§ 22 Varjupaigataotleja tunnistus
§ 221 Pagulase reisidokument
§ 23 Koostöö rahvusvaheliste organisatsioonidega
§ 231 Varjupaigataotlejate ja pagulaste register
§ 24 Välismaalase passi kasutamine
Pagulaste seadus
Vastu võetud 18.02.1997
RT I 1997, 19, 306
jõustumine 09.07.1997
08.02.1999 RT I 1999, 18, 301 01.09.1999
08.05.2002 RT I 2002, 42, 266 01.01.2003
(1) Käesolev seadus reguleerib Eestis varjupaigataotleja ja pagulase õiguslikku seisundit ja viibimise aluseid, lähtudes ÜRO pagulasseisundi konventsioonist ja 1967. aasta 31. jaanuari pagulasseisundi protokollist (edaspidi konventsioon).
(2) Käesolevas seaduses ettenähtud haldusmenetlusele kohaldatakse täiendavalt haldusmenetluse seaduse (RT I 2001, 58, 354; 2002, 53, 336; 61, 375) sätteid, arvestades käesolevas seaduses sätestatud erisusi.
(1) Käesolevast seadusest tulenevaid toiminguid sooritavad Kodakondsus- ja Migratsiooniamet, Piirivalveamet ja tema kohalikud asutused – piirivalvepiirkonnad (edaspidi piirivalveasutus), politseiasutused, Sotsiaalministeerium ja tema valitsemisala asutused, kui seadusest või välislepingust ei tulene teisiti.
(2) Käesoleva seaduse alusel sooritatavad toimingud ei takista pädevate asutuste poolt toimingute sooritamist kriminaalmenetluses ja väärteomenetluses, samuti rahvusvaheliste õigusabitaotluste täitmise tagamiseks või õigusrikkumise ärahoidmiseks tehtavaid toiminguid.
(3) Vähemalt 16-aastane isik sooritab seadusega sätestatud toiminguid iseseisvalt, kui käesolev seadus ei sätesta teisiti.
§ 3. Varjupaigataotleja, varjupaigataotlus ja varjupaik
(1) Varjupaigataotleja (edaspidi taotleja) on välismaalane, kes Eestis viibides või Eesti piiril palub kirjalikult, suuliselt või muul arusaadaval viisil Eesti Vabariigilt kaitset konventsiooni artikli 1 alusel.
(2) Varjupaigataotluseks käesoleva seaduse tähenduses loetakse elamisloa taotlust konventsiooni artikli 1 alusel.
(3) Varjupaiga andmiseks käesoleva seaduse tähenduses loetakse elamisloa andmist välismaalasele, kes on konventsiooni kohaselt pagulane.
(4) Välismaalase suhtes, kes taotleb elamisluba põhjendusel, et tema Eestist tagasi- või väljasaatmine võib kaasa tuua inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (RT II 2000, 11, 57) artiklis 3, ÜRO piinamise ning muude julmade, ebainimlike või inimväärikust alandavate kohtlemis- ja karistamisviiside vastase konventsiooni (RT II 1994, 14/15, 44) artiklis 3 nimetatud tagajärje või surmanuhtluse kohaldamise tema kodakondsusriigis või alalises asukohariigis, kohaldatakse käesoleva seaduse peatükke 1, 11, 2, 4–6, kui käesolevast seadusest ei tulene teisiti.
(5) Välislepingust tuleneva varjupaigataotluse ülevõtmiskohustuse täitmisel võrdsustatakse välisriigis varjupaigataotluse esitanud välismaalane taotlejaga käesoleva seaduse mõistes.
§ 4. Pagulane
Pagulane käesoleva seaduse tähenduses on välismaalane, kellele on antud elamisluba, kuna ta on konventsiooni kohaselt pagulane.
§ 5. Elamisloa andmine
(1) Kodakondsus- ja Migratsiooniamet annab tähtajalise elamisloa taotlejale, kes on konventsiooni kohaselt pagulane.
(2) Kodakondsus- ja Migratsiooniamet annab tähtajalise elamisloa käesoleva seaduse § 3 lõikes 4 nimetatud välismaalasele, kes ei ole konventsiooni kohaselt pagulane, kuid kelle puhul on põhjendatult alust arvata, et tema Eestist tagasi- või väljasaatmine võib kaasa tuua inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklis 3, ÜRO piinamise ning muude julmade, ebainimlike või inimväärikust alandavate kohtlemis- ja karistamisviiside vastase konventsiooni artiklis 3 nimetatud tagajärje või surmanuhtluse kohaldamise tema kodakondsusriigis või alalises asukohariigis.
§ 6. Elamisloa andmisest keeldumine
(1) Kooskõlas konventsiooniga keeldub Kodakondsus- ja Migratsiooniamet elamisloa andmisest taotlejale, kes ei vasta konventsiooni artiklis 1 antud pagulase määratlusele, sealhulgas:
1) juhul, kui teda ohustav tagakiusamine piirdub kindla geograafilise alaga, kusjuures taotlejale on kättesaadav piisav kaitse taotleja kodakondsusriigi või alalise asukohariigi mõnes teises piirkonnas;
2) juhul, kui ta on välismaalane, kelle suhtes konventsiooni ei kohaldata.
(2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 sätestatud elamisloa andmisest keeldumise aluse ilmnemisel ei keelduta taotlejale elamisloa andmisest, kui ta vastab käesoleva seaduse § 5 lõikes 2 nimetatud elamisloa andmise tingimustele.
(3) Kodakondsus- ja Migratsiooniamet keeldub elamisloa andmisest välismaalasele, kes taotles elamisluba käesoleva seaduse § 3 lõikes 4 sätestatud alusel:
1) kui välismaalane ei suuda veenvalt põhjendada, et tema Eestist tagasi- või väljasaatmine võib kaasa tuua inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklis 3, ÜRO piinamise ning muude julmade, ebainimlike või inimväärikust alandavate kohtlemis- ja karistamisviiside vastase konventsiooni artiklis 3 nimetatud tagajärje tema kodakondsusriigis või alalises asukohariigis;
2) kelle suhtes käesoleva seaduse § 3 lõikes 4 nimetatud tagajärje saabumise võimalus piirdub kindla geograafilise alaga, kusjuures välismaalasele on piisav kaitse kättesaadav tema kodakondsusriigi või alalise asukohariigi mõnes teises piirkonnas.
(4) Käesoleva paragrahvi lõikes 3 sätestatud elamisloa andmisest keeldumise aluse ilmnemisel ei keelduta välismaalasele elamisloa andmisest, kui ta vastab käesoleva seaduse § 5 lõikes 1 nimetatud elamisloa andmise tingimustele.
(5) Elamisloa andmisest keeldutakse, kui välismaalane on Eestis toime pannud esimese astme kuriteo või ta ohustab muul viisil riigi julgeolekut, ühiskondlikku turvalisust või avalikku korda.
§ 7. Taotleja õigused
(1) Taotlejale tagatakse Eesti Vabariigi põhiseadusest, seadustest ja muudest õigusaktidest ning konventsioonist, rahvusvahelise õiguse üldtunnustatud normidest ja rahvusvahelistest tavadest tulenevad õigused ja vabadused.
1) saada teavet keeles, mida ta mõistab, tema õigustest ja kohustustest varjupaigamenetluses;
2) olla ühenduses ÜRO Pagulaste Ülemkomissari Ametiga (UNHCR);
3) kasutada varjupaigamenetluses esindajat, välja arvatud seletuste andmisel ja muu menetlustoimingu läbiviimisel, mida selle olemusest tulenevalt tuleb sooritada isiklikult.
(3) Taotlejal on õigus pöörduda oma õiguste ja vabaduste rikkumise korral kohtusse.
§ 71. Taotleja kohustused
(2) Taotleja on kohustatud isiklikult ja igakülgselt kaasa aitama varjupaiga taotlemise asjaolude selgitamisele, sealhulgas:
1) esitama piirivalveametniku või kodakondsus- ja migratsiooniametniku nõudmisel vormikohase varjupaigataotluse;
3) esitama kõik andmed ja dokumendid ning muud tema valduses olevad tõendid, mis omavad tähtsust varjupaigataotluse menetlemisel;
4) võimaldama asjade ja isiku läbivaatust ja ekspertiisitoimingute läbiviimist ning asjade ja dokumentide hoiule võtmist;
6) lubama teostada tervisliku seisundi kontrollimist;
7) lubama teostada daktüloskopeerimist;
9) järgima käesolevas seaduses sätestatud järelevalvemeetmeid;
10) ilmuma Kodakondsus- ja Migratsiooniametisse menetlustoimingu sooritamisele.
(3) Käesoleva paragrahvi lõike 2 punktis 3 nimetatud kaasaaitamiskohustus laieneb varjupaigamenetluses ka taotleja esindajale.
(4) Varjupaigataotluse tagasivõtmisega ei lõpe välismaalase kaasaaitamiskohustused.
(5) Taotlejal ei ole varjupaigamenetluse ajal lubatud Eestis töötada ega Eestis ettevõtlusega tegeleda. Töötamise või ettevõtlusega tegelemise keelu rikkumise korral kohaldatakse välismaalaste seaduses (RT I 1993, 44, 637; 1999, 50, 548; 54, 582; 71, 686; 88, 808; 101, 900; 2000, 25, 148; 33, 197; 40, 254; 2001, 16, 68; RT III 2001, 7, 75; RT I 2001, 58, 352; 2002, 56, 351; 63, 387; 90, 521; 102, 599; 2003, 4, 20) sätestatud vastutust.
§ 72. Teabe kaitse varjupaigamenetluses
(1) Varjupaigamenetlus ei ole avalik.
(2) Käesoleva seaduse § 2 lõikes 1 nimetatud valitsusasutused, esmane vastuvõtukeskus, vastuvõtukeskus, tõlk ja keelevahendaja ning muud asjassepuutuvad isikud on kohustatud hoidma neile taotleja kohta teatavaks saanud teabe konfidentsiaalsena ja järgima taotleja isikuandmete töötlemisel isikuandmete kaitse nõudeid.
(3) Taotleja andmeid sisaldav teave tunnistatakse asutusesiseseks kasutamiseks mõeldud teabeks. Taotleja andmeid sisaldava teabe töötlemine on lubatud üksnes seadusega ettenähtud ülesannete täitmiseks.
(4) Taotleja kohta kogutud andmete edastamine välisriigile on lubatud välisriigi poolt konventsiooni või muu välislepingu järgse kohustuse täitmise tagamiseks, tagades, et teavet ei anta üle taotleja kodakondsusriigile või alalisele asukohariigile, kus teda ähvardab tagakiusamine või käesoleva seaduse § 3 lõikes 4 nimetatud tagajärg.
11. peatükk VARJUPAIGAMENETLUS
§ 8. Varjupaigataotluse esitamine
(1) Varjupaigataotlus tuleb esitada Kodakondsus- ja Migratsiooniametile viivitamatult pärast Eestisse saabumist.
(2) Kui välismaalasel puudub seaduslik alus riigipiiri ületamiseks ja Eestisse saabumiseks, esitab välismaalane varjupaigataotluse piirivalveasutusele viivitamatult enne Eestisse saabumist.
(3) Varjupaigataotlus tuleb esitada isiklikult.
(4) Taotleja on kohustatud esitama viivitamata pärast varjupaigataotluse esitamist:
2) viisad ja elamisload;
3) piiriületusi tõendavad dokumendid;
4) dokumendid, mis tõendavad Eestisse saabumise asjaolusid ning viibimist teistes riikides pärast kodakondsusriigist või alalisest asukohariigist lahkumist (reisi-, transpordi-, majutus- jms teenuseid tõendavad dokumendid);
5) dokumendid ja muud tõendid, mis kinnitavad varjupaigataotluse põhjendatust.
(5) Kodakondsus- ja Migratsiooniameti või piirivalveasutuse nõudmisel on taotleja kohustatud esitama vormikohase varjupaigataotluse.
§ 81. Toimingud varjupaigataotluse esitamise korral piiril
(1) Varjupaigataotluse esitamisel piirivalveasutusele viib piirivalveasutus viivitamata läbi järgmised toimingud:
1) isiku ja asjade läbivaatus;
2) asjade ja dokumentide hoiule võtmine;
3) isiku tuvastamine;
4) vormikohase varjupaigataotluse vastuvõtmine;
5) seletuste võtmine Eestisse saabumise ja varjupaigataotluse aluseks olevate asjaolude kohta;
6) daktüloskopeerimine ja fotografeerimine;
7) vajaduse korral tervisekontroll.
(2) Isiku läbivaatust teostab temaga samast soost isik.
(3) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud toimingud viiakse läbi ka juhul, kui taotleja loobub varjupaigataotlusest.
(4) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud toimingute sooritamise ajaks peetakse taotleja kinni ja ta on kohustatud viibima talle määratud ruumides. Kui toimingute sooritamine kestab kauem kui 48 tundi, peetakse taotleja kinni halduskohtuniku loal.
(5) Piirivalveasutus teavitab varjupaigataotluse esitamisest kohe Kodakondsus- ja Migratsiooniametit ning kaasab vajaduse korral käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud toimingute läbiviimisele selleks pädeva kodakondsus- ja migratsiooniametniku.
(6) Käesoleva seaduse § 84 lõike 1 punktides 2–4 nimetatud varjupaigataotluse tagasilükkamise aluse ilmnemisel välismaalast, kooskõlastatult Kodakondsus- ja Migratsiooniametiga, riiki ei lubata ja ta saadetakse viivituseta piirilt tagasi.
(7) Pärast käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud toimingute sooritamist toimetab piirivalveasutus taotleja esmasesse vastuvõtukeskusesse ja edastab varjupaigataotluse koos hoiule võetud asjade ja dokumentidega menetlemiseks Kodakondsus- ja Migratsiooniametile.
§ 82. Toimingud varjupaigataotluse esitamise korral Eestis viibides
(1) Eestis viibides esitab välismaalane varjupaigataotluse Kodakondsus- ja Migratsiooniametile.
(2) Pärast varjupaigataotluse esitamist toimetatakse taotleja esmasesse vastuvõtukeskusesse.
(3) Kodakondsus- ja Migratsiooniamet viib läbi käesoleva seaduse § 81 lõikes 1 nimetatud toimingud, kaasates selleks vajaduse korral teisi valitsusasutusi.
(4) Pärast käesoleva seaduse § 81 lõikes 1 nimetatud toimingute läbiviimist suunab Kodakondsus- ja Migratsiooniamet taotleja vastuvõtukeskusesse.
§ 83. Piiratud teovõimega taotleja ja saatjata alaealise taotleja varjupaigamenetluse erisused
(1) Käesoleva seaduse § 2 lõikes 3 sätestatut ei kohaldata, kui taotleja on täisealine ja talle on määratud eestkostja.
(2) Saatjata alaealine taotleja käesoleva seaduse tähenduses on alla 18-aastane isik, kes on Eestisse saabunud või viibib Eestis ilma vanema või eestkostjata.
(3) Saatjata piiratud teovõimega taotlejat ja saatjata alaealist taotlejat esindab varjupaigamenetluses vastuvõtukeskuse juht või tema poolt volitatud isik, kui käesolevast seadusest ei tulene teisiti.
(5) Alaealisega läbiviidavate menetlustoimingute juurde kaasatakse vajaduse korral vastavate erialateadmistega isik.
§ 84. Varjupaigataotluse tagasilükkamise alused
1) konventsiooni teine osalisriik on vastavalt välislepingule või rahvusvahelise organisatsiooni õigusaktile vastutav varjupaigataotluse läbivaatamise eest;
2) taotleja saabus Eestisse riigi kaudu, mida võib pidada turvaliseks riigiks;
3) taotlejale on muus riigis antud varjupaik või muu kaitse konventsiooni artikli 1 alusel või käesoleva seaduse § 3 lõikes 4 nimetatud tagajärje eest ning see kaitse on endiselt kättesaadav;
4) taotleja kodakondsusriiki või alalist asukohariiki on alust pidada turvaliseks päritoluriigiks;
5) taotlejale on keeldutud käesoleva seaduse alusel elamisloa andmisest ning taotleja ei ole esitanud uusi olulisi tõendeid, mis ei olnud taotlejale varjupaigamenetluse ajal teada;
6) taotleja on esitanud varjupaigataotluse vale nime all või on hävitanud, rikkunud või jätnud esitamata dokumendi või muu tõendi, mis on tema varjupaigataotluse menetlemisel olulise tähtsusega, või on esitanud ilma mõjuva põhjuseta võltsitud dokumente või muid tõendeid;
7) taotleja on esitanud varjupaigataotluse menetlemisel teadvalt ebaõigeid andmeid või seletusi või on teadvalt jätnud esitamata andmeid või seletusi, mis on tema varjupaigataotluse menetlemisel olulise tähtsusega;
8) taotleja on esitanud varjupaigataotluse selleks, et vältida tagasi- või väljasaatmise või väljaandmise täideviimist, kui tal on olnud eelnevalt võimalus esitada varjupaigataotlus;
9) taotleja on teadvalt eiranud käesolevas seaduses sätestatud kohustusi või ei järgi järelevalvemeetmeid;
10) taotleja tegelik eesmärk on asuda Eestisse muul põhjusel, sealhulgas leida tööd või parandada oma elutingimusi;
11) taotleja ei esita usutavaid tõendeid selle kohta, et tal on põhjust karta tagakiusamist;
12) taotleja seletused ei ole järjekindlad, on vastuolulised, ebatõenäolised või ei sisalda olustikulisi või isiklikke asjaolusid;
13) ilmneb haldusmenetluse seaduses sätestatud taotluse läbivaatamata jätmise alus;
14) taotlejal on elamisluba Eestis.
(2) Käesoleva paragrahvi lõike 1 punktides 1–4, 13 ja 14 nimetatud aluse ilmnemisel jäetakse varjupaigataotlus sisuliselt läbi vaatamata.
(3) Käesoleva paragrahvi lõike 1 punktides 3–12 ja 14 nimetatud aluse ilmnemisel loetakse varjupaigataotlus ilmselgelt põhjendamatuks.
§ 85. Turvaline riik
(1) Turvaliseks riigiks käesoleva seaduse tähenduses loetakse riiki, kes järgib konventsiooni artiklites 32 ja 33 ja ÜRO piinamise ning muude julmade, ebainimlike või inimväärikust alandavate kohtlemis- ja karistamisviiside vastase konventsiooni artiklis 3 ning inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklis 3 sätestatud kohustusi. Turvaliseks riigiks loetakse ka muud riiki, kus taotlejal oleks võimalik saada kaitset tagakiusamise eest või väljasaatmise eest taotleja päritoluriiki või muusse riiki, kus taotlejale nimetatud kaitse tagatud ei oleks.
(2) Turvalise riigi määratleb Kodakondsus- ja Migratsiooniamet.
(3) Käesoleva seaduse § 84 lõike 1 punktis 2 nimetatud alusel tehtud varjupaigataotluse tagasilükkamise otsuse alusel saadetakse välismaalane Eestist välja turvalisse riiki.
§ 86. Turvaline päritoluriik
(1) Turvaliseks päritoluriigiks käesoleva seaduse tähenduses loetakse riiki, kus üldjuhul ei esine tõsist ohtu tagakiusamise ohvriks langeda. Turvalise päritoluriigi määratlemisel arvestatakse ka seda, kas riik on ühinenud peamiste inimõigusi käsitavate rahvusvaheliste lepingutega ja üldjuhul järgib neid.
(2) Turvalise päritoluriigi määratleb Kodakondsus- ja Migratsiooniamet.
§ 87. Varjupaigataotluse tagasilükkamise otsus
(2) Varjupaigataotluse tagasilükkamise otsuses tehakse välismaalasele ettekirjutus viivitamatult Eestist lahkumiseks.
(4) Kui varjupaigataotlus lükatakse tagasi käesoleva seaduse § 84 lõike 1 punktides 1 ja 2 toodud alusel, märgitakse otsuses, et varjupaigataotlust ei ole sisuliselt läbi vaadatud.
§ 88. Ettekirjutuse täitmine
(1) Käesoleva seaduse § 84 lõike 1 punktides 2–4 nimetatud alusel tehtud varjupaigataotluse tagasilükkamise otsuses tehtud ettekirjutus Eestist lahkumiseks sundtäidetakse viivitamatult ja välismaalane saadetakse Eestist välja ilma halduskohtu loata väljasõidukohustuse ja sissesõidukeelu seaduses (RT I 1998, 98/99, 1575; 2001, 68, 407; 2002, 53, 336; 61, 375; 102, 599; 2003, 4, 21) sätestatud korras.
(2) Välismaalasele, kelle varjupaigamenetlus lõpetatakse käesoleva seaduse § 84 lõike 1 punktides 5–13 toodud varjupaigataotluse tagasilükkamise alusel, tehtud ettekirjutus Eestist lahkumiseks sundtäidetakse välismaalase Eestist väljasaatmisega halduskohtu loal väljasõidukohustuse ja sissesõidukeelu seaduses sätestatud korras.
(3) Varjupaigataotluse tagasilükkamise, välismaalase väljasaatmise ning halduskohtu loa vaidlustamine ei lükka väljasaatmist edasi. Varjupaigataotluse tagasilükkamist ega välismaalase väljasaatmist ei saa vaidlustada vaidemenetluse korras.
§ 89. Taotleja üleandmine välislepingu alusel
(1) Välislepingust või rahvusvahelise organisatsiooni õigusaktist, millega määratakse varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutav riik, tulenevate toimingute täitmist korraldab Kodakondsus- ja Migratsiooniamet, kui välisleping ei sätesta teisiti.
(2) Käesoleva seaduse § 84 lõike 1 punktis 1 nimetatud varjupaigataotluse tagasilükkamise otsuse alusel saadetakse välismaalane Eestist välja eelneva Eestist lahkumise ettekirjutuseta ja halduskohtu loata teise konventsiooni osalisriiki, kes on vastavalt välislepingule või rahvusvahelise organisatsiooni õigusaktile vastutav varjupaigataotluse läbivaatamise eest.
(3) Käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud väljasaatmise toiminguid sooritatakse vastavalt väljasõidukohustuse ja sissesõidukeelu seadusele, kui välisleping ei näe ette teisiti.
§ 810. Varjupaigataotluse tagasivõtmine
Varjupaigataotluse tagasivõtmisel kohaldatakse välismaalase suhtes väljasõidukohustuse ja sissesõidukeelu seadust.
§ 811. Varjupaigataotluse läbivaatamine
(1) Varjupaigataotluse läbivaatamise käigus kontrollib Kodakondsus- ja Migratsiooniamet esitatud tõendite ja andmete õigsust, taotleja väidete usutavust ja vastavust käesoleva seaduse §-s 5 sätestatud tingimustele ja teostab selleks vajalikke menetlustoiminguid.
(2) Varjupaigataotluse läbivaatamise käigus antakse taotlejale võimalus esitada isiklikult suuliselt omapoolseid fakte ja seletusi tema varjupaigataotluse menetlemisel tähtsust omavate asjaolude kohta, sealhulgas asjaolude kohta, mis takistavad taotleja riigist väljasaatmist. Selgituse andmisele mõjuva põhjuseta ilmumata jätmine või taotleja poolt faktide ja selgituste esitamata jätmine või nende esitamisest loobumine ei takista varjupaigamenetluse lõpetamist.
(3) Taotlejale ei pea võimaldama käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud õigust, kui varjupaigamenetlus lõpetatakse käesoleva seaduse § 84 lõike 1 punktides 1–4 ja 14 sätestatud alusel.
(4) Käesoleva seaduse § 5 lõikes 1 sätestatud põhjustel esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise käigus kontrollib Kodakondsus- ja Migratsiooniamet § 5 lõikes 2 nimetatud elamisloa andmise aluseks oleva asjaolu esinemist. Paragrahvi 5 lõikes 2 sätestatud põhjustel esitatud elamisloa taotluse läbivaatamise käigus kontrollib Kodakondsus- ja Migratsiooniamet taotleja § 5 lõikes 1 nimetatud elamisloa andmise aluseks oleva asjaolu esinemist.
§ 812. Järelevalvemeetmed
(1) Kodakondsus- ja Migratsiooniamet võib varjupaigamenetluse eesmärgipäraseks ja efektiivseks, lihtsaks ja kiireks läbiviimiseks kohaldada taotleja suhtes järgmisi järelevalvemeetmeid:
3) Kodakondsus- ja Migratsiooniameti teavitamine elukohavahetusest või elukohast eemalviibimisest kauem kui kolm päeva;
4) Kodakondsus- ja Migratsiooniameti teavitamine perekonnaseisu muutumisest.
(2) Kodakondsus- ja migratsiooniametnikul ning politseiametnikul on õigus igal ajal kontrollida taotleja poolt järelevalvemeetmete järgimist.
§ 813. Elamisloa andmise ja andmisest keeldumise otsus
(1) Pärast varjupaigataotluse läbivaatamist teeb Kodakondsus- ja Migratsiooniamet kirjaliku põhjendatud otsuse anda taotlejale elamisluba või keelduda elamisloa andmisest.
(2) Elamisloa andmisest keeldumise korral tehakse sama otsusega välismaalasele ettekirjutus Eestist lahkumiseks.
(3) Elamisloa andmisest keeldumise otsuse ja sellega tehtud Eestist lahkumise ettekirjutuse võib vaidlustada halduskohtus kümne päeva jooksul otsuse tegemise päevast arvates. Ettekirjutus ei kuulu sundtäitmisele enne kohtulahendi jõustumist. Otsust ja ettekirjutust ei saa vaidlustada vaidemenetluse korras.
§ 814. Elamisloa andmisest keeldumise otsuse sundtäitmine
(1) Elamisloa andmisest keeldumise otsuses tehtud ettekirjutus Eestist lahkumiseks sundtäidetakse 15 päeva möödumisel otsuse tegemise päevast arvates väljasõidukohustuse ja sissesõidukeelu seaduses sätestatud korras.
(2) Kui on põhjendatud alus arvata, et välismaalane ei täida elamisloa andmisest keeldumise otsuses tehtud ettekirjutust Eestist lahkumiseks vabatahtlikult, paigutatakse ta halduskohtu loal väljasaatmiskeskusesse kuni väljasaatmiseni.
§ 815. Varjupaigamenetluse keel
(1) Varjupaigamenetlus viiakse läbi eesti keeles. Menetlustoimingu võib menetlust läbiviiva ametniku nõusolekul läbi viia muus keeles, milles välismaalane suudab ennast suuliselt arusaadavaks teha.
(2) Kui taotleja ei oska piisavalt eesti keelt, siis tuleb taotlejaga vahetult läbiviidavate menetlustoimingute juurde kutsuda tõlk või muu keelevahendaja, kes tõlgib tähtsust omavad asjaolud keelde, milles välismaalane suudab ennast suuliselt arusaadavaks teha. Tõlki või muud keelevahendajat ei pea kaasama, kui menetlustoiming viiakse läbi keeles, milles välismaalane suudab ennast suuliselt arusaadavaks teha.
(3) Välismaalasel on õigus kutsuda menetlustoimingu juurde oma kulul ja valikul sobiv tõlk või muu keelevahendaja, kui see on võimalik viivituseta ning on tagatud keelevahenduse objektiivsus.
(4) Taotleja esitatud tõendid tõlgitakse vajaduse korral eesti keelde. Taotleja esitatud tõendeid ei tõlgita eesti keelde, kui neil ei ole varjupaigamenetluses vahetut tähtsust.
(5) Elamisloa andmise või andmisest keeldumise otsus tõlgitakse taotlejale tervikuna, välja arvatud juhul, kui taotlejal on esindaja.
§ 816. Dokumentide kättetoimetamine
(1) Esmases vastuvõtukeskuses või vastuvõtukeskuses viibivale taotlejale loetakse otsus, kutse, teade või muu dokument kättetoimetatuks selle saatmisel esmasesse vastuvõtukeskusesse või vastuvõtukeskusesse.
(2) Kui taotleja elab väljaspool vastuvõtukeskust, loetakse otsus, kutse, teade või muu dokument taotlejale kättetoimetatuks, kui see on taotlejale edastatud tema poolt näidatud elukoha aadressil või see on edastatud taotleja esindajale.
(3) Esmane vastuvõtukeskus või vastuvõtukeskus annab viivitamata otsuse, kutse, teate või muu dokumendi taotlejale kätte allkirja vastu.
§ 9. Taotleja viibimine esmases vastuvõtukeskuses
(1) Taotleja, kes esitas varjupaigataotluse riigis viibides, on kohustatud viibima esmases vastuvõtukeskuses, kuid mitte kauem kui 48 tundi.
(2) Pärast käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud tähtaega võib taotlejat kohustada esmases vastuvõtukeskuses viibimiseks halduskohtuniku loal järgmistel juhtudel:
2) käesoleva seaduse § 81 lõikes 1 nimetatud toimingute sooritamiseks;
3) varjupaigamenetluses tähtsust omavate asjaolude tuvastamiseks, kui taotleja ei aita kaasa või takistab nimetatud asjaolude tuvastamist;
4) on põhjendatult alus arvata, et taotleja on välisriigis toime pannud tõsise kuriteo;
5) taotleja on korduvalt või tõsiselt rikkunud vastuvõtukeskuse sisekorraeeskirju;
6) taotleja ei järgi tema suhtes kohaldatud järelevalvemeetmeid või taotleja ei täida käesolevas seaduses sätestatud muid kohustusi;
7) taotleja viibimine esmases vastuvõtukeskuses on vajalik riigi julgeoleku ja avaliku korra kaitsmise huvides.
(3) Käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud loa saamiseks esitab halduskohtule taotluse Kodakondsus- ja Migratsiooniamet.
(4) Taotlejal, kes on kohustatud viibima esmases vastuvõtukeskuses, on lubatud sealt lahkuda Kodakondsus- ja Migratsiooniameti kirjalikul loal või vältimatu arstiabi saamiseks.
§ 91. Taotleja viibimine väljasaatmiskeskuses
Taotlejat, kes esitas varjupaigataotluse väljasaatmiskeskuses või vanglas viibimise ajal või väljasaatmise täideviimise käigus, ei paigutata esmasesse vastuvõtukeskusesse, vaid ta viibib varjupaigamenetluse lõppemiseni vastavalt väljasaatmiskeskuses või vanglas.
§ 92. Taotleja viibimine vastuvõtukeskuses
(2) Väljaspool vastuvõtukeskust võib taotleja elada Kodakondsus- ja Migratsiooniameti kirjalikul loal, kui:
(4) Kodakondsus- ja Migratsiooniamet võtab taotlejalt käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud loa ära, kui loa andmise aluseks olevad asjaolud on ära langenud, taotleja ei järgi tema suhtes kohaldatud järelevalvemeetmeid või taotleja ei täida käesolevas seaduses sätestatud muid kohustusi.
(6) Vastuvõtukeskus võib taotlejal lubada vastuvõtukeskusest öisel ajal eemalviibimist järgmistel juhtudel:
(7) Taotleja, kes varjupaigamenetluse ajal elab väljaspool vastuvõtukeskust, on kohustatud teavitama Kodakondsus- ja Migratsiooniametit oma elukohast ja selle muutumisest.
§ 10. Esmane vastuvõtukeskus ja vastuvõtukeskus
(1) Esmane vastuvõtukeskus on Sotsiaalministeeriumi hallatav riigiasutus, mille ülesandeks on korraldada välismaalasele vajalike teenuste osutamist varjupaigamenetluse ajal.
(2) Vastuvõtukeskus on Sotsiaalministeeriumi hallatav riigiasutus, mille ülesandeks on korraldada taotlejale vajalike teenuste osutamist varjupaigamenetluse ajal.
(3) Esmase vastuvõtukeskuse ja vastuvõtukeskuse sisekorraeeskirjad kinnitab asutuse juht.
(4) Esmane vastuvõtukeskus korraldab välismaalasele vastavalt vajadusele toetusena:
1) ajutise majutamise;
2) toitlustamise ja varustamise esmavajalike riietus- ja muude tarbeesemete ning hügieenivahenditega;
3) vältimatu abi ja tervisekontrolli;
5) informeerimise tema õigustest ja kohustustest;
(5) Vastuvõtukeskus korraldab taotlejale vastavalt vajadusele toetusena:
1) majutamise varjupaigamenetluse ajal;
2) vastuvõtukeskuses elava taotleja ja käesoleva seaduse § 92 lõike 2 punkti 3 alusel väljaspool vastuvõtukeskust elava taotleja varustamise toiduainetega või toitlustamise, varustamise esmavajalike riietus- ja muude tarbeesemete ning hügieenivahenditega ja rahaga hädapärasteks pisikulutusteks § 102 lõikes 5 toodud määras;
4) hädavajalikud tõlketeenused ja eesti keele õpetamise;
6) muude esmavajalike teenuste osutamise.
(6) [Kehtetu - RT I 2003, 13, 65 - jõust. 01.05.2003]
§ 101. Saatjata alaealise taotleja Eestis viibimise tingimused
(2) Kui Kodakondsus- ja Migratsiooniametil tekib põhjendatud kahtlus taotleja poolt oma vanuse kohta esitatud andmete suhtes, viiakse läbi meditsiinilised uuringud taotleja vanuse kindlaksmääramiseks. Nimetatud juhul võib taotleja paigutada uuringu ajaks esmasesse vastuvõtukeskusesse.
§ 102. Rahaline toetus ja selle määrad
(1) Taotleja soovil võib § 10 lõike 5 punktis 2 toodud vastuvõtukeskuse poolt pakutavad teenused, välja arvatud varustamine esmavajalike riietus- ja muude tarbeesemetega, asendada rahalise toetusega käesoleva paragrahvi lõigetes 3 ja 4 toodud määras.
(2) Väljaspool vastuvõtukeskust § 92lõike 2 punktide 1 ja 2 alusel elavale taotlejale ei maksta rahalist toetust ega võimaldata § 10 lõike 5 punktide 1 ja 2 alusel vastuvõtukeskuse poolt pakutavaid teenuseid.
(3) Taotlejale makstav rahaline toetus on võrdne kehtiva minimaalsetest tarbimiskulutustest lähtuva toimetulekupiiriga.
(4) Perekonna teise ja iga järgneva liikme toetuse suurus on 80 protsenti perekonna esimese liikme toetuse suurusest. Toetust makstakse üksnes taotlejatest perekonnaliikmetele.
(5) Vastuvõtukeskuses elavale taotlejale makstav toetus hädapärasteks pisikulutusteks moodustab 10 protsenti käesoleva paragrahvi lõikes 3 toodud määrast.
§-d 11--121.
[Kehtetud – RT I 2003, 13, 65 - jõust. 01.05.2003]
3. peatükk PAGULASE VASTUVÕTMINE JA TEMA SOTSIAALSED ÕIGUSED
§ 13. Vastuvõtmise korraldamine
(1) Välismaalane, kellele on antud varjupaik, võib vastuvõtukeskuses viibida kuni kohalikku omavalitsusüksusesse elama asumiseni.
(2) Sotsiaalministeerium korraldab kokkuleppel kohalike omavalitsustega pagulaste asumise kohalikesse omavalitsusüksustesse, arvestades pagulaste terviseseisundit, sugulaste ja hõimlaste elukohta ning pidades silmas töötamis- ja elamisvõimalusi ning pagulaste proportsionaalset jaotumist kohalike omavalitsusüksuste vahel. Pagulane võib osaleda talle sobiva kohaliku omavalitsusüksuse otsimisel.
(3) Sotsiaalministeerium korraldab pagulase kohalikku omavalitsusüksusesse asumise nelja kuu jooksul, alates taotlejale varjupaiga andmise päevast. Tähtaja jooksul kohalike omavalitsusüksustega kokkuleppele mittejõudmisel korraldab käesoleva paragrahvi lõikes 4 toodud teenuste osutamist pagulasele Sotsiaalministeerium.
(4) Pagulase vastuvõtmist korraldab kohalik omavalitsus ja osutab vajaduse korral pagulasele kaasabi:
1) elukoha leidmisel;
4) oma õiguste ja kohustuste kohta teabe saamisel;
(5) Pagulase kohalikku omavalitsusüksusesse elama asumisel tekkivad kulud kaetakse riigieelarvest Vabariigi Valitsuse poolt kehtestatud tingimustel ja korras.
(6) Pagulane, kes ei soovi elama asuda kohalikku omavalitsusüksusesse, kus ollakse tema vastuvõtmiseks valmis, peab ise otsima elukoha ja kandma sellega seotud kulud. Pagulasele võimaldatakse majutus vastuvõtukeskuses kahe kuu vältel pärast keeldumist
[RT I 2002, 42, 266 - jõust. 01.01.2003]
§ 14. Pagulase sotsiaalsed õigused
(1) Pagulasel on Eestis viibimise ajal õigus saada riiklikku elatusraha, peretoetusi, tööturuteenuseid ja töötu riiklikku abiraha, sotsiaaltoetusi ja muud abi Eesti alalise elanikuga samadel alustel, mis on sätestatud seadustes, ja Vabariigi Valituse poolt kehtestatud tingimustel ja korras.
(2) Kohalik omavalitsus võib maksta pagulasele, kelle varaline seis ei võimalda elamist korraldada omal kulul, ühekordset toimetulekutoetust.
(3) Pagulasele, kes pöördub tagasi oma kodakondsusriiki, alalisse asukohariiki või asub ümber muusse riiki, võib Vabariigi Valitsuse poolt kehtestatud tingimustel ja korras maksta riigieelarvest ühekordset toetust ulatuses, mis korvab täielikult või osaliselt tema reisikulud.
(4) Füüsiline või juriidiline isik võib osaleda pagulase vastuvõtmisel ja tema toetamisel, andes majanduslikku või muud abi. Abiandmist koordineerib kohalik omavalitsus, käesoleva seaduse § 13 lõikes 3 sätestatud juhtudel Sotsiaalministeerium.
(5) Pagulase perekonnaliikmel, kellele on antud käesoleva seaduse alusel elamisluba kui pagulasele, on käesolevas paragrahvis sätestatud õigused.
4. peatükk ELAMISLOA ANDMINE, PIKENDAMINE JA KEHTETUKS TUNNISTAMINE
§ 15. Elamisloa kehtivusaeg
Käesoleva seaduse § 5 lõikes 1 või 2 nimetatud elamisluba antakse kehtivusajaga kuni kaks aastat.
§ 16. Elamisloa andmine välismaalase perekonnaliikmele
(1) Käesoleva seaduse § 5 lõikes 1 või 2 nimetatud välismaalase, kellele on antud elamisluba, alaealisele lapsele võib tema seadusliku esindaja taotlusel anda samal alusel ja sama kehtivusajaga elamisloa.
(2) Käesoleva seaduse § 5 lõikes 1 või 2 nimetatud välismaalasega, kellele on antud elamisluba, samast kodakondsusest olevale abikaasale võib anda samal alusel ja samasuguse kehtivusajaga elamisloa, kui abielu on sõlmitud enne elamisloa taotluse esitamist.
(3) Käesoleva paragrahvi lõigetes 1 ja 2 nimetatud alaealise lapse või abikaasa (edaspidi perekonnaliige) elamisloa andmisel ei kohaldata välismaalaste seadust.
(4) Perekonnaliikmele keeldutakse elamisloa andmisest või selle pikendamisest või elamisluba tunnistatakse kehtetuks, kui ta ohustab riigi julgeolekut, ühiskondlikku turvalisust või avalikku korda.
(5) Perekonnaliikme elamisloa pikendamisest keeldutakse või see tunnistatakse kehtetuks asjaolu ilmnemisel, mis oleks välistanud elamisloa andmise.
(6) Perekonnaliikmele antud elamisloa suhtes kohaldatakse järgmisi lisatingimusi:
3) tähtajaline elamisluba tunnistatakse kehtetuks samaaegselt välismaalase elamisloa kehtetuks tunnistamisega;
(8) Käesoleva paragrahvi lõiget 6 ei kohaldata välismaalase suhtes, kellele anti elamisluba kui alaealisele lapsele, pärast tema täisealiseks saamist.
§ 17. Tähtajalise elamisloa pikendamine
Kodakondsus- ja Migratsiooniamet võib elamisluba pikendada, kui asjaolud, mis tingisid elamisloa andmise, ei ole ära langenud ja ei esine elamisloa kehtetuks tunnistamise aluseks olevat asjaolu. Elamisluba pikendatakse Vabariigi Valitsuse kehtestatud korras.
§ 18. Elamisloa kehtetuks tunnistamine
(1) Kodakondsus- ja Migratsiooniamet tunnistab välismaalasele antud tähtajalise elamisloa kehtetuks, kui:
1) välismaalane on vabatahtlikult võtnud uuesti vastu oma kodakondsusriigi kaitse;
2) välismaalane saab oma vabal tahtel tagasi varem kaotatud kodakondsuse;
3) välismaalane saab mõne muu riigi kui Eesti kodakondsuse;
4) välismaalane on naasnud kodakondsusriiki või alalisse asukohariiki;
5) välismaalane ei vaja enam Eesti riigi kaitset, kuna asjaolud, mis tingisid elamisloa andmise, on ära langenud;
6) välismaalane asub oma vabal tahtel alaliselt elama mõnda muusse riiki;
7) välismaalase suhtes ilmneb elamisloa andmisest või pikendamisest keeldumise aluseks olev asjaolu;
8) välismaalase suhtes ilmneb varjupaigataotluse tagasilükkamise aluseks olev asjaolu;
9) välismaalane ohustab riigi julgeolekut, ühiskondlikku turvalisust või avalikku korda.
(2) Välismaalasele, kellele on antud elamisluba käesoleva seaduse § 5 lõike 1 alusel, võib elamisloa kehtetuks tunnistamise korral elamisloa andmise aluse äralangemise tõttu anda tema esitatud elamisloa taotluse alusel § 5 lõikes 2 nimetatud elamisloa, kui ei esine elamisloa andmisest keeldumise aluseks olevaid asjaolusid.
§ 19. Alalise elamisloa andmine
Välismaalasele, kellele on antud tähtajaline elamisluba, antakse alaline elamisluba välismaalaste seaduses sätestatud alustel ja korras.
§ 20. Tööloa andmine
Välismaalane, kellele on antud elamisluba, võib Eestis töötada välismaalaste seaduses sätestatud tingimustel.
§ 21. Elamisloa taotluse vorm ja selles esitatavad andmed
Käesoleva seaduse § 5 lõigetes 1 ja 2 nimetatud taotluse vormi ja selles esitatavate andmete loetelu kehtestab siseminister määrusega.
5. peatükk VARJUPAIGATAOTLEJA TUNNISTUS JA PAGULASE REISIDOKUMENT
§ 22. Varjupaigataotleja tunnistus
(1) Kodakondsus- ja Migratsiooniamet annab taotlejale pärast taotleja saatmist vastuvõtukeskusesse varjupaigataotleja tunnistuse, mis tõendab, et välismaalane taotleb Eestis varjupaika. Taotleja, kes viibib väljaspool vastuvõtukeskust, on kohustatud politsei nõudmisel esitama tunnistuse selle kontrollimiseks ning taotleja isiku tuvastamiseks.
(2) Kodakondsus- ja Migratsiooniamet tunnistab varjupaigataotleja tunnistuse kehtetuks järgmistel juhtudel:
(3) Varjupaigataotleja tunnistuse kehtetuks tunnistamise puhul võtab Kodakondsus- ja Migratsiooniamet selle võimaluse korral välismaalaselt ära.
(4) Tunnistuse vormi ja sellele kantavate andmete loetelu kehtestab siseminister määrusega.
§ 221. Pagulase reisidokument
Pagulasele antakse pagulase reisidokument isikut tõendavate dokumentide seaduses (RT I 1999, 25, 365; 2000, 25, 148; 26, 150; 40, 254; 86, 550; 2001, 16, 68; 31, 173; 56, 338; 2002, 61, 375; 63, 387; 90, 516) sätestatud tingimustel.
§ 23. Koostöö rahvusvaheliste organisatsioonidega
(1) Pagulaste probleemide lahendamisel teeb Eesti Vabariik koostööd ÜRO Pagulaste Ülemkomissari Ametiga, aidates teda konventsiooni kohaldamise järelevalves.
(2) Eesti Vabariik tagab konventsiooni järgsete kohustuste täitmise ja edastab Ülemkomissari Ametile teavet ning statistilisi andmeid järgmiste asjaolude kohta:
1) pagulaste olukord;
2) konventsiooni kohaldamine;
3) pagulaste kohta kehtivad ja kehtestatavad õigusaktid.
§ 231. Varjupaigataotlejate ja pagulaste register
Varjupaigataotluse esitanud isikute ja pagulaste kohta peetakse riiklikku pagulaste registrit.
§ 24. Välismaalase passi kasutamine
Kuni konventsiooni artiklis 28 sätestatud reisidokumendi väljaandmiseni Eestis võidakse käesoleva seaduse § 18 lõikes 1 nimetatud pagulasele anda välismaalase pass, millesse on tehtud eesti ja inglise keeles kanne "28. juuli 1951. a. konventsioon" ning mille kehtivus on kuni kaks aastat. Välismaalase passi väljaandmine toimub kooskõlas välismaalaste seadusega.
Käesolev seadus jõustub üheaegselt konventsiooniga.


Pensionistaaži andmete kogumise ja riiklikku pensionikindlustuse registrisse kandmise kord – Riigi Teataja
Pensionistaaži andmete kogumise ja riiklikku pensionikindlustuse registrisse kandmise kord
Pensionistaaži andmete kogumise ja riiklikku pensionikindlustuse registrisse kandmise kord - sisukord
§ 2 Tööraamatu hoiule andmine
§ 3 Tööraamatute hoidmine
§ 4 Tööraamatute vastuvõtmine
§ 5 Tööraamatu andmete kandmine riiklikku pensionikindlustuse registrisse
§ 6 Tööraamatu tagastamine
§ 7 Tööraamatute hoidmise tähtaeg
RT I, 10.11.2010, 3
Vastu võetud 04.11.2010 nr 156
Määrus kehtestatakse „Töölepingu seaduse” § 134 lõike 3 alusel.
Määrusega kehtestatakse enne pensioni määramist pensionistaaži andmete kogumiseks tööraamatute hoidmise ja tööraamatute andmete riiklikku pensionikindlustuse registrisse kandmise kord.
§ 2. Tööraamatu hoiule andmine
(1) Töötaja ja avalik teenistuja, kelle tööraamatus on kandeid, mis omavad õiguslikku tähendust pensionistaaži arvutamisel, võib anda oma tööraamatu Sotsiaalkindlustusametile hoiule.
(2) Tööandja võib anda Sotsiaalkindlustusametile hoiule tööraamatu, mida töötaja või avalik teenistuja ei ole ühe aasta möödumisel töö- või teenistussuhte lõppemisest välja võtnud.
(3) Hoiule ei võeta tööraamatuid, mille alusel on vanaduspension juba määratud.
§ 3. Tööraamatute hoidmine
(1) Tööraamatute hoidmist korraldab Sotsiaalkindlustusamet.
(2) Sotsiaalkindlustusamet tagab tööraamatute hoidmise ja kaitse ning neile juurdepääsu vastavalt „Arhiiviseadusele” ja Vabariigi Valitsuse 29. detsembri 1998. a määrusele nr 308 „Arhiivieeskirja kinnitamine”.
§ 4. Tööraamatute vastuvõtmine
(1) Tööraamatu vastuvõtmisel Sotsiaalkindlustusamet:
1) tuvastab riikliku pensionikindlustuse registri või rahvastikuregistri andmete põhjal isiku, kelle nimele on tööraamat välja antud;
2) registreerib tööraamatu riiklikus pensionikindlustuse registris;
3) koostab ja edastab tööraamatu vastuvõtu kohta teatise.
(2) Kui tööraamatu esitab või saadab isik, koostatakse teatis kahes eksemplaris, millest üks antakse või saadetakse tööraamatu esitanud või saatnud isikule ning teine saadetakse koos tööraamatuga arhiivihoidlasse. Kui tööraamatu esitab või saadab tööandja, koostatakse teatis kolmes eksemplaris. Üks eksemplar antakse või saadetakse tööandjale, teine saadetakse selle isiku rahvastikuregistrisse kantud elukoha aadressil, kelle nimele on tööraamat välja antud, ja kolmas saadetakse koos tööraamatuga arhiivihoidlasse.
(3) Kui tööraamat saadetakse posti teel, saadetakse teatis postisaadetisel märgitud aadressil. Kui postisaadetisel puudub aadress, saadetakse teatis rahvastikuregistrisse kantud elukoha aadressil või äriregistrisse, mittetulundusühingute ja sihtasutuste registrisse või riigi- ja kohaliku omavalitsuse asutuste riiklikku registrisse kantud aadressil.
(4) Vajaduse korral nõuab tööraamatu vastuvõtja isiku tuvastamiseks lisateavet või -dokumente. Sel juhul näidatakse teatises ära nende esitamise tähtaeg.
(5) Kui tööraamatud esitab või saadab tööandja, lisab ta üleantavate dokumentide nimekirja, milles märgib esitatavate tööraamatute arvu ning nende isikute nimed ja isikukoodid, kelle tööraamatud üle antakse.
(6) Kui isikut, kelle nimele on tööraamat välja antud, pole võimalik tuvastada, võetakse tööraamat hoiule ilma riiklikus pensionikindlustuse registris registreerimata. Need tööraamatud registreerib Sotsiaalkindlustusamet oma dokumendihaldussüsteemis.
§ 5. Tööraamatu andmete kandmine riiklikku pensionikindlustuse registrisse
Tööraamatu andmed, mis omavad õiguslikku tähendust pensionistaaži arvutamisel, kantakse riiklikku pensionikindlustuse registrisse enne pensioni määramist.
§ 6. Tööraamatu tagastamine
Pärast vanaduspensioni määramist, käesoleva määruse §-s 5 nimetatud andmete kandmist riiklikku pensionikindlustuse registrisse või isiku taotlusel enne pensioni määramist tagastatakse tööraamat isikule, kelle nimele see on välja antud.
§ 7. Tööraamatute hoidmise tähtaeg
(1) Välja võtmata tööraamatuid hoitakse 50 aastat arvates tööraamatu viimasest kandest, kuid mitte kauem kui 50 aastat alates käesoleva määruse jõustumisest.
(2) Pärast säilitustähtaja möödumist hävitatakse tööraamatud vastavalt Vabariigi Valitsuse 29. detsembri 1998. a määruses nr 308 „Arhiivieeskirja kinnitamine” sätestatud nõuetele.


Siirdehinnad on peamine maksurisk - Raamatupidaja
Siirdehinnad on peamine maksurisk
04. juuni 2009 00:00
seotud isikute vahel tehtava tehingu väärtus oleks
Siirdehindade regulatsioon asub tulumaksuseaduse (TuMS) §-s 50, selle alusel kehtestatud rahandusministri määruses, maksulepingutes ning Euroopa õigusaktides. Regulatsiooni rakendamisel lähtutakse ka OECD siirdehindade määramise juhendist.
Regulatsioonis toodud põhimõtted võib lihtsustatult koondada ühte lausesse: kõik tehingud seotud isikutega peavad olema teostatud turuväärtuses ning turuväärtuse kontrollimise hõlbustamiseks on teatud isikud kohustatud koostama detailse siirdehindade turuväärtuse määramise dokumentatsiooni. Nimetatud lause avamine eeldab vastuse leidmist neljale küsimusele:
Kes on seotud isikud?
Milliseid tehinguid silmas peetakse?
Kuidas määrata turuväärtust?
Kes peavad koostama detailse siirdehindade turuväärtuse määramise dokumentatsiooni?
Nagu eeltoodust nähtub, peavad siirdehindade regulatsiooni kohaseltolema võrreldavad turuhinnaga vaid siis, kui selliseid tehinguid tehakse seotud isikutega. Seega tuleb esimese sammuna määrata seotud isikute ring. Seotud isikute mõiste on Eestis avatud TuMS §-s 8, mille kohaselt määratakse juriidiliste isikute omavaheline seotus lähtudes:
osaluse suurusest,
häälte koguarvust,
õigusest juriidilise isiku kasumile,
juhtimisorgani liikmetest.
Oluline on juhtida tähelepanu ka asjaolule, et toodud määratlused kehtivad ka avalik-õiguslike juriidiliste isikute suhtes. Ka on nimetatud printsiibid rakendatavad füüsiliste isikute seotuse määratlemisel juriidilise isikuga. Seega ka seotud füüsiliste isikutega tehingute tegemisel kehtivad (tõsi küll, mõningate eranditega) sarnased siirdehinna reeglid. Sellised erandid rakenduvad eelkõige tehingute tegemisel seotud füüsiliste isikutega, kes on samaaegselt ka töötajad TuMS § 48 tähenduses. Juhul kui töötajatega tehakse tehinguid turuhinnast erineva hinnaga, tuleb hinnata, kas tegemist võib olla erisoodustusega TuMS § 48 kohaselt.
Siirdehindade regulatsiooni põhimõtte kohaselt peavad seotud isikutega tehtavate tehingute hinnad olema võrreldavad turuväärtusega. Kuid millistele tehingutele selline regulatsioon rakendub? Üldjuhul on siirdehindade regulatsiooni kontekstis tehingutena käsitletavad kõik toimingud, mille tulemusel saab mõni seotud isik hüve. Näiteks võivad sellisteks tehinguteks olla kaupade ostud ja müügid, laenud, kaubamärgi, ruumide jne kasutada andmine, teenused jne. Kui tehing seotud isikuga on tuvastatud, peab see saama ka hinnastatud. Oluline on siinkohal märkida, et teatud toiminguid ei käsitleta siirdehindade regulatsiooni kontekstis tehingutena, mille eest tuleb tasu küsida. Kui näiteks emaettevõte teostab tütarettevõtte suhtes oma aktsionäriõigusi ja -kohustusi ning selliseid toiminguid tehakse peamiselt enda huvides, on sellise tegevuse eest tasu küsimata jätmine mõnikord põhjendatav.
Seega tuleks teise sammuna kaardistada kõik seotud isikutega tehtavad tehingud ning analüüsida, kas tegemist on toimingutega, mis peavad saama hinnastatud.
Turuhinna määramine
Nagu eespool märkisime, on siirdehindade regulatsiooni eesmärgiks tagada, et seotud isikutega tehtavates tehingutes kasutataks turuhinda. Turuhind leitakse mõne rahandusministri määruses toodud meetodiga. Rahandusministri määruse § 11 lg 1 kohaselt kasutatakse seotud isikute vahel tehtava tehingu turuväärtuse määramiseks ühte või mitut järgmist meetodit:
võrreldava hinna meetod (comparable uncontrolled price – CUP) – seotud isikuga tehtava tehingu turuhind määratakse mitteseotud isikute vahel tehtavate võrreldavate tehingute hindade põhjal;
edasimüügi hinna meetod (resale price – RPM või R-) – seotud isikule müüdava kauba hind määratakse lähtuvalt sellest, milline peaks olema tavapärases situatsioonis edasimüüja hinnalisand;
kulupõhine meetod (cost plus – C+) – seotud isikuga tehtava tehingu hind kujundatakse selliselt, et tehinguga tekkivatele kuludele lisatakse tavapärane kasumimarginaal;
jagatud kasumi meetod (profit split) – tehingust teenitud kasum jagatakse poolte vahel sõltuvalt nende panusest;
tehingupõhine tootluse meetod (transaction net margin – TNMM) – seotud isikutega tehtud tehingute hinnad määratakse selliselt, et ühingute tootlus oleks võrreldav mitteseotud isikute tootlusega.
Seega peavad seotud isikute vahel tehtavate tehingute hinnad olema põhjendatud mõnega eelnimetatud meetoditest. Seejuures kehtib selline nõue kõikidele tehingutele, mida tehakse seotud isikutega, hoolimata sellest, kas isikul on ka detailse siirdehindade dokumentatsiooni koostamise kohustus.
Mitmetes riikides nähakse ette ka meetodite hierarhia. Näiteks juhul, kui võrreldava hinna meetodi kasutamine on võimalik, ei tohi maksumaksja kasutada seotud isikuga tehtava tehingu hinna määramisel mõnda teist meetodit. Eestis seevastu võib vabalt valida, millist meetodit hinnakujunduses kasutada, ning sellist hierarhiat ette nähtud pole. Rahandusministri määruse § 11 lg 2 sätestab vaid, et valida tuleb kõige usaldusväärsem meetod. Seega lähtutakse Eestis nn best method’i printsiibist.
Samas tuleks meetodi valikul pidada silmas ka seda, et kui tegemist on piiriülese tehinguga ning tehingu teise poole asukohariigi siirdehindade reeglid näevad ette meetodite hierarhia, tuleks sellist hierarhiat siiski rakendada. Vastupidisel juhul tekiks situatsioon, et kui tehingupooled otsustavad valida teatud tehingu hinnastamiseks näiteks kulupõhise meetodi, kuigi on võimalik kasutada ka võrreldava hinna meetodit, võib Eesti maksuhaldur sellise valikuga küll nõus olla, kuid tehingu teise poole asukohariigi maksuhaldur võib selle vaidlustada. Ka tuleb arvestada sellega, et näiteks OECD juhendi punktid 2.49 ja 3.49 sätestavad selgelt, et traditsioonilised meetodid (s.t võrreldava hinna meetod, kulupõhine meetod ja edasimüügi hinna meetod) on eelistatavad kasumipõhiste meetodite (jagatud kasumi meetodi ja tehingupõhise tootluse meetodi) ees.
Juhul kui maksuhaldur ei pea valitud meetodit usaldusväärseks või sobivaks, võib ta nõuda selgitusi ning kasutada tehingu turuväärtuse määratlemiseks ise ka mõnda muud meetodit.
Praktikas tekib pärast meetodi valikut ja mõningast rakendamist sageli küsimus, kas konkreetsete tehingute jaoks valitud meetodit võib hiljem ka muuta. Põhimõtteliselt ei ole meetodi muutmine keelatud, kuid seda tehes peaks olema valmis põhjendusteks. Meetodi hilisem muutmine on põhjendatav näiteks siis, kui tehingute tingimused, ärikeskkond, strateegia jne muutub. Samas peab meetodi muutmisel pidama silmas seda, et ka uus meetod peab olema konkreetses situatsioonis kõige usaldusväärsem (best method principle).
Nagu eelkirjeldatud meetoditest nähtub, sõltuvad kõik need meetodid võrreldavate andmete olemasolust. Näiteks võrreldava hinna meetodi kasutamisel võrreldakse tehingute hindasid, kulupõhise meetodi kasutamisel kuludele lisatavaid marginaale jne. Seega eeldab iga meetodi rakendamine võrreldava informatsiooni olemasolu, kusjuures andmete aluseks võetavad mitteseotud isikutega tehtavate tehingute tingimused peaksid olema võimalikult ligilähedased seotud isikuga tehtava analoogse tehingu tingimustele.
Kui vaadata, milliseid meetodeid praktikas erinevate tehingute hinnastamiseks kasutatakse, võib tuua välja mõningaid trende. Ernst & Young’i 2007. aasta uurimuse kohaselt kasutatakse tehingute hinnastamiseks peamiselt järgmisi meetodeid:
Immateriaalne vara
Võrreldava hinna meetod
Edasimüügi hinna meetod
Kulupõhine meetod
Jagatud kasumi meetod
Tehingupõhise tootluse meetod
Kõikide nimetatud meetodite kasutamine tähendab tehingu ühele või teisele poolele suuremal või vähemal määral kasumi teenimist. Samas võimaldab siirdehindade regulatsioon teatud juhtudel arveldada ka vaid kulude põhiselt ilma kasumit teenimata. Oluline on siinkohal märkida, et ainult kuludepõhine arveldamine eeldab nn kulude jagamise kokkuleppe (ingl Cost Contribution Arrangement ning lühendatult CCA) olemasolu, mille kasutamine on jällegi detailselt reguleeritud.
Rahandusministri määruse § 17 kohaselt on kulude jagamise kokkulepe seotud isikute vahel sõlmitud leping, millega jagatakse kokkuleppeosaliste vahel kulud ja riskid varade, teenuste või õiguste arendamisel, loomisel või omandamisel ning määratletakse poolte õigused kokkuleppe eseme suhtes. Kulude jagamise kokkuleppe eriregulatsiooni mõte on võimaldada seotud isikutel tegutseda ühise eesmärgi nimel selliselt, et omavahel arveldatakse vaid kulude tasemel. Siirdehindade regulatsiooni kontekstis on kulude jagamise kokkuleppe puhul peamine analüüsitav küsimus see, kas kokkuleppes osalevad pooled on saanud ühisest tegevusest oma panusele vastavat hüve. Kui hüve ei vasta poole panusele, tuleb seda korrigeerida.
Selleks, et panusele vastava hüve saamine oleks ka kontrollitav, peaks sellise kokkuleppe vormistama kirjalikult. Rahandusministri määruse § 17 lg 7 sätestab asjaolud, mis tuleks kulude jagamise kokkuleppes dokumenteerida.
Eelviidatud Ernst & Young’i uurimuse kohaselt kasutatakse kulude jagamise kokkulepet sageli ka arveldamiseks kontsernisiseste teenuste puhul.
Dokumentatsiooni nõue
Rahandusministri määruse § 18 sätestab, et siirdehindade turuväärtuse määramise dokumenteerimisel lähtutakse üldistest majandustehingute dokumenteerimise nõuetest. Seejuures on kehtestatud nimetatud paragrahvi lg 1 kohaselt järgmistele isikutele detailse dokumentatsiooni koostamise nõuded:
• residendist krediidiasutused, kindlustusseltsid ning väärtpaberibörsil noteeritud äriühingud;
• kui tehingu üheks osapooleks on madala maksumääraga territooriumil asuv isik;
• residendist äriühing, kellel:
a) on töötajaid arvestatuna koos seotud isikutega 250 või rohkem või
b) kelle tehingueelse majandusaasta käive koos seotud isikutega oli 50 miljonit eurot või rohkem või
c) kelle konsolideeritud bilansimaht oli 43 miljonit eurot või rohkem;
• mitteresident, kes tegutseb Eestis püsiva tegevuskoha kaudu ja kellel:
c) kelle konsolideeritud bilansimaht oli 43 miljonit eurot või rohkem.
Seega peaksid kõik seotud isikutega tehinguid tegevad isikud lähtuma siirdehinna turuväärtuse määramise dokumenteerimisel üldistest majandustehingute dokumenteerimise nõuetest ning vaid teatud isikud järgima rahandusministri määruse §-s 18 kehtestatud täiendavaid dokumenteerimise nõudeid. Sellise siirdehindade turuväärtuse määramise täiendava dokumenteerimise kohustuse eesmärk on hõlbustada maksuhalduri tööd siirdehindade kontrollimisel.
Erinevates riikides on selline detailse dokumentatsiooni koostamise nõue seatud sõltuvusse erinevatest näitajatest. Eestis seatakse nt residendist äriühingul detailse dokumentatsiooni koostamise nõue sõltuvusse seotud isikute töötajate arvust, kogukäibest või konsolideeritud bilansimahust. Leedus näiteks sõltub dokumenteerimiskohustus Leedu ettevõtte käibest, mis peab olema suurem kui 2,9 miljonit eurot (sarnaselt Eestiga on dokumentatsiooni koostamise kohustus ka krediidiasutustel ja kindlustusseltsidel). Samas seatakse mitmes riigis dokumenteerimiskohustus sõltuvusse seotud isikutega tehtavate tehingute mahust.
Seoses dokumentatsiooni koostamise kohustusega tahaksin juhtida tähelepanu punktides 3 ja 4 toodud piirmääradele. Nimetatud piirmäärasid vaadatakse seotud isikute peale kokku. Ehk dokumentatsiooni koostamise kohustuse tuvastamisel, peaks esmajärjekorras määratlema seotud isikute ringi TuMS § 8 kohaselt ning siis vaatama, kas nende seotud isikute peale kokku on mõni piirmääradest täidetud.
Juhul kui isikul on dokumentatsiooni koostamise kohustus, peab maksuhaldur TuMS § 50 lg 7 kohaselt andma andmete esitamiseks vähemalt 60-päevase tähtaja. Kuivõrd praktikas võtab korrektse dokumentatsiooni koostamine mitmetüübiliste tehingute puhul tavaliselt rohkem aega kui 2 kuud, oleks mõistlik alustada dokumentatsiooni koostamisega enne, kui maksuhaldur sellise nõude esitab.
Dokumentatsiooni koostamisel on oluline mõelda ka seda, kas see koostatakse ex ante või ex post facto. Esimesel juhul dokumenteeritakse seotud isikutega tehtavad tehingud nn edasiulatuvalt ja teisel juhul tagasiulatuvalt. See, milline viis valida, sõltub aga konkreetsetest asjaoludest. Üks on aga selge: mida hiljem dokumenteeritakse eelnenud perioodide tehinguid, seda raskem on dokumentatsiooni koostada. Oluline on ka märkida, et maksuhalduril on tagasiulatuvalt õigus makse kontrollida 6 aastat, mistõttu on viimane aeg koostada 2007. ja 2008. aasta dokumentatsioon, kui seda veel tehtud ei ole. Ka on oluline rõhutada, et praktikas võib tekkida probleeme varasemates perioodides kasutatud hindade põhjendamisega ning vajadus neid korrigeerida. Hilisem hindade korrigeerimine avaldab aga mõju korrigeeritavate perioodide aruandele ja maksuarvestusele.
Võimalikud karistused
Siirdehindade regulatsiooniga ette nähtud kohustuste eiramine võib tuua kaasa ka mitmeid karistusi.
Kui maksuhaldur tuvastab kontrolli käigus, et seotud isikuga tehtava tehingu hind ei vastanud turuväärtusele, kuulub selline turuhinna ja kasutatud hinna vahe maksustamisele tulumaksuga. Selline vahe maksustatakse tulumaksuga siis, kui seotud isikuga tehtava tehingu tõttu jäi osa tasust saamata (ehk müüdi alla turuväärtuse) või kanti põhjendamatuid kulutusi (ehk osteti üle turuväärtuse). Juhul kui selline vahe tuvastatakse varasemates perioodides, tuleb lisaks tulumaksule tasuda ka intressi vähem deklareeritud summalt 0,06% päevas. Lisaks võidakse juriidilist isikut karistada trahviga kuni 200 000 krooni.
Kui valesti deklareerimise tõttu jäi riigile tasumata makse summas üle 435 000 krooni, võib see tuua ka kaasa kriminaalkaristuse, kus juriidilisele isikule on ette nähtud maksimaalseks rahaliseks karistuseks 250 miljonit krooni.
Nagu eeltoodust nähtus, on teatud isikutel kohustus koostada detailne siirdehindade turuväärtuse määramise dokumentatsioon, mis tuleb maksuhaldurile viimase nõudmisel esitada. Sellise dokumentatsiooni esitamata jätmisel karistatakse juriidilist isikut rahatrahviga kuni 50 000 krooni. Dokumentatsiooni esitamata jätmise karistusest on tõenäoliselt siiski koormavam see, kui maksuhaldur asub dokumentatsiooni puudumise tõttu nimetatud tehinguid ise kontrollima. Selline kontroll on administratiivselt ääretult koormav ning eeldab kõikide asjassepuutuvate dokumentide esitamist. Vähem oluline ei ole ka see, et kontrolli tulemusel võib maksuhaldur jõuda teistsuguse järelduseni kui oleks tehinguid dokumenteerides ise jõutud (erinevate meetodite kasutamine võib praktikas anda erineva tulemuse).
Siirdehindade teema kohta on sageli öeldud, et tegemist on teaduse ja kunstiga. Teaduse osa seisneb selles, et väga selgelt eksisteerivad konkreetsed reeglid, kuidas näiteks meetodeid rakendada. Samas on igas tehingus elemente, mille mõju määramine hinnale on omaette kunst.
Ernst&Young: masu suurendab kontrolli siirdehindade üle 1 05. oktoober 2009 13:24
URL: http://www.raamatupidaja.ee/uudised/2009/06/04/siirdehinnad-on-peamine-maksurisk


text:
Aleviku- ja külavanema statuut – Riigi Teataja
Aleviku- ja külavanema statuut
Aleviku- ja külavanema statuut - sisukord
§ 4 Vanema valimine
§ 5 Vanema õigused
§ 6 Vanema ülesanded
§ 7 Vanema volituste kestus
Otepää Vallavolikogu
RT IV, 04.09.2018, 4
Vastu võetud 23.08.2018 nr 10
Määrus reguleerib Otepää valla aleviku- ja külavanema (edaspidi vanem) valimise korda, kandidaadile esitatavaid nõudeid, vanema õigusi ja kohustusi ning volituse kestuse perioodi.
(1) Vanem on aleviku või ühe või mitme küla elanike (edaspidi elanik) ühiste huvide esindaja ning kohaliku omavalitsusüksuse koostööpartner, kes juhindub oma tegevuses aleviku või küla elanike enamuse seisukohtadest, küla või aleviku arengukavast ning Eesti Vabariigi, Otepää Vallavolikogu (edaspidi volikogu) ja Otepää Vallavalitsuse (edaspidi vallavalitsus) õigusaktidest. Olukordades, kus tegevus ei ole määratletud õigusaktidega, tegutseb vanem headest tavadest lähtudes.
(2) Elanik on vähemalt 16-aastane isik, kes elab alaliselt alevikus või külas või omab alevikus või külas hoonestatud kinnisvara.
(1) Vanemaks võib valida inimese, kes on valimise hetkel vähemalt 18-aastane.
(2) Vanema kandidaadiks saab esitada elaniku, kes elab alaliselt alevikus või külas või omab alevikus või külas hoonestatud kinnisvara ja kes on andnud nõusoleku vanemaks kandideerida. Nõusolek võib olla suuline, kui kandidaat osaleb vanema valimise üldkoosolekul, või kirjalik, kui kandidaadil ei ole võimalik vanema valimise üldkoosolekul osaleda.
§ 4. Vanema valimine
(1) Vanema valivad ja kutsuvad tagasi elanikud aleviku või küla(de) üldkoosolekul (edaspidi üldkoosolek).
(2) Omavahel ühist piiri omavad külad võivad valida ühise vanema, kui elanikud nii otsustavad. Alevikud ja üle 250 elanikuga külad võivad valida kuni kolmeliikmelise eestseisuse, mille liikmetel on vanema õigused ja kohustused.
(3) Vanema valimise algatavad vähemalt kolm elanikku, kes kutsuvad kokku üldkoosoleku.
(4) Teade üldkoosoleku toimumise koha, aja ja päevakorra kohta avalikustatakse vähemalt kaks nädalat enne toimumist. Teate edastamiseks kasutatakse erinevaid kommunikatsioonivahendeid (isiklik suhtlemine, teadetetahvlid, e-post, küla või Otepää valla veebileht ning teised infokanalid).
(5) Üldkoosolek on otsustusvõimeline, kui sellel osaleb üle 5% elanikest kuid mitte vähem kui 8 elanikku.
(6) Üldkoosoleku kokkukutsuja tagab üldkoosoleku käigu ja otsuste protokollimise ning üldkoosolekul osalejate registreerimise. Üldkoosolekul otsustatakse hääletamise viis. Üldkoosolekul valitakse üldkoosoleku juhataja ja protokollija.
(7) Vanema kandidaadi võib üles seada iga täisealine elanik.
(8) Vanem valitakse avalikul või salajasel hääletamisel. Igal üldkoosolekul osaleval elanikul on vanema valimisel üks hääl. Valituks osutub kandidaat, kelle poolt hääletab enam kui pool üldkoosolekul osalevatest elanikest. Kui esimeses hääletusvoorus ükski kandidaat osalejate poolthäälteenamust ei saavuta, korraldatakse teine hääletusvoor, milles jäävad kandideerima kaks esimeses hääletusvoorus enim hääli saanud kandidaati.
(9) Määruses reguleerimata valimistoimingute üle otsustab üldkoosolek.
(10) Üldkoosoleku kohta koostatakse protokoll. Protokolli allkirjastavad üldkoosoleku juhataja ja protokollija, protokollile lisatakse üldkoosolekul osalenud elanike registreerimisleht. Üldkoosoleku juhataja esitab protokolli koos registreerimislehega vallavalitsusele teadmiseks kümne päeva jooksul arvates üldkoosoleku toimumise päevast.
§ 5. Vanema õigused
Vanemal on õigus:
1) esindada elanikke volikogus ja vallavalitsuses ning oma volituste piires ametiasutustes;
2) osaleda aleviku või küla esindajana volikogu istungitel ja kutsutuna vallavalitsuse istungitel, komisjonide koosolekutel ja nõupidamistel, kus arutatakse ja otsustatakse aleviku või küla eluolu ja arengut puudutavaid küsimusi;
3) teha ettepanekuid elanike huve puudutavate küsimuste arutamiseks volikogule või vallavalitsusele;
4) taotleda aleviku või küla nimel rahalisi vahendeid vallaeelarvest ja muudest allikatest, lähtudes üldkoosolekul vastuvõetud otsustest ning aleviku või küla arengukavast;
5) saada vallavalitsuselt oma tegevuseks vajalikku teavet;
6) teha elanikele ning aleviku või küla territooriumil viibivatele isikutele märkusi ja juhtida tähelepanu probleemidele, mis puudutavad heakorda, avalikku korda jne;
7) teha ettepanekuid elanikele seltsingute, mittetulundusühingute, töögruppide vms moodustamise kohta;
8) korraldada aleviku või küla arengukava koostamist;
9) vastavalt vajadusele kutsuda kokku üldkoosolekuid;
10) lahendada võimaluse korral lepitamise teel elanike vahelisi lahkarvamusi ja probleemide põhjuseid;
11) astuda vanema kohalt tagasi.
§ 6. Vanema ülesanded
(1) Vanema ülesandeks on:
1) korraldada infovahetust volikogu, vallavalitsuse ja elanike vahel;
2) teavitada volikogu või vallavalitsust aleviku või küla sotsiaalsetest probleemidest;
3) vajadusel korraldada aleviku või küla arengukava arutelusid;
4) organiseerida alevikus või külas ühistegevust, ärgitada elanikke koostööle;
5) aidata organiseerida töid õnnetusjuhtumite ja eriolukordade puhul kuni erialase abi saamiseni;
6) esitada vähemalt üks kord aastas üldkoosolekul oma tegevuse suuline aruanne.
(2) Vanem täidab ülesandeid vabatahtlikult. Vallavalitsuse poolt seatud täiendavad ülesanded tasustatakse vastavalt lepingule.
§ 7. Vanema volituste kestus
(1) Vanem valitakse kuni viieks aastaks. Vanem saab oma volitused valimise päevast.
1) volituste kestuse perioodi lõppemisega;
2) vanema tagasiastumisega, esitades sellekohase avalduse üldkoosolekul ning informeerides avaldusest vallavalitsust;
3) vanema tagasikutsumisel;
4) tahtliku kuriteo eest süüdimõistva kohtuotsuse jõustumisega;
5) muu sündmuse toimumisega, mille tulemusena isik ei vasta enam vanemale esitatud tingimusele.
(3) Üldkoosolek võib vanema igal ajal tagasi kutsuda. Üldkoosolek vanema tagasikutsumiseks kutsutakse kokku ja viiakse läbi §-s 4 sätestatud reegleid järgides.
(4) Vanema tagasiastumisel ja tagasikutsumisel loetakse vanema volitused lõppenuks tagasiastumisavalduse esitamisest või tagasikutsumise otsuse tegemisest. Muudel juhtudel lõpevad volitused faktilise sündmuse saabumisel.
(1) Otepää Vallavolikogu 22. novembri 2007. a määrus nr 7 „Otepää valla külavanema statuudi kinnitamine“ tunnistatakse kehtetuks.

matches:
§ 4
§ 5
§ 6
§ 7
§ 4
§ 5
§ 6
§ 7


Riigikogus menetluses olevad eelnõud<?<o:p style="BORDER-SPACING: ; tabStops: ">
13. septembril alustas Riigikogu pärast suvepuhkust taas tööd. Leidsime, et seetõttu oleks sobiv aeg vaadata üle keskkonnaalased seaduseelnõud, mis enne suvepuhkust küll menetluses olid, ent mis ühel või teisel põhjusel veel lõpuni menetlemata jäänud on. Seaduseelnõude hulgast valiku tegemisel lähenesime keskkonnaõigusele kui sellisele võimalikult laialt: nii saavad selles uudises kajastatud muuhulgas ka teeseaduse muutmise seadus, halduskohtumenetluse muutmise seadus ning plastikotiaktsiisi muutmise seadus.<?</FONT>
Teeseaduse muudatused
Erakonna Eestimaa Rohelised poolt algatatud seadusemuudatuse olulisim osa puudutab erateede kasutamist teiste kinnistuomanike poolt juhul, kui see on ainus viis oma kinnistule pääsemiseks. Praktikas esinev probleem on seotud olukorraga, kus varasem avalik tee on omandireformi käigus sattunud sellise isiku eramaale, kes ei soovi lasta teistel seda kasutada ning uue tee ehitamine teisele kinnistule ei ole võimalik või majanduslikult mõistlik. Muudatusettepaneku kohaselt ei tohi eratee omanik takistada juurdepääsu kinnistutele, millele eratee on ainsaks juurdepääsuks juhul, kui see tee oli enne erastamist avalikus kasutuses (eelnõu kohaselt § 33 lg 9). Sellisel puhul võib erateed teisele kinnistule saamiseks kasutada kinnisasja omaniku loata (§ 52 viimane lause).
Riigikogu võttis seadusemuudatuse menetlusse 16. juunil, st vahetult enne suvepuhkuse algust. Sellest hoolimata jõudis Majandus- ja kommunikatsiooniministeerium 18. juunil esitada oma arvamuse. Selle kohaselt ei peeta muudatusi vajalikuks, kuna antud probleem on tsiviilõigusliku loomuga ning eraõiguslike vahendite (servituudi seadmine) abil lahendatav.
KÕK leiab, et kuigi praktikas esineb olukordi, kus erateede kasutamiseks servituudi seadmine on keerukas ning aeganõudev protsess, mis võib viia kohtuvaidluseni, on sellel ka mitmeid eeliseid. Peamiseks nendest on õiguskindlus – eelnõus kasutatud mõiste „avalikus kasutuses olnud tee“ ei ole üheselt määratletav. Samuti annab servituut võimaluse reguleerida tee kasutuse tingimusi, mh kasutatava tee hooldamise kulude kandmist, mis aitab tagada kahe kinnisasja omanike õiguste tasakaalu.
Vt ka Teeseaduse muutmise seaduse eelnõuga seotud dokumente Riigikogu kodulehel
Planeerimisseaduse muudatused
Sotsiaaldemokraatliku erakonna fraktsiooni poolt 7. juunil 2010 algatatud planeerimisseaduse (PlanS) muudatused puudutavad üleriigilist planeeringut. Eelnõus nähakse ette planeeringu senisest laiem avalikustamine – lisaks ajalehtedele ka avalik-õigusliku ringhäälingu ja interneti vahendusel. Samuti nähakse ette üleriigilise planeeringu avaliku väljapaneku kestus ning ettepanekutele vastamise kord. Üleriigilise planeeringu kehtestajana nähakse eelnõu kohaselt Vabariigi Valitsuse asemel Riigikogu, Valitsusele jääb planeeringut kinnitav roll (§ 24 lg 1).
Valitsuse poolt eelnõule antud seisukohas leitakse, et antud muudatuste sisseviimine ei ole vajalik. Valitsus leiab, et on ise sobivaks planeeringu kehtestajaks, kuna üleriigilise planeeringu üks peamisi funktsioone on riigiasutustele suuniste andmine ning üleriigiline planeering on suunatud teistele riigiasutustele. Laiemaks avalikkuse kaasamiseks puudub siseministri allkirjastatud vastuse kohaselt vajadus, kuna lähtuvalt PlanS § 1 lõikest 2 tuleneb üldine kohustus tagada võimalikult paljude ühiskonnaliikmete vajaduste ja huvide arvestamine planeeringu koostamisel ning seda ka uue üleriigilise planeeringu „Eesti 2030+“ ettevalmistamisel ka järgitakse. Samuti on avalikkusel võimalik osaleda planeeringu käigus läbiviidava keskkonnamõjude strateegilise hindamise protsessis.
KÕKi hinnangul on üldsuse kaasamise sätted kehtivas planeerimisseaduses siiski puudulikud ning ei saa õigeks lugeda olukorda, kus üleriigilise planeeringu keskkonnamõju strateegilise hindamise (KSH) menetlusse on üldsuse kaasamiseks ette nähtud konkreetsed nõuded, üleriigilise planeeringu koostamisse aga mitte.
Vt ka Planeerimisseaduse muutmise seaduse eelnõuga seotud dokumente Riigikogu kodulehel
Geneetiliselt muundatud organismide keskkonda viimise seaduse muudatusettepanekud
Vahetult enne suvepuhkust (16. juunil) läbis esimese lugemise geneetiliselt muundatud organismide keskkonda viimise seaduse (GMOVS) muutmise seaduse eelnõu (768 SE). Tegu on juba teise eelnõuga selle Riigikogu koosseisus, esimese eelnõu (301 SE) algatas Erakond Eestimaa Rohelised fraktsioon juba kaks aastat tagasi, 2008. aasta juunis. Tookord leidis valitsus oma arvamuses, et kuna keskkonnaministeeriumis on juba välja töötamisel uus GMOVS redaktsioon, siis ei ole kahe eelnõu paralleelselt menetlemine otstarbekas. Uus, hetkel aktiivselt menetluses olev eelnõu ongi välja töötatud ning esitatud keskkonnaministeeriumi poolt.
Kahe eelnõu sisu on äärmiselt sarnane, ainus suurem muudatus puudutab vastutuse osa, mis on keskkonnaministeeriumi poolt välja töötatud eelnõus täpsemalt reguleeritud. Sarnasuse peamine põhjus peitub muudatuste olemuses – need on olulisel määral tingitud vajadusest viia kehtiv seadus vastavusse Euroopa Parlamendi ja Nõukogu direktiiviga 2001/18/EÜ geneetiliselt muundatud organismide tahtliku keskkonda viimise kohta. Muudatustega reguleeritakse GM-põllukultuuride käitlemist (kehtestatakse nn kooseksisteerimise nõuded), täpsustatakse GMO-de keskkonda viimise lubade regulatsiooni ning tehakse ettepanekud geenitehnoloogiakomisjoni töö tõhustamiseks.
Vt ka geneetiliselt muundatud organismide keskkonda viimise seaduse muutmise seaduse eelnõudega 768 SE II-1 ja 301 SE II-1 seotud dokumente Riigikogu kodulehel
Keskkonnamõju hindamise ja keskkonnajuhtimissüsteemi seaduse muudatused
Keskkonnamõju hindamise ja keskkonnajuhtimissüsteemi seaduse (KeHJS) muutmiseks on Riigikogus menetlemisel samuti kaks eelnõud: 2010.a. jaanuaris Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsiooni poolt ning mais Vabariigi Valitsuse poolt algatatud eelnõud. Mõlema muudatusettepaneku kohta oleme kirjutanud ka oma uudiskirjas, vastavalt veebruari ning mai-juuni numbris.
Sotsiaaldemokraatide poolt väljakäidud muudatustest olulisemaks oleks keskkonnamõjude hindamise algatamise otsustamise, läbiviimise ning ka tegevuslubade väljastamise õiguse üleandmine kohalikele omavalitsustele. KÕK leiab, et selline muudatus on läbi mõtlemata, kuna paljudel kohalikel omavalitsustel puudub sisuline pädevus otsustamaks keskkonnalubade ning nende tingimuste üle. Seaduseelnõule ei andnud heakskiitvat arvamust ka Vabariigi Valitsus; eelnõu saadeti küll 9. märtsil teisele lugemisele, ent sellest ajast saadik on menetlus seiskunud.
Valitsuse poolt algatatud eelnõu puhul on muudatuste vajadus tingitud praeguse seaduse ebakõlast EL direktiiviga 2001/42/EÜ (nn KSH-direktiiv), millele on pööranud tähelepanu ka Euroopa Komisjon. Sellest tulenevalt soovitakse teha muudatusi strateegilise planeerimisdokumendi mõistesse, oluliselt täpsustatakse keskkonnamõju strateegilise hindamise (KSH) algatamisel asjaomaste asutustega konsulteerimise regulatsiooni. Muudatuste eesmärgiks on aidata kaasa eeldatavalt olulise keskkonnamõju määratlemisele ning selle käsitlemisele KSH protsessis. Lisaks viiakse KSH ja strateegilise planeerimisdokumendi menetluste ühitamiseks sisse nõue, mille kohaselt KSH aruande avalik väljapanek peab kestma sama kaua kui strateegilise planeerimisdokumendi eelnõu avalik väljapanek, kuid mitte vähem kui 21 päeva.
Vt ka keskkonnamõju hindamise ja keskkonnajuhtimissüsteemi seaduse muutmise seaduse eelnõudega 750 SE II-1 ja 667 SE II-1 seotud dokumente Riigikogu kodulehel
Halduskohtumenetluse seadustiku uus redaktsioon
Riigikogu menetluses on ka halduskohtumenetluse seadustiku (HKMS) uue redaktsiooni eelnõu. Põhjalike muudatuste peamiseks eesmärgiks on kõrvaldada senine olukord, kus halduskohtumenetlusele kohaldatakse nii HKMS kui ka tsiviilkohtumenetluse seadustiku (TsKMS) sätteid osas, milles HKMS-s vastav regulatsioon puudub. Uues, kogu halduskohtumenetluse regulatsiooni hõlmavas seadustikus leidub ka oluline säte keskkonnaorganisatsioonide kaebeõiguse kohta.
Eelnõu seletuskirja kohaselt on Euroopa Komisjon algatanud Eesti suhtes rikkumismenetluse seoses keskkonnamõju hindamise direktiiviga (85/337/EMÜ, mida on muudetud direktiividega 97/11/EÜ ja 2003/35/EÜ) ja saastuse komplekse vältimise ja kontrolli direktiiviga (2008/1/EÜ). Kuigi keskkonnaorganisatsioonide kaebeõiguse regulatsioon sisaldub ka väljatöötatavas keskkonnaseadustiku üldosa seaduses, on selle kavandatava jõustumisaja tõttu kohtumenetluse algatamise vältimiseks vaja vastav regulatsioon vähemalt ajutiselt juba varem sätestada. Eelnõu § 277 reguleeribki olukorda selliselt, et annab keskkonnaasjades kaebeõiguse nii juriidilistele isikutele kui ka selleks mitteolevatele ühendustele, ent lisab seni Eesti kohtupraktikas tundmatu nõude, et vastav organisatsioon oleks tegutsenud vähemalt ühe aasta.
KÕK on seisukohal, et selline piirang on käesoleva aja praktikat arvestades isikute keskkonnaalaseid õiguseid oluliselt kahjustava mõjuga. Paljudel juhtudel on hetkel keskkonnaasjades vaidlustajateks mingi kindla probleemi lahendamise eesmärgil loodud seltsingud ja MTÜ-d, kes seda kriteeriumit ei täidaks. Juhul kui ühelgi kohalikul elanikul ei ole võimalik näidata oma erahuvi või –õiguste rikkumist (nii see aga keskkonnaasjades tihti on), ei olegi kohalikul elanikkonnal mingit võimalust enda keskkonda omal jõul kaitsta.
Vt ka Halduskohtumenetluse uue redaktsiooni eelnõuga seotud dokumente Riigikogu kodulehel
Kalapüügiseaduse muudatused
Riigikogu võttis 6. aprillil 2010.a. menetlusse valitsuse algatatud kalapüügiseaduse muutmise eelnõu (724 SE), mille eesmärgiks on lahendada kalandussektoris kalavaru ülepüügi tõttu tekkinud probleemid. Olulise muudatusena võib Vabariigi Valitsus edaspidi määrata kindlaks rannakalurite aastase lubatud saagi suuruse, mille ammendumise korral rannapüük peatatakse. Praegu määratakse rannakalurite puhul kalapüügiloa andmisel kindlaks üksnes püügivahendite arv, mitte püütava kala kogus, samal ajal kui kalalaeva kalapüügiloa andmisel määratakse kindlaks ka püüda lubatud kala kogus.
Vt ka Kalapüügiseaduse muutmise seaduse eelnõuga seotud dokumente Riigikogu kodulehel
Plastkotiaktsiisi seadus
25. märtsil 2010.a. algatati koalitsioonierakondade Isamaa ja Res Publica Liidu ning Reformierakonna fraktsioonide ja Erakond Eestimaa Rohelised fraktsiooni poolt plastkotiaktsiisi eelnõu menetlus. Antud seaduseelnõuga soovitakse maksustada plastkotte nende müügil lõppkasutajale aktsiisiga suuruses 3 krooni. Eelnõu eesmärgiks on nii tarbijate harjumuste muutmine kui ka riigieelarvesse laekuvate tulude suurendamine.
Vabariigi Valitsuse poolt eelnõule esitatud seisukohas põhimõtteliselt toetati aktsiisi kehtestamist, teatud mööndustega. Üheks olulisemaks neist on soovitus maksu rakendada mitte 1. jaanuarist 2011 (nagu eelnõu algtekstis ette nähtud), vaid alates 1. juulist. Põhjusena on välja toodud, et maksu rakendamine samaaegselt euro kasutuselevõtuga põhjustaks tõsiseid ressursiprobleeme Maksu- ja Tolliameti jaoks, kuna viimase tegevus on käesoleva aasta lõpuni juba planeeritud. 1. juunil toimunud istungil läbis eelnõu edukalt esimese lugemise ning menetlus peaks Riigikogu töö taaskäivitumisel kõigi eelduste kohaselt jätkuma.
Vt ka Plastkotiaktsiisi seaduse eelnõuga seotud dokumente Riigikogu kodulehel
Loomakaitseseaduse muudatused
Erakond Eestimaa Roheliste fraktsiooni algatusel menetletakse Riigikogus ka loomakaitseseaduse ja mõningate sellega seotud õigusaktide muutmisettepanekut. Muudatused jagunevad peamiselt kaheks: muudatused kadunud ja leitud koduloomadest teavitamise korras ning loomade karusnaha saamise eesmärgil kasvatamise ja metsloomade tsirkustes jmt olukordades kasutamise keeld. Nii kadunud kui leitud koduloomadest tuleks eelnõu kohaselt vastavalt omanikul ja leidjal sellest teavitada kohalikku omavalitust, hõlbustades niiviisi kadunud koduloomade leidmist.
Vabariigi Valitsus ei toeta antud eelnõud. Seoses kadunud koduloomadest teavitamise korraga leidis valitsus, et see pole vajalik, kuna koduloomad peaksid loomatauditõrjeseaduse kohaselt olema identifitseeritavad, selle kohustuse täitmise korral ei kiirendaks muudatuse sisseviimine hulkuva looma omaniku leidmist. Leitud koduloomadest teavitamise kohustust reguleerib valitsuse arvamusel piisavalt asjaõigusseadus: kui loom on identifitseeritav, tuleb see tagastada omanikule, vastasel juhul on tegu peremehetu asjaga, mida võib teavitamata hõivata. Identifitseerimistunnuseta loomast teatamise kohustus on valitsuse hinnangul aga ebaproportsionaalne.
Mis puudutab metsloomade kasutamist tsirkuses, siis Vabariigi Valitsus praegusel kujul keeldu ei toeta, ühes varasemas kirjas toetasid nad sarnast keeldu jõustumiskuupäevaga 1. jaanuar 2015. Karusloomakasvatuse keelu osas leitakse, et selline keeld peab põhinema põhjalikul mõjude uuringul ning loomade kohtlemist on võimalik parandada ka teiste meetodite läbi. Antud eelnõu menetlus on hetkel seisma jäänud – kuigi eelnõu läbis esimese lugemise 15. detsembril 2009, pole siiani teise lugemiseni jõutud.
Vt ka loomakaitseseaduse, loomatauditõrje seaduse ja karistusseadustiku muutmise seaduse eelnõuga seotud dokumente Riigikogu kodulehel
Metsaseaduse § 23 muutmine
Erakond Eestimaa Rohelised fraktsioon algatasid 11. juunil 2009.a. metsaseaduse vääriselupaikade regulatsiooni (MS § 23) muutva eelnõu menetluse. Probleem seisneb eelnõu seletuskirja kohaselt selles, et vääriselupaikadeks saab kuulutada vaid alasid väljaspool kaitstavaid loodusobjekti, samuti ei ole seitsme hektari suurune ülempiir vääriselupaiga territooriumile alati piisavaks.
Vabariigi Valitsus otsustas antud eelnõud mitte toetada, kuna kaitstava loodusobjekti sees on kaitse-eeskirja korrigeerimisega võimalik saavutada sama tulemus õiguslikult siduvamalt kui ala vääriselupaigaks kuulutamisega. Seitsme hektari suuruse piirangu mittepiisavuse korral on aga võimalik kaaluda kaitstava loodusobjekti moodustamist.
Antud eelnõu menetlus on peatunud: eelnõu läbis küll 11. juunil 2009, st algatamise päeval esimese lugemise ent teise lugemiseni pole pärast Valitsuse arvamuse andmist enam kui aasta jooksul jõutud.
Vt ka metsaseaduse § 23 muutmise eelnõuga seotud dokumente Riigikogu kodulehel
Jäätmeseaduse ja karistusseadustiku muutmise seadus
Antud artiklitest loetletud eelnõudest kõige kauem Riigikogu menetluses olnud seaduseelnõu sisuks on kriminaliseerida enam kui 50 liitrise prügikoguse looduse viimine, nähes täiendava uuendusena ette võimaluse keskkonna saastamisega olulise kahju tekitamise eest määrata saastajale karistuseks üheaastane vanglakaristus. Prügi loodusesse viimise kriminaliseerimise üheks positiivseimaks mõjuks peeti eelnõu algatanud Erakonna Eestimaa Rohelised fraktsiooni arvates võimalust rakendada prügistajad nende nõusolekul ühiskondlikult kasulikule tööle – mh ka loodusesse viidud prügi koristama.
Valitsus asus eelnõu osas seisukohale, et selle järgi puudub tarvidus. Uue paragrahvi (eelnõus § 3641) loomine dubleeriks olemasolevat § 364. Samuti ei ole siiani olnud probleemiks mitte süüteokoosseisu puudumine, vaid selle puudulik rakendamine. Eelnõu läbis küll 24. septembril 2008.a. esimese lugemise, ent edasisi menetlussamme (juba ligi kahe aasta jooksul) ette võetud ei ole.
Vt ka jäätmeseaduse ja karistusseadustiku muutmise seaduse eelnõuga seotud dokumente Riigikogu kodulehel
Vt ka nimekirja kõigist Riigikogus menetletavatest seaduseelnõudest Riigikogu kodulehel