Tervishoiuteenuse osutamise leping | Eesti Arstide Liit
Postitatud 21. apr. 2001 |
§ 848. Tervishoiuteenuse osutamise leping
(1) Tervishoiuteenuse osutamise lepinguga kohustub üks isik (tervishoiuteenuse osutaja) oma kutsetegevuses teist isikut (patsienti) arstiteaduse reeglite järgi tema tervise huvides läbi vaatama, nõustama, ravima või pakkuma sünnitusabi või muud tervishoiuteenust, samuti teavitama patsienti tema tervisest ja ravimise käigust ning tulemustest (tervishoiuteenus). Tervishoiuteenuse osutamine hõlmab ka patsiendi hooldamist tervishoiuteenuse osutamise raames, samuti muud tervishoiuteenuse osutamisega otseselt seotud tegevust.
(2) Tervishoiuteenust osutav kvalifitseeritud arst, hambaarst, iseseisvalt tervishoiuteenust osutav õde või ämmaemand (arst) vastutab isiklikult ja solidaarselt tervishoiuteenuse osutamise lepingu täitmise eest. Kui arst tegutseb tervishoiuteenuse osutamisel kolmanda isikuga sõlmitud töölepingu või muu sarnase lepingu alusel, vastutab kolmas isik solidaarselt arstiga lepingu täitmise eest.
§ 849. Lepingu sõlmimise erisused
Tervishoiuteenuse osutamise leping loetakse muuhulgas sõlmituks ka ravimisele asumisega või ravi ülevõtmisega patsiendi nõusolekul, samuti, kui otsusevõimetule patsiendile tervishoiuteenuse osutamise alustamine vastab tema tegelikule või eeldatavale tahtele.
§ 8491. Lepingu sõlmimise kohustus
Tervishoiuteenuse osutaja on kohustatud tervishoiuteenust osutama isikule, kes seda taotleb, kui isik ja tema taotletavad lepingutingimused ei ole vastuolus seaduses ettenähtud nõuetega ja tervishoiuteenuse osutamise tüüptingimustega.
§ 850. Tasu maksmise kohustus
Tervishoiuteenuse osutamise eest tuleb maksta kehtestatud, kokkulepitud või tavaline tasu, sellise tasu puudumisel aga mõistlik tasu. Patsiendilt võib tasu nõuda niivõrd, kuivõrd tervishoiuteenuse osutamise kulusid ei kata ravikindlustus või kolmas isik.
§ 851. Patsiendi läbivaatamine ja ravi
(1) Tervishoiuteenus peab vastama vähemalt arstiteaduse tavalisele tasemele teenuse osutamise ajal ja seda tuleb osutada tervishoiuteenuse osutajalt tavaliselt oodatava hoolega. Vajaduse korral peab arst suunama patsiendi eriarsti juurde või kaasama eriarsti.
(2) Seni üldtunnustamata läbivaatus- või ravimeetodit võib arst kasutada üksnes juhul, kui tavapärased meetodid lubavad väiksemat edu, patsiendile on meetodi olemusest ja selle võimalikest tagajärgedest teatatud ning patsient on meetodi kasutamisega nõustunud.
(3) Piiratud teovõimega patsiendi korral annab lg-s 2 nimetatud nõusoleku patsiendi seaduslik esindaja. Otsusevõimetu patsiendi suhtes võib seni üldtunnustamata meetodit kasutada ka ilma patsiendi või tema seadusliku esindaja nõusolekuta, kui sellise meetodi kasutamata jätmisega kaasneks ilmselt patsiendi surm või muu raske tagajärg.
§ 852. Patsiendi teabe andmise kohustus
Patsient peab avaldama arstile oma parima arusaama järgi kõik asjaolud ja osutama kaasabi, mida arst lepingu täitmiseks vajab.
§ 853. Tervishoiuteenuse osutamine kõrvalise isiku juuresolekul
Tervishoiuteenuse osutamine kõrvalise isiku juuresolekul on lubatud üksnes patsiendi nõusolekul, välja arvatud juhul, kui tervishoiuteenuse osutamine kõrvalise isiku juuresolekuta ei ole võimalik, patsiendi nõusolekut ei ole võimalik küsida ja tervishoiuteenuse osutamata jätmine ohustaks oluliselt patsiendi tervist.
§ 854. Patsiendi teavitamise ja tema nõusoleku saamise kohustus
(1) Arst peab patsienti teavitama tema haigusest ja selle võimalikust kulgemisest, samuti tema läbivaatamise ja uuringu tulemustest ning ravi väljavaadetest ja sellega seotud ohtudest, samuti võimalikest alternatiivsetest ravivõimalustest. Patsiendi soovil peab arst esitama nimetatud teabe kirjalikult taasesitatavas vormis.
(2) Arst ei või reeglina lubada patsiendi paranemist või operatsiooni edukust.
(3) Patsiendi võib läbi vaadata ja talle tervishoiuteenust osutada üksnes tema nõusolekul, kusjuures patsient võib nõusoleku tagasi võtta. Arsti nõudmisel peab nõusolek või selle tagasivõtmise avaldus olema vormistatud kirjalikult taasesitatavas vormis.
(4) Piiratud teovõimega patsiendi puhul kuuluvad lg-tes 1 ja 3 nimetatud õigused patsiendi seaduslikule esindajale niivõrd, kuivõrd patsient ei ole võimeline poolt- ja vastuväiteid vastutustundeliselt kaaluma. Kui seadusliku esindaja otsus ilmselt kahjustab patsiendi huve, ei või arst seda järgida. Patsienti ennast tuleb lg-s 1 nimetatud asjaoludest ja tehtud otsustest teavitada mõistlikus ulatuses.
(5) Arst ei või avaldada patsiendile teavet diagnoosist, haiguse kulgemisest või sellega seotud ohtudest, kui patsient keeldub teabest ja sellega ei kahjustata tema ega teiste isikute õigustatud huve. (6) Seaduses sätestatud juhtudel ja ulatuses ei ole patsiendi ega tema seadusliku esindaja nõusolek raviks vajalik.
§ 855. Otsusevõimetu patsiendi ravi tema nõusolekuta
(1) Kui patsient on teadvuseta või ei ole muul põhjusel võimeline tahet avaldama (otsusevõimetu patsient) ning tal ei ole seaduslikku esindajat või ei ole seaduslik esindaja kättesaadav, on edasilükkamatu läbivaatamine ja ravi lubatud ka patsiendi nõusolekuta, kui see on patsiendi huvides ja vastab tema poolt varem avaldatud või tema eeldatavale tahtele. Patsiendi tahe tuleb vastavalt võimalustele selgitada välja patsiendi omaste kaudu. Patsiendi omakseid tuleb teavitada tema haigusest, ravi kulgemisest ja raviga kaasnevatest ohtudest, kui see asjaolude kohaselt on võimalik.
(2) Omasteks selle peatüki tähenduses loetakse abikaasat, vanemaid, lapsi, õdesid ja vendi. Omasteks võib lugeda ka muid patsiendile lähedasi isikuid, kui see tuleneb patsiendi elukorraldusest.
§ 856. Saladuse hoidmise kohustus
(1) Tervishoiuteenuse osutaja, arst ja teda abistavad isikud peavad hoidma saladuses patsiendi isiku ja tema haiguse kohta käivaid andmeid, samuti hoolitsema selle eest, et § 857 lg-s 1 nimetatud dokumentides sisalduvad andmed ei saaks teatavaks kõrvalistele isikutele, kui seaduses või kokkuleppel patsiendiga ei ole ette nähtud teisiti.
(2) Lõikes 1 sätestatud kohustuse täitmisest võib mõistlikus ulatuses kõrvale kalduda, kui on tegelik oht, et andmete avaldamata jätmise korral võib patsient oluliselt kahjustada ennast või teisi isikuid.
§ 857. Dokumenteerimiskohustus
Tervishoiuteenuse osutaja ja arst peavad patsiendi läbivaatamise, ravi ja selle tulemused korrapäraselt dokumenteerima, dokumendid aga säilitama. Patsiendil on õigus dokumenteeritud tulemustega tutvuda ja dokumentidest oma kulul ärakirja saada, kui seadusest ei tulene teisiti.
§ 858. Tervishoiuteenuse osutaja vastutus
(1) Tervishoiuteenuse osutaja ja arst vastutavad üksnes oma kohustuste süülise rikkumise eest , eelkõige diagnoosi- ja ravivigade ning patsiendi teavitamise ja tema nõusoleku saamise kohustuse rikkumise eest.
(2) Tervishoiuteenuse osutaja ja arst vastutavad ka neid abistavate isikute tegevuse ja ravimisel kasutatavate seadmete vigade eest.
(3) Tervishoiuteenuse osutaja ja arst peavad vastutuse olemasolul hüvitama kahju, mis on tekkinud vastutuse aluseks oleva asjaolu üldiselt ettenähtava tagajärjena.
(4) Tervishoiuteenuse osutaja ja arsti vastutuse aluseks olevat asjaolu peab tõendama patsient, välja arvatud juhul, kui patsiendi läbivaatamise, ravi ja selle tulemused on jäetud korrapäraselt dokumenteerimata.
(5) Kui tegemist on diagnoosi- või raviveaga ja patsiendil tekib terviserike, mida oleks saanud tavapärase raviga ilmselt vältida, eeldatakse, et kahju tekkis vea tagajärjel. Terviserikkest tulenevat kahju peab ka sel juhul tõendama patsient.
§ 859 Aegumistähtaeg
Patsiendi kahju hüvitamisel nõude aegumistähtaeg on viis aastat ajast, mil ta sai teada tervishoiuteenuse osutaja või arsti poolt kohustuse rikkumisest ja kahju tekkimisest.
§ 860. Lepingu lõppemise erisused
(1) Tervishoiuteenuse osutamise leping lõpeb muuhulgas:
1) ühe poole surmaga;
2) tervishoiuteenuse osutamise lõppemisega;
3) tervishoiuteenuse osutamise ülevõtmisega teise arsti poolt.
(2) Patsient võib tervishoiuteenuse osutamise lepingu igal ajal põhjust avaldamata üles öelda.
(3) Arst võib lepingu üles öelda üksnes mõjuval põhjusel, mille tõttu asjaolusid arvestades ei saa eeldada, et arst peaks tervishoiuteenuse osutamist jätkama. Arst peab vajaduse korral siiski ravi jätkama, kuni patsient saab tervishoiuteenust mujalt.
§ 861. Sätete imperatiivsus
Selles peatükis sätestatust patsiendi kahjuks kõrvalekalduv kokkulepe on tühine.


OrganisatsioonKontaktid, dokumendiregisterTeenusedLoad, vormid, taotlused, aktid, tasudKeskkonnainfoLoodushoid, keskkonnakasutus, õpeUudised & TeatedUudised, pressiteated, üritused	Teenused Kiirgus Kiirgustegevusluba Riigilõiv
Riigilõiv kiirgustegevusloa taotlemise ja muutmise eest Riigilõivu määrad on sätestatud riigilõivuseaduses.Kiirgustegevuseks antava keskkonnaloa taotluse läbivaatamise eest tasutakse riigilõivu 130 eurot.Kiirgustegevuseks antava keskkonnaloa muutmise taotluse läbivaatamise eest kiirgusseaduse § 78 lõike 1 punktis 1, 4, 5 või 7 sätestatud kiirgustegevuse muudatuse korral tasutakse riigilõivu 64 eurot. Saaja nimi: RahandusministeeriumSaaja konto: • SEB Pank – a/a EE891010220034796011 (SWIFT: EEUHEE2X)• Swedbank – a/a EE932200221023778606 (SWIFT: HABAEE2X)• Danske Bank – a/a EE403300333416110002 (SWIFT: FOREEE2X)• Nordea Bank – a/a EE701700017001577198 (SWIFT: NDEAEE2X) Viitenumber:2900081693Riiklike tegevuslitsentside ja tegevuslubade väljastamine (alus: Jäätmeseadus, Kiirgusseadus, Metsaseadus, Taimede paljundamise ja sordikaitse seadus, Välisõhu kaitse seadus, Majandustegevuse seadustiku üldosa seadus ja RLS § 94-95, § 98-99, § 101, § 131-132. § 104-1041, § 344) Selgitusse märkida:• selle toimingu nimetus, mille eest riigilõiv tasutakse, või viide Riigilõivuseaduse riigilõivumäära kehtestavale sättele;• riigilõivu tasumisel teise isiku eest märgitakse ka selle isiku nimi kelle eest makstakse. Sisukaart Keskkonnaameti peakontor - tel: 680 7438, faks: 680 7427, e-post: info at keskkonnaamet dot eeinfo at keskkonnaamet dot ee Narva mnt 7a, 15172 Tallinn


text:
62009FJ0029_ET
Kohtuasjas F‑29/09,
Giorgio Lebedef ja Trevor Jones, Euroopa Komisjoni ametnikud, elukoht vastavalt Senningerberg (Luksemburg) ja Ernzen (Luksemburg), esindajad: advokaadid F. Frabetti ja J.‑Y. Vergnaud,
Euroopa Komisjon, esindajad: J. Currall ja D. Martin,
Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: K. Zieleśkiewicz ja M. Bauer,
koosseisus: president P. Mahoney, kohtunikud H. Kreppel ja S. Van Raepenbusch (ettekandja),
arvestades kirjalikus menetluses ja 10. märtsi 2010. aasta kohtuistungil esitatut,
1. Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 30. märtsil 2009 saabunud hagiavalduses paluvad G. Lebedef ja T. Jones tühistada Euroopa Ühenduste Komisjoni väidetav otsus, millega keelduti viia Luxembourgis (Luksemburg) töötavate ametnike ostujõud Brüsselis (Belgia) töötavate ametnike ostujõuga samale tasemele, ja teise võimalusena nõue tühistada nende palgatõendid alates 2008. aasta juunist.
2. Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad”) artikli 64 kohaselt:
„Ametniku eurodes väljendatud tasu suhtes kohaldatakse pärast käesolevates personalieeskirjades või nende rakendusmäärustes ettenähtud kohustuslikke kinnipidamisi paranduskoefitsienti, mis on suurem, väiksem või võrdne 100%ga sõltuvalt elamistingimustest erinevates teenistuskohtades.
[…] Ühenduste ajutistel ametikohtadel töötavate ametnike töötasu suhtes kohaldatav paranduskoefitsient on 1. jaanuari 1962. aasta seisuga 100%.”
3. Personalieeskirjade XI lisa „Personalieeskirjade artiklite 64 ja 65 rakenduseeskirjad” artikkel 1 sätestab:
„1. Euroopa Ühenduste Statistikaameti aruanne
Personalieeskirjade artikli 65 lõikes 1 ettenähtud ümberhindamise eesmärgil koostab Euroopa Ühenduste Statistikaamet enne iga aasta oktoobri lõppu aruande, mis käsitleb elukalliduse muutumist Brüsselis, Brüsseli ja teatavate liikmesriikide asukohtade vahelisi ostujõu pariteete ning muutusi keskvalitsuse teenistuses olevate siseriiklike riigiteenistujate palkade ostujõus.
3. Elukalliduse muutumine mujal kui Brüsselis (ostujõu pariteedid ja kaudsed indeksid)
d) Mujal kui Belgias ja Luksemburgis mõõdetakse elukalliduse muutumist võrdlusperioodi jooksul kaudsete indeksite abil. Nende indeksite arvutamiseks korrutatakse Brüsseli rahvusvaheline indeks ostujõu pariteedi muutusega.
4. Personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimene lõik sätestab:
„Belgias ja Luksemburgis paranduskoefitsienti ei kohaldata.”
5. Personalieeskirjade XI lisa artikli 5 lõike 3 kohaselt:
„Iga koha puhul, mille jaoks on kehtestatud paranduskoefitsient (v.a Belgia ja Luksemburg), arvutatakse detsembri kohta artikli 1 lõikes 3 osutatud ostujõu pariteedid. Elukalliduse muutus arvutatakse kooskõlas artikli 1 lõikes 3 sätestatud eeskirjadega.”
6. Personalieeskirjade XI lisa artikli 9 lõige 1 sätestab:
„Asjaomaste liikmesriikide asjakohased ametiasutused, [Euroopa Liidu] institutsioonide haldusosakond või [Euroopa Liidu] ametnike esindajad konkreetses töötamiskohas võivad taotleda paranduskoefitsiendi kehtestamist selle koha jaoks.
Seda taotlust tuleb põhjendada objektiivsete teguritega, millest ilmneb, et töötamiskoha ja asjaomase liikmesriigi pealinna (v.a Holland, mille puhul võetakse Amsterdami asemel aluseks Haag) elukallidus on mitme aasta jooksul olnud märkimisväärselt erinev. Kui Euroopa Ühenduste Statistikaamet kinnitab, et erinevus on märgatav (üle 5%) ja püsiv, peaks komisjon tegema ettepaneku kehtestada selle koha jaoks paranduskoefitsient.”
7. Leides, et Luxembourgis töötavate ametnike ostujõud näitab Brüsselis töötavate ametnikega võrreldes juba mitu aastat pidevaid vähenemise märke, saatis ametiühingu „Solidarité européenne” president M. Ott komisjoni asepresidendile S. Kallasele kirja, milles palus läbi viia uuringu võimaluse kohta kehtestada Luxembourgi jaoks paranduskoefitsient.
8. S. Kallas vastas 29. novembri 2005. aasta kirjas, et Luxembourgi jaoks paranduskoefitsiendi kehtestamiseks vajalike ettevalmistustöödega alustamine ei ole töötajate huvides, sest sellekohane meede tähendaks eelkõige personalieeskirjade muutmist, millega omakorda võib kaasneda oht, et on vaja uuesti läbi rääkida töötasude iga‑aastase kohandamise meetodi üle, milles „reformi raames pärast kaua kestnud raskeid läbirääkimisi” kokku lepiti.
9. Institutsioonidevaheline ametiühingute kollektiivne esindus, kuhu kuulub mitu Euroopa Parlamendi, komisjoni ja Euroopa Liidu Kohtu ametiühingut ja kutseorganisatsiooni, saatis 3. aprillil 2007 Eurostati peadirektorile kirja, milles kutsuti teda üles teostama uuringut tõendamaks, et Luxembourgis töötavate ametnike ostujõud on märkimisväärselt erinev Brüsselis töötavate ametnike ostujõust, ning algatama personalieeskirjade XI lisa artiklis 9 ette nähtud menetlus paranduskoefitsiendi kehtestamiseks Luxembourgis.
10. Eurostati peadirektor vastas 6. juuni 2007. aasta kirjas, et taotlus paranduskoefitsiendi kehtestamiseks ei kuulu Eurostati pädevusse ja see tuleb saata komisjoni personali ja halduse peadirektoraadile.
11. Mitu ametiühingut ja kutseorganisatsiooni, kes moodustavad ühise ametiühinguesinduse, palusid personali ja halduse peadirektoraadi peadirektoril korraldada institutsioonide töötajate ostujõu vähenemise küsimuses institutsioonidevahelise nõupidamise.
12. Hagejad esitasid 12. septembri 2008. aasta kirjas, mille administratsioon registreeris 15. septembril 2008, kaebuse oma 2008. aasta juunikuu palgatõendite peale, mida oli korrigeeritud 2007. aasta lõpus toimunud töötasude kohandamisega seoses, kuid mis ei sisaldanud nende teenistuskohas kohaldatavat paranduskoefitsienti, ning sellele järgnevate kuude palgatõendite peale.
13. Ametisse nimetav asutus jättis selle kaebuse 17. detsembri 2008. aasta otsusega, mis tehti teatavaks 18. detsembril 2008, rahuldamata.
14. Hagejad paluvad Avaliku Teenistuse Kohtul:
„– [e]simese võimalusena tühistada vaikimisi tehtud otsus, millega keelduti viimast palkade ostujõud Luxembourgis samale tasemele ostujõuga Brüsselis;
– teise võimalusena tühistada hagejate palgatõendid, mis on väljastatud alates 15. juunist 2008”;
15. Komisjon palub Avaliku Teenistuse Kohtul:
16. Euroopa Liidu Nõukogu palus Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 25. juunil 2009 faksiga saabunud kirjas (originaal esitati 29. juunil 2009) luba astuda kohtuasjas komisjoni nõuete toetuseks menetlusse. Avaliku Teenistuse Kohtu kolmanda koja esimees rahuldas selle taotluse 7. septembri 2009. aasta määrusega.
17. Nõukogu palus menetlusse astuja seisukohtades, mis saabusid faksiga Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 16. oktoobril 2009, kohtul jätta hagi ilmselge vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja teise võimalusena põhjendamatuse tõttu rahuldamata seoses õigusvastasuse väitega, mille hagejad oma hagi põhjendamiseks olid esitanud.
18. Komisjon leiab, et hagi on vastuvõetamatu olenemata sellest, kas see on esitatud Luxembourgi jaoks paranduskoefitsiendi kehtestamisest väidetava keeldumise peale või alates 2008. aasta juunist hagejatele väljastatud palgatõendite peale.
19. Esiteks märgib komisjon, et kogu kaebusele eelnenud tegevus oli ametiühingu ja poliitiliste huvide kohane ega lähtunud personalieeskirjadest. Kordagi ei ole esitatud taotlust personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 mõttes ametniku poolt isiklikult.
20. Igal juhul on väidetava keeldumise peale kehtestada Luxembourgi jaoks paranduskoefitsient esitatud hagi mittetähtaegne, kuna kolme kuue jooksul pärast 2005. aasta oktoobris esitatud taotluse tagasilükkamist S. Kallase poolt ja kolme kuu jooksul pärast nõutud kalkulatsioonide tegemisest keeldumist Eurostati peadirektori poolt ei esitatud ühtegi kaebust. Ühtlasi märgib komisjon, et kõnealuste taotluste esitajateks ei olnud hagejad.
21. Lisaks ei lange hagiavalduse ja varasema tegevuse eesmärk omavahel kokku. Hagiavalduse põhieesmärk on kaevata paranduskoefitsiendi puudumise üle Luxembourgis, mille koefitsient peaks hagejate arvates olema tingimata Brüsseli koefitsiendist suurem, samas kui varasemad toimingud puudutasid kalkulatsioonidest ja nõupidamisest keeldumist.
22. Teiseks tunnistab komisjon, et ühe ametniku puhul loeti küll vastuvõetavaks tema palgatõendi vaidlustamine, kuivõrd selles ei kohaldatud paranduskoefitsienti, millele hagejal oli enda arvates õigus (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 27. oktoobri 1994. aasta otsus kohtuasjas T‑64/92: Chavane de Dalmassy jt vs . komisjon, EKL AT 1994, lk I‑A‑227 ja II‑723). Samas eeldab selline võimalus, et asjaomasest palgatõendist ilmneb olukorra muutus või uus otsus, mis aga 2008. aasta juuni kohta ei kehti.
23. Hagejad väitsid kohtuistungil kõigepealt, et neil on õigus vaidlustada otse Avaliku Teenistuse Kohtus vaikimisi tehtud otsus, millega keelduti viimast eraldi paranduskoefitsiendi kehtestamise kaudu Luxembourgis töötavate ametnike ostujõud Brüsselis töötavate ametnike ostujõuga samale tasemele; teiseks, et 2008. aasta juunikuu palgatõendist võis välja lugeda, et olukord on muutunud, kuna seda korrigeeriti seoses töötasude kohandamisega, mis leidis aset 2007. aasta lõpus pärast iga‑aastast läbivaatamist, kuid mis ei hõlmanud Luxembourgis kohaldatavat paranduskoefitsienti; ning lõpuks, et kaebuse ja hagi esitamise tähtaegadest on täielikult kinni peetud.
Hagi osas, milles see on esitatud väidetava vaikimisi tehtud otsuse peale, millega keelduti viimast Luxembourgis töötavate ametnike ostujõud Brüsselis töötavate ametnike ostujõuga samale tasemele
24. Olgu meenutatud, et personalieeskirjade artiklites 90 ja 91 paika pandud õiguskaitsevahendite süsteemi kohaselt eeldab vaikimisi tehtud otsuse peale esitatud hagi:
– personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 alusel asjassepuutuva ametniku poolt eelneva taotluse esitamist, mis ametisse nimetava asutuse vastamata jätmise korral loetakse nelja kuu möödumisel vaikimisi tagasilükatuks, mille korral võib ametnik uue kolmekuulise tähtaja jooksul esitada ametisse nimetavale asutusele kaebuse vastavalt personalieeskirjade artikli 90 lõikele 2,
– või personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel isikut kahjustava meetme peale eelneva kaebuse esitamist ning kui kaebusele pole nelja kuu jooksul kaebuse esitamisest vastatud, käsitatakse seda sama lõike teise lõigu kohaselt vaikimisi tagasilükkamise otsuseks, mille peale võib esitada hagi vastavalt personalieeskirjade artiklile 91.
25. Käesoleval juhul tuleb sedastada, et hagejad ei ole kohtueelset menetlust nõuetekohaselt järginud. Esiteks ei ole nad esitanud personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 alusel eelnevat taotlust, et Luxembourgis töötavate ametnike ostujõud viidaks Brüsselis töötavate ametnike ostujõuga samale tasemele, sest isegi kui eeldada, et 28. oktoobri 2005. aasta, 3. aprilli 2007. aasta ja 12. aprilli 2008. aasta kirju saab personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 mõttes taotlusena kvalifitseerida, ei ole nende esitajateks hagejad.
26. Teiseks ei ole S. Kallase 29. novembri 2005. aasta ja Eurostati peadirektori 6. juuni 2007. aasta vastuseid igal juhul kaebuse ja hagi esitamise tähtaegade jooksul edasi kaevatud. Samuti ei teinud ametiühingud ja kutseorganisatsioonid ühtegi toimingut pärast seda, kui personali ja halduse direktoraadi peadirektor nende 12. aprillil 2008 esitatud institutsioonidevahelise nõupidamise taotlusele selge vastuse andmata jättis.
27. Seetõttu tuleb hagi osas, milles see on esitatud väidetava vaikimisi tehtud otsuse peale, millega keelduti viimast Luxembourgis töötavate ametnike ostujõud Brüsselis töötavate ametnike ostujõuga samale tasemele, rahuldamata jätta.
Hagi osas, milles see on esitatud 2008. aasta juunist alates väljastatud palgatõendite peale
28. Hagiavaldusest nähtub, et hagejad esitavad 2008. aasta juunist alates väljastatud palgatõendite peale esitatud hagi põhjendamiseks sisu liselt väited personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimese lõigu vastu, et tugineda Avaliku Teenistuse Kohtus nimetatud sätte kohaldamata jätmisele.
29. Alustuseks tuleb meenutada, et EÜ artikkel 241, mis oli hagi esitamise päeval kohaldatav (muudetuna ELTL artikkel 277), näeb ette, et iga menetlusosaline võib kohtuvaidluses, kus tuleb arutamisele kõnealuses sättes osutatud määruse õiguspärasus, tugineda eelkõige rakendusmeetme vastu suunatud hagi esitades EÜ artikli 230 teises lõigus (muudetuna ELTL artikli 263 teine lõik) ette nähtud alustele, isegi kui asjassepuutuva määruse peale hagi esitamise tähtaeg on möödunud. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et niisugune täiendav õiguskaitsevahend väljendab üldist põhimõtet, mille eesmärk on tagada, et igal isikul on võimalus vaidlustada tema kahjuks tehtud otsuse aluseks olnud liidu õigusakt (Euroopa Kohtu 6. märtsi 1979. aasta otsus kohtuasjas 92/78: Simmenthal vs . komisjon, EKL 1979, lk 777; 19. jaanuari 1984. aasta otsus kohtuasjas 262/80: Andersen jt vs . parlament, EKL 1984, lk 195, ning 10. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑11/00: komisjon vs . EKP, EKL 2003, lk 7147, punktid 74−78). EÜ artiklis 241 kehtestatud reegel on EÜ artikli 236 (muudetuna ELTL artikkel 270) alusel Avaliku Teenistuse Kohtus algatatud kohtuasja raames kahtlemata kohaldatav.
30. Siiski tuleneb kohtupraktikast ka see, et EÜ artiklis 241 ette nähtud võimalus tugineda määruse kohaldamatusele ei anna iseseisvat kaebeõigust ning seda võib kasutada üksnes täiendavalt, mistõttu juhul, kui põhinõude esitamise õigus puudub või kui põhinõue on vastuvõetamatu, toob see kaasa õigusvastasuse väite vastuvõetamatuse (Euroopa Kohtu 16. juuli 1981. aasta otsus kohtuasjas 33/80: Albini vs . nõukogu ja komisjon, EKL 1981, lk 2141, punkt 17, ja 7. juuli 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades 89/86 ja 91/86: CNTA vs . komisjon, EKL 1987, lk 3005, punkt 22).
31. Vastavalt personalieeskirjade artiklitele 90 ja 91 võib kaebuse ja seejärel hagi esitada vaid isikut kahjustava meetme peale, mille on võtnud ametisse nimetav asutus. Samuti on selge, et isikut kahjustavaks meetmeks personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 ja artikli 91 lõike 1 mõttes on vaid selline meede, millel on siduvad õiguslikud tagajärjed, mis mõjutavad otseselt ja vahetult hageja huve, tuues kaasa selge muutuse tema õiguslikus seisundis (Avaliku Teenistuse Kohtu 28. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas F‑101/05: Grünheid vs . komisjon, EKL AT 2006, lk I‑A‑1‑55 ja II‑A‑1‑199, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
32. Seega tuleb kontrollida, kas hagi vastab personalieeskirjade artiklites 90 ja 91 esitatud nõuetele osas, milles see on esitatud 2008. aasta juunist alates väljastatud palgatõendite peale.
33. Siinjuures tuleb rõhutada, et palgatõendil ei ole selle laadist ja eesmärgist tulenevalt isikut kahjustava meetme tunnuseid, kuna sellega vaid väljendatakse rahas ametniku isiklikku ja õiguslikku olukorda käsitlevate varasemate haldusotsuste ulatust (Avaliku Teenistuse Kohtu 23. aprilli 2008. aasta otsused kohtuasjas F‑103/05: Pickering vs . komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 72, ning kohtuasjas F‑112/05: Bain jt vs . komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 73). Kuna palgatõend näitab selgelt sellise halduse üksikotsuse olemasolu ja sisu, mis seni ei olnud ilmne, kuna seda ei olnud asjaomasele isikule ametlikult teatavaks tehtud, võib palgalehte, mis sisaldab ülevaadet rahalistest õigustest, pidada isikut kahjustavaks meetmeks, mille peale võib esitada kaebuse ja vajaduse korral hagi (vt selle kohta sõidukulude hüvitamisega seoses Esimese Astme Kohtu 16. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑354/03: Reggimenti vs . parlament, EKL AT 2005, lk I‑A‑33 ja II‑147, punktid 38 ja 39, või mujalt saadavate peretoetuste summa mahaarvamisega seoses Esimese Astme Kohtu 24. märtsi 1998. aasta määrus kohtuasjas T‑181/97: Meyer jt vs . Euroopa Kohus, EKL AT 1998, lk I‑A‑151 ja II‑481). Neil asjaoludel hakkab palgatõendi edastamisest kulgema kaebuse või hagi esitamise tähtaeg haldusotsuse peale, mis asjassepuutuva ametniku suhtes on tehtud ja mis leiab palgatõendil kajastamist (eespool viidatud kohtuotsused Pickering vs . komisjon, punkt 75, ning Bain jt vs . komisjon, punkt 76).
34. Sama kehtib siis, kui palgatõendist ilmneb, et esimest korda rakendatakse uus üldkohaldatav akt rahaliste õiguste kindlaksmääramise kohta, näiteks otsus, millega muudetakse sõidukulude arvutamise meetodit (Esimese Astme Kohtu 18. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑221/02: Lebedef jt vs . komisjon, EKL AT 2003, lk I‑A‑211 ja II‑1037, punktid 24 ja 25), otsus, millega muudetakse lastesõimele tehtavate vanemate osamaksete skaalat (Esimese Astme Kohtu 29. jaanuari 1997. aasta otsus kohtuasjas T‑297/94: Vanderhaeghen vs . komisjon, EKL AT 1997, lk I‑A‑7 ja II‑13 ), paranduskoefitsiente muutev määrus (Esimese Astme Kohtu 8. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑175/97: Bareyt jt vs . komisjon, EKL AT 2000, lk I‑A‑229 ja II‑1053; eespool viidatud kohtuotsused Pickering vs . komisjon, ning Bain jt vs . komisjon), palga suuruse kohandamise määrus (Esimese Astme Kohtu 22. juuni 1994. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑98/92 ja T‑99/92: Di Marzio ja Lebedef vs. komisjon, EKL AT 1994, lk I‑A‑167 ja II‑541) või kriisijuhtumil erakorralise sissemakse või ajutise sissemakse kehtestamise määrus (Euroopa Kohtu 3. juuli 1985. aasta otsus kohtuasjas 3/83: Abrias jt vs . komisjon, EKL 1985, lk 1995; Esimese Astme Kohtu 22. juuni 1994. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑97/92 ja T‑111/92: Rijnoudt ja Hocken vs . komisjon, EKL AT 1994, lk ‑A‑159 ja II‑511).
35. Viimasena mainitud juhtudel on pärast abstraktse ametnike kategooria rahalisi õigusi muutva üldkohaldatava akti jõustumist väljastatud esimene palgatõend selle adressaadi suhtes kahtlemata käsitatav halduse üksikotsusena, millel on siduvad õiguslikud tagajärjed, mis mõjutavad otseselt ja vahetult asjassepuutuva ametniku huve. Isegi kui veel oletada, et uut halduse üksikotsust saaks pidada otsuseks, mille ametisse nimetav asutus teeb igakuiselt ametniku rahaliste õiguste kindlaksmääramiseks ja mis leiab vastaval palgatõendil kajastamist, on need järjestikused otsused vaid niisugused otsused, millega kinnitatakse esimest otsust, mis on toonud uue üldkohaldatava akti alusel kaasa selge muutuse asjaomase isiku õiguslikus seisundis.
36. Järelikult ametnik, kes ei ole vaidlustanud kaebuse ja hagi esitamise tähtaegade jooksul palgatõendit, kust ilmneb esimest korda rahalisi õigusi kindlaks määrava üldkohaldatava akti rakendamine, ei saa pärast kõnesolevate tähtaegade ületamist kehtiva korra kohaselt hilisemaid palgatõendeid vaidlustada, esitades nende kohta sama õigusvastasuse väite, nagu esimese palgatõendi kohta (eespool viidatud kohtuotsused Pickering vs . komisjon, punktid 75−89, ning Bain jt vs . komisjon, punktid 76−89).
37. Eespool toodud oletused ei ole siiski käesolevas kohtuasjas käsitletava juhtumi puhul kohaldatavad. Hagejate argumentide sõnastusest ilmneb, et hagejad heidavad peamiselt ette seda, et komisjon kohaldab jätkuvalt personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimest lõiku, ilma et ta oleks teostanud uuringut ostujõu võimaliku erinevuse kohta Brüsselis ja Luxembourgis, kuigi hagejad osutavad uute majanduslike tegurite ilmnemisele, mis eelkõige võrdse kohtlemise põhimõtet arvestades ei õigusta enam asjaomase sätte kohaldamist.
38. Siinkohal olgu meenutatud, et võrdse kohtlemise põhimõte on seadusandjale siduv, mida tunnistab ka komisjon, ning et personalieeskirjade artiklites 64 ja 65 sätestatud paranduskoefitsientide kehtestamise eesmärk on just nimelt kõnesoleva põhimõtte rakendamine, tagades kõigile ametnikele samaväärse ostujõu säilimise nende teenistuskohast olenemata (vt selle kohta Euroopa Kohtu 19. novembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 194/80: Benassi vs . komisjon, EKL 1981, lk 2815, punkt 5; 23. jaanuari 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑301/90: komisjon vs . nõukogu, EKL 1992, lk I‑221, punkt 19, ning Euroopa Kohtu 29. aprilli 2004. aasta määrus kohtuasjas C‑187/03 P: Drouvis vs . komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
39. Juhul kui, nagu käesolevas asjas, õigussubjekt leiab, et uute asjaolude tõttu on Euroopa Liit kohustatud kehtestama uued normatiivsed üldmeetmed, peab üldjuhul järgima asutamislepingus ja liidu õigusaktides sätestatud menetlusi (vt selle kohta Euroopa Kohtu 22. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑241/01: National Farmers’ Union, EKL 2002, lk I‑9079, punkt 38).
40. Siiski tuleb sedastada, et personalieeskirjade artikli 90 lõige 1 lubab ainult ametnikel nõuda ametisse nimetava asutuse staatuses olevalt administratsioonilt neid käsitleva otsuse tegemist. Käesoleval juhul ei ole see aga nii, kuna hagejad heidavad komisjonile ette sisuliselt seda, et komisjon ei ole teinud vajalikke poliitilisi algatusi, et tulevikus kehtestataks Luxembourgi jaoks eraldi paranduskoefitsient, mis eeldab personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimese lõigu kehtetuks tunnistamist. Sellesisuline taotlus ei mahu personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 alla, kuna poliitilist algatust ei saa kvalifitseerida „ametnikku käsitleva otsusena”.
41. Kui neil asjaoludel ja võttes arvesse menetluslikke takistusi, millega võib kokku puutuda isik, kes kavatseb ELTL artikli 265 alusel esitada institutsiooni vastu liidu seadusandja poolt vastu võetud määruse sätte kehtetuks tunnistamiseks tegevusetuse hagi (vt selle kohta eelkõige Euroopa Kohtu 16. veebruari 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑107/91: ENU vs . komisjon, EKL 1993, lk I‑599, punktid 16 ja 17), välistada ametnikul eespool punktides 33−36 viidatud kohtupraktika järgi võimalus vaidlustada oma palgatõend seetõttu, et faktilised asjaolud, näiteks majanduslikud tingimused, on muutunud, esitades sellisel juhul õigusvastasuse väite personalieeskirjade sätte kohta, mis oli küll selle vastuvõtmise ajal õiguspärane, kuid on nüüd asjaomase ametniku arvates asjaolude muutumise tõttu õigusvastane, muudaks see praktiliselt võimatuks esitada hagi liidu õiguses tunnustatud võrdse kohtlemise põhimõtte täitmise tagamiseks ning riivaks seega ebaproportsionaalselt õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.
42. Järelikult tuleb käesoleva kohtuasja väga erilisi asjaolusid arvestades tõdeda, et ametnikud peaksid saama hagi esitamise õiguse säilimiseks palgatõendi vaidlustada, esitades nende rahalisi õigusi kindlaks määrava personalieeskirjade sätte kohta õigusvastasuse väite, mis käsitleb eelkõige võrdse kohtemise põhimõtte rikkumist, ja seda eespool punktides 33−36 meenutatud kohtupraktikast tulenevatest piirangutest hoolimata.
43. Eeltoodut arvestades tuleb vastuvõetamatuse vastuväide hagi osas, milles see on esitatud 2008. aasta juunist alates hagejatele väljastatud palgatõendite peale, tagasi lükata.
44. Hagejad esitavad oma hagi põhjendamiseks neli väidet, millest kolm esimest, mis on hagiavalduses koos esitatud, käsitlevad võrdse kohtlemise põhimõtte ja diskrimineerimiskeelu põhimõtte, hea halduse põhimõtte ning õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumist; neljas väide käsitleb personalieeskirjade artikli 64 rikkumist.
Kolm esimest väidet
45. Hagejad väidavad, et elukallidus Luxembourgis on kõrgem kui Brüsselis. Selle väite põhistamiseks osutavad nad riiklikule alampalgale ja eluaseme kallidusele, samuti pangandusteenuseid osutava äriühingu UBS edastatud andmetele, Eurostati statistikutelt saadud mitteametlikele kalkulatsioonidele ning kolleegide hinnangutele, kes töötajate liikuvuse raames viiakse üle Luxembourgist Brüsselisse või vastupidi.
46. Kuna Luxembourg on ainus teenistuskoht, kus paranduskoefitsient puudub, leiavad hagejad, et võrdse kohtlemise põhimõtte ja diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumine on ilmselge.
47. Hagejate seisukoha järgi on raske või isegi võimatu Luxembourgi jaoks paranduskoefitsienti välja arvutada, kuna selle linna kohta puudub rahvusvaheline elukalliduse indeks, mis tuleks välja arvutada Eurostati läbi viidud uuringu alusel, mida aga ei ole siiani tehtud.
48. Jättes töötajate esindajate sellekohastele taotlustele vastamata, nagu 2008. aasta juunikuu ja sellele järgnevate kuude palgatõendites toodust ilmneb, ei järginud komisjon personalieeskirjade XI lisa artiklit 9 ja rikkus hea halduse põhimõtet. Hagejad on arvamusel, et kõnealuses artiklis, milles viidatakse sellele, et „töötamiskoha ja asjaomase liikmesriigi pealinna elukallidus on märkimisväärselt erinev”, peetakse silmas tegelikult seda, et „asjaomase teenistuskoha ja selle teenistuskoha elukallidus on märkimisväärselt erinev, mis määrab palgad ka asjaomases teenistuskohas”.
49. Lõpetuseks väidavad hagejad, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt laieneb õigus nõuda õiguspärase ootuse kaitset kõigile isikutele, kelle puhul on administratsioon tekitanud nendes põhjendatud lootusi. Käesoleval juhul pandi hagejad uskuma, et Luxembourgis paranduskoefitsiendi puudumine tähendas seda, et komisjon viis läbi vajalikud kontrollid, mis lubasid tal asuda seisukohale, et niisuguse koefitsiendi kehtestamata jätmine on õigustatud.
50. Komisjon väidab vastu, et hagejad ei ole kuidagi selgitanud, kuidas on personalieeskirjade XI lisa artiklit 9 Luxembourgi osas rikutud, kui võtta arvesse, et kõnealuse lisa artikli 3 lõike 5 esimene lõik, mis on normihierarhias samal tasemel, välistab Luxembourgi jaoks paranduskoefitsiendi kehtestamise.
51. Vastab tõele, et komisjon ei vaidle vastu, et võrdse kohtlemise põhimõte on üldjuhul seadusandjale kohustuslik. Samas eeldab personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimene lõiguga seoses niisugusele väitele tuginemine seda, et näidatakse eriti põhjalikult, et Brüssel ja Luxembourg on tegelikult ja jätkuvalt erinevad. See nõue tuleneb kohtupraktikast, mis käsitleb küsimust, kuidas täpselt vaidlustada koefitsienti, mille nõukogu on asjaomase teenistuskoha suhtes kehtestanud. Samasugune tõendamiskohustus on a fortiori kohaldatav siis, kui tõendatakse, et seadusandja on personalieeskirjades endas rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet, leides, et mõlemat teenistuskohta tuleb käsitleda samamoodi.
52. Ühtlasi meenutab komisjon, et institutsioonidel on paranduskoefitsientide kindlaksmääramisel arvessevõetavate asjaolude osas ulatuslik kaalutlusruum ning kohus saab hinnata vaid seda, kas on tehtud ilmne hindamisviga või võimu kuritarvitatud (vt eelkõige Esimese Astme Kohtu 25. septembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑201/00 ja T-384/00: Ajour jt vs . komisjon, EKL AT 2002, lk I‑A‑167 ja II‑885, punktid 47−49, ning eespool viidatud kohtuotsus Bareyt jt vs. komisjon, punktid 57 ja 64).
53. Hagejad ei ole esitanud ühtegi asjaolu, millest võiks järeldada, et Luxembourgi jaoks paranduskoefitsiendi puudumise osas on tehtud ilmne kaalutlusviga.
54. Eeldades, et Luxembourgis on elu ilmselgelt kallim kui Brüsselis, palus ametiühingu „Solidarité européenne” president 2005. aastal teha komisjonil uuring eraldi koefitsiendi kehtestamise võimalikkuse kohta. Eurostatil ei ole võimalik niisuguse koefitsiendi kindlaksmääramiseks Luxembourgis töötavate ametnike pere‑eelarvete kohta uuringut teostada, kuna personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimese lõigu kohaselt ei saa sellist koefitsienti juriidiliselt eksisteerida.
55. Lisaks leiab komisjon, et hagejad toetuvad vaid üldistele ja laialivalguvatele kaalutlustele ega maini midagi hindade kohta, mille aluseks oleks võimalik kindlaks teha, et elukallidus Luxembourgis on tõepoolest märkimisväärselt ja püsivalt kõrgem kui Brüsselis.
56. Komisjon leiab muu hulgas, et tuginemine personalieeskirjade XI lisa artiklile 9 on käesoleval juhul ekslik, kuna see artikkel puudutab koefitsiendi kehtestamist muu asukoha kui liikmesriigi pealinna jaoks, mitte aga pealinna enda jaoks, mille puhul on Luxembourgi osas olemas erisäte asjaomase lisa artikli 3 lõike 5 esimeses lõigus.
57. Komisjon lisab, et Luxembourgi elukalliduse kohta olemasolevad andmed ei anna kaugeltki kõik edasi sama mõtet, millele hagejad on tuginenud. Komisjon toob ühe näite Mercer’s Cost of Living Survey varal, millest ilmneb, et 2008. aasta märtsis oli Luxembourgi elukallidus (91,3) madalam kui Brüsselis (92,9), arvestades, et New Yorgi indeks oli 100.
58. Mis puudutab hea halduse põhimõtte väidetavat rikkumist, siis märgib komisjon, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa personalieeskirjade sätet sellel alusel vaidlustada (Esimese Astme Kohtu 29. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑135/05: Campoli vs . komisjon, EKL AT 2006, lk I‑A‑2‑297 ja II‑A‑2‑1527, punkt 149).
59. Mis puudutab õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumist, siis leiab komisjon, et hagejate seisukoht ei ole järjekindel. See oleks paremini arusaadav, kui hagejad oleksid väitnud, et administratsioon oli neile tõepoolest lubanud kehtestada Luxembourgi jaoks eraldi koefitsiendi, ega olnud seda kunagi teinud. Igatahes on juriidiliselt välistatud, et hagejatel oleks olnud vähimatki lootust Luxembourgi jaoks koefitsient saada, kuna personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimene lõik selle sõnaselgelt keelab. Igasugune sellekohane lubadus – kui see oleks eksisteerinud – oleks kohaldatavate sätetega vastuolus ega saaks seega tekitada õiguspärast ootust (Esimese Astme Kohtu 27. märtsi 1990. aasta otsus kohtuasjas T‑123/98: Chomel vs . komisjon, EKL 1990, lk II‑131, punktid 26−30).
60. Hagejad heidavad komisjonile ette sisuliselt seda, et personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimesest lõigust hoolimata ei teinud komisjon Eurostatile ülesandeks teha statistilisi uuringuid, et selgitada välja, kas Luxembourgis töötavate ametnike ja teenistujate ostujõud on nende kahjuks märkimisväärselt erinev ostujõust Brüsselis. Nad leiavad, et komisjon on oma tegevusetuse tõttu ja vaatamata hagejate esitatud tõenditele, millest nähtub, et Luxembourgi elukallidus on viimastel aastatel märkimisväärselt tõusnud, rikkunud võrdse kohtlemise, hea halduse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtteid.
61. Seega tuleb hagejate argumente mõista nii, et nende eesmärk on peamiselt seada kahtluse alla personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimese lõigu õiguspärasus osas, milles see säte ei takista mitte ainult Luxembourgi jaoks paranduskoefitsiendi kehtestamist, vaid on takistuseks ka sellele, et komisjon teeb Eurostatile ülesandeks teha statistilised uuringud, mis on vajalikud, et tõendada märkimisväärset erinevust elukalliduse vahel Brüsselis ja Luxembourgis, kuigi hageja esitatud tõendid võiksid olla õigustuseks vastavate uuringute korraldamisele.
62. Sellega seoses olgu meenutatud, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on personalieeskirjade artiklites 64 ja 65 sätestatud ametnike töötasu puudutavate paranduskoefitsientide eesmärk vastavalt võrdse kohtlemise põhimõttele tagada kõigi ametnike samaväärne ostujõud nende teenistuskohast sõltumata (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Benassi vs . komisjon, punkt 5; komisjon vs . nõukogu, punkt 19, ning eespool viidatud kohtumäärus Drouvis vs . kom isjon, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika). Personalieeskirjade artikli 65 lõike 2 kohaselt tuleb nõukogul elukalliduse olulise muutumise korral otsustada, kuidas paranduskoefitsiente kohandada (eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs . nõukogu, punkt 24). Euroopa Kohus lisas, et kui selgub, et elukallidus teenistuskoha, milleks ei ole asjaomase liikmesriigi pealinn, ja viimati nimetatu vahel on märkimisväärselt erinev, ei ole nõukogul teenistuskoha jaoks eraldi paranduskoefitsiendi kehtestamise vajalikkuse üle mingit kaalutlusõigust (eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs . nõukogu, punkt 25).
63. Samuti olgu meenutatud, et võrdse kohtlemise põhimõte, mille eesmärk on personalieeskirjade artiklites 64 ja 65 sätestatud paranduskoefitsientide kehtestamine, on kohustuslik ka seadusandjale, mida on tunnistanud ka komisjon.
64. Käesoleval juhul on selge, et hagejad, kes väidavad, et Luxembourgis töötavaid ametnikke diskrimineeritakse, kuna selles liikmesriigis personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimese lõigu kohaselt eraldi paranduskoefitsient puudub, on Avaliku Teenistuse Kohus tõendamisega seoses eriti raskes olukorras nende tehniliste raskuste tõttu, mis on seotud piisavalt usaldusväärsete statistiliste andmete väljatoomise ja koostamisega.
65. Neil asjaoludel ei saa komisjon pelgalt väita, et hagejad ei ole võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise kohta esitatud väite põhistamiseks tõendanud, et Luxembourgi ja Brüsseli vahel on märgatav ja püsiv erinevus, rõhutades ise samas, et tal ei ole võimalik paluda Eurostatil teha selle kohta statistilisi uuringuid põhjusel, et personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimene lõik keelab kehtestada Luxembourgi jaoks eraldi paranduskoefitsiendi. Isegi kui Avaliku Teenistuse Kohus võtaks sellise tautoloogilise põhjenduse aluseks, ei oleks võimalik tagada ametnike võrdset kohtlemist töötasustamisel ja eelkõige samaväärse ostujõu säilitamise nõuet kõikide ametnike suhtes.
66. Seega, kui võtta arvesse alusandmete ja statistiliste meetodite kindlaksmääramise ja valikuga seotud tehnilisi raskusi, ei saa hagejatelt nõuda, et nad Avaliku Teenistuse Kohtus õiguslikult piisavalt tõendaksid, et Luxembourgi elukallidus on Brüsseliga võrreldes märkimisväärselt ja püsivalt tõusnud, selleks et tuvastada ametnike ebavõrdne kohtlemine nende teenistuskohast sõltuvalt. Nagu nõukogu kohtuistungil möönis, peavad hagejad esitama üksnes piisavalt mõjuvaid tõendeid, millest ilmneb võimalik ostujõu erinevus, nii et tõendamiskoormus langeb komisjonile ja vajaduse korral on põhjendatud haldusjuurdluse algatamine Eurostati poolt.
67. On tõsi, et personalieeskirjade artikli 65 lõikest 2 ja XI lisa artikli 9 lõikest 1 tuleneb, et üksnes märkimisväärne elukalliduse tõus Luxembourgis võrreldes Brüsseliga saab õigustada kohandamismeetmete võtmist, et tagada Luxembourgis töötavate ametnike ja nende Brüsselis töötavate kolleegide samaväärne ostujõud. Võrdse kohtlemise põhimõte ei saa kaasa tuua nõuet, et ametnike ostujõud oleks täielikult identne nende teenistuskohast sõltumata, vaid selle, et elukallidus asjaomaste teenistuskohtade vahel on sisuliselt vastavuses. Antud teema keerulisust arvestades on seadusandjal siinjuures ulatuslik kaalutlusruum ning kohus võib sekkuda vaid selle väljaselgitamiseks, kas institutsioonid on jäänud oma tegevuses mõistlikkuse piiridesse ega ole oma võimu ilmselgelt vääralt kuritarvitanud (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 7. detsembri 1995. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑544/93 ja T‑566/93: Abello jt vs . komisjon, EKL AT 1995, lk I‑A‑271 ja II‑815, punkt 76).
68. Kuigi hagejate menetlusdokumendid ei ole selles osas väga selged, tundub siiski, et käesoleva hagi põhjendamiseks esitatud põhinõue puudutab seda, et komisjon kohaldab jätkuvalt personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimest lõiku, ilma et ta oleks teostanud uuringut ostujõu võimaliku erinevuse kohta Brüsselis ja Luxembourgis. Sellistel asjaoludel ei piirdu kohtupoolne kontroll üksnes ilmse kaalutlusvea kindlakstegemisega, vaid selle käigus selgitatakse välja, kas asjaomased isikud on esitanud pädevast allikast pärinevaid piisavaid tõendeid, näiteks statistikat või muid analüüse, mis on piisavalt põhjendatud ja õigustavad uuringu läbiviimist.
69. Seega tuleb käesoleval juhul tõdeda, et hagejad on esitanud vaid mõne pigem abstraktse kaalutluse ilma ühtegi algset tõendit esitamata, mis võiks vähemalt tuvastada märkimisväärse erinevuse olemasolu, mis saaks õigustada statistiliste uuringute läbiviimist Eurostati poolt. Hagejad tõstavad oma hagis esile:
– „UBS‑i edastatud andmed”, ilma et neid andmeid oleks lahti seletatud või neid isegi välja toodud;
– põhistamata väited riikliku alampalga, eluaseme kalliduse ja büroopindade rendihindade kohta Luxembourgis;
– „hinnangud kolleegidelt, kes on töötajate liikuvuse raames viidud üle Luxembourgist Brüsselisse või Brüsselist Luxembourgi ning kes on tunnistanud, et nende ostujõud Luxembourgis on madalam kui Brüsselis”, lisamata muid täpsemaid selgitusi;
– „Eurostati statistikutelt saadud mitteametlikud kalkulatsioonid”, millele ei ole samuti muid selgitusi lisatud;
– NATO hooldus‑ ja varustusameti haldusdirektori 6. märtsi 2006. aasta kiri, milles viimane väljendab oma muret selle üle, et „elukalliduse lõhe Brüsseli ja Luxembourgi vahel suureneb”,
– ning muud käesolevale hagiavaldusele lisatud kirjades ja ametiühingute lendlehtedes sisalduvad väited.
70. Nendest tõenditest ei piisa, et tuvastada, kas kahe kõnealuse teenistuskoha elukallidus on märkimisväärselt ja püsivalt erinev, mis võib seetõttu, et Luxembourgi kohta eraldi paranduskoefitsient puudub, vähendada oluliselt Luxembourgis töötavate ametnike ostujõudu võrreldes Brüsselis töötavate ametnike ostujõuga, seda enam, et komisjon esitas omalt poolt tõendid, millest tuleneb, et elukallidus Luxembourgis on vastupidi madalam kui Brüsselis (vt eespool punkt 57).
71. Peale selle, mis puutub hea halduse põhimõtte väidetavasse rikkumisse, siis piisab, kui meenutada, et nõukogu poolt nõuetekohaselt vastu võetud personalieeskirjade sätet ei saa igal juhul nimetatud väidetavale rikkumisele tuginedes tulemuslikult vaidlustada (Esimese Astme Kohtu 15. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑256/01: Pyres vs . komisjon, EKL AT 2005, lk I‑A‑23 ja II‑99, punkt 66, ning eespool viidatud kohtuotsus Campoli vs . komisjon, punkt 149).
72. Mis puutub lõpetuseks õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte väidetavasse rikkumisse, siis piisab siinkohal samuti, kui meenutada, et hagejad ei olnud suutelised tõendama, et administratsioon oli neile andnud konkreetseid tagatisi selle kohta, et ametnike ostujõu vahel Brüsselis ja Luxembourgis on märkimisväärne erinevus, või isegi selle kohta, et Luxembourgi jaoks kehtestatakse tulevikus paranduskoefitsient. Igal juhul ei saa ametnik toetuda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele, et vaidlustada personalieeskirjade sätte – käesoleval juhul XI lisa artikli 3 lõike 5 esimese lõigu – õiguspärasus, ning viidata selle sätte kohaldamise vastu administratsiooni lubadustele, mis ei võta arvesse personalieeskirjade sätteid ega saa tekitada nende adressaadiks oleval isikul õiguspärast ootust (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Chomel vs . komisjon, punktid 26−30, ning Esimese Astme Kohtu 7. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑175/03: Schmitt vs . EAR, EKL AT 2004, lk I‑A‑211 ja II‑939, punktid 46 ja 47).
73. Sellega seoses tuleb veel rõhutada, et hagi ei ole esitatud selle peale, et keelduti rahuldamast taotlus teostada statistiline uuring, vaid eelkõige palgatõendite peale õigusvastasuse väite alusel, mis personalieeskirjade sätte kohta on esitatud.
74. Eeltoodut arvesse võttes tuleb kolm esimest väidet tagasi lükata.
75. Hagejad väidavad, et personalieeskirjade artikli 64 teise lõigu kohaselt on „[ü]henduste ajutistel ametikohtadel töötavate ametnike töötasu suhtes kohaldatav paranduskoefitsient […] 1. jaanuari 1962. aasta seisuga 100%”. See tähendab, et aastate vältel võib Luxembourgi koefitsient muutuda. Leides, et personalieeskirjade XI lisa ei saa piirata artikli 64 kohaldamisala, vaidlustavad hagejad Luxembourgi suhtes kohaldatavate XI lisa artikli 1 lõike 3 punkti d, artikli 3 lõike 5 ja artikli 5 lõike 3 õiguspärasuse.
76. Hagejad leiavad, et vaidlustatud üksikotsuse, millega komisjon keeldus viimast palkade ostujõudu Luxembourgis samale tasemele palkade ostujõuga Brüsselis, ja vaidlusaluse üldkohaldatava akti vahel on õiguslik seos ning et esitatud õigusvastasuse väide on piiratud sellega, mis on kohtuasja lahendamiseks tingimata vajalik.
77. Komisjon ja nõukogu väidavad vastu, et hagejad ei esita oma neljanda väite põhjenduseks ühtegi argumenti, mistõttu tuleb see väide vastavalt kodukorra artikli 35 lõike 1 punktidele d ja e rahuldamata jätta.
78. Komisjon leiab, et vastupidi hagejate poolt väidetule ei ole personalieeskirjade artikkel 64 sisu poolest XI lisa sätete suhtes normihierarhias kõrgemalseisev õigusnorm. Seega ei ole võimalik väita, et need on artikliga 64 vastuolus.
79. Kõik viidatud õigusnormid asuvad normihierarhias tegelikult samal tasemel ning seetõttu tuleb neid ühesuguse tõlgendamise tagamiseks koos lugeda. Personalieeskirjade artikkel 64 ei saa tähendada seda, et Luxembourgi jaoks võib kehtestada eraldi koefitsiendi, kuna kõnealust artiklit sel viisil tõlgendades jäetaks kõrvale XI lisa artikli 3 lõike 3 või artikli 5 selge sõnastus. Vastupidi, artiklit 64 tuleb mõista nii, et selles peetakse silmas juhtumeid, mis ei ole reguleeritud erisätetega, mis puudutavad näiteks Luxembourgi.
80. Nõukogu jagab selles küsimuses komisjoni seisukohta. Ta lisab, et osas, milles hagejate eesmärk on vaidlustada asjassepuutuvad sätted võrdse kohtlemise põhimõttest lähtuvalt, tuleneb XI lisast ja eriti selle artikli 9 lõikest 1, et seadusandja eesmärk ei ole tagada erinevates asukohtades töötavate ametnike ostujõu täielik identsus igal ajal. Eespool toodud säte näeb ette, et uue paranduskoefitsiendi kehtestamist „tuleb põhjendada objektiivsete teguritega, millest ilmneb, et töötamiskoha ja asjaomase liikmesriigi pealinna […] elukallidus on mitme aasta jooksul olnud märkimisväärselt erinev”. Lisaks, nagu kohtujurist Capotorti oma 30. septembri 1982. aasta ettepanekus kohtuasjas 158/79: Roumengous Carpentier vs . komisjon, milles otsus tehti 15. detsembril 1982 (EKL 1982, lk 4379) märkis, on „paranduskoefitsientide kohandamine kohustuslik vaid elukalliduse märkimisväärse tõusu korral, mille põhjal võib teha järelduse, et ühenduse seadusandja eesmärk ei ole täielikult identne kohtlemine (samaväärne ostujõud teenistuskohast olenemata), vaid sisuline ja mõistlik võrdväärne kohtlemine koos võimalike vähetähtsate erisustega.” Kui personalieeskirjade XI lisa artikli 9 lõige 1 oleks käesolevas asjas analoogia korras kohaldatav, võiks sellest järeldada, et Luxembourgi kohta käivate asjassepuutuvate sätete õiguspärasuse saab võrdse kohtlemise põhimõtet silmas pidades kahtluse alla seada üksnes siis, kui objektiivsetest teguritest ilmneb, et erinevus Brüsseli ja Luxembourgi elukalliduse vahel on märgatav ja püsiv.
81. Hagejad ei ole esitanud ühtegi objektiivset asjaolu, millest ilmneks selline erinevus kahe pealinna vahel ja veelgi vähem, et see erinevus oleks märgatav ja püsiv.
82. Hagejad väidavad sisuliselt seda, et personalieeskirjade XI lisa sätted ja eriti selle artikli 3 lõike 5 esimene lõik ei või kõrvale kalduda personalieeskirjade artiklist 64, mille mõtte ja sõnastuse kohaselt peab olema võimalus ametnike töötasu puudutavaid paranduskoefitsiente erinevate teenistuskohtade elamistingimusi arvestades muuta.
83. Siinjuures vastab tõele, et „personalieeskirjade artikkel 65a näeb ette, et artiklite 64 ja 65 rakenduseeskirjad on sätestatud XI lisas”. Sellest saab järeldada, et need rakenduseeskirjad ei või kõrvale kalduda personalieeskirjade artiklites 64 ja 65 kehtestatud põhireeglitest. Lisaks, kuigi üldreeglina personalieeskirjade rakendusnormide ja lisa vahel sõna otseses mõttes formaalset hierarhiat ei esine, kuna mõlemasse kategooriasse kuuluvad normid võtab vastu nõukogu, võib olenevalt asjaoludest esineda nende vahel sisuline hierarhia, kuna lisasid tuleb tõlgendada Euroopa Liidu avaliku teenistuse aluseid ja süsteemi silmas pidades, nagu need on otseselt personalieeskirjades kindlaks määratud.
84. Käesoleval juhul ei ole aga hagejad tõendanud, et XI lisa sätted ja eriti selle artikli 3 lõike 5 esimene lõik ei ole mõne personalieeskirjade artiklis 64 sisalduva põhinormiga kooskõlas, kuna hagejad ei ole tõendanud, et seadusandja leidis õigusvastaselt, et elamistingimused Brüsselis ja Luxembourgis ei õigusta erinevate paranduskoefitsientide kindlaksmääramist. Seda, kas seesugune hinnang läheb võrdse kohtlemise põhimõttega vastuollu või kas selle puhul on tehtud ilmne kaalutlusviga, käsitleti põhjalikult kolme esimese hagi põhjendamiseks esitatud väite raames.
85. Eeltoodut arvesse võttes tuleb neljas väide tagasi lükata ja seega hagi tervikuna rahuldamata jätta.
86. Kodukorra artikli 87 lõike 1 alusel ja ilma et see piiraks kodukorra II jaotise 8. peatüki teiste sätete kohaldamist, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Sama artikli lõike 2 kohaselt võib juhul, kui õiglus seda nõuab, Avaliku Teenistuse Kohus otsustada, et kaotaja pool kannab vaid osa kohtukuludest või et ta ei kanna neid üldse.
87. Käesolevatest põhjendustest tuleneb, et hagejad on kohtuvaidluse kaotanud. Lisaks on komisjon oma nõuetes sõnaselgelt nõudnud hagejatelt kohtukulude väljamõistmist. Kuna käesoleva juhu asjaolud ei õigusta kodukorra artikli 87 lõike 2 kohaldamist, tuleb kohtukulud välja mõista hagejatelt.
88. Lisaks näeb kodukorra artikli 89 lõige 4 ette, et menetlusse astuja kannab ise oma kohtukulud.
2. Mõista kõik kohtukulud, välja arvatud Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud, välja G. Lebedefilt ja T. Jonesilt.
3. Menetlusse astunud Euroopa Liidu Nõukogu kannab ise oma kohtukulud.

matches: kohus Kohus Kohus Kohus kohus Kohus


Kanepi valla korraldatud jäätmeveo tingimused ja kord – Riigi Teataja
Kanepi valla korraldatud jäätmeveo tingimused ja kord - sisukord
§ 2 Korraldatud jäätmeveo piirkond
§ 3 Korraldatud jäätmeveo haaratud jäätmeliigid
§ 4 Jäätmevaldaja korraldatud jäätmeveoga liitunuks lugemine
§ 6 Korraldatud jäätmeveo teenustasu piirmäär
§ 7 Korraldatud jäätmeveo rakendamine
RT IV, 01.06.2016, 12
Vastu võetud 24.01.2008 nr 7
17.05.2016 RT IV, 01.06.2016, 3 04.06.2016
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lõike 1 punkti 366 ja jäätmeseaduse § 66 lõike 4 alusel.
Määrusega kehtestatakse Kanepi vallas korraldatud jäätmeveoks:
2) korraldatud jäätmeveoga liitumise tingimused;
4) korraldatud jäätmeveoks jäätmete vedamise sagedus ja aeg;
[Kehtetu - RT IV, 01.06.2016, 3 - jõust. 04.06.2016]
§ 2. Korraldatud jäätmeveo piirkond
(1) Kanepi vallas moodustakse üks korraldatud jäätmeveo piirkond, mis hõlmab kogu Kanepi valla territooriumi.
(2) Kanepi valla korraldatud jäätmeveo piirkond moodustab koos Kõlleste vallas, Laheda vallas, Valgjärve vallas ja Vastse-Kuuste vallas moodustatud korraldatud jäätmeveopiirkondadega ühtse veopiirkonna, millele viiakse läbi jäätmeveo teenuste kontsessioon.
[RT IV, 01.06.2016, 3 - jõust. 04.06.2016]
§ 3. Korraldatud jäätmeveo haaratud jäätmeliigid
(1) Korraldatud jäätmeveoga korraldatakse kodumajapidamistes, ettevõtetes ja asutustes tekkinud vastavalt Vabariigi Valitsuse 06.04.2004. a määruse nr 102 «Jäätmete, sealhulgas ohtlike jäätmete nimistu» lisas nimetatud segaolmejäätmete kogumine ja vedu.
1) liigiti kogutud jäätmed;
2) aia- ja haljastusjäätmed;
3) tänavapühkmejäätmed, septikusetted, kanalisatsioonipuhastusjäätmed ning suurjäätmed.
(3) Korraldatud jäätmeveoga ei ole hõlmatud avaliku ürituse korraldamise luba vajavad üritused ega ühistranspordipeatustes, tänavatel, avalikes parkides, kalmistutel ning haljasaladel paiknevate avalike jäätmemahutite tühjendamine.
§ 4. Jäätmevaldaja korraldatud jäätmeveoga liitunuks lugemine
(1) Jäätmevaldaja loetakse liitunuks korraldatud jäätmeveoga alates Kanepi valla haldusterritooriumil korraldatud jäätmeveo konkursi võitnud jäätmekäitlusettevõtte korraldatud jäätmeveo jäätmeloa kehtima hakkamisest.
(2) Jäätmevaldaja loetakse liitunuks korraldatud jäätmeveoga elu- või tegevuskohajärgses veopiirkonnas sõltumata sellest, kas ta on sõlminud jäätmeveolepingu konkursi korras valitud jäätmevedajaga või ei ole seda teinud.
(3) Kõik korraldatud jäätmeveoga liitnuks loetud jäätmevaldajate ja jäätmekäitlusettevõtete vahel enne konkreetsele jäätmekäitlusettevõttele Kanepi vallas korraldatud jäätmeveoks ainuõiguse andmist, sõlmitud lepingud loetakse alates lõikes 1 toodud ajast automaatselt lõppenuks.
(4) Vallavalitsus võib erandkorras jäätmehoolduseeskirjas määratud tähtajaks lugeda jäätmevaldaja korraldatud jäätmeveoga mitteliitunuks jäätmevaldaja poolt vallavalitsusele esitatud käesoleva määruse lisas 1 toodud kirjaliku avalduse alusel.
(5) Korraldatud jäätmeveoga ei pea liituma isikud, kelle jäätmekäitlustegevuse reguleerimiseks on väljastatud keskkonnateenistuse poolt jäätme- või keskkonna-kompleksluba.
(1) Korraldatud jäätmeveo tühjendussagedus Kanepi alevikus ja Põlgaste külas on vähemalt 1 kord iga 4 nädala tagant. Hajaasustusega aladel on tühjendussagedus vähemalt 1 kord iga 12 nädala tagant.
(11) Juhul, kui käesoleva paragrahvi lõikes 1 sätestatud jäätmemahutite tühjendamise sagedusele vaatamata on jäätmemahuti ületäitunud või levitab tugevat haisu või kui on suurenenud kahjurite tekke või ümbruskonna reostuse oht, tuleb jäätmemahutit tühjendada käesoleva paragrahvi lõikes 1 sätestatust sagedamini.
(2) Ettevõtetes ja asutustes tekkivate jäätmete kogumise sagedus sõltub tekkivate jäätmete kogusest, kuid ei tohi olla harvem lõikes 1 toodust.
(3) Jäätmevedu võib toimuda tööpäevadel alates kell 07.00 kuni 22.00.
(4) Käesolevas paragrahvis sätestatud nõudeid võib täpsustada vedaja leidmiseks korraldatava avaliku konkursi pakkumise kutse dokumentides.
§ 6. Korraldatud jäätmeveo teenustasu piirmäär
(1) Korraldatud jäätmeveo teenustasu piirmäär on jäätmevedu teostava jäätmeveoettevõtte teenustasu piirmäär, arvestatuna ühekordse kogumiskonteineri tühjendamise kohta, sõltuvalt konteineri suurusest. Jäätmete vedamise teenustasu sisaldab ka jäätmete laadimisaja maksumust ja segaolmejäätmete prügilasse üleandmisel tasutavat prügila vastuvõtuhinda.
(3) Jäätmeveo teenustasu piirmäär ei sisalda endas konteineri paigaldamise ja rendi maksumust.
(4) Jäätmeveo teenustasu muutmise tingimused kehtestatakse Kanepi Vallavolikogu määrusega.
§ 7. Korraldatud jäätmeveo rakendamine
(1) Korraldatud jäätmeveo rakendamine algab pärast Kanepi valla poolt jäätmeseaduse § 67 järgi korraldatud teenuste kontsessiooni tulemuste kinnitamist ning jäätmevedajale Keskkonnaameti poolt jäätmeloa väljastamist.
(3) Määrus jõustub 28. jaanuaril 2008. a.


Karksi-Nuia Kultuurikeskuse põhimäärus – Riigi Teataja
Karksi-Nuia Kultuurikeskuse põhimäärus - sisukord
§ 6 Kultuurikeskuse sümboolika
§ 10 Kultuurikeskuse ülesanded
§ 11 Kultuurikeskuse personal
§ 14 Kultuurikeskuse nõukoda
§ 15 Nõukoja koosolek ja selle protokollimine
§ 16 Kultuurikeskuse vara
§ 17 Kultuurikeskuse finantstegevuse korraldamine
§ 20 Kultuurikeskuse ümberkorraldamine, ümberkujundamine ja tegevuse lõpetamine
RT IV, 28.04.2018, 74
(4) Juhataja:
6) juhib kultuurikeskuse majandus- ja finantstegevust, esitab Mulgi Vallavalitsusele kultuurikeskuse eelarve eelnõu, tagab ja vastutab kultuurikeskuse eelarve täitmise eest;
7) tagab kultuurikeskuse tegevuse ja ülevaatlike materjalide säilimise ajaloo tarbeks (kroonika), koostab kultuurikeskuse tegevust reguleerivate õigusaktide ja kultuurikeskuse põhimääruse eelnõud ning esitab need kinnitamiseks Mulgi valla omavalitsusorganitele;
12) on aruandekohustuslik Mulgi Vallavalitsuse ja Mulgi Vallavolikogu ning kultuurikeskuse nõukoja ees.
(5) Juhataja vastutab:
(5) Nõukoja koosseisu kinnitab ja kutsub tagasi kultuurikeskuse juhataja ettepanekul Mulgi Vallavalitsus korraldusega. Nõukojal on vähemalt 7 liiget ja liikme volitused kestavad 4 aastat. Nõukotta kuuluvad isikud erinevatest kultuurivaldkondadest (nt muusika, teater, rahvakultuur, kujutav kunst jne), kultuurikeskuse töötajate ning Mulgi Vallavalitsuse ja Mulgi Vallavolikogu esindajad.
(8) Nõukojal on õigus:
(2) Nõukoja koosolekud toimuvad vähemalt kolm korda aastas.
2) koosolekul osalevad ja puuduvad nõukoja liikmed ning kutsutud isikud;
(3) Kultuurikeskuse ümberkujundamine on asutuse muutmine teist liiki asutuseks.
Määrus jõustub 1. mail 2018. a.


Kerge kütteõli ja diislikütuse erimärgistamise ning selle üle kontrolli teostamise kord – Riigi Teataja
Kerge kütteõli ja diislikütuse erimärgistamise ning selle üle kontrolli teostamise kord
Kerge kütteõli ja diislikütuse erimärgistamise ning selle üle kontrolli teostamise kord - sisukord
§ 2 Kerge kütteõli ja eriotstarbelise diislikütuse määratlus
§ 4 Kerge kütteõli ja diislikütuse erimärgistamise korraldamine
§ 5 Erimärgistamine
§ 6 Erimärgistatuse kontrollimine
§ 7 Lisaproovide võtmine
§ 8 Proovi pakendamine ja pitseerimine või plommimine
§ 9 Proovi laborisse saatmine
§ 91 Erimärgistusainete tuvastamise ja kontsentratsiooni määramise metoodika kasutamine
§ 10 Erimärgistatuse kehtestatud nõuetele vastavusse viimine
§ 11 Kerge kütteõli ja eriotstarbelise diislikütuse impordiks vabastamine või aktsiisilaost väljastamine
§ 12 Erimärgistatuse kehtestatud nõuetele vastavuse tõendamine
Vastu võetud 19.03.2003 nr 51
RTL 2003, 40, 585
19.09.2003 RTL 2003, 105, 1607 01.01.2004
09.12.2008 RTL 2008, 99, 1396 22.12.2008
Määrus kehtestatakse «Vedelkütuse erimärgistamise seaduse» § 3 lõike 6 alusel.
Käesolevat korda rakendatakse Eestisse toimetatud ja Eestis toodetud kerge kütteõli ning diislikütuse erimärgistamisel ja erimärgistatuse kontrollimisel.
[RTL 2008, 99, 1396 - jõust. 22.12.2008]
§ 2. Kerge kütteõli ja eriotstarbelise diislikütuse määratlus
Käesolevas korras käsitatakse kerget kütteõli ja eriotstarbelist diislikütust vastavalt kütuseaktsiisi sätestavale seadusele.
§ 3. [Kehtetu - RTL 2008, 99, 1396 - jõust. 22.12.2008]
§ 4. Kerge kütteõli ja diislikütuse erimärgistamise korraldamine
(1) Kerge kütteõli ja erimärgistamiseks ettenähtud diislikütuse erimärgistamist korraldab vastavalt tolliterminali, tollilao või aktsiisilaopidaja (edaspidi erimärgistamise korraldaja) arvestades «Vedelkütuse erimärgistamise seaduse» §-s 3 sätestatut.
(2) Kerge kütteõli ja diislikütuse erimärgistamiseks esitab erimärgistamise korraldaja tema tegevuse üle järelevalvet teostavale tolliasutusele (edaspidi toll) kirjaliku taotluse. Toll kooskõlastab erimärgistamise hiljemalt järgmisel tööpäeval taotluse kättesaamise päevast arvates, tehes selle kohta taotlusele vastava märke.
(3) Erimärgistamine toimub üldjuhul tolliametniku juuresolekul. Kui see ei takista tolli järelevalve kohustuse täitmist, ei ole tolliametniku kohalviibimine kohustuslik.
§ 5. Erimärgistamine
(1) Kerge kütteõli ja diislikütus erimärgistatakse üldjuhul statsionaarses mahutis.
(2) Tolli kirjalikul nõusolekul võib kerget kütteõli ja diislikütust erimärgistada ka mittestatsionaarses mahutis tingimusel, et erimärgistamiseks kasutatavate ainete ühtlane segunemine kerge kütteõli ja diislikütusega on tagatud.
(3) Toll võib erimärgistamise korraldajalt nõuda erimärgistamise tehnoloogilise protsessi kirjelduse ning erimärgistamiseks ja proovi võtmiseks kasutatavate seadmete tehnilise dokumentatsiooni esitamist. Erimärgistamise tehnoloogiline protsess peab võimaldama järelevalve teostamist erimärgistamise üle.
§ 6. Erimärgistatuse kontrollimine
Kerge kütteõli ja eriotstarbelise diislikütuse erimärgistatuse õigusaktidele vastavuse kontrollimiseks võtab erimärgistamise korraldaja või käesoleva määruse §-s 9 nimetatud labori esindaja tolliametniku juuresolekul kergest kütteõlist ja eriotstarbelisest diislikütusest proovi, juhindudes vastavatest õigusaktidest. Kui tolli on proovide võtmise kavatsusest teavitatud ja kui tolli järelevalvekohustuse täitmine on tagatud, ei pea tolliametnik proovi võtmise juures viibima tingimusel, et kerge kütteõli ja diislikütuse erimärgistamise korraldaja või käesoleva määruse §-s 9 nimetatud labori esindaja kasutab erimärgistamisel parimat võimalikku tehnikat ning ei ole viimase aasta jooksul rikkunud erimärgistamisel «Vedelkütuse erimärgistamise seaduse» § 2 lõike 2 alusel kehtestatud rahandusministri määruse nõudeid.
§ 7. Lisaproovide võtmine
(1) Erimärgistamise korraldaja nõudmisel või juhul, kui toll peab seda vajalikuks, võtab proovivõtja koos prooviga ka kaks lisaproovi, millest üks jääb tolli valdusse ja teine erimärgistamise korraldaja valdusse. Proov ja lisaproovid peavad oma omadustelt olema identsed.
(2) Lisaproove kasutatakse juhul, kui esmalt võetud proovi uurimistulemused vaidlustatakse või kui toll või erimärgistamise korraldaja soovib neid muul põhjusel üle kontrollida.
§ 8. Proovi pakendamine ja pitseerimine või plommimine
Proovi omaduste säilitamiseks ja proovi puutumatuse tagamiseks proov pakendatakse ning pitseeritakse või plommitakse. Pakendile märgitakse kulumis- ja veekindlas kirjas proovi tunnuskood, kuupäev, proovivõtja nimi ja allkiri.
§ 9. Proovi laborisse saatmine
Erimärgistamise korraldaja saadab proovi erimärgistatuse õigusaktidele vastavuse kontrollimiseks sõltumatule akrediteeritud laborile (edaspidi labor).
§ 91. Erimärgistusainete tuvastamise ja kontsentratsiooni määramise metoodika kasutamine
Labor kasutab proovi analüüsimisel erimärgistusainete tuvastamiseks ja kontsentratsiooni määramiseks «Vedelkütuse erimärgistamise seaduse» § 4 lõike 5 alusel kehtestatud Vabariigi Valitsuse määruse lisades 1-3 toodud metoodikaid.
[RTL 2003, 105, 1607 - jõust. 01.01.2004]
§ 10. Erimärgistatuse kehtestatud nõuetele vastavusse viimine
Kui labori poolt tehtud analüüsi tulemusest selgub, et erimärgistamise eesmärgil kergele kütteõlile või eriotstarbelisele diislikütusele lisatud ainete kontsentratsioon ei vasta «Vedelkütuse erimärgistamise seaduse» § 2 lõike 2 alusel kehtestatud rahandusministri määruses ettenähtule, viib erimärgistamise korraldaja selle vastavusse kehtestatud nõuetega.
§ 11. Kerge kütteõli ja eriotstarbelise diislikütuse impordiks vabastamine või aktsiisilaost väljastamine
Kerge kütteõli ja eriotstarbeline diislikütus lubatakse vabasse ringlusse ja väljastatakse aktsiisilaost, kui kerge kütteõli ja erimärgistatud diislikütuse erimärgistatus vastab õigusaktiga kehtestatud nõuetele.
§ 12. Erimärgistatuse kehtestatud nõuetele vastavuse tõendamine
(1) Erimärgistatuse kehtestatud nõuetele vastavust tõendatakse labori analüüsi tulemusega, mis esitatakse tollile kerge kütteõli ja eriotstarbelise diislikütuse impordil koos tollideklaratsiooniga või kauba aktsiisilaost väljastamisel saatedokumendiga.
(2) Teabe kerge kütteõli või eriotstarbelise diislikütuse erimärgistatuse kohta esitab aktsiisilaopidaja saatedokumendil ning deklarant tollideklaratsiooni lahtris 31.