Teeseadus – Riigi Teataja
Teeseadus (lühend - TeeS)
Teeseadus - sisukord
§ 2 Tee
§ 3 Teemaa
§ 4 Avalikult kasutatav tee
2 TEE LIIGID
§ 5 Maantee
§ 51 Kohalik tee
§ 52 Eratee
§ 53 Metsatee
§ 6 Tänav
§ 7 Jalgtee ja jalgrattatee
§ 8 Talitee
3 TEE SUHTES ESITATAVAD NÕUDED
§ 10 Tee seisund
§ 11 Tee registreerimine
§ 12 Tee tähistamine
§ 13 Tee kaitsevöönd
4 TEEHOID
§ 14 Teehoiu mõiste
§ 15 Teehoiu kavandamine
§ 16 Teehoiu rahastamine
§ 17 Tee planeerimine, ehitamine, remontimine ja hooldamine
§ 18 Kinnisasja sundvõõrandamine
§ 19 Tee-ehitusprojekt
§ 191 Tee ehitus- ja remonditööde omanikujärelevalve
§ 20 Riiklik ehitusjärelevalve
§ 21 Tee-ehitusluba
§ 22 Teekasutusluba
§ 23 Tee likvideerimine
§ 24 Teedokumentide säilitamine
§ 25 Teehoiu korraldajad
§ 251 Tegevusluba
§ 252 Tegevusloa taotlejale esitatavad nõuded
§ 253 Tegevusloa taotlemine
§ 254 Tegevusloa väljaandmine, pikendamine ja muutmine
§ 255 Tegevusloa peatamine ja kehtetuks tunnistamine
§ 256 Vaidluste lahendamine
§ 26 Tasuline tee
§ 27 Teel paiknev teeväline rajatis
§ 28 Raudteeületuskoht
§ 29 Avalikult kasutatava tee maakasutus
§ 30 Kvaliteedinõuded
§ 31 Teave tee seisundi ja kasutuskorralduse kohta
5 TEE KASUTAMINE JA KAITSMINE
§ 32 Tee kasutajale esitatavad nõuded
§ 33 Veoste ja sõitjate vedu
§ 34 Liiklusväline teabevahend
§ 35 Erakorraline vedu ja sõit
§ 36 Tegevus teel ja tee kaitsevööndis
6 KOHUSTUSED
§ 37 Tee omaniku õigused ja kohustused
§ 38 Tee kaitsevööndi maa omaniku õigused ja kohustused
61 TEE KASUTAMISE JA SEISUNDINÕUETE TAGAMISE JÄRELEVALVE
§ 39 Avalikult kasutatava tee kasutamise järelevalve
§ 391 Avalikult kasutatava tee seisundinõuete tagamise järelevalve
62 VASTUTUS
§ 40 Tee kasutamise nõuete rikkumine
§ 401 Teerajatise püsivust ohustava sõidukiga liiklemine
§ 402 Teerajatise püsivust ohustava liikluse lubamine
§ 403 Loata teehoiutööde ja teehoiuväliste tööde tegemine
§ 404 Tee kaitsevööndi korrashoiu nõuete rikkumine
§ 405 Teerajatise või raudteeülesõidukoha seisundinõuete rikkumine
§ 406 Teerajatise või raudteeülesõidukoha ning tee kaitsevööndi kahjustamine või risustamine
§ 407 Liikluskorraldusvahendi nõuetevastane paigaldamine
§ 408 Liiklusvälise teabevahendi omavoliline paigaldamine
§ 409 Menetlus
§ 45 Seaduse rakendamine
Teeseadus1
Vastu võetud 17.02.1999
RT I 1999, 26, 377
jõustumine 23.03.1999
17.11.1999 RT I 1999, 93, 831 25.12.1999
18.04.2001 RT I 2001, 43, 241 17.05.2001
23.04.2002 RT I 2002, 41, 249 27.05.2002
19.11.2003 RT I 2003, 79, 530 31.03.2004
23.11.2004 RT I 2004, 84, 569 01.01.2005
26.01.2005 RT I 2005, 11, 44 27.02.2005
16.06.2005 RT I 2005, 40, 312 21.07.2005
27.11.2005 RT I 2005, 61, 479 01.01.2006
24.01.2007 RT I 2007, 14, 70 02.03.2007
15.11.2007 RT I 2007, 63, 398 01.01.2008
(1) Teeseadus sätestab tee suhtes esitatavad nõuded, tee omaniku ja liikleja õigused ja kohustused ning vastutuse liiklusohutusnõuete rikkumise eest, reguleerib teehoiu, tee kasutuse ja kaitse korraldamist ja rahastamist ning inimeste ja keskkonna kaitset liiklusest tulenevate ohtude eest.
§ 2. Tee
(1) Tee on maantee, tänav, metsatee, jalgtee ja jalgrattatee või muu sõidukite või jalakäijate liiklemiseks kasutatav rajatis, mis võib olla riigi või kohaliku omavalitsuse või muu juriidilise isiku või füüsilise isiku omandis.
(2) Tee koosseisu kuuluvad teemaal asuvad:
[RT I 2007, 63, 398 - jõust. 01.01.2008]
1) liiklemiseks kasutatavad järgmised rajatised:
– sõidutee ning sellega külgnevale alale sissesõidu ja sealt väljasõidu tee ning kõnnitee;
– parkla ja puhkekoht;
– tunnel, sild, truup ja viadukt;
– liikurmasinarada;
– liikleja kontrollimiseks ja maksustamiseks mõeldud ala;
– ühissõiduki peatuseks ettenähtud ala ja ootekoda;
– piirikontrolli- ja tollikontrollirajatis;
– teepeenar;
2) muud rajatised:
– kraav, haljasala ning eraldus- või haljasriba;
– tee äärde liikluskahjustuste kaitseks rajatud kaitseehitis ja müratõke ning keskkonnakaitserajatis;
– liikluskorraldusvahend;
– teemärgistus- ja teevalgustusrajatis;
– tee ääres asetsev muu teehoiurajatis.
[RT I 2005, 11, 44 - jõust. 27.02.2005]
§ 3. Teemaa
Teemaa on maa, mis õigusaktidega kehtestatud korras on määratud tee koosseisus olevate rajatiste paigutamiseks ja teehoiu korraldamiseks.
§ 4. Avalikult kasutatav tee
(1) Avalikult kasutatavad teed on riigimaantee, riigi talitee, kohalik tee ja kohalik talitee. Avalikult kasutatavat teed võib kasutada igaüks käesolevas seaduses ja teistes õigusaktides sätestatud piirangutega.
(2) Avalikult kasutatava tee kasutamisele ning avalikult kasutatavale teele juurdepääsule kohaldatakse asjaõigusseadust.
(3) Tee omaniku nõusolekul ja tingimustel ning Maanteeameti ja eratee omaniku vahel sõlmitud lepingu alusel määrab eratee avalikuks kasutamiseks ning nimetab teehoiu korraldamise eest vastutava isiku majandus- ja kommunikatsiooniminister riigi huvidest lähtudes. Tee omaniku nõusolekul ja tingimustel ning valla- või linnavalitsuse ja eratee omaniku vahel sõlmitud lepingu alusel määrab eratee avalikuks kasutamiseks ning nimetab teehoiu korraldamise eest vastutava isiku valla- või linnavolikogu kohaliku omavalitsuse huvidest lähtudes. Lepingus nähakse ette eratee kasutamise kord ja tähistus, hüvitis eratee omanikule ning teehoiukulude kandjad.
2. peatükk TEE LIIGID
§ 5. Maantee
(1) Maantee on väljaspool linnu, aleveid ja alevikke paiknev tee sõidukite ja jalakäijate liiklemiseks.
(2) Riigimaantee, mis kantakse riigimaanteede nimekirja, on:
1) põhimaantee, mis ühendab pealinna teiste suurte linnadega, neid linnu omavahel ning pealinna ja teisi suuri linnu tähtsate sadamate, raudteesõlmede ja piiripunktidega;
2) tugimaantee, mis ühendab linnu omavahel ning linnu põhimaanteedega;
3) kõrvalmaantee, mis ühendab linnu alevite ja alevikega, aleveid ja alevikke omavahel või küladega ning neid kõiki põhi- ja tugimaanteedega;
4) ramp ja ühendustee, mis on liikluse korraldamiseks ja liiklusvoogude kanaliseerimiseks rajatud eri- ja samatasandiliste maanteede ristumisalale;
5) muu majandus- ja kommunikatsiooniministri otsuse alusel riigimaanteede nimekirja kantud tee.
(3) Riigimaantee liigi kehtestab ning otsustab tee riigimaanteede nimekirja kandmise ja sellest väljaarvamise majandus- ja kommunikatsiooniminister .
(4) Kohalik maantee on kohaliku liikluse korraldamiseks rajatud maantee.
§ 51. Kohalik tee
Kohalik tee on kohalik maantee, tänav, jalgtee ja jalgrattatee, kohalikuks liiklemiseks ettenähtud talitee ja käesoleva seaduse § 4 lõikes 3 sätestatud korras valla- või linnavalitsuse ja eratee omaniku vahel sõlmitud lepingu alusel avalikuks kasutamiseks määratud eratee. Kohalike teede nimekiri määratakse valla- või linnavolikogu otsusega.
§ 52. Eratee
Eratee on tee, mis paikneb juriidilise või füüsilise isiku kinnisasjal. Erateed võib kasutada üksnes kinnisasja omaniku loal. Käesoleva seaduse § 33 lõikes 8 nimetatud juhtudel võib erateed kasutada kinnisasja omaniku loata.
§ 53. Metsatee
(1) Metsatee on käesoleva seaduse tähenduses riigi omandisse jäetud maal paiknev valdavalt riigimetsa majandamiseks kasutatav tee. Metsateed võib kasutada igaüks juhul, kui riigimetsa majandamist korraldav isik või riigiasutus ei ole metsateed või selle osa sulgenud või metsateel liiklust piiranud.
(2) Riigimetsa majandamist korraldaval isikul või riigiasutusel on õigus vajadusel sõlmida valla- või linnavalitsuse, samuti juriidilise või füüsilise isikuga kokkuleppeid metsatee kasutamiseks ja teehoiu korraldamiseks.
§ 6. Tänav
Tänav on linnas, alevis või alevikus paiknev tee, mis on ehitatud või kohandatud sõidukite või jalakäijate liiklemiseks.
§ 7. Jalgtee ja jalgrattatee
Jalgtee ja jalgrattatee on tee, mis on ehitatud või kohandatud kas ainult jalakäijate, nii jalakäijate kui ka jalgratturite või ainult jalgratturite liiklemiseks.
§ 8. Talitee
(1) Talitee on üle külmunud maa või veekogu rajatav tee, mis on ette nähtud mandri ja saarte või mandri eri kohtade vahel liiklemiseks. Talitee kasutamise aeg on piiratud.
(2) Talitee rajamiseks vajaliku maa või veekogu omanikul on õigus nõuda tee rajajalt maa või veekogu kasutamise eest tasu.
(3) Talitee asukoht, tee kasutamise tähtaeg ja kasutamise tingimused ning tee rajamiseks vajaliku maa või veekogu kasutamise eest võetava tasu suurus nähakse ette maa või veekogu omaniku ja talitee rajamisest huvitatud isiku vahel sõlmitud lepingus.
§ 9. [Kehtetu – RT I 2007, 63, 398 - jõust. 01.01.2008]
3. peatükk TEE SUHTES ESITATAVAD NÕUDED
§ 10. Tee seisund
(1) Teel peab olema võimalik ohutult liigelda ning tee peab vastama tee seisundi nõuetele.
(2) Tee ohutusrajatiste, liiklusmärkide, fooride, piirete, tähispostide ja teemärgistuse kohta ning riigimaantee, kohaliku tee ja talitee seisundi kohta esitatavad nõuded kehtestab majandus- ja kommunikatsiooniminister .
(3) Metsatee seisundi kohta esitatavad nõuded kehtestab keskkonnaminister .
(4) Avalikult kasutatava tee omanik või teehoiu korraldamise eest vastutavaks määratud isik on kohustatud hoidma tee käesolevas seaduses ja selle alusel kehtestatud õigusaktidega sätestatud nõuetele vastavas seisundis.
§ 11. Tee registreerimine
(1) Riiklikus teeregistris registreeritakse käesoleva seaduse:
1) [Kehtetu – RT I 2007, 63, 398 - jõust. 01.01.2008]
2) paragrahvi 5 lõikes 3 nimetatud riigimaanteede nimekirjas olevad teed;
3) paragrahvis 51 nimetatud kohalikud teed;
4) paragrahvi 53 lõikes 1 nimetatud metsateed.
(2) Riiklikus teeregistris võib kohaliku omavalitsuse ettepanekul registreerida avalikuks kasutamiseks määramata erateed.
(3) Riikliku teeregistri asutab ja selle pidamise põhimääruse kehtestab Vabariigi Valitsus .
(4) Riikliku teeregistri vastutav töötleja on Maanteeamet.
§ 12. Tee tähistamine
(1) Riiklikus teeregistris olev Euroopa teedevõrgu tee peab olema tähistatud E-tähisega, riigimaantee vastava riigimaantee tähisega, kohalik tee ja metsatee nime või tähisega. Tänav ja eratee peavad olema tähistatud nimega.
(2) Asustusüksusesse sissesõidu tee ja sealt väljasõidu tee peab tee omanik tähistama suunaviitadega.
(3) Teetähistussüsteemi ja selle rakendamise korra kehtestab majandus- ja kommunikatsiooniminister .
§ 13. Tee kaitsevöönd
(1) Tee kaitseks, teehoiu korraldamiseks, liiklusohutuse tagamiseks ning teelt lähtuvate keskkonnakahjulike ja inimesele ohtlike mõjude vähendamiseks rajatakse tee äärde kaitsevöönd.
(2) Riigimaantee kaitsevööndi laius mõlemal pool sõiduraja telge ja mitme sõiduraja korral mõlemal pool äärmise sõiduraja telge on 50 meetrit.
(3) Kohaliku maantee kaitsevööndi laius mõlemal pool sõiduraja telge ja mitme sõiduraja korral mõlemal pool äärmise sõiduraja telge on 20 kuni 50 meetrit.
(4) [Kehtetu – RT I 2005, 11, 44 - jõust. 27.02.2005]
(5) Tänava kaitsevööndi laius on teemaa piirist kuni 10 meetrit. Kaitsevööndit võib laiendada kuni 50 meetrini, kui see on ette nähtud planeerimisseaduse kohases planeeringus.
4. peatükk TEEHOID
§ 14. Teehoiu mõiste
(2) Teetööks nimetatakse käesoleva seaduse §-s 17 sätestatud tee ehitamist, remontimist ja hooldamist. Ehitus- ja remonditööde liigitus ning nende tehniline kirjeldus sätestatakse käesoleva seaduse § 19 lõikes 2 nimetatud tee projekteerimise normides.
§ 15. Teehoiu kavandamine
(1) Teehoidu kavandades peab järgima liiklusohutuse, keskkonnakaitse ja tee seisundi nõudeid, piirkonna ja riiklikke arengukavasid, eeldatavat liiklussagedust, samuti muid olulisi asjaolusid. Tunnelite hoiutöödel lähtutakse nõuetest, mis on sätestatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivis 2004/54/EÜ tunnelite miinimumohutusnõuete kohta üleeuroopalises teedevõrgus (ELT L 167, 30.04.2004, lk 39–91).
(4) Riigimaanteede teehoiukava koostab Majandus- ja Kommunikatsiooniministeerium vähemalt neljaks aastaks ja seda uuendatakse vajaduse korral igal aastal. Riigimaanteede teehoiukava kinnitab Vabariigi Valitsus.
§ 16. Teehoiu rahastamine
(1) Riigimaanteede teehoidu rahastatakse Vabariigi Valitsuse kinnitatud teehoiukava alusel.
(2) Teehoiu rahastamiseks nähakse riigieelarves ette kulud üldsummas, mille suurus vastab vähemalt 75 protsendile kütuseaktsiisi, välja arvatud erimärgistatud kütuste ja maagaasi aktsiisi, ning 25 protsendile erimärgistatud kütuste aktsiisi kavandatavast laekumisest.
(3) Raha jaotus riigimaanteede hoiuks ning kohalike teede hoiuks määratakse igaks eelarveaastaks riigieelarves.
(4) Raha jaotuse käesoleva paragrahvi lõike 3 alusel riigimaanteede hoiuks vajalike kulude vahel, samuti kohalike teede hoiuks omavalitsusüksuste kaupa kinnitab Vabariigi Valitsus.
§ 17. Tee planeerimine, ehitamine, remontimine ja hooldamine
(1) Tee ehitamiseks ettenähtud maa-ala planeering koostatakse planeerimisseaduse kohaselt.
(2) Tee ehitamise eesmärk on muuta liiklemine ohutumaks, suurendada tee läbilaskevõimet ja seega soodustada transiitliiklust, parandada keskkonnaseisundit või soodustada piirkonna arengut. Tee ehitamise tulemus on uus tee, tee klassi muutumine, uus ristmik või lisarada.
(3) Tee remontimise eesmärk on kõrvaldada tee-elementide kulumise ja kahjustuste tagajärjed. Remondi tulemus on tee-elementide esialgne tehniline seisund. Tee klass remondi tulemusena ei muutu.
(31) Tee hooldamise eesmärk on tagada tee seisundi vastavus käesoleva seaduse § 10 lõikes 2 nimetatud nõuetele.
(4) [Kehtetu – RT I 2007, 63, 398 - jõust. 01.01.2008]
(5) Tee-ehitusmaterjali ja -toote nõuetele vastavuse tõendamise kord ja nõuetele vastavuse tõendamiseks vajalikud vastavushindamise protseduurid kehtestatakse ehitusseaduses sätestatud korras.
§ 18. Kinnisasja sundvõõrandamine
(1) Avalikult kasutatava tee ehitamise korral kohaldatakse ettenähtud sundvõõrandamise suhtes kinnisasja sundvõõrandamise seadust.
(2) [Kehtetu – RT I 2005, 40, 312 - jõust. 21.07.2005]
§ 19. Tee-ehitusprojekt
(3) Uue tee ehitamisel koostatakse projekti esimese etapina tee eelprojekt, millega määratakse kindlaks tee asukoht. Eelprojekti koostamise käigus küsib tee omanik planeerimisseaduse tähenduses puudutatud isikute arvamust, mida võimaluse korral eelprojekti koostamisel arvestatakse.
(5) Riigi põhimaantee projekteerimise tingimused väljastab Maanteeamet ning riigi tugi- ja kõrvalmaantee projekteerimise tingimused Maanteeameti kohalik asutus oma tegevuspiirkonnas. Kohalike teede projekteerimise tingimused väljastab valla- või linnavalitsus.
(6) Projekt koostatakse kehtestatud üldplaneeringu või kehtestatud maakonnaplaneeringu alusel.
(8) Projektile või selle osale ekspertiisi tegemise vajaduse otsustab projekti tellija või tee omanik. Teetööde kirjeldusele ekspertiisi ei tehta.
§ 191. Tee ehitus- ja remonditööde omanikujärelevalve
(6) Omanikujärelevalvet tegeva isiku ülesanne on:
1) kontrollida ehitus- ja remonditööde vastavust projektile või teetööde kirjeldusele;
2) võtta vastu töid konstruktsioonide või rajatise osade kohta, mis kaetakse järgmistel ehituse või remondi etappidel muu konstruktsiooniosa või materjaliga ning millega seoses kaob hilisem võimalus nende vahetuks ülevaatamiseks, nagu näiteks muldkeha alumised kihid, tekstiilivõrgud, teekatendi kihid, hüdroisolatsioon, monteeritavate elementide vahelised liitekohad ning vuugid, raudbetooni armatuur jne (edaspidi kaetud tööd);
3) kontrollida ehitus- ja remonditööde ohutust keskkonnale ja inimestele;
4) kontrollida ehitus- ja remonditööde kvaliteedinõuetest kinnipidamist.
(7) Omanikujärelevalvet tegeval isikul on õigus nõuda:
1) kasutatud tee-ehitusmaterjalide ja toodete ning paigaldatud seadmete vastavusdeklaratsioonide olemasolu ning nendel märgitud andmete vastavust hindamisasutuste väljastatud vastavussertifikaatidele, samuti hooldus- või kasutusjuhendite ja muude vajalike dokumentide esitamist;
2) nõuetele mittevastavate ehitus- ja remonditööde ümbertegemist;
3) ehitus- või remonditööde peatamist puuduste kõrvaldamiseks juhul, kui tööde jätkamine võib muutuda ohtlikuks keskkonnale või inimestele;
4) ehitus- ja remonditööde nõuetekohast dokumenteerimist.
(8) Omanikujärelevalve tegemise korra kehtestab majandus- ja kommunikatsiooniminister .
§ 20. Riiklik ehitusjärelevalve
(1) Riiklik ehitusjärelevalve on pädeva asutuse järelevalvetegevus tee ehitus- ja remonditööde käesoleva seaduse nõuetele vastavuse kontrollimiseks. Riiklikku ehitusjärelevalvet (edaspidi ehitusjärelevalve) korraldab:
1) riigimaanteedel Maanteeamet;
2) kohalikel teedel Maanteeamet või Maanteeameti kohalik asutus oma tegevuspiirkonnas.
(3) Ehitusjärelevalvet tegeva ametiisiku ülesanne on kontrollida:
1) tee-ehitusloa olemasolu tee ehitus- või remonditöödeks, mille puhul on nõutud ehitusluba;
2) tee ehitus- ja remonditööde vastavust seadustele, projektile ja teetööde kohta kehtestatud normidele;
3) tee-ehitusloaga kehtestatud nõuete täitmist;
4) omanikujärelevalve tegevust;
5) riikliku teeregistri andmete õigsust.
(4) Ehitusjärelevalvet tegeval ametiisikul on õigus:
1) pääseda ette teatamata ja takistamatult teele ning kontrollida tee ehitus- ja remonditöid;
2) kontrollida käesolevas seaduses või selle alusel antud õigusaktides teele kehtestatud nõuete täitmist;
3) saada riigiasutuselt, kohalikult omavalitsuselt, ehitustoote müüjalt, tee omanikult, ehitusloa taotlejalt või ettevõtjalt tee ehitus- ja remonditööde kontrollimiseks vajalikke andmeid;
4) kontrollida tee-ehitusloale kantud andmete tegelikkusele vastavust;
5) tutvuda teed, tee ehitus- ja remonditöid, projekteerimist, uuringuid, omanikujärelevalvet, projektide ekspertiise ning teede kasutamise ohutust või kasutamise otstarvet puudutavate dokumentide, samuti tee ehitus- ja remonditööde kontrollimiseks vajalike dokumentide originaalide või koopiatega ja saada nende ärakirju;
6) tellida tee suhtes kehtestatud nõuetele vastavuse kontrollimiseks hindamisteenust ja ekspertiise;
7) nõuda ettevõtjalt projektis, teetööde kirjelduses või töövõtulepingus määratud kvaliteedinõuetele mittevastavate teetööde ümbertegemist;
8) korraldada tee ehitus- või remonditöödel toimunud õnnetuste põhjuste uurimist;
9) määrata tähtaeg puuduste kõrvaldamiseks;
10) teha ettekirjutusi käesoleva paragrahvi lõikes 6 sätestatud juhtudel.
(6) Ehitusjärelevalvet tegev ametiisik teeb ettekirjutuse, kui:
1) tee ehitus- või remonditööde tegija või omanikujärelevalvet tegev ettevõtja tegutseb tegevusloata;
2) tee ehitus- või remonditööde käigus ei peeta kinni projektist või teetööde kirjeldusest;
3) omanikujärelevalvet tegev isik või asutus ei tee omanikujärelevalvet piisavalt;
4) töö tegija on kasutanud tee ehitus- või remonditööde nõuetele mittevastavat ehitustoodet;
5) tee on muutunud ohtlikuks inimese elule, tervisele, varale või keskkonnale.
(7) Ehitusjärelevalvet tegev ametiisik oma ettekirjutuses:
2) esitab nõude tee ehitus- või remonditööde, tee kasutamise, samuti ehitustoote teesse püsivalt paigaldamise osaliseks või täielikuks peatamiseks;
3) kohustab tegema edasiste tee ehitus- või remonditööde, tee kasutamise, ehitustoote teesse püsivalt paigaldamise ja omanikujärelevalve õiguspäraseks jätkamiseks vajalikke toiminguid.
(8) Maanteeamet ning Maanteeameti kohalik asutus võib ametiisiku poolt tehtud ettekirjutuse täitmata jätmise korral rakendada asendustäitmist või sunniraha asendustäitmise ja sunniraha seaduses sätestatud korras. Sunniraha ülemmäär on ühel korral 30 000 krooni ning kokku 100 000 krooni ühe ja sama kohustuse täitmisele sundimiseks.
§ 21. Tee-ehitusluba
(2) Riigi põhimaantee tee-ehitusloa annab Maanteeamet ning riigi tugi- ja kõrvalmaantee tee-ehitusloa Maanteeameti kohalik asutus oma tegevuspiirkonnas, teavitades ehitusloa väljaandmisest kohalikku omavalitsust. Kohaliku tee tee-ehitusloa annab valla- või linnavalitsus.
(6) Tee-ehitusluba ei anta, kui:
1) projekt ei vasta kehtestatud nõuetele;
2) projekti on koostanud või projekti ekspertiisi on teinud asjakohase tegevusloata isik või
3) projekteeritud tee kahjustab asjaõigusseaduse §-des 143–151 sätestatud naabrusõigusi ja kui naabriga ei ole saavutatud kokkulepet.
(8) Tee-ehitusloa väljaandjal on õigus tunnistada luba kehtetuks, kui:
1) tööd ei ole alustatud tee-ehitusloa väljaandmisest arvates ühe aasta jooksul;
2) tööde jätkamine võib muutuda ohtlikuks keskkonnale või inimestele;
3) rikutakse teetöid reguleerivaid õigusakte;
4) ei järgita projekti või
5) rikutakse muid tee-ehitusloaga ettenähtud nõudeid.
(9) Tee-ehitusloa ja tee kasutusloa andmise korra ja vormid ning ehitus- ja remonditööde dokumenteerimise nõuded ja korra kehtestab majandus- ja kommunikatsiooniminister .
§ 22. Teekasutusluba
(1) Tee kasutamiseks annab loa tee-ehitusloa andja.
(2) Teekasutusloa võib anda pärast tee projektikohast valmimist ja ehitusjärelevalve ettekirjutuste täitmist.
(3) Tee kantakse teeregistrisse pärast teekasutusloa saamist.
(4) Ehitatava või remonditava tee võib teekasutusloa alusel võtta valminud osade kaupa kasutusele juhul, kui on tagatud liiklusohutus.
§ 23. Tee likvideerimine
(1) Avalikult kasutatava tee võib likvideerida, kui seda ei kasutata pärast uue tee ehitamist või mõnel muul põhjusel. Tee likvideerimiseks on vajalik vastava valla- või linnavalitsuse kirjalik nõusolek.
(2) Valla- või linnavalitsus võib lubada tee likvideerida ilma asjakohase projektita.
(3) Eratee võib likvideerida eratee omanik, teavitades sellest eelnevalt kirjalikult kohalikku omavalitsust.
§ 24. Teedokumentide säilitamine
Teeprojekti ja muud olulised dokumendid peab säilitama tee omanik. Teekasutusloa saamisest arvates kümne aasta pärast antakse teedokumendid arhiivi, kus neid säilitatakse arhiiviseaduses sätestatud korras.
§ 25. Teehoiu korraldajad
(1) Teehoidu korraldab tee omanik Euroopa lepingu, riigihangete seaduse ja käesoleva seaduse ning nende alusel antud õigusaktide kohaselt.
(2) Maanteeamet ja Maanteeameti kohalik asutus korraldavad teehoidu riigimaanteedel ja on kohustatud nendel teedel looma tingimused ohutuks liiklemiseks.
(21) Maanteeameti peadirektor esindab Eesti Vabariiki edasivolitamise õigusega riigimaanteede hoiuks vajalike maaüksuste omandamiseks maaomanikega läbirääkimiste pidamisel ja vajalike tehingute tegemiseks kõigi seadusest tulenevate õiguste ja kohustustega. Riigi poolt riigimaanteede hoiuks omandatavate maaüksuste valitseja on Majandus- ja Kommunikatsiooniministeerium.
(3) Valla- või linnavalitsus korraldab teehoidu kohalikel teedel ja on kohustatud nendel teedel looma tingimused ohutuks liiklemiseks. Tiheasustusega omavalitsuses, kus elab rohkem kui 40 000 elanikku, on kohalike teede teehoidu teostav ettevõtja hädaolukorra seaduse § 34 lõike 9 punktis 2 nimetatud elutähtsa teenuse osutaja.
(31) Riigimetsa majandamist korraldav isik või riigiasutus korraldab teehoidu metsateel.
(4) Eratee omanik korraldab tema omandis oleval teel teehoidu ja on kohustatud looma tingimused ohutuks liiklemiseks tema teel.
(5) Talitee rajaja korraldab teehoidu taliteel ja on kohustatud looma tingimused ohutuks liiklemiseks tema rajatud teel.
(6) Teetööde ajal tagab liikluskorraldusvahendite nõuetekohase paigalduse ja liiklusohutuse teetöö tegija.
(7) Linnas, alevis ja alevikus on teega külgneva territooriumi kasutaja kohustatud tegema heakorratöid sõidutee ja vastava territooriumi vahel oleval kõnniteel.
§ 251. Tegevusluba
(1) Avalikult kasutatavate teede ehitamiseks, remontimiseks ja nimetatud teetööde ehitusjärelevalveks, teede hooldamiseks, kõikide teede projekteerimiseks ning projekti ekspertiisi tegemiseks on nõutav tegevusluba. Tegevusluba antakse füüsilisele või juriidilisele isikule, kes on täitnud nõuded vastava teehoiutöö tegemiseks.
(2) Tegevusluba on vajalik järgmisteks teehoiutöödeks:
1) teede projekteerimine ja teeprojektide ekspertiis, välja arvatud tunnelid, sillad ja viaduktid (edaspidi sillad);
2) sildade projekteerimine ja sillaprojektide ekspertiis;
3) teede ehitamine, remontimine ja hooldamine, välja arvatud sildade ehitamine ja remontimine;
4) sildade ehitamine ja remontimine;
5) liikluskorralduse projektide tegemine ja nende projektide ekspertiis;
6) liikluskorraldusvahendite paigaldamine;
7) teehoiutööde ehitusjärelevalve.
(3) Juriidiline isik võib taotleda tegevusluba kõikide käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud teehoiutööde tegemiseks. Füüsiline isik võib taotleda tegevusluba teede projekteerimiseks ja teeprojektide ekspertiisiks, sildade projekteerimiseks ja sillaprojektide ekspertiisiks, liikluskorralduse projektide tegemiseks ja nende projektide ekspertiisiks, liikluskorraldusvahendite paigaldamiseks ning teehoiutööde ehitusjärelevalveks.
(4) Tegevusluba ei ole nõutav järgmisteks tee omaniku tellitud teetöödeks:
1) lumetõrje- ja lumekoristustööd;
2) libedusetõrje kõnni- ja jalgrattateedel;
3) teemaa ja teekraavide hooldetööd;
4) ühissõiduki ootekodade ja tee teenindusrajatiste hooldamine;
5) teede puhastus- ja korrastustööd;
6) liiklusmärkide paigaldamine ja hooldamine.
(5) Teede projekteerimise ja projektide ekspertiisi tegevusluba omavalt isikult ei nõuta eraldi tegevusluba liikluskorralduse projektide ja nende projektide ekspertiisi tegemiseks.
(6) Teede ehitamise, remontimise ja hooldamise tegevusluba omavalt juriidiliselt isikult ei nõuta eraldi tegevusluba liikluskorraldusvahendite paigaldamiseks.
§ 252. Tegevusloa taotlejale esitatavad nõuded
(1) Teede projekteerimiseks ja teeprojektide ekspertiisiks, sildade projekteerimiseks ja sillaprojektide ekspertiisiks, liikluskorralduse projektide tegemiseks ja nende projektide ekspertiisiks, liikluskorraldusvahendite paigaldamiseks ning teehoiutööde ehitusjärelevalveks tegevusluba taotleval juriidilisel isikul peab igal tegevusluba nõudval tegevusalal olema vähemalt üks töölepingu alusel töötav teehoiutöö kvaliteedi eest vastutav töötaja (edaspidi vastutav töötaja), kellel on vastav füüsilise isiku tegevusluba.
(2) Teede ehitamiseks, remontimiseks ja hooldamiseks ning sildade ehitamiseks ja remontimiseks tegevusluba taotleval juriidilisel isikul peab igal tegevusluba nõudval tegevusalal olema vähemalt üks vastutav töötaja, kes vastab käesoleva paragrahvi lõigetes 3 ja 4 sätestatud nõuetele.
(21) Isik võib olla vastutavaks töötajaks ainult ühe ettevõtja juures ja ainult ühel tegevusluba nõudval teehoiutööl.
(3) Tegevusluba taotleval füüsilisel isikul ja juriidilise isiku vastutaval töötajal peab olema vastav akadeemiline või rakenduslik erialane kõrgharidus ning erialane töökogemus.
(4) Erialaseks töökogemuseks loetakse töötamist pärast akadeemilise või rakendusliku erialase hariduse omandamist järgmiselt:
1) teede projekteerimise ja teeprojektide ekspertiisi, sildade projekteerimise ja sillaprojektide ekspertiisi ning liikluskorralduse projektide tegemise ja nende projektide ekspertiisi korral vähemalt kolmeaastast töötamist vastavalt teede, sildade või liikluskorralduse projekteerijana;
2) teede ehitamise, remontimise ja hooldamise, sildade ehitamise ja remontimise ning liikluskorraldusvahendite paigaldamise korral vähemalt kolmeaastast töötamist vastava teehoiutöö juhina;
3) teehoiutööde ehitusjärelevalve tegemise korral vähemalt kolmeaastast töötamist teede või sildade projekteerijana, teehoiutööde ehitusjärelevalve insenerina või teehoiutöö juhina, välja arvatud teede, sildade ja liikluskorralduse projektide ekspertiisitööde juhina ning liikluskorraldusvahendite projekteerimistööde ja liikluskorraldusvahendite paigaldustööde juhina.
(5) Teehoiutööde ehitusjärelevalve tegevusluba taotlev füüsiline isik peab lisaks käesolevas paragrahvis sätestatud nõuetele olema läbinud majandus- ja kommunikatsiooniministri tunnustatud asutuses teehoiutööde ehitusjärelevalve koolituskursuse ja sooritanud kursuse kirjaliku lõpueksami. Koolituskursuse peab tegevusloa omanik läbima iga kolme aasta tagant.
(6) Majandus- ja kommunikatsiooniminister kinnitab koolituskursuse õppekava.
(7) Erandkorras võib teehoiutööde tegevusluba taotleda või olla vastutavaks töötajaks tee-ehitusalase keskeriharidusega isik, kelle senine tööalane tegevus, täiendusõpe ning tööandjate ja ameti- või erialaliitude soovitused tunnistavad tema pädevust vastaval tegevusalal tegutsemiseks.
(8) Välisriigi kodaniku ja ettevõtja suhtes kehtivad teehoiutööde tegevusloa taotlemise korral samad nõuded, mis Eesti Vabariigi kodaniku ja ettevõtja suhtes.
§ 253. Tegevusloa taotlemine
(1) Tegevusloa saamiseks peab füüsiline isik esitama Maanteeametile taotluse koos dokumentide koopiatega, mis tõendavad vastava teehoiutöö tegemise oskusi.
(2) Tegevusloa saamiseks peab juriidiline isik esitama Maanteeametile taotluse, millele on lisatud:
1) andmed tema kasutuses oleva vastava teehoiutöö tegemiseks vajaliku tehnilise varustuse kohta;
2) ametlikult kinnitatud väljavõte asutamisotsusest, -lepingust, ühingulepingust või põhikirjast tegevusvaldkondade kohta;
3) töölepingu alusel töötavate vastutavate töötajate nimekiri, kuhu on märgitud nende erialased oskused ja erialased töökogemused;
4) [kehtetu – RT I 2002, 61, 375 - jõust. 01.08.2002]
§ 254. Tegevusloa väljaandmine, pikendamine ja muutmine
(1) Teehoiutööde tegevuslubasid annab välja Maanteeamet. Tegevusloa väljaandmiseks hindab Maanteeamet tegevusloa taotleja vastavust käesoleva seaduse §-s 252 sätestatud nõuetele ning kontrollib taotleja maksuvõlgnevuse puudumist.
(2) Tegevusluba antakse kolmeks aastaks. Tegevusloa kehtivusajal on Maanteeametil õigus nõuda tegevusloa omanikult vastutavate töötajate nimekirja.
(3) Tegevusloale märgitakse järgmised andmed:
1) tegevusloa omaniku nimi ja aadress;
2) lubatud tegevusalad;
4) tegevusloa väljaandmise kuupäev ja kehtivusaeg;
(4) Tegevusloa taotleja peab 10 päeva jooksul pärast tegevusloa andmise otsuse teatavakstegemist tasuma riigilõivu.
(5) Tegevusloa kehtivusaja möödumisel pikendatakse tegevusloa omaniku taotlusel tegevusluba kolmeks aastaks.
(6) Tegevusloa pikendamise korral kehtivad tegevusloa väljaandmiseks sätestatud nõuded.
(7) Tegevusloale kantud andmete muutumise korral on tegevusloa omanik kohustatud taotlema tegevusloa muutmist. Kui tegevusloa omaniku taotluse alusel muudetakse loale märgitud tegevusala või muid andmeid, ei muutu tegevusloa kehtivusaeg ega võeta riigilõivu.
(8) Otsuse tegevusloa andmise, pikendamise, muutmise või vastava toimingu tegemisest keeldumise kohta teeb Maanteeamet hiljemalt 30 päeva jooksul pärast kõigi nõutavate dokumentide saamist. Tegevusloa taotlejat teavitatakse seitsme päeva jooksul pärast sellekohase otsuse vastuvõtmist.
§ 255. Tegevusloa peatamine ja kehtetuks tunnistamine
(1) Tegevusloa võib peatada, kui tegevusloa omanik:
1) on rikkunud teehoiutööde suhtes kehtestatud nõudeid;
2) on esitanud tegevusloa taotlemise või pikendamise korral valeandmeid;
3) ei ole ettenähtud ajaks või ulatuses täitnud ehitusjärelevalve ettekirjutusi;
4) on juriidiline isik, kelle teenistuses ei ole nõuetekohase pädevusega vastutavat töötajat;
5) ei ole tegevusloale kantavate andmete muutumisel teinud tegevusloa muutmise taotlust;
6) ei ole tasunud riigilõivu 10 päeva jooksul pärast talle teatavaks tehtud otsust tegevusloa väljastamise kohta.
(2) Maanteeamet võib anda tegevusloa omanikule tähtaja tegevusloa peatamise tinginud puuduste kõrvaldamiseks.
(3) Tegevusloa kehtivusaeg ei pikene tegevusloa peatamise aja võrra.
(4) Tegevusluba tunnistatakse kehtetuks, kui tegevusloa omanik ei ole talle teatatud tähtaja jooksul puudusi kõrvaldanud.
(5) Teehoiutööde tegevusloa taotluse menetlemise korra, tegevusloa vormi ning taotluste vorminõuded kehtestab majandus- ja kommunikatsiooniminister.
§ 256. Vaidluste lahendamine
(1) Kui tegevusloa taotleja või omanik ei ole nõus Maanteeameti otsusega tegevusloa väljaandmisest keeldumise, tegevusloa peatamise või kehtetuks tunnistamise kohta, võib ta esitada kirjaliku vaide majandus- ja kommunikatsiooniministrile.
(2) Majandus- ja kommunikatsiooniminister vaatab vaide läbi ja teeb vaideotsuse vaide esitajale teatavaks posti teel või elektrooniliselt seitsme päeva jooksul pärast otsuse vastuvõtmist.
§ 26. Tasuline tee
(2) Kui käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetamata tee omanik soovib rakendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2004/52/EÜ ühenduse elektroonilise maanteemaksu koostalitlusvõime kohta (ELT L 166, 30.04.2004, lk 124–143) kohast elektroonilist maanteemaksu, teavitab ta sellest majandus- ja kommunikatsiooniministrit, kes kehtestab seejärel mõistliku aja jooksul määrusega korra, millega tagatakse direktiivi nõuete täitmine.
§ 27. Teel paiknev teeväline rajatis
(1) Teel paikneva melioratsiooni- ja hüdrotehnilise ning muu rajatise hoidu korraldab selle omanik tee omaniku nõusolekul.
(2) Teed ületavat viadukti hoiab korras selle omanik.
§ 28. Raudteeületuskoht
(1) Raudteeületuskoht on tee ja raudtee samatasandilise ristumise ala.
(2) Raudteeületuskohal teeb ristumiskoha hoiutöid ja on kohustatud looma tingimused ohutuks liiklemiseks tee omanik ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja või raudtee muu omanik või valdaja nende valduses oleva kinnisasja ulatuses, välja arvatud talihooldustööde puhul, mis on raudteeületuskoha terves ulatuses tee omaniku kohustus. Tee talihooldustööde tegija ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja või raudtee muu omanik või valdaja sõlmivad lepingu, milles on sätestatud talihooldustööde tehnilised üksikasjad.
(3) Tee ja raudtee kattuvas kaitsevööndis teevad tee omanik ja raudtee omanik hoiutöid omavahelise kokkuleppe alusel.
[RT I 2003, 79, 530 - jõust. 31.03.2004]
§ 29. Avalikult kasutatava tee maakasutus
(1) Avalikult kasutatava tee maakasutuse sihtotstarve on transpordimaa.
(2) Kui avalikult kasutatav tee on avarii või loodusõnnetuse tagajärjel muutunud kasutamiskõlbmatuks või kui teerajatist ei ole võimalik ehitada või remontida ajutist ümbersõiduteed rajamata, on kinnisasja omanik kohustatud taluma, et ajutiseks ümbersõiduks kasutatakse talle kuuluvat erateed või muud maad, mida on võimalik ajutise teena kasutada.
(3) Avalikult kasutatava tee omanikul on õigus anda teemaad maakasutust reguleerivate õigusaktide kohaselt kasutada teisele isikule ilma hoonestusõiguseta tingimusel, et see ei raskenda teehoidu ega halvenda liiklusolusid. Tehnovõrke ja -rajatisi võib tee omaniku nõusolekul paigaldada teemaale või erandkorras ka tee muldkehasse vastavuses käesoleva
seaduse § 19 lõikes 2 nimetatud tee projekteerimise normidega.
(4) Teealuses maapõue osas tehtavate kaevandamistööde suhtes, välja arvatud allmaaehitiste rajamine, ei kohaldata maapõueseadust.
§ 30. Kvaliteedinõuded
(2) Tee ja teetööde kvaliteedinõuded kehtestab majandus- ja kommunikatsiooniminister .
§ 31. Teave tee seisundi ja kasutuskorralduse kohta
(1) Riigimaanteede seisundi ning nende kasutamise ja kaitse põhinõuete kohta annab teavet Maanteeamet. Operatiivinfot riigimaanteede liiklusolude kohta annab Maanteeamet üleriigilise levikuga raadio kaudu.
(2) Maanteeamet peab üleriigilise levikuga raadio kaudu teatama riigimaantee liikluskorralduse olulisest muudatusest ja selle kehtimisajast vähemalt 24 tundi ette. Avalikult kasutatava tee omanik peab liikluskorralduse muudatusest teatama viisil, mis võimaldab teavet saada sellel liiklejal, kes seda vajab.
(3) Tugeva lumetuisu ja kiilasjää tekkimise korral ning muul liikluskorraldust või liiklusohutust oluliselt mõjutaval juhul on Maanteeamet kohustatud üleriigilise levikuga raadio kaudu viivitamata teatama riigimaantee olukorrast ja andma operatiivinfot loodus- või liiklusõnnetusest põhjustatud liikluskorralduse muudatustest.
(4) Järelepärimise korral peab tee omanik andma teavet tee seisundi ja kasutuskorralduse kohta.
5. peatükk TEE KASUTAMINE JA KAITSMINE
§ 32. Tee kasutajale esitatavad nõuded
(1) Teed ja tee kaitsevööndit kahjustada ja risustada on keelatud. Tee omanik ja tee kaitsevööndi omanik võivad nõuda tee või tee kaitsevööndi kahjustajalt või risustajalt teehoiukulude katteks hüvitist.
(2) Veoste või sõitjate veoga tegelev ettevõtja peab andma tee omanikule tema nõudmisel andmeid teed kasutavate sõidukite, vedude mahu, teekonna ning sõitude sageduse kohta.
(3) Tee ja tee kaitsevööndi kasutamise ning kaitsmise nõuded kehtestab majandus- ja kommunikatsiooniminister .
§ 33. Veoste ja sõitjate vedu
(1) Liiklust korraldatakse liiklusseaduse ja selle alusel antud õigusaktide kohaselt.
(2) Liiklusväliseks otstarbeks võib teed kasutada üksnes tee omaniku kirjalikul loal ja tema kehtestatud tingimustel.
(3) Kui avalikult kasutatav tee suletakse liiklusvälise ürituse korraldamiseks, on asjaomase loa saanud isik kohustatud liikluse ümberkorraldamisega seotud kulud tee omanikule hüvitama.
(4) Nii koormaga kui ka koormata liikleva sõiduki suurimad lubatud mõõtmed ning massi ja teljekoormused kehtestab majandus- ja kommunikatsiooniminister.
(5) Sõitjate turvalisuse tagamiseks peab tee omanik hoolitsema nii tee kui ka sõitjate peale- ja mahamineku kohtade ohutuse eest.
(6) Lasteveo- või muu ühissõiduliini avamiseks on vaja tee omaniku kirjalikku nõusolekut.
(7) Laste ja teiste reisijate ohutuse tagamiseks võib tee omanik seada nii ajutisi kui ka alalisi piiranguid muude sõidukite liiklemiseks ühissõidukite marsruudil.
(8) Erateed ja reaalservituudiga erateed ning tasulist teed peab tee omanik lubama tasuta kasutada alarmsõidukil ja erakorralise või sõjaseisukorra ajal kaitseväe sõidukil. Muudel sõidukitel peab tee omanik lubama teed tasuta kasutada ainult juhul, kui avalikult kasutatav tee on avarii või loodusõnnetuse tagajärgede likvideerimiseks suletud.
§ 34. Liiklusväline teabevahend
(1) Liiklusväline teabevahend on püsivalt maapinnaga ühendatud alusele või teisaldatavale kandekonstruktsioonile, sõidukile või muule teabevahendi kandjale paigaldatud kuulutus, teadaanne või märgis, mis ei ole ette nähtud liikluse korraldamiseks või mis ei ole liikluskorraldusvahendi kohta kehtestatud nõuete kohane.
(2) Liiklusvälise teabevahendi paigaldamise loa teemaale riigi põhimaanteedel annab Maanteeamet ning riigi tugi- ja kõrvalmaanteedel Maanteeameti kohalik asutus oma tegevuspiirkonnas, kohalikel teedel valla- või linnavalitsus. Tee kaitsevööndi alale annab liiklusvälise teabevahendi paigaldamise loa eelnimetatud asutus tee kaitsevööndi maa omaniku kirjalikul nõusolekul ja tema seatud tingimustel. Loa saamiseks tuleb taotlejal esitada teabevahendi joonis ja paigutuse skeem. Teele ja tee kaitsevööndi alale võib paigaldada liiklusvälise teabevahendi, mis:
(3) Liikluses vastavalt liiklusseadusele osalevale sõidukile liiklusvälise teabevahendi paigaldamiseks ei ole vaja tee omaniku või tee kaitsevööndi maa omaniku luba.
(4) Teele ja tee kaitsevööndi alale ei või paigaldada liiklusvälist teabevahendit, mis oma kujult, värvilt või kujunduselt on selline, et teda võidakse pidada liikluskorraldusvahendiks.
(5) Liiklusvälise teabevahendi paigaldamise nõuete eiramisega tekitatud kahju peab liiklejale hüvitama teabevahendi omanik.
(6) Euroopa teedevõrgu teele ja selle kaitsevööndi alale võib liiklusvälise teabevahendi paigaldada ainult rööpselt tee teljega.
(7) Maanteele ja maantee kaitsevööndi alale võib liiklusvälise teabevahendi paigaldada käesoleva paragrahvi lõikes 2 sätestatud tingimusel, kui teabevahendi sõiduteepoolse serva kaugus sõidutee äärest on vähemalt 12 meetrit. Teemaal või tee kaitsevööndis asuvate tehnovõrkude ja -rajatiste asukohta tähistavad teabevahendid paigaldatakse tehnovõrkude ja -rajatiste omanike ja maa omaniku kokkuleppel.
(8) Liiklusvälise teabevahendi omanik kannab kõik kulutused seoses teabevahendi paigaldamise, hoiu ja kõrvaldamisega.
(9) Teele või tee kaitsevööndisse tee omaniku või tee kaitsevööndi maa omaniku nõusolekuta paigaldatud liiklusvälise teabevahendi peab teabevahendi omanik tee omaniku või tee kaitsevööndi maa omaniku nõudel viivitamata kõrvaldama. Nõude täitmata jätmise korral on tee omaniku või tee kaitsevööndi maa omanikul õigus teabevahend kõrvaldada. Teabevahendi kõrvaldamise kulud kannab teabevahendi omanik.
(10) Tee omaniku loal paigaldatud liiklusvälise teabevahendi, mis on vastuolus käesolevas seaduses sätestatud nõuetega, paigutab teabevahendi omanik tee omaniku nõudmisel ümber. Ümberpaigutuskulud jaotatakse teabevahendi omaniku ja tee omaniku kokkuleppel.
§ 35. Erakorraline vedu ja sõit
(1) Erakorralised on vedu ja sõit, mil suuremõõtmelise või raskekaalulise veose või veoseta sõiduki kas või üks suurim mõõde, mass või teljekoormus ületab käesoleva seaduse § 33 lõike 4 alusel kehtestatud suuruse.
(2) Avalikult kasutataval teel on erakorraline vedu ja sõit lubatud eriloaga ja eritasu eest ning üksnes loal märgitud marsruudil ja tingimustel. Tee omanikule erakorralise veo või sõiduga tekitatud kulutuste hüvitamise ja eritasu määrad ning erilubade väljaandmise korra kehtestab majandus- ja kommunikatsiooniminister .
§ 36. Tegevus teel ja tee kaitsevööndis
(1) Teel ja tee kaitsevööndis on tee omaniku nõusolekuta keelatud:
1) ehitada hooneid või rajatisi ning rajada istandikke. Detailplaneeringu koostamise kohustusega aladel võib hooneid ehitada teekaitsevööndisse juhul, kui see on lubatud kohaliku omavalitsuse kehtestatud detailplaneeringus;
2) ehitada kiirendus- või aeglustusrada, peale- või mahasõiduteed, alalist või ajutist müügipunkti või muud teeninduskohta;
3) takistada jalakäijate liiklemist neid häiriva tegevusega;
4) paigaldada valgustusseadet või teabe- ja reklaamivahendit;
5) korraldada spordivõistlust või muud rahvaüritust;
6) kaevandada maavara ja maa-ainest;
7) teha metsa uuendamiseks lageraiet;
8) teha veerežiimi muutust põhjustavat maaparandus- või muud teehoiuvälist tööd.
(2) Tee kaitsevööndi maa omanik on kohustatud kaitsevööndis hoidma korras teemaaga külgneva kaitsevööndi maa-ala ja sellel paikneva rajatise ning kõrvaldama või lubama kõrvaldada nähtavust piirava istandiku, puu, põõsa või muu liiklusele ohtliku rajatise. Ta peab võimaldama paigaldada teega külgnevale kaitsevööndi kinnistule talihooldeks ajutisi lumetõkkeid, rajada lumevalle ja kraave tuisklume tõkestamiseks ning paisata lund väljapoole teemaad, kui nimetatud tegevus ei takista juurdepääsu tema elukohale ja varale.
(3) Mitmele omanikule kuuluvate teede ristumiskohal vastutab iga omanik ohutuks liiklemiseks vajaliku tee seisundi eest talle kuuluva kinnisasja ulatuses.
(4) Uue tee ristumiskoha ehitamise kulud kannab omanik, kes nõuab teede ühendamist. Teede omanike kokkuleppel võib kulud jaotada.
[RT I 2005, 40, 312 - jõust. 21.07.2005]
6. peatükk KOHUSTUSED
§ 37. Tee omaniku õigused ja kohustused
(1) Avalikult kasutatava tee omanik on kohustatud:
1) korraldama tee kasutamist ja kaitset;
2) teostama tee ülevaatust ja hoidma tee kehtestatud nõuetele vastavas seisundis;
3) kõrvaldama teelt liiklust ohustava või nähtavust piirava istandiku, puu, põõsa või muu liiklusele ohtliku rajatise, prahi, hukkunud loomad ja linnud;
4) liiklusõnnetuse korral ja muus teisi liiklejaid ohustavas olukorras paigaldama tee kasutajat hoiatavad või liiklust ümbersuunavad liikluskorraldusvahendid;
5) andma teavet tee sulgemisest ja muudatustest tee kasutamiskorralduses käesoleva seaduse § 31 lõikes 2 sätestatud viisil.
(2) Kui pinnase sulamise, vihma või muude liiklust oluliselt mõjutavate tegurite tõttu on tee konstruktsioon nõrgenenud ja liiklus võib teed kahjustada või liigelda on ohtlik, võib tee omanik tee või selle osa teatavaks ajaks sulgeda või teel liiklust piirata. Tee sulgemisest või liikluspiirangutest tuleb teatada käesoleva seaduse § 31 lõikes 2 sätestatud korras.
(21) Riigimetsa majandamist korraldav isik või riigiasutus võib metsatee või selle osa teatavaks ajaks sulgeda või teel liiklust piirata lisaks käesoleva paragrahvi lõikes 2 märgitud juhtudele ka tulekaitse kaalutlustel, metsa ökosüsteemide kaitseks, õigusrikkumise takistamiseks, metsamajandamistöödel ohutuse tagamiseks või kui teed ei vajata riigimetsa majandamiseks ja kohalikuks liiklemiseks. Metsatee sulgemiseks või liikluse piiramiseks peab paigaldama nõutavad liikluskorraldusvahendid.
(3) Tee omanikul on õigus nõuda eratee kasutajalt tee kasutamisega seotud kulude katteks hüvitist.
(4) –(5)
(6) Tee omanik on kohustatud liiklejale hüvitama tee kasutamiskõlbmatuse tõttu ning käesoleva seaduse või selle alusel antud õigusakti rikkumise tõttu tekitatud kahju, välja arvatud käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud juhtudel.
§ 38. Tee kaitsevööndi maa omaniku õigused ja kohustused
(4) Kui teede ristumiskoha nähtavuse parandamiseks ei ole hoonet või muud ehitist tee kaitsevööndis võimalik või otstarbekas lammutada, tuleb liiklusohutuse huvides paigaldada liikluskorraldusvahend.
61. peatükk TEE KASUTAMISE JA SEISUNDINÕUETE TAGAMISE JÄRELEVALVE
(1) Käesoleva seaduse ja selle alusel antud õigusaktide nõuete täitmist avalikult kasutatava tee kasutamisel ja kaitsmisel on õigus kontrollida ja teha ettekirjutusi:
1) Maanteeameti peadirektoril või tema poolt volitatud Maanteeameti või Maanteeameti kohaliku asutuse ametnikul riigimaanteel;
2) kohaliku omavalitsuse volikogu volitatud ametnikul kohalikul teel;
3) politseiametnikul käesoleva paragrahvi lõike 1 punktides 1 ja 2 nimetatud teel.
(2) Maanteeamet ja Maanteeameti kohalik asutus ning politseiasutus võib oma ametiisiku poolt tehtud ettekirjutuse täitmata jätmise korral rakendada asendustäitmist või sunniraha asendustäitmise ja sunniraha seaduses sätestatud korras. Sunniraha ülemmäär on ühel korral 30 000 krooni ning kokku 100 000 krooni ühe ja sama kohustuse täitmisele sundimiseks.
(1) Teele kehtestatud seisundinõuete täitmist on õigus kontrollida ja teha ettekirjutusi:
1) Maanteeameti peadirektoril või tema poolt volitatud Maanteeameti või Maanteeameti kohaliku asutuse ametnikul kohalikul teel;
2) politseiametnikul riigimaanteel ja kohalikul teel, kui nõuete rikkumine on tuvastatud politseilise tegevuse käigus.
62. peatükk VASTUTUS
§ 40. Tee kasutamise nõuete rikkumine
(1) Tee kasutamise eest spordi- ja teisteks rahvaüritusteks ning muudeks liiklusvälisteks kogunemisteks tee omaniku loata – karistatakse rahatrahviga kuni 100 trahviühikut.
§ 401. Teerajatise püsivust ohustava sõidukiga liiklemine
(1) Normidele mittevastavate mõõtmete, massi või teljekoormusega või muul viisil teerajatise püsivust ohustava sõidukiga liiklemise eest, samuti liiklemise eest liiklemiseks suletud teel või liiklemiseks mitteettenähtud teerajatisel – karistatakse rahatrahviga kuni 200 trahviühikut.
§ 402. Teerajatise püsivust ohustava liikluse lubamine
(1) Mootorsõiduki omaniku, valdaja või käitamise eest vastutava ametiisiku poolt normidele mittevastavate mõõtmete, massi või teljekoormusega mootorsõidukiga liigelda lubamise eest, samuti sõidukite liiklemise lubamise eest suletud teel või liiklemiseks mitteettenähtud teerajatisel – karistatakse rahatrahviga kuni 300 trahviühikut.
§ 403. Loata teehoiutööde ja teehoiuväliste tööde tegemine
(1) Teehoiutööde ja teehoiuväliste tööde tegemise, töövahendite, ehitus- ja metsamaterjali paigutamise, hoone, rajatise ehitamise, istandiku või muu objekti paigutamise, maavara kaevandamise ning metsa lageraie või muu keskkonda ümberkujundava töö tegemise eest teel ja tee kaitsevööndis tee omaniku loata – karistatakse rahatrahviga kuni 200 trahviühikut.
§ 404. Tee kaitsevööndi korrashoiu nõuete rikkumine
(1) Maa omaniku või valdaja poolt tee kaitsevööndi või sellel asuva rajatise korrashoiu nõuete täitmata jätmise eest või tee kaitsevööndi kahjustamise või risustamise eest – karistatakse rahatrahviga kuni 100 trahviühikut.
§ 405. Teerajatise või raudteeülesõidukoha seisundinõuete rikkumine
(1) Teerajatise või raudteeülesõidukoha seisundinõuete täitmata jätmise, liikluse keelamiseks või piiramiseks ettenähtud abinõude rakendamata jätmise või liiklusohtlike kohtade korrastamata jätmise eest – karistatakse rahatrahviga kuni 200 trahviühikut.
(2) Sama teo eest, kui selle on toime pannud juriidiline isik,– karistatakse rahatrahviga kuni 50 000 krooni.
§ 406. Teerajatise või raudteeülesõidukoha ning tee kaitsevööndi kahjustamine või risustamine
(1) Teerajatise või raudteeületuskoha kahjustamise või risustamise või liiklust ohustava või nähtavust piirava takistuse, puu, põõsa või istandiku kõrvaldamata jätmise eest – karistatakse rahatrahviga kuni 200 trahviühikut.
(2) Sama teo eest, kui selle on toime pannud juriidiline isik, – karistatakse rahatrahviga kuni 20 000 krooni.
§ 407. Liikluskorraldusvahendi nõuetevastane paigaldamine
(1) Liikluskorraldusvahendi paigaldamata jätmise, nõuetevastase paigaldamise või ettenähtud ajaks kõrvaldamata jätmise eest – karistatakse rahatrahviga kuni 100 trahviühikut.
§ 408. Liiklusvälise teabevahendi omavoliline paigaldamine
(1) Teele või tee kaitsevööndi alale liiklusvälise teabevahendi paigaldamise eest tee omaniku loata – karistatakse rahatrahviga kuni 50 trahviühikut.
§ 409. Menetlus
(1) Käesoleva seaduse §-des 40–408 sätestatud väärtegudele kohaldatakse karistusseadustiku üldosa ja väärteomenetluse seadustiku sätteid.
(2) Käesoleva seaduse §-des 40–408 sätestatud väärtegude kohtuväline menetleja on:
1) väärteo toimepanemise korral riigimaanteel Maanteeamet ja Maanteeameti kohalik asutus;
2) väärteo toimepanemise korral kohalikul teel valla- ja linnavalitsus;
3) politseiasutus.
07.11.2011 15:30
Parandatud täheviga sõnas „politseiasutus“. Alus: „Riigi Teataja seadus“ § 10 lõige 4.
(3) Lisaks käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatutele on käesoleva seaduse §-des 405 ja 406 sätestatud väärtegude kohtuväliseks menetlejaks ka Tehnilise Järelevalve Amet.
§ 41. [Kehtetu – RT I 2002, 63, 387 - jõust. 01.09.2002]
§ 42–44. [Käesolevast tekstist välja jäetud]
§ 45. Seaduse rakendamine
(1) [Kehtetu – RT I 2004, 84, 569 - jõust. 01.01.2005]
(2) Käesoleva seaduse § 17 lõikes 4 sätestatud nõuet tee-ehitusmaterjalide ja -toodete nõuetele vastavuse tõendamise suhtes rakendatakse 2001. aasta 1. juulist.
(3) Käesoleva seaduse §-s 251 nimetatud teehoiutööde tegevusluba on nõutav alates 2001. aasta 1. juulist.
(4) Käesoleva seaduse § 251 lõike 2 punktides 5 ja 6 nimetatud teehoiutöö tegevusluba on nõutav alates 2005. aasta 1. aprillist.
1Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/52/EÜ ühenduse elektroonilise maanteemaksu koostalitlusvõime kohta (ELT L 166, 30.04.2004, lk 124–143), Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/54/EÜ tunnelite miinimumohutusnõuete kohta üleeuroopalises teedevõrgus (ELT L 167, 30.04.2004, lk 39–91).


text:
Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 26.2.2013.
Åklagaren versus Hans Åkerberg Fransson.
Eelotsusetaotlus, mille on esitanud Haparanda tingsrätt.
Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Kohaldamisala – Artikkel 51 – Liidu õiguse rakendamine – Liidu omavahendeid kahjustava tegevuse eest karistamine – Artikkel 50 – Ne bis in idem põhimõte – Siseriiklik regulatsioon, mille kohaselt võib ühe ja sama õigusrikkumise eest karistada kahes eraldi menetluses, st haldus‑ ja kriminaalmenetluses määratava karistusega – Kooskõla.
Kohtuasi C‑617/10.
26. veebruar 2013 ( *1 )
„Euroopa Liidu põhiõiguste harta — Kohaldamisala — Artikkel 51 — Liidu õiguse rakendamine — Liidu omavahendeid kahjustava tegevuse eest karistamine — Artikkel 50 — Ne bis in idem põhimõte — Siseriiklik regulatsioon, mille kohaselt võib ühe ja sama õigusrikkumise eest karistada kahes eraldi menetluses, st haldus- ja kriminaalmenetluses määratava karistusega — Kooskõla”
Kohtuasjas C-617/10,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Haparanda tingsrätti (Rootsi) 23. detsembri 2010. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 27. detsembril 2010, menetluses
koosseisus: president V. Skouris, asepresident K. Lenaerts, kodade presidendid A. Tizzano, M. Ilešič, G. Arestis, J. Malenovský, kohtunikud A. Borg Barthet, J-C. Bonichot, C. Toader, J-J. Kasel, M. Safjan (ettekandja) ja D. Šváby,
arvestades kirjalikus menetluses ja 24. jaanuari 2012. aasta kohtuistungil esitatut,
H. Åkerberg Fransson, esindajad: advokat J. Sterner ja professor U. Bernitz,
Rootsi valitsus, esindajad: A. Falk ja S. Johannesson,
Taani valitsus, esindaja: C. Vang,
Saksamaa valitsus, esindaja: T. Henze,
Iirimaa, esindaja: D. O’Hagan, keda abistas M. McDowell, SC,
Kreeka valitsus, esindajad: K. Paraskevopoulou ja Z. Chatzipavlou,
Prantsuse valitsus, esindaja: N. Rouam,
Madalmaade valitsus, esindajad: C. Wissels ja J. Langer,
Euroopa Komisjon, esindajad: R. Lyal ja J. Enegren,
olles 12. juuni 2012. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
Eelotsusetaotlus käsitleb ne bis in idem põhimõtte tõlgendamist liidu õiguses.
Taotlus esitati Åklagareni (prokurör) ja H. Åkerberg Franssoni vahelises kohtuvaidluses selle üle, kuidas prokurör teostas kriminaalmenetlust maksupettuse asjas.
Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni lisaprotokolli nr 7, mis kirjutati alla Strasbourgis 22. novembril 1984 (edaspidi „EIÕK lisaprotokoll nr 7), artikkel 4 „Teistkordse kohtumõistmise ja karistamise keelamine” on sätestatud järgmiselt:
3. Käesoleva artikliga sätestatud kohustuste täitmist ei või [Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK”)] artikli 15 alusel peatada.”
Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta”) artikkel 50 „Mitmekordse kohtumõistmise ja karistamise keeld” on sõnastatud järgmiselt:
„Kedagi ei tohi uuesti kohtu alla anda ega karistada kuriteo eest, milles ta on liidu territooriumil seaduse järgi juba lõplikult õigeks või süüdi mõistetud.”
Harta kohaldamisala määrab kindlaks artikkel 51, mis sätestab:
2. Harta ei laienda liidu õiguse reguleerimisala kaugemale senisest pädevusest, ei lisa liidule uusi pädevusvaldkondi ja ülesandeid ega muuda aluslepingute teistes osades määratletud pädevust ja ülesandeid.”
Kuues direktiiv 77/388/EMÜ
Nõukogu kuuenda 17. mai 1977. aasta direktiivi kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (EÜT L 145, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 23, edaspidi „kuues direktiiv”) artikkel 22 sätestab artiklist 28h tulenevas redaktsioonis:
Maksukohustuslane esitab deklaratsiooni tähtajaks, mille määravad liikmesriigid. […]
8. Liikmesriigid võivad [...] kehtestada maksu nõuetekohaseks kogumiseks ning maksudest kõrvalehoidumise ärahoidmiseks vajalikuks peetavaid muid kohustusi [...]
Skattebrottslageni (maksualaste süütegude seadus, 1971:69) § 2 sätestab:
„Isikut, kes esitab ametiasutustele teadlikult valeandmeid, välja arvatud suuliselt, või jätab neile esitamata deklaratsioonid, kasumiaruanded või muu nõutava teabe ja tekitab nii ohu, et maks jäetakse riigile maksmata või arvutatakse ümber või tagastatakse talle või kolmandale isikule valesti, karistatakse maksupettuse eest kuni kaheaastase vangistusega.”
Skattebrottslageni artikli 4 kohaselt:
„Kui § 2 kohane süütegu on raske, on tegemist maksupettusega suures ulatuses, mille eest karistatakse vähemalt kuuekuulise kuni kuueaastase vangistusega.
Süüteo raskuse kindlaksmääramisel võetakse eelkõige arvesse, kas see on seotud väga suurte summadega, kas toimepanija kasutas valedokumente või eksitavaid aruandeid või kas tegu oli osaga süstemaatilisest või ulatuslikust või muul viisil eriti ohtlikust kuriteost.
Taxeringslageni (maksude määramise seadus, 1990:324) 5. peatüki § 1 sätestab:
„Kui maksukohustuslane on esitanud menetluse käigus maksude määramiseks valeandmeid, välja arvatud suuliselt, määratakse talle maksuõiguslik sanktsioon (maksu tõstetakse). Sama kehtib, kui maksukohustuslane on esitanud selliseid andmeid maksustamisega seotud kohtumenetluses ja kui andmed on pärast sisulist uurimist tagasi lükatud.
Andmeid käsitatakse valedena, kui on selge, et maksukohustuslase esitatud andmed on ebaõiged või kui maksukohustuslane on jätnud maksude määramiseks esitamata andmed, mida ta oli kohustatud esitama. Andmeid ei saa käsitada valedena, kui need on koos muu esitatud teabega piisavad õige otsuse tegemiseks. Andmeid ei või valedena käsitada ka juhul, kui need on nii ilmselgelt valed, et neid ei saa otsuse aluseks võtta.”
Taxeringslageni 5. peatüki § 4 sätestab:
„Valeandmete esitamise korral on maksuõiguslik sanktsioon 40% 1. peatüki § 1 esimese lõigu punktides 1–5 viidatud maksust, mida maksukohustuslane või tema abikaasa ei oleks pidanud maksma, kui valeandmed oleks vastuvõetavaks tunnistatud. Käibemaksu puhul on maksuõiguslik sanktsioon 20% maksust, mis oleks maksukohustuslase kasuks valesti ümber arvutatud.
Kui valeandmed parandati või kui neid oleks saanud parandada Skatteverketile [maksuamet] tavaliselt kättesaadavate tõendavate dokumentide abil, mis olid Skatteverketile kättesaadavad enne finantsaasta novembri lõppu, on maksuõigusliku sanktsiooni suurus 10% või käibemaksu puhul 5%.
Taxeringslageni 5. peatüki § 14 näeb ette:
„Maksukohustuslane vabastatakse maksuõiguslikust sanktsioonist täielikult või osaliselt, kui ilmnevad vabandatavad vead või väljajätud või kui sanktsiooni määramine täissummas ei oleks muul põhjusel mõistlik. Kui maksukohustuslane vabastatakse sanktsioonist osaliselt, vähendatakse seda poole või veerandini täissummast.
Kui hinnatakse, kas maksuõigusliku sanktsiooni määramine täissummas ei oleks muul põhjusel mõistlik, võetakse eelkõige arvesse järgmisi asjaolusid:
maksukohustuslane on vigade või väljajättude tõttu toime pannud skattebrottslagenis nimetatud süüteo või temalt on konfiskeeritud kuritegelikul teel saadud tulu brottsbalkeni [karistusseadustik] 36. peatüki § 1b tähenduses.”
H. Åkerberg Franssonil paluti ilmuda 9. juunil 2009 Haparanda Tingsrätti (Haparanda esimese astme kohus), et anda selgitusi maksupettuse süüdistuses. Talle esitati süüdistus, mille kohaselt oli ta esitanud oma 2004. ja 2005. aasta maksudeklaratsioonides valeandmeid, mille tõttu jäi riigil saamata osa tulu- ja käibemaksust: 2004. majandusaasta eest 319143 Rootsi krooni, millest 60000 Rootsi krooni käibemaksuna, ja 2005. majandusaasta eest 307633 Rootsi krooni, millest 87550 Rootsi krooni käibemaksuna. H. Åkerberg Franssoni süüdistati ka selles, et ta jättis aruandeperioodidel oktoober 2004 ja oktoober 2005 esitamata maksudeklaratsioonid tööandja maksete kohta, mille tõttu jäi sotsiaalkindlustusasutuse arvele laekumata vastavalt 35690 ja 35862 Rootsi krooni. Süüdistusakti kohaselt tuli süütegusid käsitada rasketena, sest esiteks olid need seotud väga suurte summadega ja teiseks olid teod toime pandud jätkuva ja ulatusliku kuriteo osana.
24. mail 2007 tehtud otsusega määras Skatteverket H. Åkerberg Franssonile 2004. maksuaasta eest maksuõigusliku sanktsiooni ettevõtlustulu osas 35542 Rootsi krooni, käibemaksu osas 4872 Rootsi krooni ja tööandja maksete osas 7138 Rootsi krooni. Skatteverket määras talle sama otsusega ka 2005. maksuaasta eest maksuõigusliku sanktsiooni, mille suurus oli ettevõtlustulu osas 54240 Rootsi krooni, käibemaksu osas 3255 Rootsi krooni ja tööandja maksete osas 7172 Rootsi krooni. Nendele sanktsioonidele lisaks määrati intress. Sanktsioone ei ole halduskohtus vaidlustatud; 2004. maksuaasta osas möödus tähtaeg 31. detsembril 2010 ja 2005. maksuaasta osas 31. detsembril 2011. Sanktsioonide määramise otsused põhinesid samadel valeandmete esitamise tehioludel, millele prokurör viitas põhikohtuasja kriminaalmenetluses.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekib küsimus, kas H. Åkerberg Franssoni suhtes algatatud kriminaalmenetlus tuleb lõpetada põhjusel, et teises menetluses on teda samade tegude eest juba karistatud, mis oleks vastuolus EIÕK lisaprotokolli nr 7 artiklis 4 ja harta artiklis 50 sätestatud teistkordse karistamise keeluga.
Eeltoodut arvestades otsustas Haparanda tingsrätt menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
Rootsi õiguse kohaselt peab liikmesriigi kohus selleks, et jätta kohaldamata siseriiklikud õigusnormid, mille puhul võib kahtlustada [EIÕK] lisaprotokolli nr 7 artiklis 4 sätestatud teistkordse karistamise keelu põhimõtte rikkumist ja seega ka [harta] artikli 50 rikkumist, leidma selge aluse EIÕK-st või Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast. Kas selline siseriiklikus õiguses sätestatud siseriiklike õigusnormide kohaldamata jätmise tingimus on kooskõlas liidu õigusega, eelkõige selle üldpõhimõtetega, sealhulgas liidu õiguse ülimuslikkuse ja vahetu õigusmõju põhimõttega?
Kas kriminaalmenetlus maksupettuse asjas kuulub EIÕK lisaprotokolli nr 7 artiklis 4 ja harta artiklis 50 sätestatud teistkordse karistamise keelu põhimõtte kohaldamisalasse, kui süüdistatavale on eelnevalt määratud haldusmenetluses rahaline karistus (maksuõiguslik sanktsioon) sama valeandmete esitamise juhtumi eest?
Kas teise küsimuse vastust mõjutab asjaolu, et need karistused peavad olema sel viisil koordineeritud, et üldkohtud saaksid kriminaalkorras määratavat karistust vähendada, sest süüdistatavale on samadel valeandmete esitamise tehioludel määratud ka maksuõiguslik sanktsioon?
Teatavatel asjaoludel võib, vaatamata […] teistkordse karistamise keelule, olla lubatud määrata uues menetluses täiendavaid karistusi sama teo eest, mida on uuritud ja mille eest isikut on karistatud. Kui teisele küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas teistkordse karistamise keelu kohaselt on eraldi menetlustes mitme karistuse määramise tingimused täidetud, kui viimases menetluses uuritakse juhtumi asjaolusid uuesti ja varasemast menetlusest sõltumatult?
Rootsi süsteem, mille kohaselt samadel maksukelmuse tehioludel toimub maksuõiguslike sanktsioonide määramine ja kriminaalvastutusele võtmine eraldi menetlustes, on üldistes huvides mitmeti põhjendatud […]. Kui teisele küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas selline regulatsioon nagu Rootsis on teistkordse karistamise keeluga kooskõlas, kui osutuks võimalikuks kehtestada regulatsioon, mis ei ole selle keeluga vastuolus, loobumata maksuõiguslike sanktsioonide määramisest ja maksualaste süütegude eest kriminaalkorras karistamisest, nii et maksupettuse ajades Skatteverketi ja, kui see on asjakohane, halduskohtute asemel maksuõiguslike sanktsioonide määramise otsuse tegemine antakse üldkohtute pädevusse?”
Rootsi, Tšehhi ja Taani valitsus, Iirimaa, Madalmaade valitsus ning Euroopa Komisjon väidavad, et eelotsuse küsimused ei ole vastuvõetavad. Nende hinnangul oleks Euroopa Kohus pädev neile küsimusetele vastama vaid siis, kui H. Åkerberg Franssonile määratud maksuõiguslike sanktsioonide ja tema suhtes algatatud kriminaalmenetlusega, mida põhikohtuasjas käsitletakse, kohaldataks liidu õigust. Kuid see ei ole nii selles siseriiklikus õigusaktis, mille alusel määrati maksuõiguslikud sanktsioonid, ega ka selles, millel põhineb kriminaalmenetlus. Seega harta artikli 51 lõike 1 kohaselt ei kuulu eespool nimetatud sanktsioonid ja kriminaalmenetlus harta artikliga 50 tagatud ne bis in idem põhimõtte kohaldamisalasse.
Sellega seoses tuleb meenutada, et harta kohaldamisala liikmesriikide tegevuse suhtes on määratletud selle artikli 51 lõikes 1, mille kohaselt on harta sätted ette nähtud liikmesriikidele üksnes liidu õiguse kohaldamise korral.
Seda harta artiklit toetab ka Euroopa Kohtu praktika selle kohta, mil määral peab liikmesriikide tegevus olema kooskõlas liidu õiguskorras tagatud põhiõigustest tulenevate nõuetega.
Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb sisuliselt, et liidu õiguskorras tagatud põhiõigused laienevad kõigile liidu õigusega reguleeritud olukordadele, kuid mitte väljapoole niisuguseid olukordi. Selles osas on Euroopa Kohus meenutanud, et ta ei saa siseriiklikke õigusnorme hartat arvestades hinnata, kui need normid ei kuulu liidu õiguse kohaldamisalasse. Seevastu juhul, kui need normid kuuluvad liidu õiguse kohaldamisalasse, peab Euroopa Kohus, kelle poole on pöördutud eelotsuse saamiseks, andma kõik tõlgendamiseks vajalikud juhised, et liikmesriigi kohus saaks hinnata kõnealuste õigusnormide vastavust põhiõigustele, mille kaitse ta tagab (vt selle kohta eelkõige 18. juuni 1991. aasta otsus kohtuasjas C-260/89: ERT, EKL 1991, lk I-2925, punkt 42; 29. mai 1997. aasta otsus kohtuasjas C-299/95: Kremzow, EKL 1997, lk I-2629, punkt 15; 18. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-309/96: Annibaldi, EKL 1997, lk I-7493, punkt 13; 22. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-94/00: Roquette Frères, EKL 2002, lk I-9011, punkt 25; 18. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C-349/07: Sopropé, EKL 2008, lk I-10369, punkt 34; 15. novembri 2011. aasta otsus kohtuasjas C-256/11: Dereci jt, EKL 2011, lk I-11315, punkt 72, ja 7. juuni 2012. aasta otsus kohtuasjas C-27/11: Vinkov, punkt 58).
Seda liidu põhiõiguste kohaldamisala tõlgendust toetavad selgitused harta artikli 51 kohta, mida tuleb ELL artikli 6 lõike 1 kolmanda lõigu ja harta artikli 52 lõike 7 kohaselt arvesse võtta harta artikli 51 tõlgendamisel (vt selle kohta 22. detsembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C-279/09: DEB, EKL 2010, lk I-13849, punkt 32). Nende selgituste kohaselt on „liidu kontekstis määratletud põhiõiguste austamise nõue […] liikmesriikidele siduv ainult siis, kui nad tegutsevad liidu õiguse reguleerimisalas”.
Kuna järelikult tuleb hartaga tagatud põhiõigusi kaitsta siis, kui siseriiklik õigusnorm kuulub liidu õiguse kohaldamisalasse, ei saa olla olukorda, mis jääb küll liidu õiguse kohaldamisalasse, ilma et nimetatud põhiõigused kehtiksid. Liidu õiguse kohaldamine tähendab seda, et hartaga tagatud põhiõigused kehtivad.
Kui aga olukord ei kuulu liidu õiguse kohaldamisalasse, siis puudub Euroopa Kohtul pädevus ning harta osutatud sätted ei saa iseenesest olla selle pädevuse aluseks (vt selle kohta 12. juuli 2012. aasta määrus kohtuasjas C-466/11: Currà jt, punkt 26).
Need põhjendused vastavad ELL artikli 6 lõikele 1, mille kohaselt ei laienda harta sätted mingil viisil liidu pädevust, mis on määratletud aluslepingutega. Ka harta artikli 51 lõikest 2 tuleneb, et harta ei laienda liidu õiguse reguleerimisala kaugemale liidu pädevusest ega lisa liidule uusi pädevusvaldkondi ja ülesandeid ega muuda aluslepingutes määratletud pädevust ja ülesandeid (vt eespool viidatud kohtuotsus Dereci jt, punkt 71).
Käesoleval juhul tuleb kõigepealt märkida, et H. Åkerberg Franssonile määratud maksuõiguslikud sanktsioonid ja tema suhtes algatatud kriminaalmenetlus seonduvad osaliselt rikkumistega käibemaksu deklareerimise kohustuse täitmisel.
Käibemaksu valdkonnas tuleneb esiteks nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT L 347, lk 1), artiklist 2, artikli 250 lõikest 1 ja artiklist 273, kuhu on üle võetud kuuenda direktiivi artikli 2 ja artikli 22 lõigete 4 ja 8 sätted selle direktiivi artiklist 28h tulenevas redaktsioonis, ning teiseks ka ELL artikli 4 lõikest 3, et iga liikmesriik on kohustatud võtma kõik meetmed seadusandluse ja halduse tasandil, et tagada oma territooriumil täies ulatuses käibemaksu kogumine ja võidelda maksupettuste vastu (vt 17. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas C-132/06: komisjon vs. Itaalia, EKL 2008, lk I-5457, punktid 37 ja 46).
Lisaks kohustab ELTL artikkel 325 liikmesriike võitlema kelmuste vastu liidu finantshuve kahjustava ebaseadusliku tõkestavate ja tõhusate meetmetega ning kohustab neid eelkõige võtma liidu finantshuve kahjustavate kelmuste vastu samu meetmeid, mida nad võtavad omaenda finantshuve kahjustavate kelmuste vastu (vt selle kohta 28. oktoobri 2010. aasta otsus kohtuasjas C-367/09: SGS Belgium jt, EKL 2010, lk I-10761, punktid 40–42). Kuna nõukogu 7. juuni 2007. aasta otsuse 2007/436/EÜ, Euratom, Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta (ELT L 163, lk 17) artikli 2 lõike 1 kohaselt hõlmavad liidu omavahendid tulusid ühtse määra kohaldamisest kõigi liikmesriikide ühtlustatud käibemaksu arvestusbaaside suhtes, mis määratakse kindlaks kooskõlas liidu õigusnormidega, siis esineb otsene seos kohaldatavat liidu õigust järgides käibemaksutulude kogumise ja vastavate käibemaksu-omavahendite liidu eelarve käsutusse andmise vahel, kuna iga lünk esimesena nimetatud tulude kogumises leiab potentsiaalselt kajastamist teisena nimetatud vahendite vähenemises (vt selle kohta 15. novembri 2011. aasta otsus kohtuasjas C-539/09: komisjon vs. Saksamaa, EKL 2011, lk I-11235, punkt 72).
Sellest järeldub, et sellised maksuõiguslikud sanktsioonid ja kriminaalmenetlus maksupettuse asjas, nagu põhikohtuasjas süüdistava suhtes rakendati, kuna ta esitas käibemaksuga seoses ebatäpseid andmeid, kujutavad endast direktiivi 2006/112 artikli 2, artikli 250 lõike 1 ja artikli 273 (varem kuuenda direktiivi artiklid 2 ja 22) ja ELTL artikli 325 kohaldamist ning seega liidu õiguse kohaldamist harta artikli 51 lõike 1 tähenduses.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et siseriiklikke õigusnorme, mis on kõnealuste maksuõiguslike sanktsioonide ja kriminaalmenetluse aluseks, ei võetud vastu direktiivi 2006/112 ülevõtmiseks, kuna nende normide kohaldamisega karistatakse nimetatud direktiivi sätete rikkumise eest ning seega on kohaldamise eesmärk täita aluslepinguga liikmesriikidele pandud kohustust karistada liidu finantshuve kahjustava tegevuse eest tõhusalt.
Eeltoodut silmas pidades, kui liikmesriigi kohtul palutakse kontrollida niisuguse siseriikliku õigusnormi või meetme kooskõla põhiõigustega, millega – olukorras, kus liikmesriigi tegevus ei ole täiel määral reguleeritud liidu õigusega – rakendatakse seda õigust harta artikli 51 lõike 1 tähenduses, on riigi ametiasutustel ja kohtutel õigus kohaldada põhiõiguste kaitse siseriiklikke standardeid, tingimusel, et see ei kahjusta hartas ette nähtud kaitse taset, nii nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus, ega liidu õiguse ülimuslikkust, ühtsust ja tõhusust (vt viimati nimetatud aspekti kohta 26. veebruari 2013. aasta otsus kohtuasjas C-399/11: Melloni, punkt 60).
Kui liikmesriikide kohtutel palutakse tõlgendada harta sätteid, siis on neil võimalus ja teatud juhtudel kohustus esitada vastavalt ELTL artiklile 267 Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus.
Eeltoodud kaalutlustest järeldub, et Euroopa Kohus on pädev vastama esitatud küsimustele ning andma kogu tõlgendamiseks vajaliku materjali, et liikmesriigi kohus saaks hinnata siseriiklike õigusnormide vastavust ne bis in idem põhimõttele, mis on sätestatud harta artiklis 50.
Nende küsimustega, mida tuleb käsitleda koos, tahab Haparanda tingsrätt Euroopa Kohtult sisuliselt teada, kas ne bis in idem põhimõtet, mis on sätestatud harta artiklis 50, tuleb tõlgendada nii, et see keelab maksupettuses kahtlustatava suhtes kriminaalmenetluse läbiviimise, kui seda isikut on samadel valeandmete esitamise tehioludel juba maksuõigusliku sanktsiooniga karistatud.
Mis puutub harta artiklis 50 sätestatud ne bis in idem põhimõtte kohaldamisse seoses kriminaalmenetlusega maksupettuse asjas, mis on põhikohtuasjas arutusel, siis selle põhimõtte kohaldamise eelduseks on see, et meetmed, mis on kahtlustatava suhtes juba jõustunud otsusega võetud, on kriminaalkaristuslikku laadi.
Sellega seoses tuleb kõigepealt märkida, et harta artikliga 50 ei ole vastuolus, kui liikmesriik näeb käibemaksu deklareerimise kohustuse rikkumistega seonduva samadel tehioludel põhineva teokoosseisu jaoks ette kombineeritud karistuse maksuõiguslikust sanktsioonist ja kriminaalkaristusest. Liikmesriikidel on selleks, et tagada käibemaksutulu laekumine täies ulatuses ja kaitsta sealjuures liidu finantsõigusi, kohaldatavate karistuste osas valikuvabadus (vt selle kohta 21. septembri 1989. aasta otsus kohtuasjas 68/88: komisjon vs. Kreeka, EKL 1989, lk 2965, punkt 24; 7. detsembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-213/99: de Andrade, EKL 2000, lk I-11083, punkt 19, ja 16. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-91/02: Hannl-Hofstetter, EKL 2003, lk I-12077, punkt 17). Seega võivad need karistused olla nii väärteokaristuse kui ka kriminaalkaristuse vormis või neist kahest kombineeritud. Vaid siis, kui maksuõiguslik sanktsioon on kriminaalkaristuslikku laadi harta artikli 50 tähenduses ning on juba jõustunud, on selle sättega vastuolus algatada sama isiku suhtes samadel tehioludel kriminaalmenetlus.
Edasi tuleb meenutada, et maksuõiguslike sanktsioonide kriminaalkaristusliku laadi hindamiseks sobivad kolm kriteeriumi. Esimene kriteerium on rikkumise formaalne liigitus siseriiklikus õiguses, teine on rikkumise laad ning kolmas on selle karistuse laad ja raskusaste, mille asjaomane isik võib saada (5. juuni 2012. aasta otsus kohtuasjas C-489/10: Bonda, punkt 37).
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesandeks on nendest kriteeriumidest lähtudes hinnata, kas on vaja uurida siseriiklikus õiguses ette nähtud maksuõiguslike sanktsioonide ja kriminaalkaristuste kumuleerimist siseriiklikke standardeid silmas pidades käesoleva kohtuotsuse punkti 29 tähenduses, millest tulenevalt võib ta teataval juhul leida, et kumuleerimine on nende standarditega vastuolus, tingimusel et need karistused jäävad tõhusaks, proportsionaalsuseks ja hoiatavaks (vt selle kohta eelkõige eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Kreeka, punkt 24; 10. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas C-326/88: Hansen, EKL 1990, lk I-2911, punkt 17; 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-167/01: Inspire Art, EKL 2003, lk I-10155, punkt 62; 15. jaanuari 2004. aasta otsus kohtuasjas C-230/01: Penycoed, EKL 2004, lk I-937, punkt 36, ja 3. mai 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-387/02, C-391/02 ja C-403/02: Berlusconi jt, EKL 2005, lk I-3565 punkt 65).
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et teisele, kolmandale ja neljandale küsimusele tuleb vastata, et ne bis in idem põhimõttega, mis on sätestatud harta artiklis 50, ei ole vastuolus, kui liikmesriik näeb käibemaksu deklareerimise kohustuse rikkumistega seonduva samadel tehioludel põhineva teokoosseisu jaoks ette järjestikku maksuõigusliku sanktsiooni ja kriminaalkaristuse, kui esimene karistus ei ole kriminaalkaristus; viimati nimetatud asjaolu kontrollimine on liikmesriigi kohtu ülesanne.
Oma viienda küsimusega tahab Haparanda tingsrätt Euroopa Kohtult sisuliselt teada, kas harta artikliga 50 tagatud ne bis in idem põhimõttega on kooskõlas sellised siseriiklikud õigusnormid, mis lubavad maksupettuse asjades kumuleerida maksuõiguslikke sanktsioone ja kriminaalkaristusi, mille on määranud sama kohtunik.
Sellega seoses tuleb kõigepealt meenutada, et ELTL artiklis 267 sätestatud menetluses on üksnes asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval liikmesriigi kohtul kohtuasja eripära arvesse võttes õigus hinnata eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks ning Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Järelikult, kui esitatud küsimused puudutavad liidu õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus reeglina kohustatud otsuse langetama (vt eelkõige 8. septembri 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-78/08-C-80/08: Paint Graphos jt, EKL 2011, lk I-7611, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
Eeldusest, et liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimused on asjakohased, saab kõrvale kalduda üksnes erandjuhul, kui on ilmne, et liidu õigusnormi tõlgendamine, mida siseriiklik kohus palub, ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (vt selle kohta eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Paint Graphos jt, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul selgub eelotsusetaotlusest, et selline siseriiklik õigusnorm, millele taotluse esitanud kohus viitab, ei ole põhikohtuasja vaidluse suhtes kohaldatav ning sellist normi ei ole käesoleval hetkel Rootsi õiguses.
Seega tuleb viies küsimus tunnistada vastuvõetamatuks, kuna Euroopa Kohtule ELTL artikli 267 alusel usaldatud ülesanne seisneb liikmesriikide õigusemõistmisele kaasaaitamises, mitte üldistes või hüpoteetilistes küsimustes nõuandvate arvamuste koostamises (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Paint Graphos jt, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
Oma esimese küsimusega tahab Haparanda tingsrätt Euroopa Kohtult sisuliselt teada, kas liidu õigusega on kooskõlas selline liikmesriigi kohtupraktika, mille kohaselt peab liikmesriigi kohus jätma kõik EIÕK ja hartaga tagatud põhiõigustega vastuolus olevad õigusnormid kohaldamata tingimusel, et see vastuolu tuleneb selgelt nimetatud õigusaktide sõnastusest või neid käsitlevast kohtupraktikast.
Mis puutub kõigepealt järeldustesse, mida liikmesriigi kohus peab siseriikliku õiguse ja EIÕK vahelise vastuolu korral tegema, siis tuleb meenutada, et nagu seda kinnitab ELL artikli 6 lõige 3, on EIÕK-ga tagatud põhiõigused liidu õiguse üldpõhimõtted, ning kuigi harta artikli 52 lõige 3 annab hartas sisalduvatele sellistele õigustele, mis vastavad EIÕK-ga tagatud õigustele, sama tähenduse ja ulatuse, mis on neile ette nähtud nimetatud konventsiooniga, ei kujuta see konventsioon endast liidu õigusesse formaalselt integreeritud instrumenti, kuna liit ei ole selle konventsiooniga ühinenud. Järelikult ei reguleeri liidu õigus EIÕK ja liikmesriikide õiguskordade vahelist suhet ega määra kindlaks, millised järeldused peab liikmesriigi kohus tegema juhul, kui konventsiooniga tagatud õigused ja siseriiklik õigusnorm on omavahel vastuolus (vt selle kohta 24. aprilli 2012. aasta otsus kohtuasjas C-571/10: Kamberaj, punkt 62).
Mis järgmiseks puutub järeldustesse, mida liikmesriigi kohus peab siseriiklike õigusnormide ja hartaga tagatud õiguste vahelise vastuolu korral tegema, siis väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et liikmesriigi kohus, kes on kutsutud oma pädevuse piires kohaldama liidu õigusnorme, on kohustatud tagama nende normide täieliku õigusmõju, jättes vajaduse korral omal algatusel kohaldamata mis tahes siseriikliku õigusakti sätte, mis on vastuolus liidu õigusega, isegi kui siseriiklik õigusakt on hilisem, ilma et ta peaks taotlema või ootama nende sätete eelnevat tühistamist seadusandlikul teel või muu põhiseadusliku menetluse kaudu (9. märtsi 1978. aasta otsus kohtuasjas 106/77: Simmenthal, EKL 1978, lk 629, punktid 21 ja 24; 19. novembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C-314/08: Filipiak, EKL 2009, lk I-11049, punkt 81, ja 22. juuni 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-188/10 ja C-189/10: Melki ja Abdeli, EKL 2010, lk I-5667, punkt 43).
Igasugune siseriikliku õiguskorra säte ning seadusandlik, haldus- ja kohtupraktika, mis võiks kahjustada liidu õiguse toimet sellega, et ei anna liikmesriigi kohtule, kes on pädev sellist õigust kohaldama, volitusi teha selle kohaldamise ajal kõik vajalik, et jätta kohaldamata siseriiklikud õigusnormid, mis võivad takistada liidu normide täielikku toimet, on vastuolus nende nõuetega, mis moodustavad liidu õiguse olemuse (vt eespool viidatud kohtuotsus Melki ja Abdeli, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
Liiatigi näeb ELTL artikli 267 ette, et liikmesriigi kohus, kes lahendab kohtuasja, mis seondub liidu õigusega, mille mõte või ulatus ei näi olevat selge, võib või teatud juhtudel peab esitama Euroopa Kohtule kõnealust liidu õigusnormi puudutavad tõlgendusküsimused (vt selle kohta 6. oktoobri 1982. aasta otsus kohtuasjas 283/81: Cilfit jt, EKL 1982, lk 3415).
Sellest tuleneb, et liidu õigusega on vastuolus selline liikmesriigi kohtupraktika, mille kohaselt peab liikmesriigi kohus jätma kõik hartaga tagatud põhiõigustega vastuolus olevad õigusnormid kohaldamata tingimusel, et see vastuolu tuleneb selgelt harta sõnastusest või seda käsitlevast kohtupraktikast, kui see kohtupraktika keelab liikmesriigi kohtul hinnata õigusnormi kooskõla hartaga täiel määral ja vajadusel koostöös Euroopa Kohtuga.
Arvestades eelnevaid kaalutlusi tuleb esimesele küsimusele vastata, et
liidu õigus ei reguleeri EIÕK ja liikmesriikide õiguskordade vahelist suhet ega määra kindlaks, millised järeldused peab liikmesriigi kohus tegema juhul, kui konventsiooniga tagatud õigused ja siseriiklik õigusnorm on omavahel vastuolus;
liidu õigusega on vastuolus selline liikmesriigi kohtupraktika, mille kohaselt peab liikmesriigi kohus jätma kõik hartaga tagatud põhiõigustega vastuolus olevad õigusnormid kohaldamata tingimusel, et see vastuolu tuleneb selgelt harta sõnastusest või seda käsitlevast kohtupraktikast, kui see kohtupraktika keelab liikmesriigi kohtul hinnata õigusnormi kooskõla hartaga täiel määral ja vajadusel koostöös Euroopa Kohtuga.
Ne bis in idem põhimõttega, mis on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 50, ei ole vastuolus, kui liikmesriik näeb käibemaksu deklareerimise kohustuse rikkumistega seonduva samadel tehioludel põhineva teokoosseisu jaoks ette järjestikku maksuõigusliku sanktsiooni ja kriminaalkaristuse, kui esimene karistus ei ole kriminaalkaristus; viimati nimetatud asjaolu kontrollimine on liikmesriigi kohtu ülesanne.
Liidu õigus ei reguleeri Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni ja liikmesriikide õiguskordade vahelist suhet ega määra kindlaks, millised järeldused peab liikmesriigi kohus tegema juhul, kui konventsiooniga tagatud õigused ja siseriiklik õigusnorm on omavahel vastuolus.
Liidu õigusega on vastuolus selline liikmesriigi kohtupraktika, mille kohaselt peab liikmesriigi kohus jätma kõik hartaga tagatud põhiõigustega vastuolus olevad õigusnormid kohaldamata tingimusel, et see vastuolu tuleneb selgelt harta sõnastusest või seda käsitlevast kohtupraktikast, kui see kohtupraktika keelab liikmesriigi kohtul hinnata õigusnormi kooskõla hartaga täiel määral ja vajadusel koostöös Euroopa Liidu Kohtuga.
( *1 )	Kohtumenetluse keel: rootsi.

matches:
§ 2
§ 2
§ 1
§ 4
§ 1
§ 14
§ 1
kohus
Kohus
Kohus
kohus
Kohus
kohus
Kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus