text:
Euroopa Inimõiguste Kohtu lahendid - 12. - 18. juuni 2017 - Riigi Teataja
Euroopa Inimõiguste Kohtu lahendid - 12. - 18. juuni 2017
EIK tuvastas, et HIV-positiivsetele kinnipeetavatele osutatud arstiabi oli puudulik.
Sergeyeva ja Proletarskaya vs Venemaa, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 59705/12
Esimene kaebaja on B. õde. Teine kaebaja on P. ema. B.-d ja P.-d peeti vastavalt 2004. aasta oktoobrist ja 2006. aasta juulist kinni. Mõlemad isikud olid HIV-positiivsed, kes ei saanud kinnipidamise ajal seoses HIV-ga mingit ravi. B. vabastati 2008. aasta aprillis vanglast ennetähtaegselt tervislikel põhjustel ning ta suri 2008. aasta mais AIDSi. P. vabastati 2008. aasta oktoobris ning ta suri 2009. aasta juunis AIDSi.
Kaebajad esitasid EIK-le avalduse EIÕK artiklite 2 ja 3 rikkumise tuvastamiseks väites, et võimud ei võimaldanud B.-le ja P.-le kinnipidamise ajal kohast arstiabi, millest tulenevalt vastutasid võimud nende surmade eest. EIK hinnangul tuli esitatud kaebusi uurida EIÕK artikli 2 alusel.
Antud asjas ei esitanud valitsus ühtki arstlikku arvamust B.-le ja P.-le osutatud arstiabi kvaliteedi kohta. Kaebajad esitasid EIK-le ekspertarvamuse, milles oli välja toodud kaebajate sugulaste ravis esinenud mitmed puudused ning milles leiti, et ravi ei vastanud patsientide ravivajadustele. EIK ei näinud põhjust kahelda eksperdi järelduste tõelevastavuses. Valitsus ei vaielnud vastu sellele, et eksperdil olid vajalikud kvalifikatsioonid ja tunnistused ning tema arvamus oli kohaselt põhjendatud. Seetõttu omistas EIK nimetatud tõendile olulise kaalu.
Olles põhjalikult uurinud poolte poolt esitatud dokumente, tuvastas EIK B.-le ja P.-le antud arstiabis kolm suurt puudujääki:
1)	Võimud ei taganud, et nakkushaiguste arst oleks kinnipeetavaid regulaarselt läbi vaadanud.
2)	Võimud ei teostanud kinnipeetavatele regulaarselt immunoloogilist testimist.
3)	B.-le ja P.-le ei võimaldatud antiretroviirusravi, s.o HIV vastast võtmeravi.
Eeltoodust tulenevalt nõustus EIK eksperdi järeldusega ning leidis, et B.-le ja P.-le osutatud arstiabi oli puudulik. Nende ravis esinenud puudujääkide tõsidus oli ilmne ning võimaldas EIK-l järeldada, et siseriiklikud võimud ei täitnud EIÕK artikli 2 nõudeid, kuna nad ei taganud kaebajate sugulaste elude osas vajalikku kaitsestandardit.
2. EIK määras kummalegi kaebajale mittevaralise kahju hüvitamiseks 20 000 eurot.
Kui uurimine toob kaasa kohtumenetluse, laienevad EIÕK artiklist 3 tulenevad  positiivsed kohustused ka kohtumenetlusele.
Kosteckas vs Leedu, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 960/13
2007. aasta veebruaris sattusid kaebaja ja tema kolm sõpra tanklas sõnelusse teise meeste grupiga. Kaebajale sai osaks teise grupi poolne rünnak, mille käigus löödi teda rusikate ja jalgadega näkku ja pähe. Väidetavate ründajate suhtes alustati kriminaalmenetlust. Nad anti kohtu alla ning mõisteti kahel korral süüdi, kuid apellatsioonikohus tühistas mõlemal juhul esimese astme kohtu otsused tulenevalt kriminaalmenetluse koodeksi rikkumistest. Kui asi jõudis kolmandat korda kohtutesse, lõpetati menetlus 5-aastase aegumistähtaja möödumise tõttu. Kaebaja alustas seejärel väidetavate ründajate vastu tsiviilkohtumenetlust ning talle määrati rahaline hüvitis varalise ja mittevaralise kahju eest.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse väites, et võimud ei suutnud tema ründamist tõhusalt uurida ega võtta vastutusele isikuid, kes olid teda rünnanud. EIK hinnangul tuli esitatud avaldust uurida EIÕK artikli 3 menetluslikust aspektist.
EIK selgitas, et kui uurimine toob kaasa kohtumenetluse, laienevad EIÕK artiklist 3 tulenevad  positiivsed kohustused ka kohtumenetlusele. Sellistes kaasustes peavad menetlused tervikuna, sh kohtumenetlus, olema kooskõlas EIÕK artikli 3 nõuetega. Sõltumata menetluse lõpptulemusest, peavad siseriiklikust õigusest tulenevad kaitsemehhanismid toimima praktikas viisil, mis võimaldavad konkreetse asja uurimist mõistliku aja jooksul.
Pärast süüdistuse esitamist kestis kriminaalasja uurimine siseriiklikes kohtutes enam kui 4 aastat ja 5 kuud, kuni see aegumistähtaja möödumise tõttu lõpetati. Viivitus tulenes peaasjalikult kaasuse korduvatest uuesti arutamiseks saatmistest kõrgema astme kohtu poolt. Apellatsioonikohus tuvastas kriminaalmenetluse koodeksi tõsised rikkumised. EIK osundas, et sama asja korduv uueks arutamiseks saatmine menetluses, kus sellised otsused on tehtud madalama astme kohtute vigade tõttu, võivad avaldada tõsised puudujäägid kohtusüsteemis. Antud asjas ei esitanud valitsus selgitust, mis oleks võinud tuua kaasa erineva järelduse.
EIK märkis, et asi saadeti teistkordselt uueks arutamiseks vähem kui 7 kuud enne aegumistähtaja lõppu. Nendel asjaoludel pidanuks siseriiklikud kohtud tegutsema hoolsalt ja mõistliku tempoga, et vaadata asi sisuliselt läbi ja teha asjas otsus enne aegumistähtaja lõppu.
Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et kaebajat väidetavalt rünnanud isikute kriminaalasja läbivaatamine siseriiklikes kohtutes ei olnud kooskõlas riigi EIÕK artiklist 3 tulenevate positiivsete kohustustega.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 5 000 eurot ning kulude katteks 1 013 eurot.
EIK tuvastas, et asjas ei viidud politseipoolse väärkohtlemise väite osas läbi tõhusat uurimist, millega rikuti EIÕK artiklit 3 menetluslikust aspektist.
Daşlık vs Türgi, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 38305/07
28.02.2002 küsitlesid kaks politseinikku kaebajat politseijaoskonnas Kurdistani Töölispartei (ebaseaduslik relvastatud organisatsioon) ja Rahva Demokraatliku Partei (poliitiline erakond) tegevuste uurimisega. Ajal, mil kaebajat peeti politsei poolt ühe päeva vältel kinni, tekkis kaebajal vaginaalne verejooks ning ta toimetati haiglasse.
Kaebaja esitas 04.03.2002 kaebuse seoses võimu kuritarvitamisega politseinike peale, kes olid teda küsitlenud. Kaebaja väitis, et teda piinati. 10.03.2003 alustati kahe politseiniku suhtes kriminaalmenetlust, kuid siseriiklik kohus mõistis nad 2004. aasta oktoobris õigeks tõendite puudumise tõttu. Siseriiklik kohus tugines eelkõige meditsiinitõenditele, mis koostati kinnipidamise alguses ja lõpus, mille kohaselt puudusid kaebaja kehal märgid vigastuste kohta. Kassatsioonikohus jättis 2006. aasta septembris nimetatud otsuse jõusse.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 3 rikkumise tuvastamiseks väites, et teda väärkoheldi politsei kinnipidamise ajal ning võimud ei viinud tema kaebuse osas läbi tõhusat uurimist.
EIK märkis, et kaebaja poolt kirjeldatud väärkohtlemine – eeskätt löögid pähe – pidid tekitama pikka aega nähtavad vigastused, kuid ükski arst ei tuvastanud taolisi vigastusi. Kahes aruandes viidati, et kaebajal olid posttraumaatilise stressi sümptomid, ent ei tuvastatud sidet väidetava väärkohtlemise ja nimetatud diagnoosi vahel. Seega isegi, kui uurimine ja järgnenud kriminaalmenetlus ei teinud kindlaks kaebaja kaebuste põhjuseid, ei saanud EIK järeldada, et kaebaja poolt esitatud väited oleksid tõendatud. EIK osundas, et kaebaja poolt läbitud arstlikud läbivaatused ei tõendanud kaebaja väiteid väärkohtlemise kohta. Nendel asjaoludel leidis EIK, et puudusid tõendid, et kaebaja kinnipidamise eest vastutanud politseinikud oleksid kaebaja suhtes toime pannud väidetava väärkohtlemise. Seega ei olnud EIÕK artiklit 3 sisulisest aspektist rikutud.
EIK selgitas, et EIK järeldus EIÕK artikli 3 sisulise aspekti kohta ei vabastanud võime kohustusest viia kaebuse osas läbi tõhus uurimine. EIK hinnangul ei olnud antud asjas uurimise läbiviimise viis rahuldav.
Esiteks märkis EIK, et prokuratuur kuulas politseinikud üle alles aasta pärast kaebuse esitamist. Igasugune õigustamatu viivitus asjakohaste ütluste kogumisel võib tuua kaasa tõendite kadumise ning võib teha keeruliseks sündmuste asjaolude tuvastamise, kuna mälestused võivad aja jooksul kustuda.
Teiseks võttis EIK arvesse meditsiiniaruannete algelisuse. EIK osundas Piinamise ja Ebainimliku või Alandava Kohtlemise või Karistamise Tõkestamise Euroopa Komitee standarditele seoses kohaste meditsiiniliste läbivaatustega, mis on politseivastase väärkohtlemise olulised tagatised. Nimetatud läbivaatused tuleb teostada pädeva kvalifikatsiooniga arstide poolt politsei juuresolekuta ning läbivaatuse kohta koostatud aruanne ei pea hõlmama vaid kehalisi vigastusi, vaid ka patsiendi selgitusi vigastuste tekkepõhjuste kohta ning arsti hinnangut patsiendi selgituste ja vigastuste kooskõla kohta. Meditsiiniaruanded, milles käsitletakse nende isikute läbivaatuseid, kes on väidetavalt piinamise või väärkohtlemise ohvrid, peavad austama EIK EIÕK artikli 3 kohases kohtupraktikas paika pandud kõiki nõudeid. Antud asjas ei vastanud 12.04.2002 aruanne nendele nõuetele, mis õõnestas nimetatud tagatise tõhusust ja kindlust ning nõrgestas uurimise põhjalikkust.
Viimaks märkis EIK, et hoolimata kaebaja taotlustest ei viidud läbi stsintigraafilist ega posttraumaatilist läbivaatust. Ehkki EIK ei tuvastanud EIÕK artikli 3 rikkumist, ei olnud EIK veendunud, et uurimine ei oleks võinud tuua kaasa erineva järelduse. 12.04.2001 aruandes ei käsitlenud kohtumeditsiini instituut mingil määral seda, kas kaebaja psühholoogiline seisund vastas väärkohtlemise ohvri psühholoogilisele seisundile, ehkki ühe varasema aruande kohaselt kannatas kaebaja depressiooni käes.
Eeltoodust tulenevalt järeldas EIK, et siseriiklikud võimud ei viinud kaebaja kaebuse osas läbi tõhusat uurimist. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 3 rikkumise menetluslikust aspektist.
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 5 000 eurot ning kulude katteks 2 000 eurot.
EIK leidis, et raske puudega isiku kinnipidamine autos politseijaoskonna ees 10 tunni vältel oli EIÕK artikli 3 mõttes käsitletav alandava kohtlemisena.
Shalyavski jt vs Bulgaaria, kohtuotsus 15.06.2017, avaldus nr 67608/11
Kaebajateks on Bulgaaria perekond: isa (Ventsislav Shalyavski), ema (Silvia Kotseva), poeg ja tütar.
07.04.2011 jäeti V. Shalyavski, kel oli lihasdüstroofia ning kes sai liigutada vaid oma pead ja käsi, liikumisvõimetuna politseijaoskonna ette pargitud autosse. Samal ajal otsisid uurimisasutused läbi tema kodu ja muud valdused ning teostasid vajalikud formaalsused. Samal ajal pidi S. Kotseva avalikkuses V. Shalyavski isiklike vajaduste eest hoolitsema. V. Shalyavski hooldaja, kes oli V. Shalyavskit tema autos sõidutanud, kui politsei auto kell 11:00 kinni pidas, vahistati, kuid toodi valvuri juuresolekul kahel korral päeval välja selleks, et tõsta V. Shalyavski teise autosse ning aidata tal 21:30 võtta osa istungist, millel otsustati tema koduarest. V. Shalyavskile esitati 2016. aastal süüdistus ning ta on antud kohtu alla.
V. Shalyavski esitas EIK-le kaebuse EIÕK artikli 3 rikkumise tuvastamiseks väites, et talle 07.04.2011 osaks saanud kohtlemine põhjustas talle füüsilist valu ja avalikku alandust. Kaebajad taotlesid ka EIÕK artikli 13 rikkumise tuvastamist väites, et neil puudusid siseriiklikus õiguses tõhusad õiguskaitsevahendid seoses nende EIÕK artikli 3 kohaste kaebustega.
EIK selgitas, et väärkohtlemine peab ületama teatud miinimumtaseme selleks, et see kuuluks EIÕK artikli 3 kaitsealasse. Nimetatud taseme hindamine on suhteline ning sõltub kaasuse asjaoludest (nt kohtlemise kestusest, selle füüsilistest ja vaimsetest mõjudest, ohvri soost, vanusest ja tervislikust seisundist). Antud asjas oli olulise tähtsusega fakt, et V. Shalyavskil oli tõsine füüsiline puue. See nõudis, et võimud oleksid tema kinnipidamisel üles näidanud erilist hoolsust.
EIK märkis, et tõhusa siseriikliku õiguskaitsevahendi puudumisel ei toimunud siseriiklikul tasandil faktide tuvastamist, mis takistas paratamatult EIK poolt asjakohaste faktide kindlaks tegemist.
Kaebaja vaimseid kannatusi kinnitas psühholoog, kelle hinnangul oli kaebaja end tundnud „ähvardatuna, abituna ja nukrana tulenevalt alandavatest tingimustest, milles ta pidi oma füüsilisi vajadusi rahuldama ning oma füüsilise nõrkusi avalikkusele näitama“.
EIK ei selgitanud, miks oli kaebaja liikumatult hoidmine autos politseijaoskonna ees mitmete tundide vältel vajalik. Valitsus ei põhjendanud, miks ei lubatud kaebajal näiteks koju naasta. Asjas ei väidetud, et kaebaja kodus viibimine oleks takistanud läbiotsimise teostamist või et kaebaja oleks muul viisil uurimist takistanud. Samuti puudus vaidlus selles, et kaebaja ei saanud koju naasta, kuna tema hooldaja, kes teda tavapäraselt aitas, viibis vahi all. Valitsus ei väitnud, et asjas poleks olnud võimalik leida ühtki teist isikut, kes oleks saanud osutada puudega isikule abi. Seda enam, et kõnealused sündmused toimusid ettekavandatud operatsiooni kontekstis ning võimud olid teadlikud kaebaja puudust ja vajadustest.
Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et kaebajale osaks saanud kohtlemine põhjustas talle kannatusi, mis olid EIÕK artikli 3 mõttes käsitletavad alandava kohtlemisena. Seega on nimetatud normi rikutud.
Kuna EIK-l puudus teave võimalike õiguskaitsevahendite kohta, mis oleksid saanud ennetada või peatada kaebaja õiguste rikkumist või saada hüvitist, tuvastas EIK EIÕK artikli 13 rikkumise koosmõjus EIÕK artikliga 3.
1. EIK leidis, kaebajale sai osaks alandav kohtlemine, mis rikkus EIÕK artiklit 3;
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 3 000 eurot ning kulude katteks 2 500 eurot.
EIK tuvastas EIÕK artikli 5 lõigete 1 ja 4 rikkumised seoses vahistamise registreerimisega viivitamisega, kohtueelse kinnipidamise otsustamiseks seaduses sätestatud aja ületamisega ning kinnipidamise õiguspärasuse kohtuliku kontrolli menetluse ülemäärase kestusega.
Volkova vs Venemaa, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 56360/07
Kaebaja, kes reisis autoga Moskvasse, peeti 14.07.2007 kell 03:40 politsei poolt kinni. Kaks narkopolitseinikku vaatasid läbi spordikoti, mille kaebaja pidi väidetavalt oma sõbra palvel Moskvasse toimetama. Kaebaja ja kott toimetati politseijaoskonda. Hommikul paluti kaebajal politseiniku, kohtueksperdi ja kahe manuka juuresolekul kott avada ning näidata selle sisu. Kott sisaldas umbes 3 kg marihuaanat ning sularaha. Politsei koostas asjade ja ainete arestimise protokolli. 20:15 koostas uurija kaebaja vahistamise protokolli, mille kohaselt oli kaebaja vahistamise aeg 19:50. Uurija taotles kohtult kaebaja kinnipidamist, vastav istung toimus kohtus 16.07.2007 kell 19:15 ning kohus otsustas kaebaja kohtueelse kinnipidamise. 19.07.2007 esitas kaebaja advokaat viidatud otsuse peale kaebuse, mis jäeti 27.08.2007 otsusega rahuldamata. Seejuures lükati asjas kohtuistung nädala võrra edasi seoses ühe kaebaja esindaja puudumisega kohtuistungilt.
Kohtumenetluses väitis kaitse, et koti avamise juures viibinud manukad ei olnud sõltumatud vaatlejad, vaid narkorühma töötajad. Kumbki manukas ei ilmunud kohtusse. Advokaat taotles kohtult nakrorühma vastuvõtu külaliste nimekirja väljanõudmist, kuna kõik tsiviilisikud pidid olema nimetatud nimekirja kantud. Siseriiklik kohus jättis taotluse põhjendusi esitamata rahuldamata. Kohus lubas lugeda ette manukate kohtueelsed ütlused. Siseriiklikud kohtud mõistsid kaebaja süüdi. Kohtud leidsid muuhulgas, et kaebaja väite, mille kohaselt ei teadnud ta marihuaana olemasolust, lükkasid ümber arestimise protokoll ning manukate ütlused.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 5 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks seoses tema algselt registreerimata jäetud kinnipidamisega ning hilinenud toimetamisega kohtu ette. Kaebaja kurtis ka EIÕK artikli 5 lõikele 4 tuginedes, et tema vahistamise määruse peale esitatud kaebust ei vaadatud läbi „kiires korras“. Samuti taotles kaebaja EIÕK artikli 6 lõigete 1 ja 3 (d) rikkumise tuvastamist väites, et tal ei olnud võimalik saavutada kolme tunnistaja kohalolekut kohtus ja nende küsitlemist.
EIK leidis, et suutmatus registreerida kaebajalt 14.07.2007 vabaduse võtmist õigeaegsel ja kohasel viisil ning kaebaja kinnipidamine vahistamismääruseta seadusest tuleneva 48 tunni ajalimiiti ületavas osas oli vastuolus EIÕK artikli 5 lõikest 1 tuleneva „seaduslikkuse“ nõudega. Seega tuvastas EIK nimetatud normi rikkumise.
EIK on varasemalt tuvastanud EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumisi asjades, kus kaebemenetlused on kestnud enam kui 17 päeva. Antud asjas oli viivitus palju pikem: kaebus vaadati läbi 38 päeva pärast esitamist. Ehkki kaebaja advokaat aitas viivitusele kaasa sellega, et ta ei ilmunud ühele istungile, oli menetlus siiski liiga pikk, et olla kooskõlas kiiruse nõudega. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumise.
EIK leidis, et kriminaalmenetluse õiglus sai pöördumatult kahjustada seoses esimese astme kohtu suutmatusega tagada kahe manuka kohalolu ja küsitlemine, kelle ütlused oleksid võinud kaasa tuua kaebaja süüdimõistmisel otsustava kaaluga oleva tõendi vastuvõetamatuks lugemise. Nimetatud suutmatust raskendas kohtu keeldumine tasakaalustavate faktorite kasutamiseks tõendite usaldusväärsuse õiglaseks ja kohaseks hindamiseks. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõigete 1 ja 3 (d) rikkumise. EIK ei pidanud vajalikuks eraldi uurida kolmanda tunnistaja puudumise mõju.
3. EIÕK artikli 6 lõigete 1 ja 3 (d) rikkumine;
4. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 10 000 eurot.
Venemaa õigus ei võimaldanud tõhusat võimalust hüvitise saamiseks ebaseadusliku kinnipidamise eest, kui kaebaja oli kriminaalmenetluses süüdi mõistetud.
Stadnik vs Venemaa, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 41509/06
Siseriiklik kohus leidis 11.12.2001 otsuses, et 29.05.1995 otsus oli olnud ebaseaduslik osas, milles suurendati kaebaja lõplikku karistust seoses varasema süüdimõistmisega, mis oli juba ära kantud. Kaebajat oli ebaseaduslikult kinni peetud 11 kuud ja 14 päeva. Kaebaja proovis edutult kasutada erinevaid hüvitise nõudmise võimalusi seoses ebaseadusliku kinnipidamisega.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 5 lõike 5 rikkumise tuvastamiseks väites, et tal puudus täidetav õigus hüvitisele seoses ebaseadusliku kinnipidamise perioodiga.
Antud asjas oli siseriiklik kohus tuvastanud, et kaebaja oli kandnud vajaminevast pikemat karistust tulenevalt kaebaja viimase süüdimõistva otsuse karistuse määramise osas esinevast õiguslikust veast. Eeltoodu viitas, et siseriiklikud kohtud olid tuvastanud, et kaebaja oli jäetud vabadusest ilma viisil, mis ei olnud kooskõlas seaduses ettenähtud menetlusega, s.o rikkudes EIÕK artikli 5 lõike 1 nõudeid. Seega kohaldus antud asjas EIÕK artikli 5 lõige 5.
Asjas Abashev vs Venemaa leidis EIK, et Venemaa õigus ei võimaldanud tõhusat võimalust hüvitise saamiseks ebaseadusliku kinnipidamise eest, kui kaebaja oli kriminaalmenetluses süüdi mõistetud. Käesolev kaasus oli sellise vastuvõetamatu olukorra järjekordne näide.
Seega puudus kaebajal täidetav õigus hüvitisele nagu nõuab EIÕK artikli 5 lõige 5.
1. EIÕK artikli 5 lõike 5 rikkumine;
EIK tuvastas, et kahe kuu pikkune kinnipidamise õiguspärasuse kontrolli menetlus oli ebamõistlikult pikk ning rikkus EIÕK artikli 5 lõiget 4.
Chayka vs Venemaa, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 37042/14
Kohus otsustas 20.11.2013 kaebaja kinnipidamise pikendamise. Kaebaja advokaat esitas nimetatud otsuse peale kaebuse. Apellatsioonikohus jättis 20.01.2014 otsusega kaebuse rahuldamata.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumise tuvastamiseks väites, et 20.11.2013 kinnipidamisotsuse kontrolli menetlus ei toimunud „kiires korras“.
EIK osundas, et on korduvalt tuvastanud EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumisi Venemaaga seotud kaasustes, kus kaebajate kinnipidamise õiguspärasuse kontrolli menetlustes on otsused tehtud enam kui 20 päeva pärast vastavate kaebuste esitamist ning kus kogu menetluste kestus oli omistatav võimudele. Antud asjas võttis apellatsioonikohtul kaebaja 20.11.2013 kinnipidamisotsuse peale esitatud kaebuse uurimine umbes kaks kuud. Valitsus ei esitanud ühtegi argumenti nimetatud viivituse selgitamiseks. Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et antud asjas ei olnud kaebaja kinnipidamise õiguspärasuse kontrolli menetlus kooskõlas EIÕK artikli 5 lõikest 4 tuleneva „kiires korras“ nõudega.  Seega tuvastas EIK nimetatud normi rikkumise.
1. EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumine seoses kaebaja kinnipidamise õiguspärasuse kohtuliku kontrolli menetluse ebamõistliku kestusega;
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 2 250 eurot.
Bulut vs Türgi, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 56982/10
Kaebaja vahistati 15.02.2009 seoses kahtlusega, et kaebaja oli seotud terroristliku rühmituse tegevustega. 16.02.2010 ja 08.06.2010 kohtuistungitel jättis kohus rahuldamata kaebaja taotlused tema vabastamiseks. Kaebaja esitas nimetatud otsuste peale kaebused, mis jäeti 15.03.2010 ja 07.07.2010 otsustega rahuldamata. Apellatsioonikohus võttis otsuste tegemisel arvesse prokuröride kirjalikud arvamused, mida ei olnud kaebajale ega tema esindajale edastatud.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumise tuvastamiseks seoses kinnipidamise õiguspärasuse vaidlustamiseks tõhusa õiguskaitsevahendi puudumisega. Kaebaja väitis eelkõige, et tema õigust tõhusale õiguskaitsevahendile rikuti, kuna apellatsioonikohus jättis tema vastuväited rahuldamata tuginedes prokuröri kirjalikele seisukohtadele, mida ei olnud kaebajale ega tema esindajale edastatud. Lisaks palus kaebaja tuvastada EIÕK artikli 5 lõike 5 rikkumise väites, et tal puudus täidetav õigus hüvitisele.
Osas, milles kaebaja taotles EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumise tuvastamist seoses prokuröri arvamuse talle ja tema esindaja edastamata jätmisega, osundas EIK, et on sarnast küsimust lahendanud asjas Altınok vs Türgi, milles EIK tuvastas EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumise. Puudus põhjus jõuda erinevale järeldusele. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumise seoses prokuröri arvamuse kaebajale ja tema esindajale mitteedastamisega kaebaja kinnipidamise õiguspärasuse kontrolli menetluse raames.
Et EIK oli tuvastanud EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumise, kuulus kohaldamisele ka EIÕK artikli 5 lõige 5. EIK märkis, et valitsuse poolt viidatud õiguskaitsevahend (kriminaalmenetluse koodeksi § 141) nägi ette võimaluse taotleda hüvitist vaid teatud asjaoludel. Nimetatud loetletud asjaolude hulka ei kuulunud võimalus taotleda hüvitist tõhusa õiguskaitsevahendi puudumise korral kinnipidamise õiguspärasuse vaidlustamiseks. Valitsus ei esitanud ka ühtki kohtuotsust, mis oleks tõendanud, et kaebajaga sarnases olukorras olev isik oleks nimetatud normi alusel saanud edukalt hüvitist taotleda. EIK lisas, et seadus nr 5271 ei võimaldanud samuti täidetavat õigust hüvitisele seoses kaebaja õigusega tõhusale õiguskaitsevahendile EIÕK artikli 5 lõike 4 alusel, nagu nõuab EIÕK artikli 5 lõige 5. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 5 lõike 5 rikkumise.
1. EIÕK artikli 5 lõigete 4 ja 5 rikkumine;
2. EIK määras, et rikkumise tuvastamine on iseenesest piisav mittevaralise kahju hüvitis.
EIK leidis, et kaebaja 2 aasta ja 8 kuu pikkune kinnipidamine väljaandmise eesmärgil oli ülemääraselt pikk, millega rikuti EIÕK artikli 5 lõiget 1.
R.M. vs Türgi, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 81681/12
Kaebaja oli Usbeki võimude poolt tagaotsitav seoses kuritegeliku ühenduse loomisega ning kehavigastuste tekitamisega. Kaebaja vahistati Türgis 2009. aasta septembris rahvusvahelise vahistamismääruse alusel. Kaasus puudutas kaebaja kinnipidamist väljaandmise eesmärgil 2 aasta ja 8 kuu pikkusel perioodil.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 5 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et tema kinnipidamine väljasaatmise eesmärgil oli ebaseaduslik ning ülemääraselt pikk.
EIK selgitas, et EIÕK artikli 5 lõike 1 (f) kohaselt on vabaduse võtmine õigustatud vaid nii kaua, kuni väljaandmise menetlus on pooleli ning kui sellist menetlus ei viida läbi kohase hoolsusega, ei ole kinnipidamine lubatav.
EIK osundas, et väljaandmise menetluse erinevates etappides esinesid olulised viivitused.
Esmalt märkis EIK, et väljaandmismenetlus toimus piisavalt kiiresti perioodil 09.09.2009-23.10.2009, s.o perioodil kaebaja esmasest vahistamisest kuni esimese astme kohtu esimese otsuseni. Järgnevalt kulus kassatsioonikohtul aga umbes 6 kuud esimese astme kohtu otsuse tühistamiseks menetluslike rikkumiste tõttu. Kassatsioonikohtu niivõrd pika viivituse õigustamiseks puudus igasugune õigustus.
Teiseks kestis menetlus pärast kassatsioonikohtu otsust maakohtus ühe aasta.
Kolmandaks kulus kassatsioonikohtul 9 kuud, et uurida kaebaja poolt 20.06.2011 otsuse peale esitatud kaebust.
Viimaks teavitati maakohut sellest, et kaebajale oli antud täiendava kaitse staatus 15.06.2011, s.o umbes 11 kuud enne kaebaja vabastamist. Ehkki ministeeriumi otsus ei olnud kohtute otsustele otseselt siduv, pidid kohtud väljaandmise menetluses hindama, kas kaebaja väljaandmise korral esines tema väärkohtlemise risk. Nii maakohus kui ka kassatsioonikohus pidanuksid seega hindama siseministeeriumilt saadud teavet kohase hoolsusega oluliselt varem, kui maakohus sai siseministeeriumilt 04.05.2012 kirja. Puudus rahuldav põhjendus, miks seda ei tehtud.
Võttes arvesse väljaandmismenetluse iseloomu ning selle eesmärgi, samuti Türgi kohtute õigustamatud viivitused, leidis EIK, et kaebaja kinnipidamine perioodil 09.09.2009-09.05.2012 oli ülemääraselt pikk, millega rikuti EIÕK artikli 5 lõiget 1.
1. EIÕK artikli 5 lõike 1 rikkumine seoses kaebaja kinnipidamise ülemäärase kestusega perioodil 09.09.2009-09.05.2012;
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 10 000 eurot ning kulude katteks 3 320 eurot.
Venemaa kohtud peavad kinnipidamisküsimuste otsustamisel määratlema kinnipidamise kestuse.
Koshevoy vs Venemaa, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 70440/10
Kaebaja vahistati 2010. aasta septembris Moskvas ning teda peeti väljaandmise eesmärgil kinni seoses Kasahhi võimude poolt väljastatud rahvusvahelise vahistamismäärusega. Kaebaja kinnipidamist pikendati 2010. aasta novembris ja detsembris ning 2011. aasta veebruaris. Kaebaja vabastati 2011. aasta märtsis.
Kaebaja kannatas tõsise südame- ja vaskulaarhaiguse käes ning veetis suurema osa oma kinnipidamisest tsiviil- ning vanglameditsiiniasutustes. 10.12.2010 rahuldas EIK ajutise meetme taotluse (Kohtureeglite reegli nr 39 alusel) viidates, et kaebaja tuleks koheselt sõltumatu arsti poolt läbi vaadata ning kui vajalik, toimetada kohasesse tsiviil- või vanglahaiglasse. Kaebaja toimetati neli päeva hiljem vangla meditsiiniüksusesse ning seejärel kaks nädalat hiljem tsiviilhaiglasse. Erinevad arstid teostasid kaebajale nimetatud asutustes põhjalikud läbivaatused, mille tulemusena tuvastati, et kaebajale kinnipidamise ajal osutatud ravi oli kohane.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 5 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et tema kinnipidamine väljaandmise eesmärgil oli ebaseaduslik ning menetlust ei viidud läbi hoolsalt. Kaebaja väitis ka EIÕK artiklile 34 tuginedes, et võimud ei täitnud EIK poolt ette nähtud ajutist meedet.
EIK märkis seoses perioodiga 25.09.-19.11.2010, et siseriiklik kohus otsustas 25.09.2010 kaebaja kinnipidamise väljaandmise eesmärgil, ent ei määratlenud kaebaja kinnipidamise tähtaega. EIK võttis arvesse Venemaa konstitutsiooni- ja ülemkohtute asjakohaste reeglite tõlgendused, mille kohaselt nõuab seadus, et kinnipidamisküsimuste otsustamisel peab kohus määratlema kinnipidamise kestuse. EIK on varem tuvastanud EIÕK artikli 5 lõike 1 rikkumise seoses siseriikliku kohtuvõimu suutmatusega täpsustada kaebaja kohtueelse kinnipidamise perioodi. Kuna kaebaja kinnipidamist reguleerisid samad õigusnormid, mis viidatud kohtupraktikas, ei toimunud kaebaja kinnipidamine perioodil 25.09.-19.11.2010 „seaduses kindlaksmääratud korras“ . Seega tuvastas EIK nimetatud perioodi osas EIÕK artikli 5 lõike 1 rikkumise.
Seoses perioodiga 19.11.2010-03.03.2011 märkis EIK, et kaebaja ei esitanud ühtki tõsist väidet, millele tuginedes oleks EIK saanud tuvastada EIÕK artikli 5 lõikest 1 tuleneva seaduslikkuse nõude rikkumise. Samuti puudusid tõendid, et siseriiklikud kohtud oleksid jätnud kohaldamata või vääralt kohaldanud asjakohast seadusandlust. Lisaks puudusid tõendid, et kaebaja kinnipidamine nimetatud perioodil ei olnud kooskõlas seadusega. EIK leidis, et Venemaa võimud käitusid ka kohase hoolsusega. Seega ei tuvastanud EIK nimetatud osas EIÕK artikli 5 lõike 1 rikkumist.
EIK oli rahul valitsuse tegutsemise kiirusega ajutise meetme kohaldamisel. Kaebaja ei esitanud tõendeid, mis oleksid heitnud kahtlusi teda pärast ajutise meetme kohaldamist läbi vaadanud meditsiinilise personali erapooletusele ja sõltumatusele. Seega ei näinud EIK põhjust asuda käesolevas asjas erinevale seisukohale, kuivõrd vangla meditsiinilise personali järeldusi kinnitasid tsiviilarstid. Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et riik ei olnud jätnud täitmata oma EIÕK artiklist 34 tulenevaid kohustusi.
1. EIÕK artikli 5 lõike 1 rikkumine seoses kaebaja kinnipidamise ebaseaduslikkusega perioodil 25.09.-19.11.2010;
2. EIÕK artikli 5 lõiget 1 ei ole kaebaja kinnipidamisega perioodil 19.11.2010-03.03.2011 rikutud;
3. EIK leidis, et Venemaa ei olnud jätnud täitmata oma EIÕK artiklist 34 tulenevaid kohustusi;
4. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 7 500 eurot.
EIK leidis, et kaebaja kinnipidamine oli seaduslik ja vaba omavolist, samuti oli selle kestus asjaolusid arvestades mõistlik.
Wrona vs Poola, kohtuotsus 15.06.2017, avaldus nr 74568/11
Kaebajale esitati 27.02.2004 süüdistus koduvägivallas. 07.06.2005 otsustas siseriiklik kohus kaebaja kohtueelse kinnipidamise.  Kaebaja kohtueelne kinnipidamine algas 07.06.2005 ning kaebaja vabastati 23.03.2006.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 5 lõike 1 (c) rikkumise tuvastamiseks väites, et tema kohtueelne kinnipidamine oli olnud ebaseaduslik ja omavoliline. Kaebaja taotles ka EIÕK artikli 5 lõike 3 rikkumise tuvastamist väites, et tema kohtueelse kinnipidamise kestus oli olnud ülemäärane.
EIK leidis, et kaebaja kinnipidamisel oli Poola õigusest tulenev õiguslik alus. Seega pidi EIK tuvastama, kas kaebaja kinnipidamine oli „vaba omavolist“. EIK omistas suurt tähtsust siseriiklike kohtute leidudele. Hinnates kaebaja kinnipidamise õigustatust, leidsid kohtud, et kaebaja oli selgelt menetlust takistanud, millest tulenevalt oli tema kohtueelne kinnipidamine vajalik menetluse kohase läbiviimise tagamiseks. EIK hinnangul ei olnud siseriiklike kohtute otsused seoses kaebaja kohtueelse kinnipidamisega omavolilised. EIK leidis, et siseriiklikud kohtud uurisid hoolikalt kaebaja kaasuse asjaolusid. Kohtute järeldus, mille kohaselt hoidis kaebaja eemale psühhiaatrilisest hindamisest, ei olnud ühestki aspektist omavoliline. Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et kaebaja suhtes tehtud kinnipidamisotsus oli proportsionaalne meede saavutamaks taotletavat eesmärki, s.o kaebaja vastu suunatud kriminaalmenetluse kohast läbiviimist. EIK järeldas, et kaebaja kinnipidamine oli kooskõlas EIÕK artikli 5 lõikega 1 (c) ning nimetatud normi ei ole rikutud.
Võimud tuginesid kaebaja kinnipidamisotsustes lisaks mõistliku kahtluse olemasolu ka järgmistele alustele: ohule, et kaebaja võis menetlust takistada, kuna ta oli keeldunud psühhiaatrilisest hindamisest; kaebaja põgenemise ohule. EIK leidis, et siseriiklike kohtute poolt toodud põhjendused ei olnud stereotüüpsed ega abstraktsed. Samuti ei olnud võimalik väita, et kohtud oleksid tuginenud nimetatud alustele ilma, et nead oleksid selgitanud, kuidas need kaebaja kaasuse konkreetsetel asjaoludel kohaldusid. Eeltoodust tulenvalt leidis EIK, et kaebaja kohtueelse kinnipidamise alused olid „asjakohased“ ja „piisavad“ õigustamaks kaebaja kinnipidamist kogu kohtueelse kinnipidamise aja, s.o 9 kuu ja 2 nädala vältel. EIK ei tuvastanud ka ühtki märkimisväärset passiivsuse perioodi uurimises ega kohtumenetluses. EIK nõustus valitsusega, et kaebaja käitumine aitas kaasa menetluse kestusele. Nendel asjaoludel leidis EIK, et siseriiklikud võimud tegelesid kaebaja asjas kohase hoolsusega. Seega ei olnud EIÕK artikli 5 lõiget 3 rikutud.
2. EIÕK artikli 5 lõiget 3 ei ole rikutud.
EIK tuvastas, et tsiviilkohtumenetlus kassatsioonikohtus kestusega 3 aastat ja 7 kuud ei vastanud mõistliku menetlusaja nõudele.
Svorcan vs Montenegro, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 1253/08
Kaebaja ja tema perekonnaliikmed alustasid 1995. aasta septembris tsiviilkohtumenetlust seoses ühisomandi jagamisega. Esimese astme kohus tegi asjas otsuse 2002. aasta oktoobris, teise astme kohus 2004. aasta juunis ning ülemkohus 2008. aasta veebruaris. Kaebaja sai ülemkohtu otsuse kätte 2008. aasta märtsis.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et menetluse kestus ei olnud kooskõlas „mõistliku aja“ nõudega.
Ehkki menetlus kestis kokku enam kui 12 aastat ja 5 kuud kolmes kohtuastmes, oli EIK-l võimalik hinnata vaid pärast EIÕK jõustumist Montenegro suhtes (03.03.2004) kestnud menetlust. S.t EIK pädevuses oli hinnata menetlust kestusega enam kui 4 aastat kahes kohtuastmes.
Menetluse pikkuse mõistlikkuse üle otsustamisel tuleb lähtuda konkreetse kaasuse asjaoludest, eelkõige asja keerukusest, osapoolte käitumisest ja sellest, mis on kaebajal kaalul. EIK on varasemalt tuvastanud EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise vaid seoses ühes kohtuastmes toimunud menetluse kestusega. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Ebamõistlik 3 aasta ja 7 kuu pikkune viivitus ülemkohtus ning selgituse puudumine sellise viivituse õigustamiseks osundasid, et siseriiklikud võimud ei tegutsenud EIÕK artikli 6 lõike 1 alusel vajaliku hoolsusega.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 1 200 eurot ning kulude katteks 100 eurot.
EIK tuvastas, et tsiviilkohtumenetlus omandivaidluses kestusega enam kui 12 aastat ei vastanud mõistliku menetlusaja nõudele.
Tomašević vs Montenegro, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 7096/08
Kaebaja esitas 2004. aasta augustis hagi 11 isiku vastu seoses omandivaidlusega.
Kohtumenetluse kestus: enam kui 12 aastast (kohtumenetlus ei olnud veel lõppenud).
Kaebaja kurtis EIK-le esitatud avalduses, et menetluse kestus ei olnud kooskõlas EIÕK artikli 6 lõikes 1 sätestatud „mõistliku aja“ nõudega.
Menetluse pikkuse mõistlikkuse üle otsustamisel tuleb lähtuda konkreetse kaasuse asjaoludest, eelkõige asja keerukusest, osapoolte käitumisest ja sellest, mis on kaebajal kaalul. EIK märkis, et kõnealune menetlus ei olnud kuigi keeruline. Valitsus ei suutnud esitada õigustust perioodi 09.08.2004-15.03.2011 kohta, samuti muude siseriiklike kohtute passiivsuse perioodide kohta. EIK leidis, et vaidlusalune menetlus, mis oli kestnud juba enam kui 12 aastat, oli ülemäärane ning ei täitnud „mõistliku aja“ nõuet. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 4 200 eurot ning kulude katteks 100 eurot.
Akgül vs Türgi, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 53803/11
Kaebaja vabastati 2010. aasta mais sõjaväeohvitseri ametikohalt seoses distsiplinaarreeglite eiramisega. 2010. aasta juunis esitas kaebaja kaebuse ülemsõjaväehalduskohtule ning taotles teenistusest vabastamise tühistamist. 2011. aasta veebruaris jättis kohus kaebaja kaebuse rahuldamata.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks väites eelkõige, et talle ei tagatud õiglast kohtumenetlust sõltumatu ja erapooletu kohtu poolt, kuna kohtu koosseisu kuulusid ka kaks sõjaväeohvitseri, kes kuulusid sõjaväelisesse hierarhiasse ning kellel puudusid samasugused tagatised nagu teistel sõjaväekohtunikel.
EIK märkis, et on uurinud sarnast kaebust asjas Tanışma vs Türgi, milles EIK tuvastas EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise. Puudus põhjus jõuda erinevale järeldusele.
Tunç vs Türgi, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 53802/11
Kaebaja vabastati 2010. aasta aprillis sõjaväeohvitseri ametikohalt seoses distsiplinaarreeglite eiramisega. 2010. aasta mais esitas kaebaja kaebuse ülemsõjaväehalduskohtule ning taotles teenistusest vabastamise tühistamist. 2011. aasta veebruaris jättis kohus kaebaja kaebuse rahuldamata.
EIK tuvastas, et tsiviilkohtumenetlus kestusega enam kui 12 aastat ei vastanud mõistliku menetlusaja nõudele.
Đuković vs Montenegro, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 38419/08
Kaebaja esitas 1996. aasta märtsis kohaliku omavalitsuse ja ühe kohaliku kooli vastu kahju hüvitamise nõude seoses tema vara sundvõõrandamisega. 1996. aasta aprillis teavitas kaebaja esindaja siseriiklikku kohut sellest, et ta oli alustanud eraldiseisvat kohtumenetlust ülalnimetatud kahju suuruse kindlaks määramiseks. Siseriiklik kohus peatas esimese kohtumenetluse kuni viidatud asjas lõpliku otsuse tegemiseni. Mõlemad menetlused on endiselt esimese astme kohtus pooleli.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 rikkumise tuvastamiseks seoses siseriikliku kohtumenetluse ülemäärase kestusega.
Võttes arvesse EIK ulatusliku kohtupraktika, leidis EIK, et menetlus oli selgelt alates 03.03.2004 EIK pädevuses ratione temporis. Seetõttu lükkas EIK tagasi valitsuse vastava vastuväite.
Ehkki menetlus algas 1996. aasta märtsis, oli EIK-l võimalik hinnata vaid menetlust alates 03.03.2004 (s.o EIÕK jõustumise algusest Montenegro suhtes).  Hinnates menetluse kestust, pidi EIK siiski arvesse võtma ka menetluse seisu ajal, mil EIÕK Montenegro suhtes jõustus. EIK osundas, et selleks ajaks oli menetlus juba kestnud 7 aastat ja 11 kuud.
Menetluse pikkuse mõistlikkuse üle otsustamisel tuleb lähtuda konkreetse kaasuse asjaoludest, eelkõige asja keerukusest, osapoolte käitumisest ja sellest, mis on kaebajal kaalul. Võttes arvesse õigustuste puudumise, oli enam kui 12 aasta pikkune menetlus ülemäärane ega täitnud „mõistliku aja“ nõuet.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 5 400 eurot ning kulude katteks 100 eurot.
EIK tuvastas EIÕK artikli 6 rikkumise seoses kaebajate kasuks langetatud siduvate ja täidetavate siseriiklike kohtuotsuste tühistamisega uute asjaolude ilmnemisel.
Drobyshevskiy ja Vitt vs Venemaa, kohtuotsus 13.06.2017, avaldused nr 52637/09; 21973/10
2 kaebajat olid osapoolteks tsiviilkohtumenetlustes, milles esimese ja teise astme kohtud rahuldasid nende nõuded sotsiaalasutuste vastu seoses sotsiaaltoetuste perioodiliste maksete ümberarvutamisega. Nimetatud otsused muutusid lõplikeks, kuid tühistati siiski hiljem uute asjaolude ilmnemisel. Kõiki otsuseid oli enne nende tühistamist täies ulatuses täidetud.
Kaebajad esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 6 rikkumise tuvastamiseks väites õiguskindluse põhimõtte rikkumist seoses nende kasuks langetatud siduvate ja täidetavate siseriiklike kohtuotsuste tühistamisega uutel asjaoludel.
EIK on varasemalt tuvastanud mitmeid EIÕK rikkumisi seoses siduvate ja täidetavate kohtuotsuste tühistamisega seoses uute asjaolude ilmnemisega antud hetkel kehtinud tsiviilmenetluse koodeksi alusel. Osad tuvastatud rikkumised esinesid sarnastel asjaoludel ning puudutasid sarnaselt selliste lõplike kohtuotsuste tühistamist, millega mõisteti välja rahasummad. Puudus põhjus jõuda erinevale järeldusele. Võttes arvesse asja materjalid, samuti valitsuse kinnituse kaebajate õiguste rikkumise kohta, tuvastas EIK EIÕK artikli 6 rikkumise.
1. EIÕK artikli 6 rikkumine seoses kaebajate kasuks langetatud siseriiklike kohtuotsuste tühistamisega uute asjaolude ilmnemisel;
2. EIK määras kummalegi kaebajale õiglaseks hüvitiseks 1 500 eurot.
Shorokhova jt vs Venemaa, kohtuotsus 13.06.2017, avaldused nr 42968/06; 49272/06; 2319/07; 51217/07
Kõik neli kaebajat olid osapoolteks tsiviilkohtumenetlustes, milles esimese ja teise astme kohtud tegid otsused kaebajate kasuks. Otsused muutusid siduvateks ja täidetavateks, kuid tühistati siiski hiljem järelevalvemenetluse kohtute poolt õiguse väära kohaldamise või tõendite väära hindamise tõttu.
Kaebajad esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 6 rikkumise tuvastamiseks seoses õiguskindluse põhimõtte rikkumisega nende kasuks langetatud siduvate ja täidetavate kohtuotsuste tühistamisega järelevalvemenetlustes. Shorokhova ja Sizikov’i asjades palusid kaebajad ka EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamist.
EIK on korduvalt tuvastanud EIÕK rikkumisi siduvate ja täidetavate kohtuotsuste tühistamisega tsiviilkohtumenetluse koodeksi alusel teostatavas järelevalvemenetluses. Osad rikkumised tuvastati sarnastel asjaoludel ning puudutasid sarnaste siseriiklike kohtuotsuste tühistamisi. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Seega tuvastas EIK artikli 6 rikkumise ning Shorokhova ja Sizikov’i asjades EIÕK artikli 6 ja EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise.
1. EIÕK artikli 6 rikkumine Sukontsev’i ja Kurbanov’i asjades ning EIÕK artikli 6 rikkumine koos EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumisega Shorokhova ja Sizikov’i asjades seoses kaebajate kasuks tehtud lõplike kohtuotsuste tühistamisega järelevalvemenetlustes;
2. EIK määras kaebajatele õiglaseks hüvitiseks summad vahemikus 1 500 – 5 000 eurot ning Sizikovile kulude katteks 8 eurot.
EIK tuvastas EIÕK artikli 6 ja EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise seoses kaebaja kasuks langetatud lõpliku siseriikliku kohtuotsuse tühistamisega uute asjaolude ilmnemisel.
Kravchenko vs Venemaa, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 23137/04
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 ja EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamiseks väites õiguskindluse põhimõtte rikkumist seoses  tema kasuks langetatud siduva ja täidetava siseriikliku kohtuotsuse tühistamisega uutel asjaoludel.
EIK on varasemalt tuvastanud mitmeid EIÕK rikkumisi seoses siduvate ja täidetavate kohtuotsuste tühistamisega seoses uute asjaolude ilmnemisega antud hetkel kehtinud tsiviilmenetluse koodeksi alusel. Puudus põhjus jõuda erinevale järeldusele. Võttes arvesse asja materjalid, tuvastas EIK EIÕK artikli 6 ja EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise.
1. EIÕK artikli 6 ja EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumine seoses kaebaja kasuks langetatud lõpliku siseriikliku kohtuotsuse tühistamisega uute asjaolude ilmnemisel;
EIK tuvastas EIÕK artikli 6 rikkumise seoses kaebajate kasuks langetatud lõplike siseriiklike kohtuotsuste tühistamisega uute asjaolude ilmnemisel.
Tsarev jt vs Venemaa, kohtuotsus 13.06.2017, avaldused nr 39979/08; 43101/08; 47759/08
Siseriiklikud kohtud tegid aastatel 2005 ja 2006 otsused 5 kaebaja kasuks ning otsustasid, et pensioniamet pidi kaebajate pensionid ümber arvutama. Nimetatud otsused jõustusid. 2008. aastal tühistasid siseriiklikud kohtud pensioniameti taotlusel varasemalt kaebajate kasuks tehtud otsused uute asjaolude ilmnemise tõttu.
Kaebajad esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 6 rikkumise tuvastamiseks väites õiguskindluse põhimõtte rikkumist seoses nende kasuks langetatud siduvate ja täidetavate siseriiklike kohtuotsuste tühistamisega uutel asjaoludel. Shestimirov’i ja Kulayev jt asjades taotlesid kaebajad ka EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamist.
EIK on varasemalt tuvastanud mitmeid EIÕK rikkumisi seoses siduvate ja täidetavate kohtuotsuste tühistamisega seoses uute asjaolude ilmnemisega antud hetkel kehtinud tsiviilmenetluse koodeksi alusel. Osad tuvastatud rikkumised esinesid sarnastel asjaoludel ning puudutasid sarnaselt selliste lõplike kohtuotsuste tühistamist, millega mõisteti välja rahasummad. Puudus põhjus jõuda erinevale järeldusele. Võttes arvesse asja materjalid, samuti valitsuse kinnituse kaebajate õiguste rikkumise kohta, tuvastas EIK EIÕK artikli 6 rikkumise ning Shestimirov’i ja Kulayev jt asjades EIÕK artikli 6 ja EIÕK 1 protokolli artikli 1 rikkumise.
1. EIÕK artikli 6 rikkumine Tsarev’i asjas ning EIÕK artikli 6 rikkumine koos EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumisega Shestimirov’i ja Kulayev jt asjades seoses kaebajate kasuks langetatud lõplike siseriiklike kohtuotsuste tühistamisega uute asjaolude ilmnemisel;
2. EIK määras õiglaseks hüvitiseks Tsarevile 1 500 eurot ning ülejäänud kaebajatele igale ühele 2 000 eurot.
EIK tuvastas, et kaebajate kasuks tehtud lõplike kohtuotsuste tühistamine järelevalvemenetlustes õiguse väära kohaldamise tõttu rikkus EIÕK artiklit 6.
Fomin ja Sivayeva vs Venemaa, kohtuotsus 13.06.2017, avaldused nr 3141/08; 41640/08
Kaks kaebajat olid osapoolteks tsiviilkohtumenetlustes, milles esimese ja teise astme kohtud tegid otsused kaebajate kasuks. Otsused muutusid lõplikeks, kuid tühistati siiski hiljem järelevalvemenetluse kohtute poolt õiguse väära kohaldamise tõttu.
Kaebajad esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 6 rikkumise tuvastamiseks seoses õiguskindluse põhimõtte rikkumisega nende kasuks langetatud siduvate ja täidetavate kohtuotsuste tühistamisega järelevalvemenetlustes.
EIK on korduvalt tuvastanud EIÕK rikkumisi siduvate ja täidetavate kohtuotsuste tühistamisega tsiviilkohtumenetluse koodeksi alusel teostatavas järelevalvemenetluses. Osad rikkumised tuvastati sarnastel asjaoludel ning puudutasid sarnaste siseriiklike kohtuotsuste tühistamisi. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Võttes arvesse asja materjalid, samuti valitsuse kinnituse kaebajate õiguste rikkumise kohta, tuvastas EIK EIÕK artikli 6 rikkumise.
1. EIÕK artikli 6 rikkumine seoses kaebajate kasuks tehtud lõplike kohtuotsuste tühistamisega järelevalvemenetlustes;
2. EIK määras õiglaseks hüvitiseks kummalegi kaebajale 1 500 eurot.
EIK tuvastas, et kriminaalmenetlus kestusega 7 aastat ja 3 kuud ei täitnud EIÕK artikli 6 lõikest 1 tulenevat „mõistliku aja“ nõuet.
Urfani Yıldız vs Türgi, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 59173/08
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 rikkumise tuvastamiseks seoses kriminaalmenetluse kestusega.
Kriminaalmenetluse kestus: 7 aastat ja 3 kuud.
Menetluse pikkuse mõistlikkuse üle otsustamisel tuleb lähtuda konkreetse kaasuse asjaoludest, ennekõike asja keerukusest ning osapoolte käitumisest. EIK on mitmetes kaasustes tuvastanud EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise käesoleva asjaga sarnases küsimuses. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Seega, võttes arvesse EIK kohtupraktika, leidis EIK, et antud asjas oli menetluse kestus ülemäärane ega täitnud „mõistliku aja“ nõuet. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise.
EIK leidis, et kassatsioonikohus, mis andis alama astme kohtust erineva hinnangu süüteokoosseisu subjektiivsele koosseisule, kuid ei kuulanud süüdistatavaid ära, rikkus EIÕK artikli 6 lõikest 1 tulenevat õigust õiglasele kohtumenetlusele.
Atutxa Mendiola jt vs Hispaania, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 41427/14
Juan Maria Atutxa Mendiola on Baski autonoomse piirkonna endine parlamendi president. Gorka Knorr Borras ja Maria Concepción Bilbao Cuevas olid vastavalt parlamendi asepresident ja ametnik ajal, mil Atutxa Mendiola oli selle president. Kaasus puudutas kaebajate süüdimõistmist ülemkohtu poolt pärast seda, kui nad ei täitnud otsust, millega otsustati Baski ja Navarra autonoomsete piirkondade (Batasuna) erinevates institutsioonides olevate parlamentaarsete gruppide laialisaatmine.
Liit Manos Limpias ja prokurör esitasid kaebajate peale kaebuse seoses kohtuotsuse mittetäitmisega. Kaebajad mõisteti kõrgema kohtu poolt õigeks. Liit esitas kassatsioonkaebuse. 08.04.2008 otsuses mõistis ülemkohus kaebajad süüdi kohtuotsuse mittetäitmise süüteos. Ülemkohus, leidis, et kaebajad olid tahtlikult ja avalikult keeldunud täitmast otsust, mis nägi ette kõnealuste parlamentaarsete gruppide laialisaatmise.
Kaebajad esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et nad mõisteti süüdi ilma, et neid oleks avalikul istungil ära kuulatud. Kaebajad väitsid, et ülemkohus ei olnud piirdunud vaid õigusküsimuste lahendamisega, vaid kontrollis ka fakte ja vaatas uuesti läbi tõendeid (nt tunnistajate ütlused), mis oli faktide hindamise osas olulise tähtsustega.
EIK märkis, et asjas puudus vaidlus selles, et ülemkohus tõlgendas erinevalt kõrgemast kohtust kriminaalkoodeksi § 410 lõikes 1 toodud mõistet kohtuotsuste „täitmisest keeldumine“. Nimetatud tõlgendus tõi kaasa kaebajate süüdimõistmise. Vaidlus puudus ka selles, et ülemkohus tugines oma otsuses kõrgema kohtu poolt tuvastatud faktidele. Samas järeldas ülemkohus, et süüdistatavad olid „teadlikult ja tahtlikult“ keeldunud täitmast kohtuotsust, mille kohaselt tuli kõnealused parlamentaarsed grupid laiali saata. EIK pidas asjakohaseks märkida, et sellele järeldusele jõudmisel tugines ülemkohus erinevate tõendite, mida kõrgem kohus oli juba hinnanud, uuele hindamisele. Ülemkohus hindas tõendeid otsese kontakti puudumisel osapooltega ning jättes osapooltele võimaldamata vastata teise poole seisukohtadele. EIK osundas, et ülemkohus, mis andis kaebajate käitumisele uue õigusliku tõlgenduse, tegi otsuse subjektiivse koosseisu osas, s.o selle kohta, kas nad olid oma tegude mittevastavusest teadlikud. EIK selgitas, et kui kohtu põhjendused tuginevad subjektiivsetel asjaoludel (nagu ka antud asjas tahte olemasolul), on võimatu anda õiguslikku hinnangut süüdistatavate käitumisele ilma, et süüdistatava tahe tuvastataks asja faktide alusel. Antud asjas tegi ülemkohus oma otsuse ilma asjaomaseid isikuid ära kuulamata, kellele ei antud seega võimalust selgitada, miks nad eitasid tahte puudumist. EIK osundas, et kassatsioonimenetluses puudus selline võimalus. Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et ülemkohtu poolt käsitletud küsimused vajasid kaebajate ütluste otsest uurimist. EIK järeldas, et kaebajad jäeti ilma enda kaitsmise õigusest võistlevas menetluses. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõikest 1 tuleneva õiglase kohtumenetluse õiguse rikkumise.
EIK selgitas, et EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise korral oleks kõige kohasem hüvituse vorm selline, millega pannakse kaebaja võimalikult suures ulatuses olukorda, kus ta oleks olnud, kui nimetatud normist tulenevaid nõudeid ei oleks eiratud. EIK leidis, et kõige kohasem hüvituse vorm oleks vastava taotluse esitamise korral menetluse uus läbiviimine.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks igale kaebajale ühe euro ning kulude katteks kaebajatele ühiselt 600 eurot.
EIK leidis, et Armeenia võimud, mis ei võtnud kasutusele vajalikke meetmeid lõpliku kohtuotsuse täitmiseks 13 aasta ja 4 kuu pikkusel perioodil, rikkusid EIÕK artikli 6 lõiget 1 ning 1. protokolli artiklit 1.
Dngikyan vs Armeenia, kohtuotsus 15.06.2017, avaldus nr 66328/12
Siseriiklikud kohtud tegid 22.08.2003 ja 22.12.2006 kohtuotsused kaebaja kasuks seoses kaebaja varaliste nõuetega. Nimetatud otsused jõustusid, ent neid ei ole senini täidetud.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1 ja EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamiseks seoses 22.08.2003 ja 22.12.2006 lõplike kohtuotsuste jätkuva mittetäitmisega.
Lõplikud 22.08.2003, 22.12.2006 ja 22.10.2004 kohtuotsused, mis olid langetatud kaebaja kasuks, on senini täitmata. Nimetatud siseriiklike kohtuotsuste mittetäitmine on seega kestnud üle 13 aasta ja 4 kuu. Valitsus ei ole esitanud sellise viivituse õigustamiseks ühtki põhjendust. Seetõttu leidis EIK, et Armeenia võimud, mis ei suutnud mitme aasta vältel võtta kasutusele vajalikke meetmeid lõplike kohtuotsuste täitmiseks,  jätsid EIÕK artikli 6 lõike 1 antud asjas ilma oma kasulikust mõjust. Võttes arvesse, et kaebaja varalisi nõudeid ei ole ebamõistlikult pika aja jooksul täidetud, ei ole Armeenia võimud lisaks austanud kaebaja EIÕK 1. protokolli artikli 1 kohaseid õiguseid.
Eeltoodust tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 ja EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise.
EIK leidis, et 5 aasta ja 5 kuu pikkune tsiviilkohtumenetlus apellatsioonikohtus ei olnud kooskõlas „mõistliku aja“ nõudega.
Koltsidas jt vs Kreeka, kohtuotsus 15.06.2017, avaldus nr 41784/11
398 kaebajat esitasid EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et apellatsioonikohtus toimunud tsiviilkohtumenetluse kestus oli vastuolus „mõistliku aja“ nõudega. Kaebajad taotlesid ka EIÕK artikli 13 rikkumise tuvastamist väites, et Kreekas puudus pädev siseriiklik kohus, mis oleks võinud tuvastada menetluse ülemäärase kestuse.
Menetlus apellatsioonikohus kestis 17.07.1995-20.12.2000, s.o 5 aastat ja 5 kuud.
Menetluse pikkuse mõistlikkuse üle otsustamisel tuleb lähtuda konkreetse kaasuse asjaoludest, eelkõige asja keerukusest, osapoolte käitumisest ja sellest, mis on osapooltel kaalul. EIK märkis, et valitsus ei esitanud mingeid fakte ega argumente, mis oleksid õigustanud menetluse kestust. EIK leidis, et sõltumata suurest kohtumenetluse poolte arvust ning sellest, et asi oli mõnevõrra keeruline, ei olnud 5 aasta ja 5 kuu pikkune menetlus kooskõlas „mõistliku aja“ nõudega. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise seoses menetlusega apellatsioonikohtus.
EIK on varem tuvastanud, et Kreeka õigussüsteem ei võimaldanud isikutele tõhusat õiguskaitsevahendit EIÕK artikli 13 mõttes, mille alusel oleks isikutel olnud võimalik kurta menetluse kestuse üle. Eeltoodust tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artikli 13 rikkumise, kuna antud ajahetkel puudus siseriiklikus õiguses õiguskaitsevahend, mis oleks võimaldanud kaebajatel saavutada EIÕK artikli 6 lõikes 1 sätestatud mõistliku menetlusaja nõude rikkumise tuvastamine.
1. EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumine kaebajate nr 1-13, 17, 202, 153, 159-170, 172, 173, 178-214, 220-226, 230-248, 252-258, 261, 263-301, 305-311, 318-368, 371-389 ja 393-398 osas;
2. EIÕK artikli 13 rikkumine kaebajate nr 1-13, 17, 202, 153, 159-170, 172, 173, 178-214, 220-226, 230-248, 252-258, 261, 263-301, 305-311, 318-368, 371-389 ja 393-398 osas;
3. EIK määras kaebajatele nr 1-13, 17, 20-28, 32-84, 88-100, 102-137, 143-148, 150, 152, 153, 159-170, 172, 173, 178-214, 220-226 , 230-248, 252-258, 261, 263-301, 305-311, 318-368, 371-389 ja 393-398 igaühele mittevaralise kahju hüvitamiseks 250 eurot.
EIK tuvastas EIÕK artikli 6 lõigete 1 ja 3 (c) rikkumise seoses asjaoluga, et apellatsioonikohus keeldus kaebaja advokaadi poolt esimese astme kohtu otsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse läbivaatamisest alusel, et süüdistatav ei ilmunud apellatsioonikohtu istungile.
Frolovs vs Läti, kohtuotsus 15.06.2017, avaldus nr 13289/06
Kaebaja mõisteti 2003. aasta juulis süüdi mitmetes isiku- ja varavastastes kuritegudes ning talle määrati karistuseks 6-aastane vangistus. Kaebaja süüdimõistev otsus tehti kaebaja kohalolekuta ning kaebajat ei peetud karistuse kandmiseks kinni enne 2009. aasta novembrit. Vahepealsel ajal kaebas kaebaja advokaat süüdimõistva otsuse edasi. Apellatsioonikohtud keeldusid kaebuseid menetlusemast alusel, et kaebaja ei võtnud kohtuistungitest osa ning ei saanud kinnitada, kas ta soovis kaebuste menetlemist.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõigete 1 ja 3 (c) rikkumise tuvastamiseks väites, et apellatsioonikohtute keeldumine tema apellatsioonkaebuse läbivaatamisest tema juuresolekuta rikkus tema õigust tema asja kohtulikule arutamisele.
EIK selgitas, et asjaolu, et süüdistatav ei ole hoolimata kohasest kohtuistungile kutsumisest ka mõjuva põhjuse puudumisel istungile ilmunud, ei õigusta tema EIÕK artikli 6 lõikest 3 tulenevast õigusest, s.o õigusest olla esindatud advokaadi poolt, ilmajätmist.
EIK selgitas, et ehkki seadusandlusel peab olema võimalik ära hoida õigustamatuid puudumisi, ei saa seadusandlus süüdistatavat karistada luues õigusabi õiguse osas erandeid. Legitiimne nõue, mille kohaselt peab süüdistatav võtma kohtuistungitest osa, on võimalik saavutada muude vahenditega kui kaitseõigusest ilmajätmisega. EIK märkis, et siseriiklik õigus ei näinud ette sõnaselget piirangut advokaadile oma kliendi esindamiseks, kes ei olnud apellatsioonikohtu istungile ilmunud. Igal juhul ei saa süüdistatavat sundida end üles andma selleks, et tagada EIÕK artikliga 6 kooskõlas olev kohtumenetlus.
Mis puudutas valitsuse väidet, mille kohaselt oli apellatsioonikohtul võimalik hinnata esimese astme kohtu otsust kaebaja süü osas omal algatusel, siis rõhutas EIK, et sellegipoolest oli advokaadi abi vastuolude lahendamiseks asendamatu ning tema roll oli vajalik kaitseõiguste teostamiseks. EIÕK artiklist 6 tulenevad tagatised nõudsid, et kaebaja advokaadil pidanuks olema võimalus esitada kaebaja kaitseks väiteid ning et siseriiklikud kohtud oleksid neid väiteid käsitlenud, sõltumata küsimusest, kas siseriiklikud kohtud oleksid võinud teatud küsimusi hinnata omal algatusel.
Eeldades, et kaebaja loobus oma õigusest võtta osa apellatsioonikohtu menetlusest, ei viidanud asjas midagi sellele, et kaebaja oleks loobunud EIÕK artikli 6 lõikest 3 (c) tulenevast õigusest olla advokaadi poolt esindatud.
Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et siseriiklike kohtute keeldumine kaebaja advokaadi poolt esimese astme kohtu otsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse läbivaatamisest ei olnud kooskõlas EIÕK artiklist 6 tuleneva kaebaja õigusega õiglasele kohtumenetlusele.
Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõigete 1 ja 3 (c) rikkumise.
EIK leidis, et siseriiklikud kohtud rikkusid EIÕK artikli 6 lõiget 1, piirates kaebaja juurdepääsuõigust kohtule seeläbi, et nad kasutasid ülemäära formalistlikku lähenemist ning jätsid kaebaja nõuded menetlusseisundi puudumise tõttu rahuldamata.
Analüütilise Psühholoogia Arengu Keskus vs Endine Jugoslaavia Makedoonia Vabariik, kohtuotsus 15.06.2017, avaldused nr 29545/10; 32961/10
Kaebaja on piiratud vastutusega äriühing, mille omanik ja juht on psühhiaater dr Marija Arsovska (kelle perekonnanimi oli varasemalt Karanfilova).
2004. aastal allkirjastas dr Marija Karanfilova Sõltumatu Psühhiaatriapraksis (praksis) lepingu riigi tervisekindlustuse fondiga (fond). Lepingus käsitleti tervisekindlustust omavatele isikutele ravi osutamise rahastamist. 2006. aastal oli praksis sunnitud tervisevõimude tõttu ennast uute seadusandlike sätete alusel uuesti registreerima. Seega muutus praksise nimi ning see sai uue individuaalse maksunumbri (uus praksis). 2007. aastal kujundati uus praksis ümber kaebajaks olevaks äriühinguks.
Vahepealsel ajal algatasid nii praksis kui ka uus praksis fondi vastu menetlused seoses 2004. aastal sõlmitud lepingu tingimuste mittetäitmisega. Siseriiklikud kohtud jätsid nimetatud nõuded läbi vaatamata hageja staatuse muutumise tõttu leides, et leping oli allkirjastatud fondi ja Dr Marija Karanfilova Sõltumatu Psühhiaatriapraksise vahel ning kaebajaks olevat äriühingut ei saanud pidada praksise õigusjärglaseks, kuna neil olid erinevad individuaalsed maksunumbrid. Mõlemad menetlused lõppesid teise astme kohtutes, kuna nõuete väärtused oli väiksemad, kui seaduses sätestatud lävendid kassatsioonkaebuse esitamiseks ülemkohtule.
Eraldiseisev tsiviilkohtumenetlus kaebaja ja fondi vahel (mis puudutas sama 2004. aasta lepingut) jõudis ülemkohtusse, mis leidis, et võttes arvesse kaasuse asjaolud, olid alama astme kohtud vääralt tuvastanud, et kaebajaks oleval äriühingul puudus menetlusseisund.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et tal puudus juurdepääsuõigus kohtule seoses tema nõuetega, mis tulenesid fondiga sõlmitud lepingust.
EIK selgitas, et asjaolu, et kaebajal oli võimalik esitada siseriiklikele kohtutele hagi, et täida tingimata EIÕK artikli 6 lõike 1 nõudeid. Nimetatud artikkel tagab kõigile õiguse tuua tema tsiviilõiguseid ja –kohustusi puudutavad nõuded kohtu ette. Sel viisil väljendab see „juurdepääsuõigust kohtule“, mis ei hõlma EIK kohtupraktikast tulenevalt vaid õigust menetluse alustamiseks, vaid ka õigust saada kohtus vaidluse „lahendamine“.  Seega hindas EIK käesolevas asjas seda, kas siseriiklike kohtute keeldumine kaebaja vaidluste sisuliste küsimuste lahendamisest, mida põhjendati õigusliku seisundi puudumisega, piiras kaebaja juurdepääsuõigust kohtule.
EIK märkis, et EIK ülesanne ei ole tõlgendada siseriiklikku õigust, kuna see on esmalt siseriiklike võimude, eelkõige kohtute ülesanne. Ehkki EIK nõustus valitsuse väitega, mille kohaselt oli õigussubjektidele identifitseerimisnumbri (nt individuaalse maksunumbri) määramine õiguskindluse tagamisele suunatud meede, millel on iseenesest legitiimne eesmärk, oli EIK jahmunud faktist, et ülemkohus leidis peaaegu identsetel asjaoludel samade poolte vahel ning sama lepingu osas toimunud vaidluses, et kaebajal oli menetluses menetlusseisund olemas. EIK ei näinud põhjust asuda kõrgeima siseriikliku kohtu järeldusest erinevale seisukohale.
Eeltoodud selgitused olid piisavad, et EIK saaks järeldada, et siseriiklikud kohtud asetasid antud asjas kaebajale õigustamatu menetlusliku takistuse seeläbi, et nad kasutasid ülemäära formalistlikku lähenemist ning jätsid kaebaja nõuded menetlusseisundi puudumise tõttu rahuldamata. See kahjustas kaebaja kohtule juurdepääsuõiguse põhiolemust ning jättis kaebaja ilma võimalusest nõuete sisuliseks lahendamiseks.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 3 600 eurot ning kulude katteks 1 360 eurot.
Vajadus austada advokaadi-kliendi suhte konfidentsiaalsust kaalub üles pelga nendevahelise suhtluskanali kuritarvituse võimaluse.
Oderovs vs Läti, kohtuotsus 15.06.2017, avaldus nr 21979/08
Kaebaja suhtes alustati 2004. aasta novembris kriminaalmenetlust. Kaebaja määras O.S.-i oma advokaadiks. Kaebajale esitati 2006. aasta juunis süüdistus ning 2007. aasta märtsis väljastati talle kriminaalasja toimik, milles sisaldusid kaebaja ja mitmete isikute, sh kaebaja ja O.S.-i vaheliste telefonivestluste protokollid.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 8 rikkumise tuvastamiseks seoses tema ja O.S. vaheliste telefonikõnede pealtkuulamisega, mis oli kaebaja hinnangul kaitstud advokaadi-kaitse suhtega.
Poolte vahel puudus vaidlus selles, et kaebaja ja O.S. vaheliste telefonikõnede pealtkuulamine oli käsitletav eraelu ning sõnumite saladuse austamise õiguse riivena. Samuti puudus vaidlus selles, et riive oli omistatav riigile. EIK leidis, et kaebaja telefonikõnede pealtkuulamisel esines alus Läti õiguses ning see järgis legitiimset eesmärki (kuriteo ärahoidmine).
EIK-l ei olnud võimalik antud asjas tuvastada, kas valitsuse poolt esitatud andmed tõendasid pealtkuulamise osas kirjaliku loa olemasolu otsuse vormis. Kaebaja soovis üle kontrollida, kas pealtkuulamise lubamiseks oli olemas kohtu otsus. Ehkki prokurörid teavitasid teda, et selline otsus oli olemas, ei esitanud nad kaebajale üksikasju, mis oleksid tal võimaldanud tuvastada, et selline otsus oli tõepoolest tehtud. Siseriiklikud kohtud ei uurinud kaebajat õigeks mõistes üldse kaebaja poolt vaidlustatud kriminaalmenetluse toimingute õiguspärasust.
Nendel asjaoludel leidis EIK, et kaebajal ei olnud võimalik leida kinnitust sellele, et tema EIÕK artiklist 8 tulenevate õiguste riive viidi läbi eelneva kohtu loa olemasolul ning vastav riive oli seega seaduslik. Kaebajal puudus seetõttu võimalus vaidlustatud toimingute õiguspärasuse tõhusaks kontrollimiseks, samuti ei olnud kaebajal selles osas täiendavaid omavoli vastu suunatud tagatisi.
Mis puudutas küsimust, kas vaidlustatud toiming oli „demokraatlikus ühiskonnas vajalik“, siis märkis EIK, et üks vaidlusalune vestlus toimus kaebaja ning tema advokaadi vahel. Ehkki EIÕK artikkel 8 kaitseb kõikide isikute vahelist suhtlust, võimaldab see tugevdatud kaitse advokaatide ja nende klientide vahelisele suhtlusele. Ehkki valitsus väitis, et iga advokaadi ja tema kliendi vaheline vestlus ei kuulunud kaitse alla, ei näinud EIK vajadust eristada advokaatidega suhtlemises erinevaid kategooriaid, mis sõltumata eesmärgist puudutavad eraviisilise ja konfidentsiaalse iseloomuga küsimusi. Valitsus ei väitnud, et oleks esinenud põhjus kahtlustada, et seda suhtluskanalit oleks kuritarvitatud või et kaebaja advokaat ei täitnud ametialaseid reegleid. Kokkuvõttes selgitas EIK, et vajadus austada advokaadi-kliendi suhte konfidentsiaalsust kaalub üles pelga kuritarvituse võimaluse.
Eeltoodust tulenevalt järeldas EIK ilma kaasuse muid aspekte uurimata, et riive ei olnud „kooskõlas seadusega“ ega „demokraatlikus ühiskonnas vajalik“. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 8 rikkumise.
EIK tuvastas, et võimude keeldumine Ahmadiyya moslemi kogukonna usuühinguna registreerimisest oli EIÕK-ga vastuolus.
Metodiev jt vs Bulgaaria, kohtuotsus 15.06.2017, avaldus nr 58088/08
Kaebajateks on 31 Bulgaaria kodanikku, kes on Ahmadi moslemid. Siseriiklikud kohtud keeldusid registreerimast usuühingut - Ahmadiyya moslemi kogukonda – mille liikmeteks kaebajad olid.
Kaebajad esitas EIK-le avalduse eelkõige EIÕK artiklite 9 ja 14 rikkumise tuvastamiseks väites, et kohtute keeldumine nende ühingu registreerimisest rikkus nende usuvabaduse õigust.
EIK leidis, et kassatsioonikohus viitas oma otsuse ainsa alusena asjaolule, et ühingu põhikirjas puudus piisavalt täpne ja selge viide Ahmadi usu uskumustele ja riitustele. Siseriiklikud kohtud olid järeldanud, et põhikiri ei täitnud uskude seaduse asjakohastes normides toodud nõudeid, mille eesmärk oli eristada erinevaid usulahke ja vältida usukogukondade vahelisi vastasseise.
EIK märkis, et uskude seadus ei sätestanud spetsiifiliselt, milline täpsuse aste oli uskumuste ja riituste kirjelduse osas vajalik või millist spetsiifilist teavet tuli registreerimise taotlusele lisaks esitada.
EIK leidis, et kassatsioonikohtu lähenemine viiks praktikas igasuguste uute usuühingute registreerimisest keeldumiseni, kui usuühing järgiks olemasoleva usuga sama doktriini. Selline lähenemine võiks tuua kaasa vaid iga usuliikumise kohta ühe usuühingu lubamise ning nõude, mille kohaselt peavad kõik järgijad kuuluma sellesse ühte ühingusse. Lisaks oli uskumuste sisu hindamine kohtute ülesanne, mitte usukogukondade endi ülesanne. EIK juhtis tähelepanu sellele, et usuvabaduse õigus välistas põhimõtteliselt usuliste uskumuste legitiimsuse või selliste uskumuste väljendusvormide hindamise riigi poolt. Demokraatlikus ühiskonnas ei pidanud riik võtma kasutusele meetmeid, et tagada, et usukogukonnad pandaks või jääks ühtse juhtimise alla. Riigil oli kohustus jääda neutraalseks. Võimude ülesanne ei olnud võtta kasutusele meetmeid, mis oleksid võinud kaasa tuua ühe usulahu eelistamise teisele ega eemaldada pingete põhjus pluralismi kõrvaldamisega, vaid võimude ülesanne oli tagada, et erinevad grupid näitasid üksteise suhtes üles sallivust.
EIK järeldas, et usuühingu põhikirjas olev väidetav uskumuste ja riituste kirjelduse ebatäpsus ei õigustanud usuühingu registreerimisest keeldumist, mistõttu ei olnud see „demokraatlikus ühiskonnas vajalik“.
1. EIÕK artikli 9 rikkumine, tõlgendades nimetatud normi EIÕK artikli 11 valguses;
2. EIK määras esimesele kaebajale mittevaralise kahju hüvitamiseks 4 000 eurot;
3. EIK leidis, et teiste kaebajate osas oli rikkumise tuvastamine iseenesest piisav mittevaralise kahju hüvitis.
EIK leidis, et kuna kaebaja vastutas ajakirja toimetamise eest, vastutas ta ajakirja sisu eest ega saa terroristliku rühmituse avalduste levitamist õigustada teabe levitamise õigusega.
Güllü vs Türgi, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 57218/10
Kaebaja on ajakirja Genç Bakış omanik ja peatoimetaja. 2004. aasta aprillis avaldati nimetatud ajakirjas muuhulgas artiklid pealkirjadega „Nendel maadel lõime me vaba isiku väärilise kevade“ ja „Mõrvareid ei ole karistatud, neid on premeeritud“. Artikkel pealkirjaga „Nendel maadel lõime me vaba isiku väärilise kevade“ sisaldas väljavõtteid Abdullah Öcalani poolt 1998. aasta märtsis kirjutatud tekstist, milles ta pöördus Kurdistani Töölispartei (PKK) võitlejate poole. Artiklis pealkirjaga „Mõrvareid ei ole karistatud, neid on premeeritud“ toodi 12.03.1995 Gazis aset leidnud sündmuste aastapäeva kajastamise puhul välja ühe surnu perekonnaliikme meediale tehtud avaldus, milles viidati nimeliselt teatud kõrgetele riigiametnikele, kes olid väidetavalt sündmuste eest vastutavad.
Siseriiklik kohus mõistis kaebaja 2007. aasta veebruaris süüdi nimetatud kahe artikliga seonduvalt terroristliku rühmituse avalduste avaldamise eest ning terrorismivastasest võitlusest osa võtnud ametnike sihtmärkidena määratlemise eest. Kaebajale määrati umbes 600 euro suurune trahv kummagi artikli eest.
EIK osundas, et käesoleval juhtumil oli riive ette nähtud seaduses (seaduse nr 3713 § 6 lõiked 1 ja 2) ning järgis EIÕK artikli 10 lõikes 2 loetletud legitiimset eesmärki (ühiskondliku turvalisuse huvid). Seega pidi EIK tuvastama, kas riive oli „demokraatlikus ühiskonnas vajalik“.
EIK hinnangul ei saanud hinnata artiklis peakirjaga „Nendel maadel lõime me vaba isiku väärilise kevade“ avaldatud katkeid eraldiseisvalt nende autorist, kes oli nende kirjutamise ajal PKK juht, ega nende avaldamise kontekstist. Võttes arvesse avalduse tõsiduse ja selle autori, leidis EIK, et avaldatud avaldust tuleks käsitleda vägivallale õhutamisena. EIK märkis, et vaidlusalused lõigud avaldati ilma igasuguste kirjalike kommentaaride või analüüsita. Kaebaja võimaldas avalduse autorile foorumi ning sõnumi avalikkusele levitamist. Et kaebaja vastutas ajakirja toimetamise eest, vastutas ta ajakirja sisu eest ega saa terroristliku rühmituse avalduste levitamist õigustada teabe levitamise õigusega. Ehkki määratud trahvi (umbes 600 eurot) näol ei olnud tegemist tühise summaga, ei olnud kohaldatud trahvi suurus EIK hinnangul ülemäärane või selline, mis oleks võinud omada kaebaja sõnavabadusele heidutavat mõju. Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et kaebaja suhtes kasutatud meetmed seoses artikliga pealkirjaga „Nendel maadel lõime me vaba isiku väärilise kevade“ ei olnud ebaproportsionaalsed, pidades silmas taotlevat legitiimset eesmärki. Seega ei ole nimetatud artikli osas EIÕK artiklit 10 rikutud.
Artikkel peakirjaga „Mõrvareid ei ole karistatud, neid on premeeritud“ sisaldas avaldust, milles oli välja toodud Gazi sündmuste ajal teatud kõrgeid ameteid hoidnud riigiametnike täisnimed ning milles tunnistati nad sündmuste käigus tekkinud surmade ja vigastuste eest vastutavaks. Avaldus kirjeldas kõnealuseid ametnikke kui mõrvareid ning nõudis nende karistamist. Sellegipoolest märkis EIK, et ehkki avaldus oli sõnastatud iseäranis karmil viisil, ei sisaldanud see üleskutset vägivallale ega olnud käsitletav vihakõnena. Samuti märkis EIK, et siseriiklik kohus ei hinnanud nimetatud elementi, vaid nentis, et väljaandes toodud avaldused viitasid kõnealustele ametnikele kui terrorismi sihtmärkidele. Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et siseriikliku kohtu põhjendused ei olnud kaebaja sõnavabaduse õiguse riive õigustamiseks asjakohased ega piisavad. EIK järeldas, et kaebaja süüdimõistmine artikli pealkirjaga „Mõrvareid ei ole karistatud, neid on premeeritud“ avaldamise eest ei olnud „demokraatlikus ühiskonnas vajalik“ meede. Seega tuvastas EIK nimetatud artikli osas EIÕK artikli 10 rikkumise.
1. EIÕK artikli 10 ei ole rikutud seoses artikliga pealkirjaga „Nendel maadel lõime me vaba isiku väärilise kevade“;
2. EIÕK artikli 10 rikkumine seoses artikliga pealkirjaga „Mõrvareid ei ole karistatud, neid on premeeritud“;
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 1 250 eurot.
EIK leidis, et antud asjas ei olnud meediaväljaande omaniku suhtes kohaldatud kriminaalsanktsioon demokraatlikus ühiskonnas vajalik.
Ali Gürbüz vs Türgi, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 14742/10
Kaebaja on meediväljaande Űlkede Özgür Gündem omanik. 2004. aasta oktoobris avaldas nimetatud väljaanne kaks artiklit, mis sisaldasid Kongra-Geli (Kurdistani Töölispartei haru) tehtud avaldust, mille kohaselt oli 1998. aasta oktoobris sõlmitud Abdullah Öcalani vastane rahvusvaheline vandenõu. Tekstides kutsuti kurdi rahvast üles viivituseta oma vastutust kandma ning tugevdama võitlust demokraatia toetuseks.
2009. aasta detsembri otsusega mõistis siseriiklik kohus kaebaja süüdi seaduse nr 3713 § 6 lõigetes 2 ja 4 sätestatud kuritegudes ning määras talle umbes 1 452 euro suuruse trahvi.
EIK osundas, et käesoleval juhtumil oli riive ette nähtud seaduses ning järgis mitmeid EIÕK artikli 10 lõikes 2 loetletud legitiimseid eesmärke (ühiskondliku turvalisuse huvid, korratuste või kuritegude ärahoidmine). Seega pidi EIK tuvastama, kas riive oli „demokraatlikus ühiskonnas vajalik“.
EIK on varasemalt käsitlenud kaasuseid, milles on tõstatunud käesoleva asjaga sarnased küsimused ning milles EIK on tuvastanud EIÕK artikli 10 rikkumise. Seega uuris EIK käesolevast kaasust oma kohtupraktika valguses.
EIK märkis, et artiklid ei sisaldanud üleskutset vägivallale, relvastatud vastupanule ega ülestõusule. Samuti ei olnud need käsitletavad vihakõnena.
Mis puudutas siseriikliku kohtu põhjendusi kaebaja süüdimõistmisel, leidis EIK, et need ei olnud kaebaja sõnavabaduse õiguse riive õigustamiseks piisavad. Seega ei näinud EIK põhjust jõuda antud asjas erinevale järeldusele võrreldes asjadega Gözel ja Özer vs Türgi, Belek vs Türgi ning Belek ja Velioğlu vs Türgi.
Eeltoodust tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artikli 10 rikkumise.
EIK leidis, et antud asjas ei olnud meediaväljaande peatoimetaja kriminaalkorras süüdimõistmine terroristlike rühmituste ideede levitamise eest demokraatlikus ühiskonnas vajalik meede.
Bayar vs Türgi, kohtuotsus 13.06.2017, avaldused nr 55060/07; 55061/07
Kaebaja oli meediväljaande Ülkede Özgür Gündem  peatoimetaja. 2004. aasta aprillis ja augustis avaldati väljaandes neli artiklit, millest kolmes kajastati Abdullah Öcalani avaldusi ning ühes Cimade ühingu esindaja avaldusi.
2011. aasta detsembri ja 2007. aasta oktoobri otsustega mõistis siseriiklik kohus kaebaja süüdi seaduse nr 3713 § 6 lõigetes 2 ja 4 sätestatud kuritegudes ning määras talle ühes asjas umbes 1 190 euro ning teises asjas umbes 926 euro suuruse trahvi. Esimese astme kohtu otsused olid lõplikud ning nende peale ei olnud võimalik esitada kassatsioonkaebust.
Kaebaja esitas EIK-le avaldused EIÕK artikli 10 rikkumise tuvastamiseks väites, et tema kriminaalkorras süüdimõistmine pärast kõnealuste artiklite avaldamist riivas tema sõnavabaduse õigust. Kaebaja taotles ka EIÕK artikli 6 rikkumise tuvastamist väites, et tal puudus võimalus kaevata edasi esimese astme kohtu otsuseid määratud trahvide suuruse tõttu.
EIÕK art 10
EIK leidis, et artiklites toodud avaldused ei sisaldanud tervikuna üleskutset vägivallale ega olnud käsitletavad vihakõnena.
Mis puudutas siseriikliku kohtu põhjendusi kaebaja süüdimõistmistel, leidis EIK, et need ei olnud kaebaja sõnavabaduse õiguse riive õigustamiseks piisavad. Seega ei olnud kaebaja süüdimõistmine seoses kõigi nelja artikliga „demokraatlikus ühiskonnas vajalik“ meede. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 10 rikkumise.
EIÕK art 6
EIK on varem leidnud, et kassatsioonikohtusse pöördumise õiguse piiramine tulenevalt esimese astme kohtu poolt määratud trahvi summast ei ole kooskõlas poolte võrdsuse põhimõttega ning kriminaalasjades on õiglase kohtumenetluse nõuded jäigemad. Asjas Bayar ja Gürbüz vs Türgi leidis EIK, et kaebajate EIÕK artikli 6 lõikest 1 tulenevat juurdepääsuõigust kohtule oli ebaproportsionaalselt piiratud. Puudus põhjus jõuda erinevale järeldusele. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise.
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 2 500 eurot.
Çolak ja Kasımoğulları vs Türgi, kohtuotsus 13.06.2017, avaldused nr 29969/07; 47462/07
Esimene kaebaja on meediaväljaande Yeniden Özgür Gündem peatoimetaja ning teine selle omanik.
2003. aasta mais avaldati väljaandes artikkel pealkirjaga „KADEK kuulutas välja leinanädala“, milles kajastati ebaseadusliku KADEK organisatsiooni nõukogu liikme Osman Öcalani seisukohti seoses Bingöli maavärinale järgnenud leinaga ning milles ta kutsus kurde üles demokraatlikule ülestõusule avaldamaks meelt riigi suhtumise peale. Siseriikliku kohtu 2007. aasta aprilli otsusega mõisteti esimene kaebaja süüdi seaduse nr 3713 § 6 lõigetes 2 ja 4 sätestatud kuritegudes ning talle määrati umbes 475 euro suurune trahv. Otsuse kohaselt oli see lõplik.
2002. aasta septembris avaldati väljaandes artikkel pealkirjaga „KADEK tunnistas piirkonna autonoomseks“. Nimetatud artiklis kajastati KADEK täitevnõukogu seisukohti, mille kohaselt oli autonoomsete piirkondade moodustamine demokraatia kaitsmise vahend ning võimalike rünnakutele vastamise alus. Siseriikliku kohtu 2007. aasta septembri otsusega mõisteti kaebajad süüdi seaduse nr 3713 § 6 lõigetes 2 ja 4 sätestatud kuritegudes ning neile määrati umbes 104 euro suurune trahv. Otsuse kohaselt oli selle peale võimalik edasi kaevata. Kaebajad esitasid kaebuse kassatsioonkohtule. Kohus jättis kaebuse rahuldamata alusel, et esimese astme kohtu otsus ei kuulunud edasikaebamisele.
Kaebajad esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 10 rikkumise tuvastamiseks väites, et nende süüdimõistmised riivasid nende sõnavabaduse õigust. Esimene kaebaja taotles ka EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamist väites, et tal oli võimatu kaevata esimese astme kohtu otsust edasi. Esimene ja teine kaebaja kurtsid lisaks prokuröri arvamuse edastamata jätmise üle kassatsioonikohtus.
EIK osundas, et käesoleval juhtumil oli sõnavabaduse õiguse riive ette nähtud seaduses ning järgis mitmeid EIÕK artikli 10 lõikes 2 loetletud legitiimseid eesmärke (ühiskondliku turvalisuse huvid, korratuste ja kuritegude ärahoidmine). Seega pidi EIK tuvastama, kas riive oli „demokraatlikus ühiskonnas vajalik“. EIK märkis, et kõnealused artiklid ei sisaldanud üleskutset vägivallale, relvastatud vastupanule või ülestõusule. Samuti ei olnud need käsitletavad vihakõnena. Mis puudutas siseriikliku kohtu põhjendusi kaebajate süüdimõistmisel, leidis EIK, et need ei olnud kaebajate sõnavabaduse õiguse riive õigustamiseks piisavad. Seega ei näinud EIK põhjust jõuda antud asjas erinevale järeldusele oma varasema kohtupraktikaga. Eeltoodust tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artikli 10 rikkumise.
Seoses esimese kaebaja EIÕK artikli 6 alusel esitatud kaebusega märkis EIK, et on varem leidnud, et kassatsioonikohtusse pöördumise õiguse piiramine tulenevalt määratud trahvi summast ei ole kooskõlas poolte võrdsuse põhimõttega, võttes arvesse kaebajate jaoks kaalul oleva küsimuse tähtsuse ning selle, et kriminaalasjades on õiglase kohtumenetluse nõuded jäigemad. Asjas Bayar ja Gürbüz vs Türgi  leidis EIK, et kaebajate EIÕK artikli 6 lõikest 1 tulenevat juurdepääsuõigust kohtule oli ebaproportsionaalselt piiratud. Puudus põhjus jõuda erinevale järeldusele. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise.
EIK selgitas seoses kaebajate EIÕK artikli 6 alusel esitatud kaebusega seoses suutmatusega avaldada prokuröri arvamust, et on korduvalt taoliseid kaebuseid uurinud ning on tuvastanud EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumisi. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise.
2. EIÕK artikli 6 rikkumine esimese kaebaja suhtes seoses võimatusega esitada kaebus kassatsioonikohtule;
3. EIÕK artikli 6 rikkumine esimese ja teise kaebaja suhtes seoses prokuröri arvamuse edastamata jätmisega kassatsioonikohtus;
4. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks esimesele kaebajale 2 500 eurot ning teisele kaebajale 1 250 eurot.
Laimavad väited peavad põhinema piisavalt täpsel ja usaldusväärsel faktilisel alusel.
Arnarson vs Island, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 58781/13
Kaebaja on ajakirjanik ja vabakutseline kirjanik veebisaidil Pressan. Perioodil 2010-2011 avaldas kaebaja mitmeid artikleid, milles käsitles kuulujutte, mille kohaselt oli Islandi kalalaevade omanike föderatsioon (LIU) tegevjuht A. toime pannud raamatupidamispettuse ning pettuse. 2012. aasta novembris leidis siseriiklik kohus pärast A. poolt algatatud menetlust, et toodud vihje oli laimav. Kohus kohustas kaebajat maksma A.-le hüvitiseks 300 000 Islandi krooni (umbes 2 500 eurot) ja kulude katteks 450 000 Islandi krooni (umbes 3 750 eurot), samuti tunnistati vaidlusalused väited tühiseks.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 10 rikkumise tuvastamiseks seoses tema kahjuks langetatud kohtuotsusega. Kaebaja väitis, et ta avaldas oma märkused heas usus, kuna ta tugines aasta varem teises ajalehes avaldatud artiklis toodud väidetele. Kaebaja osundas ka, et tema väited olid  väärtushinnangud, mis sisaldasid mitmeid reservatsioone.
Poolte vahel puudus vaidlus selles, et vaidlusalune kohtuotsus oli käsitletav „ametivõimude sekkumisena“ kaebaja EIÕK artikli 10 lõikest 1 tulenevasse sõnavabaduse õigusesse. Samuti puudus vaidlus selles, et vaidlusalune meede oli ette nähtud seaduses ning see järgis legitiimset eesmärki (A. maine ja õiguste kaitse).
EIK ei näinud antud asjas põhjust kahelda siseriikliku kohtu hinnangus, et kaebaja väited A. suhtes olid laimavad. EIK nõustus, et rünnak A. mainele ületas tõsiduse lävendi ning see kahjustas A. eraelu austamise õiguse nautimist selliselt, et see langes EIÕK artikli 8 kaitsealasse.
EIK leidis, et siseriiklik kohus hindas piisavalt sõnavabaduse õiguse ja eraelu austamise õiguse vahelist tasakaalu ning võttis arvesse EIK kohtupraktikas paika pandud kriteeriumid. EIK selgitas, et kui siseriiklikud võimud on tasakaalu leidmisel täitnud EIK kohtupraktikas sätestatud kriteeriumeid, peab EIK-l olema tugevad põhjused asendamaks siseriiklike kohtute vaated oma vaadetega. Siseriiklik kohus tegutses talle antud otsustusruumi piirides ning saavutas kohaldatud meetme ja taotletava  legitiimse eesmärgi vahel mõistliku proportsionaalsuse tasakaalu.
EIK leidis, et antud asjas ei esitanud siseriiklik kohus sõnavabaduse riive õigustamiseks asjakohaseid ega piisavaid põhjendusi.
Cheltsova vs Venemaa, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 44294/06
Pensionärist kaebaja on kohaliku sõltumatu ajalehe Fryazinets peatoimetaja. Aastatel 2005-2006 tunnistati kaebaja kolmes eri tsiviilkohtumenetluses vastutavaks laimamise eest seoses artiklitega, mis olid kriitilised kohaliku ametniku (S.P.), riigiettevõtte kohaliku osakonna juhataja (L.K.) ning kohaliku ettevõtja suhtes, kes kandideeris Fryazino linnapeaks (G.A.). Avaldatud artiklites esitati nimetatud isikute suhtes mitmeid süüdistusi. Menetlustes, mille viidatud kolm isikut olid kaebaja suhtes alustanud, tegid siseriiklikud kohtud otsused kaebaja kahjuks peaasjalikult seetõttu, et kaebaja ei olnud esitanud tõendeid tõendamaks, et avaldatud teave oli tõene või üle kontrollitud. Kohtuotsuste kohaselt pidi kaebaja avaldama õiendid väidete tagasi võtmise kohta ning maksma kahjudeks 10 000 – 15 000 Vene rubla.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 10 rikkumise tuvastamiseks väites, et kohtud ei kaalunud piisavalt asjaolu, et tema artiklid puudutasid legitiimset avaliku huvi küsimust, s.o korruptsiooni. Kaebaja väitis ka, et tema suhtes kohaldatud sanktsioonid, mis olid tema 4-6 kuu pensioni suurused summad, olid ülemäärased.
Poolte vahel puudus vaidlus selles, et siseriikliku kohtu otsustega riivati kaebaja EIÕK artikli 10 lõikes 1 sätestatud sõnavabaduse õigust. EIK leidis, et nimetatud riive oli ette nähtud seaduses ning järgis legitiimset eesmärki (kaasinimeste maine või õiguste kaitse). Seega pidi EIK tuvastama, kas riive oli demokraatlikus ühiskonnas vajalik.
EIK selgitas, et antud asjas olid riive hindamisel asjakohased järgnevad elemendid: kaebaja positsioon; nende isikute positsioon, kelle vastu oli kriitika suunatud; artiklite teema; siseriiklike kohtute vaidlusaluste väidete tõlgendus; artiklites kasutatud sõnastus; kohaldatud karistused. EIK hindas riive õigustatust asjakohaste elementide valguses eraldi igal kolmel juhtumil, s.o S.P., L.K. ja G.A. osas avaldatud artiklite osas. EIK vaatles riivet meedia põhilise ülesande kontekstis demokraatlikus ühiskonnas.
Võttes arvesse siseriiklike kohtute suutmatuse esitada kõigi kolme riive õigustamiseks asjakohased ja  piisavad põhjendused, leidis EIK, et siseriiklikud kohtud ei „kohaldanud standardeid, mis olid kooskõlas EIÕK artiklis 10 sätestatud põhimõtetega“ ega „tuginenud asjakohaste faktide vastuvõetavale hindamisele“. EIK järeldas, et kaebaja sõnavabaduse õiguse riive ei olnud „demokraatlikus ühiskonnas vajalik“. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 10 rikkumise.
EIK leidis, et sõnavabadus ei olnud Iiri kohtumenetluses kohaselt kaitstud.
Independent Newspapers (Ireland) Limited vs Iirimaa, kohtuotsus 15.06.2017, avaldus nr 28199/15
Kaebaja annab välja Iiri päevalehte Herald, mis tegutses varem nime all Evening Herald. 2004. aastal avaldas Evening Herald mitmeid artikleid avalike suhete konsultandist, prl L.-st, milles käsitleti kuulujutte tema intiimsest suhtest valitsuse ministriga. L. esitas laimamise osas kaebaja peale hagi, mis rahuldati. Esimese asmte kohtus määras vandekohus L.-le kahju hüvitamiseks 1 872 000 eurot, mille ülemkohus vähendas 1 250 000 euroni.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 10 rikkumise tuvastamiseks. Kaebaja väitis, et temalt välja mõistetud kahju hüvitis oli ebaproportsionaalselt kõrge ning väljendas seda, et siseriiklikud tagatised, mille eesmärk oli ennetada laimamise asjades ebamõistlikke kahjuhüvitisi, ei olnud kohased.
Ebamõistlikult suured kahjuhüvitised laimamise asjades võivad omada sõnavabadusele jahutavat mõju, mistõttu peavad olemas olema kohased siseriiklikud tagatised, mis võimaldavad vältida ebaproportsionaalsete summade määramist. EIK leidis, et antud asjas ei olnud tagatised tõhusad. Esimese astme kohtus tulenes see sellest, et siseriiklik õigus ei võimaldanud kohtunikul anda vandekohtule piisavalt üksikasjalikke juhiseid kohase kahjuhüvitise summa kohta laimamise asjas. Apellatsiooniastmes muutis kohus küll määratud hüvitist ja vähendas selle suurust pärast asja uut läbivaatamist, kuid ei esitanud piisavad selgitusi selle kohta, kuidas uus summa arvutati. Samuti ei käsitlenud apellatsioonikohus esimese astme kohtus olnud siseriiklikku tagatist ega selles kontekstis kohtuniku poolt vandekohtule antavate juhiste rangeid piire.
2. EIK määras kulude katteks 20 000 eurot.
EIK leidis, et abielunaisi diskrimineeriti soo alusel seoses kohustusega võtta endale abikaasa perekonnanimi, millega rikuti EIÕK artiklit 14 koosmõjus EIÕK artikliga 8.
Yavuz Nal jt vs Türgi, kohtuotsus 13.06.2017, avaldused nr 11736/09; 592/11; 47028/11; 49731/11
Neli kaebajat esitasid EIK-le avaldused EIÕK artiklite 8 ja 14 rikkumise tuvastamiseks seoses siseriiklike võimude keeldumisega lubamast neil kanda abiellumise järgselt vaid neiupõlvenimesid. Kaebajad osundasid, et Türgi õiguse kohaselt oli abielumeestel lubatud kanda abiellumise järgselt vaid nende endi perekonnanimesid, kuid abielunaistel selline õigus puudus.
EIK märkis, et asjas Ünal Tekeli vs Türgi, milles tõstatusid käesoleva asjaga sarnased küsimused, leidis EIK, et analoogses olukorras rikkus isikute erinev kohtlemine soo alusel  EIÕK artiklit 14 koosmõjus EIÕK artikliga 8. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Võttes arvesse oma kohtupraktika, tuvastas EIK EIÕK artikli 14 rikkumise koosmõjus EIÕK artikliga 8.
2. EIK leidis, et rikkumise tuvastamine oli iseenesest piisav mittevaralise kahju hüvitis;
3. EIK määras kolmele kaebajale igale ühele kulude katteks 1 000 eurot.
Lunina ja Mukhamedova vs Venemaa, kohtuotsus 13.06.2017, avaldused nr 7359/14; 69173/14
Esimene kaebaja omas korterit Moskvas ning teine kaebaja Jekaterinburgis. Kaebajad ostsid heauskselt korterid isikutelt, kes olid saanud korterite omanikeks pettuse teel. Kohalikud omavalitsused esitasid kohtutele tsiviilõiguslikud nõuded, milles taotlesid kõikide korteritega seotud tehingute kehtetuks tunnistamist. Kohtud rahuldasid esitatud hagid ning leidsid, et korterid kuulusid kohalike omavalitsuste omandisse.
Kaebajad esitasid avaldused EIK-le EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamiseks seoses korterite omandist ilma jäämisega.
EIK on varasemas praktikas korduvalt uurinud kaasuseid, kus Venemaa riik või kohalikud omavalitsused on edukalt nõudnud kaebajatelt tagasi algselt võimudele kuulunud eluasemed pärast seda, kui on tuvastatud, et üks varasematest varaga seonduvatest tehingutest on toimunud pettuse teel. EIK on oma praktikas leidnud, et eritingimused ja menetlused, millega riik võõrandas oma vara eraisikutele, olid riigi ainupädevuses ning nimetatud menetlustes tehtud vigu, mis tõid kaasa kinnisasja kaotuse, ei tohiks heastada vara bona fide omanike kulul. EIK on samuti leidnud, et selline vara tagastamine riigile või kohalikule omavalitsusele ilma, et omanikule makstaks hüvitist, pani omanikule individuaalse ja ebamõistliku koormuse, samuti ei saavutatud selliselt õiglast tasakaalu avalike huvide nõudmiste ning kaebajate õiguste vahel omandi segamatuks kasutamiseks.
EIK ei näinud käesolevas asjas põhjust asuda erinevale seisukohale. EIK märkis, et kohalikud omavalitsused jäid korterite omandiõigusest ilma kolmandate isikute poolt toime pandud pettuste tulemusena. Valitsus ei esitanud selgitusi selle kohta, millal ja kuidas pettused avastati ning miks võimud ei suutnud võtta kasutusele vajalikke samme ennetamaks korterite omandamist pettuse teel kurjategijate poolt.
EIK märkis, et esinesid ka tagatised kindlustamaks, et korterid vahetaksid omanikke kooskõlas siseriikliku õigusega. Igal korral, kui korter müüdi, pidid registreerimisega tegelevad võimud kontrollima tehingu legitiimsust. Valitsus ei esitanud selgitust, miks ei olnud nimetatud tagatised pettuse avastamiseks ning kohalike omavalitsuste huvide kaitsmiseks tõhusad. Nendel asjaoludel leidis EIK, et kaebajad ei omandanud korterite omandiõiguse äravõtmise riski võimude tegematajätmiste tõttu menetlustes, mis olid spetsiaalselt ette nähtud kinnisvaraga seonduvates tehingutes pettuse ennetamiseks. EIK selgitas, et riigi poolt tehtud vea tagajärgi peab kandma riik ning vigu ei tohi heastada asjassepuutuva isiku arvelt. EIK järeldas, et korterite omandiõiguse äravõtmine kaebajatelt ning korterite omandi üleminek kohalikele omavalitsustele pani antud asjas kaebajatele ebaproportsionaalse ja ebamõistliku koormuse.
2. EIK määras, et Venemaa peab asjakohaseid vahendeid kasutades tagama kaebajate korterite omandiõiguse taastamise ning nende väljatõstmise otsuste tühistamise. EIK määras kummalegi kaebajale mittevaralise kahju hüvitamiseks 5 000 eurot ning kulude katteks 1 500 eurot.
EIK leidis, et antud asjas ei toonud jõustunud tagastamisotsuse erakorraline tühistamine kaasa kaebaja varaliste õiguste õigustamatut riivet.
Toleski vs Endine Jugoslaavia Makedoonia Vabariik, kohtuotsus 15.06.2017, avaldus nr 17800/10
Kaebaja tunnistati 01.11.2011 lõpliku otsusega maa tagastamisnõude õiguse pärijaks. Kaebaja taotles 10.10.2002 maa tagastamist. Tagastamiskomisjon rahuldas 01.09.2003 kaebaja taotluse ning otsustas maa tagastamise. Nimetatud otsus jõustus 29.10.2003 ning maa tagastati kaebajale 09.04.2004.
Teadmata kuupäeval esitas ühing A. riiki esindavale ametkonnale  dokumentatsiooni, mille kohaselt oli maa antud A. omandisse ning mille kohaselt pidi kohalik omavalitsus maksma kaebaja õiguseellasele maatüki eest hüvitist. Riiki esindav ametkond taotles valitsuse apellatsioonikomisjonilt, mis tegutses teise astme organina, 01.09.2003 tagastamisotsuse tühistamist või tühiseks tunnistamist. 11.06.2007 tunnistas apellatsioonikomisjon tagastamisotsuse tühiseks. Halduskohus jättis 04.09.2009 otsusega kaebaja kaebuse rahuldamata ning leidis, et apellatsioonikomisjoni otsus oli seaduslik.
Pärast seda, kui tagastamisotsuse tühiseks tunnistamise otsus jõustus, alustas tagastamiskomisjon kaebaja taotluse osas uut menetlust. Pärast asjas tehtud mitmeid otsuseid erinevate kohtuinstantside poolt, taotles 2013. aasta augustis surnud kaebaja tütar 2014. aasta juunis menetluse peatamist. Tagastamiskomisjon otsustas 22.09.2014 menetluse peatamise kuni tsiviil- ja pärimismenetluste tulemuste selgumiseni.  Mõlemad menetlused on endiselt pooleli.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et ta jäeti õiguskindluse põhimõtet rikkudes ilma oma omandist.
EIK leidis esmalt, et antud asjas oli kõnealune õigus käsitletav „omandina“ EIÕK 1. protokolli artikli 1 mõttes, apellatsioonikomisjoni 11.06.2007 otsus tõi kaasa kaebaja omandi riive, kaebaja omandiõiguste riive oli ette nähtud seaduses ning see järgis legitiimset eesmärki. Järgnevalt pidi EIK hindama, kas omandi segamatu kasutamise riive saavutas õiglase tasakaalu üldsuse huvide ja isiku põhiõiguste kaitse nõuete vahel või pani see kaebajale ebaproportsionaalse ja ülemäärase koormuse.
EIK nõustus, et tagastamiskomisjoni ja halduskohtu poolt viidatud asjaolud olid küll erinevad, kuid oma iseloomult ja tähtsuselt sellised, et õigustasid lõpliku tagastamisotsuse tühistamist. Seda öeldes osundas EIK aga sellele, et kontrolliorganite poolt välja toodud puudujääke olnuks võimalik ennetada, kui riiki esindav ametkond oleks sekkunud enne tagastamiskomisjoni ning oleks kasutanud tavapärases tagastamismenetluses kättesaadavaid õiguskaitsevahendeid. Riiki esindava ametkonna passiivsuse põhjuseid ei olnud teada. Samas leidis EIK, et riiki esindava ametkonna „ilmset tegematajätmist“ tavapärases tagastamismenetluses ei saa tõlgendada vaidlusaluse sekkumise takistusena. Vastupidise järeldamine oleks vastuolus kohase õigusemõistmise põhimõttega. Võttes arvesse kaasuse asjaolud, ei olnud EIK veendunud, et tagastamiskomisjoni vigu olnuks võimalik neutraliseerida või parandada muul viisil, kui antud asjas tehti.
EIK märkis, et tagastamiskomisjoni vigadest tulenevalt saadeti asi uueks läbivaatamiseks tagastamiskomisjonile. Tagastamismenetlus on nimetatud organis pooleli alates 2014. aastast, mil kaebaja pärijad algatasid pärimismenetluse. Nimetatud menetlus peatati, kuna kaebaja pärijatel paluti alustada eraldiseisvad tsiviilmenetlused selleks, et teha kindlaks nende osad oma isa pärandvaras. Seega võivad kaebaja pärijad saada tagastamismenetluse lõppedes osa vara omandist ja/või rahalise hüvitise.
Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et tagastamisotsuse erakorraline tühistamine ei toonud antud asjas kaasa kaebaja varaliste õiguste õigustamatut riivet. Seega ei ole EIÕK 1. protokolli artiklit 1 rikutud.
EIÕK 7. PROTOKOLLI ARTIKKEL 4 – TEISTKORDSE KOHTUMÕISTMISE JA KARISTAMISE KEELAMINE
EIK leidis, et kaebaja üle mõisteti sama süüteo eest kohut kahel korral, millega rikuti EIÕK 7. protokolli artikli 4 lõiget 1.
Šimkus vs Leedu, kohtuotsus 13.06.2017, avaldus nr 41788/11
2006. aasta juulis sai piirivalvur kõne, milles hiljem kaebajaks osutunud helistaja ähvardas „üles otsida ja maha lasta“ ametniku, kes oli samal õhtul varem tulistanud salakaubaveos kahtlustatavat meest. Hiljem samal õhtul saabus kaebaja haiglasse, kus haavatud meest raviti ning kus kaebaja kasutas ametnike suhtes erinevaid vandesõnu, nõudis vigastatud mehe vabastamist ning ütles, et ta annab ametnikele peksa või tapab nad.
Haldusõigusrikkumise menetluses mõisteti kaebaja süüdi huligaansuses seoses vandesõnade kasutamisega haiglas. Samas alustati kaebaja suhtes ka kriminaalmenetlust seoses telefonikõne ja tema käitumisega haiglas. Kriminaalmenetlus lõpetati viimaks aegumistähtaja möödumise tõttu.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK 7. protokolli artikli 4 rikkumise tuvastamiseks. Kaebaja väitis eelkõige, et kriminaalmenetlus oli seotud sama süüteoga, mille eest oli talle määratud karistus haldusõigusrikkumise eest.
EIK tuvastas esmalt, et haldusõigusrikkumise menetlus seoses huligaansusega kuulus EIÕK 7. protokolli artikli 4 lõike 1 mõttes „kriminaalmenetluse“ alla.
EIK osundas, et kaks menetlust kattusid ajaliselt ning kriminaalmenetlus jätkus pärast seda, kui karistuse määramise otsus haldusõigusrikkumise asjas oli jõustunud. EIK leidis, et siseriiklikud võimud võimaldasid kaebaja vastu suunatud menetluste dubleerimist, olles teadlikud kaebaja varasemast karistusest. EIK märkis ka, et asjaolu, et kriminaalmenetlus ei lõppenud süüdimõistva otsusega, oli ebaoluline, kuna EIÕK 7. protokolli artikli 4 lõige 1 ei sätesta vaid kahekordse karistamise keeldu, vaid keelab ka kahekordse kohtumõistmise.
EIK leidis, et faktid, mis olid aluseks haldusõigusrikkumise menetluseks ja kriminaalmenetluseks, olid EIÕK 7. protokolli artikli 4 lõike 1 mõttes sisuliselt samad.
Eeltoodust tulenevalt järeldas EIK, et kaebaja üle mõisteti sama süüteo eest kohut kahel korral. EIK rõhutas, et EIÕK 7. protokolli artikli 4 tekst ega EIK kohtupraktika ei võimalda teha ne bis in idem põhimõttest erandeid. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK 7. protokolli artikli 4 lõike 1 rikkumise.
1. EIÕK 7. protokolli artikli 4 lõike 1 rikkumine;
3. EIK määras kulude katteks 1 800 eurot.

matches:
kohus
kohus
kohus
kohus
Kohus
kohus
kohus
Kohus
kohus
§ 141
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
kohus
§ 410
kohus
kohus
§ 6
kohus
kohus
§ 6
kohus
§ 6
§ 6
§ 6
Kohus
kohus
Kohus
kohus
kohus
kohus
kohus