Eesti Vabariigi põhiseadus / paragrahv 25
Igaühel on õigus talle ükskõik kelle poolt õigusvastaselt tekitatud moraalse ja materiaalse kahju hüvitamisele.
A. Üldised märkused
Paragrahv 25 tagab õiguse nõuda õigusvastaselt tekitatud materiaalse (varalise) ja moraalse (mittevaralise) kahju hüvitamist. Tegemist ei ole tõrjeõigusega, mis keelaks kahju tekitamise, vaid sekundaarnõudega, mis on rakendatav juhul, kui kahju põhjustav tegu on juba tehtud. Kahju tõrjumisele on suunatud muud põhiõigused. Riigi jt avaliku võimu kandjate poolt tekitatud kahju puhul toimib hüvitispõhiõigus spetsiifilise korralduspõhiõigusena, täiendades nõnda § 13, § 14 ja § 15 lg 1. Eraisikutevahelisi suhteid mõjutab § 25 kaitsepõhiõigusena (vt § 9 komm 3.2). Paragrahv 25 nõuab, et lisaks õiguste menetluslikele garantiidele näeks seadusandja kannatanule ette ka materiaalõiguslikud alused rikkumise heastamise taotlemiseks. Paragrahv 25 ei sätesta, et kahju peab tingimata hüvitama kahju tekitaja. Hüvitispõhiõiguse adressaat on riik, mitte kahju tekitajad.
Vahetu tuginemine §-le 25 on selle abstraktsuse tõttu problemaatiline. Paragrahv 25 ei sätesta piisava selgusega, millal on tegu kahjuga, millal on kahju vastutava isiku poolt tekitatud (põhjuslik seos) ning milline (rahaline või naturaalne) ja kui suur peab olema hüvitis. Need küsimused peab vältimatult lahendama seadusandja. Samas moodustavad ajalooliselt välja kujunenud kahju hüvitamise ja õigusriigi printsiibid hüvitispõhiõiguse tuuma, mida seadusandja ei või jätta meelevaldselt kaitseta. Seega on hüvitisnõuet põhiseadusvastaselt piiravate seaduste või põhiseadusvastase lünga korral § 25 põhimõtteliselt vahetult kohaldatav (vt nt enne PS jõustumist tekitatud kahju kohta RKÜKo 22.03.2011, 3-3-1-85-09; RKTKo 22.05.2006, 3-2-1-37-06); õigustloova aktiga enne RVastS jõustumist tekitatud kahju kohta RKHKo 30.11.2004, 3-3-1-64-04; kriitiliselt K. Sein, teoses: P. Varul jt. Võlaõigusseadus I. Kommenteeritud väljaanne. Tallinn: Juura 2006, § 128 p 4.4). Ilma kahju hüvitamist välistavat või piiravat seadust või kahju hüvitamist võimaldava seaduse andmata jätmist põhiseadusvastaseks tunnistamata ei ole aga nõuet § 25 alusel võimalik rahuldada (RKÜKo 20.11.2012, 3-4-1-4-12; RKHKo 22.12.2014, 3-3-1-21-14; 04.12.2014, 3-3-1-23-14; 31.03.2014, 3-3-1-53-13). Kui eksisteerib kahju hüvitamist reguleeriv seadus, tuleb hüvitis välja mõista seaduse, mitte § 25 alusel (RKHKo 14.09.2016, 3-3-1-32-16). Konkreetse normikontrolli menetluse algatamiseks on omakorda esmalt vaja teha kindlaks kahju ja selle tekitamine (07.10.2015, 3-4-1-22-15).
Põhiõiguse kui ennekõike riiki kohustava õigusena on § 25 esemeks iseäranis riigivastutus – avaliku võimu kandjate vastutus enda tegevusega kaasnenud õigusrikkumiste, sh sellega põhjustatud kahju eest. Mitme riigi põhiseadused sisaldavad just nimelt garantiisid riigivastutuse kohta (nt Saksamaa Liitvabariigi põhiseaduse art 34). EIÕK art 5 lg 5 näeb ette õigusvastase vahistamise või kinnipidamise ohvrile õiguse kompensatsioonile. EIÕK art-st 13 tuleneb konventsiooni teiste olulisemate artiklite (nt 2, 3 ja 8) rikkumise korral ka õigus kahju hüvitamisele. Ebamõistlikult pika kohtumenetluse (art 6 rikkumine) korral peab art 13 järgi tagama kohase õiguskaitsevahendi, mis võimaldab rikkumise lõpetada, või õiglase hüvitise rikkumise eest. (EIKo 29.04.2003, 50390/99, McGlinchey vs.Ühendkuningriik; 26.10.2000, 30210/96, Kudła vs.Poola). Seda liikmesriigi kohustust tuleb eristada EIÕK art-st 41, mille alusel EIK ise mõistab konventsiooni rikkumise tuvastamisel liikmesriigilt hüvitise välja. ELTL art 340 lg 2 näeb ette ühenduse vastutuse oma institutsioonide või teenistujate poolt nende ülesannete täitmisel tekitatud kahjude eest vastavalt liikmesriikide seaduste ühistele printsiipidele. EL põhiõiguste harta art 41 lg 3 tunnustab seda kohustust EL põhiõigusena ning laiendab selle ka liikmesriikide asutustele, kui nad tegutsevad EL õigusega reguleeritud valdkonnas. Liikmesriigi vastutus liidu õiguse rikkumisega kodanikule või ettevõtjale tekitatud kahju eest on ka üks peamisi EL õiguse põhimõtteid (EKo 19.11.1991, C-6/90 ja 9/90, Francovich; 05.03.1996, C-46/93 ja 48/93, Brasserie du Pecheur; 08.10.1996, C-178/94 jt, Dillenkofer; 30.09.2003, C-224/01, Köbler).
Kommenteeritavas sättes sisalduv keelend “ükskõik kelle poolt” vihjab samuti varasematel ajalooperioodidel tavaks olnud piirangutele, mis välistasid vastutuse valitseja poolt tekitatud kahju eest (the king can do no wrong). Need hakkasid Lääne-Euroopas kaduma 19. sajandil seoses õigusriigi põhimõtete levikuga. Algselt tekkis võimalus esitada ametniku vastu isiklik tsiviilnõue (nt Saksamaal BGB § 839). See põhines loogikal, et seadust eirates on ametnik tegutsenud väljaspool oma võimuvolitusi (ultra vires) ega ole enam kaitstud immuniteediga (sovereign immunity). Hiljem asendus ametnikuvastutus põhimõttega, et riik kui algupärane võimu allikas ei vabane vastutusest ametnikele võimu delegeerimise korral (riigivastutus). Vastutus ise jäi sellele vaatamata tsiviilõiguslikuks. Ka Eesti NSV tsiviilkoodeksi §-d 450 ja 451 nägid ette riigiorganite tsiviilvastutuse. Tänapäeva õigusriigis on nii seaduste keerukuse, rohkete diskretsioonivolituste, teravate multipolaarsete huvikonfliktide ning asjaolude hindamise ja prognooside raskendatuse tõttu vigaste võimuaktide teatav hulk paratamatu. Seadus peab leidma optimaalse tasakaalu riigi võimaluste vahel kahju ärahoidmisel ja heastamisel ning kannatanule kahju hüvitamise vajaduse vahel. Riigi raha kergekäeline kulutamine kahjude hüvitamiseks võib takistada muude vähemalt sama oluliste valdkondade finantseerimist. Lisaks on tõdetud, et liiga karm riigi vastutus mõjutab ametnike sõltumatust, sest nad hakkavad oma töös eelistama vähem riskantseid, samas mitte tingimata õigeid otsuseid. RVastS reguleerimisalasse kuulub igasugune avaliku võimu kandja tekitatud kahju hüvitamine, kuivõrd eriseadusega ei ole reguleeritud teisiti (RKÜKo 22.03.2011, 3-3-1-85-09).
RVastS reguleerimisala on ühest küljest § 25 kohaldamisalast laiem. Ta ei reguleeri ainult kahju hüvitamist, vaid ka muul viisil rikutud õiguste taastamist või heastamist, samuti rikkumise ärahoidmist avalik-õiguslikes suhetes (nt haldusakti tühistamise teel). Paragrahv 25 on nende nõuete puhul asjasse puutuv niivõrd, kuivõrd nende abil on võimalik kahju kõrvaldada. RVastS ei erista avaliku võimu kandja lepingulist vastutust. Avalik-õigusliku lepingu (halduslepingu) rikkumisega tekitatud kahju kuulub hüvitamisele RVastS kohaselt üldistel alustel. Analoogia alusel võib paralleelselt rakendada VÕS lepingulise vastutuse sätteid (RVastS § 7 lg 4, HMS § 105 lg 1). Riigivastutuse norme on ka eriseadustes (SKHS, ATS § 105, NotS § 14; vt nt RKHKo 19.04.2016, 3-3-1-83-15, p 13). VÕS kahju hüvitamise sätted on subsidiaarselt kohaldatavad ka avalik-õiguslikus suhtes tekitatud kahju puhul, kui RVastS või muu eriseadus ei sätesta teisiti ja see pole vastuolus avalik-õiguslike suhete olemusega (RVastS § 7 lg 4; RKHKo 13.01.2016, 3-3-1-76-15). Nii PS § 25 kui ka RVastS laienevad ka EL õiguse rikkumisega tekitatud kahjule. EL õigusaktidega pole liikmesriikide seadusandlikku pädevust selles valdkonnas kitsendatud, kuid seadusandja peab siis arvestama EL õiguse üldpõhimõtetega. RVastS ja EL õiguspõhimõtete vastuolu korral tuleb RVastS norm jätta kohaldamata.
Paragrahvi 25 kohaldamisala ei piirdu aga riigivastutusega, vaid see säte laieneb ka tsiviilõigusliku kahjuvastutuse kõigile vormidele. Kahju hüvitamist tsiviilõigussuhetes reguleerib praegu üldseadusena VÕS, selle kõrval aga terve ka rida eriseadusi (ÄS, AutÕS, KaMS). VÕS laieneb RVastS asemel ka riigile, omavalitsusüksustele ja muudele avaliku võimu kandjatele, kui nad astuvad teiste isikutega eraõiguslikesse suhetesse. Võlaõigus eristab kahju hüvitamist lepingulistes ja lepinguvälises suhetes (deliktiõigus). Paragrahv 25 on asjasse puutuv mõlemal juhul. Ehkki võlaõiguses ei loeta lepingu rikkumist deliktiks, on lepingu rikkumine õigusvastane tegu § 25 mõttes. Kahju hüvitamise nõude kõrval tunneb tsiviilõigus, aga ka riigivastutusõigus veel mitmesuguseid muid nõudeid, nagu alusetu rikastumise tagastamine või hüvitamine, käsundita asjaajamine, valduse tagastamine, asjaõiguslik negatoorhagi jne. Nimetatud nõuded ei kuulu kahju hüvitamise instituudi alla, kuigi kahju võib ka nende nõuete abil olla kõrvaldatav.
B. Esemeline kaitseala
Paragrahvi 25 esemeline kaitseala on piiritletud materiaalse ja moraalse kahju, kahju tekitamise, õigusvastasuse ja kahju tekitanud isiku mõistetega.
I. Kahju
Hüvitamisnõude esmaseks tingimuseks on kahju tekkimine hüvitise nõudjal. Kahju hüvitamiseks ei anna alust see, et õigusvastaselt käitunud isik on saanud kasu, kui hüvitise nõudja ei ole samal ajal kandnud kahju. Kahju on ühe isiku õigushüve vähenemine teise isiku teo tulemusena. Säärane hüve võib olla elu, tervis, kehaline puutumatus, au, väärikus, privaatsus, elukeskkond, vara jne.
Materiaalne ehk varaline kahju on kaotus varalises sfääris. Selleks on nii vara vähenemine (otsene varaline kahju) kui ka loodetud vara suurenemise ärajäämine (saamata jäänud tulu). Otsene varaline kahju võib seisneda ennekõike varast ilmajäämises või selle hävimises, asja rikkumises või selle väärtuse vähenemises, aga ka suurenenud kohustustes ja kuludes, nt kahjustatud sõiduki asemel teise sõiduki rentimise kulud. Saamata jäänud tulu on õiguste rikkumise tõttu teenimata jäänud kasu või kasu vähenemine (VÕS § 128 lg-d 3 ja 4). Ka mittevaralise õiguse rikkumisega, nt tervise kahjustamisega, võib kaasneda varaline kahju (ravikulud, töövõimetuse tõttu teenimata jääv palk). Õigusrikkumise läbi kannatanud isiku isiklik ajakulu ja töövaev varalise kahjuna hüvitatavad ei ole.
Varalise kahju hindamisel rakendatakse nn diferentsihüpoteesi. Oluline ei ole vara tegelik vähenemine või juurdekasv ajalises plaanis (enne ja pärast kahju tekitamist), vaid võrrelda tuleb teise isiku teo tulemusena tegelikult eksisteerivat olukorda selle olukorraga, mis eksisteeriks kujuteldavalt siis, kui teine isik ei oleks nõude aluseks olevat tegu teinud (VÕS § 127 lg 1). Ka tulevikus tekkiv kahju on kahju § 25 mõttes ja see kuulub hüvitamisele, kui kahju hilisem tekkimine on kindel (VÕS § 127 lg 6). Seega saab kahjunõuet esitada ka enne kahju tekkimist, nt enne ravi- või asja parandamise kulude eelneva kalkulatsiooni alusel (vrd EIKo 18.10.1982, 7601/76, 7806/77, Young jt; RKKKo 25.03.2013, 3-1-1-31-13; RKTKo 13.12.2011, 3-2-1-124-11; RKHKm 26.03.2015, 3-3-1-86-14; 25.10.2007, 3-3-1-50-07).
Diferentsihüpoteesist tuleneb kohustus arvestada otsesest kahjust maha igasugune kasu, mida kahjustatud isik sai kahju tekitamise tõttu (RKTKo 09.12.2015, 3-2-1-138-15; 02.12.2015, 3-2-1-133-15; 21.09.2015, 3-2-1-80-15; 27.10.2014, 3-2-1-90-14; 30.04.2014, 3-2-1-20-14; RKHKo 30.11.2004, 3-3-1-64-04; 08.03.2012, 3-3-1-85-11). See peab välistama kannatanu rikastumise kahju hüvitamise tagajärjel. Kasu mahaarvamine ei kujuta endast hüvitispõhiõiguse riivet. Erandiks on juhud, kui mahaarvamine moonutaks kahju hüvitamise õigust (nt vabatahtlike annetused kannatanu abistamiseks). Saamata jäänud tulu arvutamiseks tuleb tulust, mis tõenäoliselt õigusrikkumiseta oleks saadud, maha arvata tulu saamiseks vajalikud kulutused, mis jäid kandmata (RKHKo 07.10.2015, 3-3-1-11-15; 04.04.2006, 3-3-1-13-06; RKTKo 09.12.2015, 3-2-1-138-15; 30.11.2005, 3-2-1-123-05).
Asja hävitamisel on kahjuks uue asja soetamise kulud. Kui see on võimatu, tuleb hüvitada asja väärtus (VÕS § 132 lg-d 1 ja 2). Asja väärtuseks loetakse üldjuhul selle turuväärtus (TsÜS § 65). Asja kahjustamisel on kahjuks ennekõike asja parandamise mõistlikud kulud ja võimalik väärtuse vähenemine (VÕS § 132 lg 3). Hüvitise väljamõistmine ei eelda, et asja parandamine oleks juba toimunud. Valduse rikkumise korral tuleb hüvitada kasutusõiguse väärtus, mis valdajal oleks olnud, kui tema valdust ei oleks rikutud (RKKKo 21.01.2013, 3-1-1-117-12; RKTKo 16.06.2016, 3-2-1-180-15; 07.05.2014, 3-2-1-25-14; 03.04.2013, 3-2-1-19-13). Erilaadse varalise kahju hüvitisena on käsitatav viivis. Muu hulgas kompenseerib viivis inflatsioonikadusid. Viivisenõude rahuldamine ei eelda aga maksmisega viivitamisest tingitud tegeliku kahju tõendamist. Viivist on võimalik nõuda koos rahalise kahju põhiosa hüvitamisega või ka eraldi, kui kahju seisnebki rahalise nõude hilinenud tasumises (VÕS § 113, avalik-õiguslikes suhetes koostoimes RVastS § 7 lg-tega 1 ja 4; RKTKo 01.06.2016, 3-2-1-34-16; RKHKo 27.11.2014, 3-3-1-66-14; 08.05.2014, 3-3-1-9-14). Usalduskahju kohta vt RKTKo 04.03.2015, 3-2-1-168-14; RKHKo 08.05.2014, 3-3-1-9-14.
Moraalse (ehk mittevaralise) kahju all peetakse silmas ennekõike mittevaralise, erandina ka varalise õigushüve rikkumisega kaasnevaid psühholoogilisi mõjusid – füüsilist või hingelist valu või kannatust. Hingelised kannatused võivad olla näiteks alandustunne, solvumine, hirm, nördimus, mure ja kaotusvalu, samuti märkimisväärsed olmelised ebamugavused (VÕS § 128 lg 5; RKÜKo 15.12.2015, 3-2-1-71-14, p 130; RKHKo 06.06.2002, 3-3-1-27-02). Siiski ei tähenda igasugune valu või kannatus moraalset kahju. Valu või kannatus peab esinema teatud intensiivsusega, st rikkumise raskus peab valuraha maksmist õigustama (RKTKo 19.03.2012, 3-2-1-4-12; RKHKo 17.06.2016, 3-3-1-54-15, p 21). Selline intensiivsus, mis toob kaasa moraalse kahju, jääb enamasti kohtu hinnata.
Keskkonnakahju ei kujuta endast ei varalist ega mittevaralist kahju. Paragrahv 53 eristab keskkonnakahju kahju iseseisva liigina. Vahetult keskkonnale põhjustatud kahju kuulub heastamisele natuuras KeVS alusel. Loata saastamisel nõuab saastetasu seadus vastutavalt isikult kõrgendatud saastetasu. Otsene keskkonnakahju võib puudutatud isikule täiendavalt kaasa tuua vara rikkumise (nt viljasaagi kõlbmatuks muutumise) või väärtuse vähenemise (nt elamukrundi hinna langemise) või lisakulud kahjuliku keskkonnamõju leevendamiseks või kõrvaldamiseks. Sellised kulud võivad olla hüvitatavad varalise kahjuna üldistel alustel. Õigusvastane keskkonnamõju võib põhjustada ka mittevaraliste õiguste kahjustamist ning see omakorda nii varalist kui mittevaralist kahju (õhusaastest tingitud ravikulud, füüsilised kannatused seoses haisu levitamisega).
II. Kahju tekitamine
Paragrahv 25 annab õiguse nõuda kahju hüvitamist üksnes juhul, kui see on põhjuslikus seoses teoga, mille eest isik vastutab. Põhjuslikku seost on võimalik hinnata kas ainult faktiliselt või täiendavalt ka normatiivselt. Faktiline põhjuslik seos esineb juhul, kui ilma ajaliselt eelneva sündmuseta poleks hilisemat sündmust toimunud (conditio sine qua non). Tegevusetusega tekitatud kahju puhul kontrollitakse, kas kahjulik tagajärg oleks tekkinud ka siis, kui vastutav isik oleks käitunud kannatanu poolt soovitud viisil (vt nt RKTKo 08.06.2016, 3-2-1-42-16; RKHKo 04.04.2006, 3-3-1-13-06; saamata jäänud tulu puhul 07.10.2015, 3-3-1-11-15). Kahju ei pea faktilise seose tuvastamiseks olema teo vahetu tagajärg, vaid need võivad omavahel olla põhjuste ahelas (RKTKo 10.12.2003, 3-2-1-125-03). Kui samasugune kahju oleks kannatanul hiljem tekkinud ka ilma kostja või vastustaja õigusvastase teota, võib hüvitamiskohustus väheneda või ära langeda (RKTKo 06.05.2015, 3-2-1-38-15).
Kuna faktiliselt võib kausaalne ahel olla lõpmatult pikk, võiks ainult faktilisest põhjuslikust seosest lähtumine tuua kaasa ebaõiglaselt ja ebamõistlikult suure vastutuse. See sunniks isikuid liigsele ettevaatlikkusele, pärssides majanduse arengut, riigivõimu teostamist ja põhiõiguste kasutamist. Neil põhjustel lubab § 25 seadusandjal välistada normatiivselt vastutusest tagajärjed, mis on teoga kauges või raskesti ettenähtavas seoses (vt ka nt 3-3-1-94-09). Põhjusliku seose normatiivsel piiramisel on siiski alati tegu § 25 riivega. Seadusandja ei või ka teo kaugemaid tagajärgi kergekäeliselt hüvitamisest vabastada. Kehtiv õigus näeb üldise põhjusliku seose normatiivse piiranguna ette rikutud kohustuse eesmärgi arvestamise reegli (VÕS § 127 lg 2; RKTKo 17.06.2015, 3-2-1-88-15; RKHKo 3-3-1-11-15; 03.03.2014, 3-3-1-64-13; K. Sein, teoses: P. Varul jt, Võlaõigusseadus I. Kommenteeritud väljaanne. Tallinn: Juura 2006, § 127 p 4.10, koos viidetega teistsugustele seisukohtadele; vt T. Tampuu, J. Lahe, Võlaõigusseadus I. Kommenteeritud väljaanne. Märkusi võlaõigusseaduse 7. peatüki kommentaaride kohta. – Juridica 2007, nr 5, lk 314, 316 jj). Liiga kaugeks on loetud rahalise seisundi halvenemise tagajärjel suurenenud intressikulu (RKTKo 3-1-1-34-16; 07.12.2011, 3-2-1-106-11; RKHKo 07.12.2011, 3-3-1-11-15; vrd aga RKKKm 13.06.2016, 3-1-1-34-16). Niinimetatud puhtmajandusliku kahju hüvitamise võib seadusandja üldjuhul välistada nii riigivastutuse kui võlaõigusliku vastutuse puhul (RKTKo 06.05.2015, 3-2-1-36-15; 31.03.2010, 3-2-1-7-10; RKHKo 27.10.2011, 3-3-1-53-11; 03.03.2014, 3-3-1-64-13). Lepingulist kohustust rikkunud pool peab hüvitama kahju vaid ulatuses, mida ta nägi ette või pidi ette nägema oma rikkumise võimaliku tagajärjena lepingu sõlmimise ajal, v.a juhul, kui kahju tekitati tahtlikult või raske hooletuse tõttu (VÕS § 127 lg 3; RKTKo 14.10.2014, 3-2-1-84-14; 13.02.2014, 3-2-1-178-13). Delikti korral arvestatakse kahju ettenähtavust süü ja rikutud kohustuse eesmärgi hindamisel (RKTKo 26.09.2006, 3-2-1-53-06), RVastS § 13 lg 1 p 1 järgi on kahju ettenägematus hüvitise vähendamise alus.
Üldjuhul peab kahju tekkimist ja suurust ning põhjuslikku seost kohustatud subjekti teo ja kahju vahel nii era- kui ka avalik-õiguslikes suhetes tõendama kannatanu (deliktilise vastutuse kohta RKTKo 25.04.2007, 3-2-1-30-07; saamata jäänud tulu kohta RKTKo 14.04.2014, 3-2-1-26-14; vrd RKHKo 15.03.2016, 3-3-1-82-15). Range tõendamiskoormis võiks aga teatud juhtudel hüvitamispõhiõigust moonutada. 31. detsembril 2010 jõustunud VÕS § 134 muudatustest tulenevalt ei nõuta nn isikuõiguste (vabadus, kehaline puutumatus ja tervis, au) rikkumise korral enam valu või kannatuste tuvastamist lisaks õiguse rikkumisele. Nende õiguste rikkumise korral eeldatakse mittevaralise kahju tekkimist (RKÜKo 11.12.2012, 3-3-1-75-11, p 22; RKHKo 17.06.2016, 3-3-1-54-15; 05.03.2014, 3-3-1-10-14).
Juhul kui kahju tekitamine on tõendatud, ent kahju täpse suuruse kindlakstegemine on võimatu või ebamõistlikult keeruline, võimaldavad VÕS § 127 lg 6 ja TsMS § 233 lg 1 määrata hüvitise kohtu poolt. Näiteks on saamata jäänud tulu või tulevikus tekkivat kahju sageli võimalik hinnata vaid ligilähedaselt (vt ka RKHKo 16.04.2004, 3-3-1-60-04; RKTKo 01.06.2016, 3-2-1-34-16; 08.04.2015, 3-2-1-174-14; 21.05.2002, 3-2-1-56-02). Kohtupraktika on kohati läinud kaugemalegi. Riigivastutusasjades on kahju väljamõistmist peetud võimalikuks ka juhul, kui kahju tekkimine kindlal isikul ei ole tõendatud, ent isik kuulub selgelt piiritletud gruppi, kellest mõni isik kindlasti kahju kandis (nt omandireformi käigus korteri erastamise õigusest ilmajäämisel olukorras, kus ei ole võimalik kindlaks teha, millisel isikul täpselt oleks majas korteri erastamise võimalus tekkinud, RKHKo 24.05.2007, 3-3-1-10-07; 08.11.2002, 3-3-1-53-02).
Kahju suuruse tõendamisel on oluline kahju kindlaksmääramise ajahetk, sest kahju suurus võib aja jooksul muutuda, nt kahjustatud asja turuväärtus võib aja jooksul nii suureneda kui väheneda. Üldjuhul määratakse kahju suurus kindlaks hüvitisnõude kohta kohtuotsuse tegemise hetke seisuga. Seega on kannatanul kohtumenetluse ajal võimalik nõutava hüvitise summat suurendada, ilma et seda loetaks kaebuse või hagi muutmiseks (HKMS § 49 lg 3 p 2, § 158 lg 2 esimene lause; TsMS § 376 lg 5 p 2; RKHKo 24.05.2007, 3-3-1-10-07; 22.06.2004, 3-3-1-27-04).
Riigivastutuse valdkonnas võib põhjusliku seose kindlakstegemine olla raskendatud, kui haldusorgan tegutses kaalutlusõiguse alusel, kuid tegi menetlus- või kaalutlusvea. Üldjuhul peab siis vastustaja tõendama, et vea puudumisel oleks haldusorgani tegevuse tagajärjed isiku jaoks sama koormavad. Soodustava haldusakti andmisest või toimingu tegemisest keeldumise või tegevusetuse korral on kaalutlusõiguse puhul tõendamiskoormus vastupidine. Sellistel juhtudel saab kohus tuvastada põhjusliku seose kahju ja vea vahel üksnes siis, kui kaalutlusõigus oli vähenenud sellisel määral, et haldusorganil ei olnud võimalik teha teistsuguse sisuga otsust (RKHKo 30.01.2012, 3-3-1-78-11).
III. Õigusvastasus
Nii varaline kui mittevaraline kahju võivad tekkida ka õiguspäraste toimingute tagajärjel. Selline kahju § 25 kaitsealasse ei kuulu, küll aga võib selle hüvitamine olla nõutav mõnest teisest põhiõigusest tulenevalt (RKHKo 22.12.2014, 3-3-1-21-14; 08.05.2014, 3-3-1-9-14). Näiteks hüvitise omandi õiguspärase äravõtmise eest näeb ette § 32 lg 1 teine lause. Nõue õigusvastase sundvõõrandamise tõttu tekkinud kahju eest langeb seevastu nii § 32 lg 1 teise lause kui § 25 kaitsealasse. Õiguspäraselt võidakse aga vara kahjustada ka muul viisil kui omandi äravõtmisega. Näiteks võib kinnistu väärtus väheneda seoses kaevanduse või lennuvälja rajamisega uue planeeringu tulemusena. On olukordi, kus muidu põhjendatud tegevuse mõjude talumise kohustus ei oleks puudutatud isiku seisukohast ilma õiglase hüvitiseta proportsionaalne (vt tehnorajatiste talumise kohustuste kohta RKÜKo 3-3-1-15-10, p-d 49–50; RKPJKo 17.04.2012, 3-4-1-25-11; RKTKo 11.03.2015, 3-2-1-87-14). Ka võrdsuspõhimõttega (PS § 12 lg 1 esimene lause) oleks vastuolus olukord, kus üks või mõned isikud peaksid üldistes huvides kandma suuremaid kulutusi kui teised, kes samuti kasutavad üldistes huvides loodud vahendeid ja ressursse (RKÜKo 31.03.2011, 3-3-1-69-09). Sellest lähtub ka RVastS § 16, nähes ette õiguspärase haldusmeetmega tekitatud kahju kompenseerimise õiglases (mitte tingimata täies) ulatuses, kui meede on isiku jaoks erakordselt piirav. RVastS § 16 ei kohaldata, kui hüvitamine on ette nähtud eriseadusega (vt nt HMS § 67 lg 3, KASVS, AÕS § 1582).
Õiguspäraselt tekitatud kahju hüvitamiseks peab olema tegemist olukorraga, kus riigi tegevus on vajalik ülekaaluka avaliku huvi tõttu, kuid tegevuse kahjulikud tagajärjed tekivad juhuslikult kannatanud isikul. Riive erakordsus eeldab RVastS § 16 kohaldamisel lisaks intensiivsusele seda, et isikul puudub riigi sekkumise vajadusega selline seos, mis õigustaks sekkumise tõttu tekkinud kahju jätmist isiku kanda (ärikeeluga seoses RKHKo 3-3-1-70-15).
Suures osas tuleb õiguspärase kahju hüvitamiseks lugeda ka riigi poolt kriminaalmenetluses õiguste piiramisega tekitatud kahjude hüvitamine (EIÕK art 5 lg 5, SKHS § 5 lg 1 p-d 1–5, KarS § 85 lg 2 ls 2; RKÜKo 30.04.2013, 3-1-2-3-12, p 71). See, et kuriteos kahtlustatud vahi alla võetud või ametikohalt kõrvaldatud isik jääb hiljem süüdi mõistmata, ei tähenda iseenesest, et riik oleks isikut kinni pidades tegutsenud õigusvastaselt § 25 mõttes (teistsugusel seisukohal RKHKm 11.07.2007, 3-3-1-15-07; RKTKo 12.03.1998, 3-2-1-32-98, vastuoluliselt RKÜKo 31.03.2011, 3-3-1-69-09). Riik on õigustatud teatud tingimustel isikuid kinni pidama ka enne nende süüdimõistmist (§ 20 lg 2 p-d 2 ja 3). Kriminaalmenetluse toimingute õiguspärasus ei saa seejuures sõltuda tulevikus toimuvatest sündmustest (süüdi- või õigeksmõistmine). Kriminaalmenetluse toimingute õiguspärasust tuleb üldjuhul hinnata süüteomenetluses. Kui isikule on edasikaebeõigus tagatud, tuleb kahju hüvitamise asjades lähtuda süüteomenetluses toimingu õiguspärasusele antud hinnangust (vrd kriminaalmenetluse toimingute kohta RKKKm 13.06.2016, 3-1-1-34-16). Õigeksmõistetud isikule on tema vabaduse piiramisega tekitatud kannatuste hüvitamine õiglane, kuid nõue ei saa tuleneda §-st 25, vaid põhiõigustest, mida kriminaalmenetluses piirati (nt PS § 20 lg-st 1). Ebamõistliku menetlusajaga tekitatud kahju (SKHS § 5 lg 1 p 6) on PS § 25 kaitsealas.
Kuna avaliku võimu kandja tegevuse õiguspärasust tuleb hinnata spetsiifiliste riigi- ja haldusõiguslike põhimõtete alusel, tuleb olla ettevaatlik selle suhtes eraõigusliku teo õigusvastasuse sätete kohaldamisel (au ja väärikust riivavate toimingutega seoses RKHKo 12.06.2012, 3-3-1-3-12). Õigusvastasusel ja õiguste rikkumisel § 25 ja RVastS § 7 lg 1 tähenduses on iseseisev, võlaõigusest sõltumatu tähendus (vt aga RKHKo 08.06.2006, 3-3-1-18-06; 04.04.2006, 3-3-1-13-06; 12.06.2012, 3-3-1-3-12). Avaliku võimu kandja tegevuse õiguspärasuse hindamine allub seaduslikkuse, seaduse reservatsiooni, proportsionaalsuse jm põhiseaduslikele põhimõtetele. Õigusvastane on nii sisuliselt kui ka menetluslikult või vormiliselt vigane võimuakt (HMS § 54 haldusaktide ja HMS § 107 toimingu õiguspärasuse kohta). Siiski ei pruugi iga formaalne viga tuua kaasa kahju hüvitamise kohustust, sest kui formaalne viga ei toonud kaasa sisult väära toimingu tegemist, puudub toimingu ja kahju vahel põhjuslik seos (vt ka eespool kaalutlusvigade kohta, p 19). EL õiguse või ratifitseeritud välislepingu rikkumine toob samuti kaasa õigusvastasuse § 25 mõttes. EL õigusele tuginemise tingimuste kohta vt RKHKo 26.02.2015, 3-3-1-80-14; 28.11.2012, 3-3-1-37-12. Ratifitseeritud välislepingule saab kahjuvaidluses tugineda juhul, kui sellega korraldatakse riigisiseseid suhteid ja seda pole vaja konkretiseerida Eesti õigusega (RKHKo 09.12.2015, 3-3-1-42-15).
Eraisiku teo õiguspärasuse hindamiseks ei piisa vaid tõdemusest, et ühtegi otsest keelunormi ei ole rikutud. Paragrahvi 25 valguses on ka ühe eraisiku poolt teise eraisiku põhiõiguste kahjustamine õigusvastane, kui selleks puudub õiguslik alus või see ei ole proportsionaalne. Seda täpsustab VÕS § 1045 jj. Kahju tekitamine ei ole vaatamata õigustesse sekkumisele õigusvastane, kui see toimub seaduse alusel, kui kannatanu nõustub kahju tekitamisega või kui kahju tekitamist õigustab hädakaitse- või hädaseisund või omaabi.
Paragrahv 25 ei nõua õigusvastase kahju hüvitamist juhul, kui kahju tekitamise õigusvastasusega samaaegselt ei rikutud kahjustatud isiku õigusi.
Ka RVastS § 7 lg 1 sätestab vastutuse eeldusena kannatanu õiguste rikkumise. Subjektiivse õiguse tuvastamiseks tuleb kohtupraktika kohaselt hinnata, kas rikutud norm kaitseb vähemalt muu hulgas kannatanu huve, mida haldusorgani tegevus kahjustas (vt RKEKo 20.12.2001, 3-3-1-15-01; RKHKo 26.04.2012, 3-3-1-17-12). Oluline pole üksnes seadusandja tahe eri huvide kaitsmisel, vaid ka huvi enda kaalukus. Seaduste ja määruste kõrval võib subjektiivne avalik õigus tuleneda ka haldusaktist ja halduslepingust, samuti välislepingust. Omandipõhiõigusest ja ehitusloast tulenevat kinnistuomaniku õigust ehitada võib rikkuda nt ehitamise keelamise ettekirjutus. Sellega seoses võib tulu saamata jääda ka ehitusettevõtjal, kuid tema õigusi ettekirjutus ei riku ja vaatamata võimalikule õigusvastasusele ei ole tal ettekirjutuse teinud ametiasutuse vastu kahjunõuet.
Tsiviilõiguslik deliktivastutuse üldkoosseis (VÕS § 1043) ega kahju hüvitamise üldsätted subjektiivsete õiguste rikkumise klauslit otsesõnu ei nimeta. Samas on teo õigusvastasus VÕS § 1045 lg-s 1 defineeritud just mitmesuguste subjektiivsete õiguste, sh põhiõiguste rikkumise kaudu. Samuti ei loeta kahju tekitamist õigusvastaseks või välistatakse selle hüvitamine, kui rikutud normi või lepingu eesmärk ei olnud sellise kahju vältimine (VÕS § 127 lg 3, § 1045 lg 3; vt RKTKo 26.09.2006, 3-2-1-53-06; vt ka 13.06.2005, 3-2-1-64-05 nn puhtmajandusliku kahju kohta). Lepingu rikkumisega tekitatud kahju hüvitamist ei ole võimalik nõuda kolmandatel isikutel, v.a juhul, kui leping sõlmiti kolmanda isiku huvide kaitseks (VÕS § 81 lg 2).
Lisaks on seadusandja piiranud riigivastutust mittevaralise kahju hüvitamisel, sätestades kvalifitseeritud õiguste kataloogi, mille rikkumine on hüvitise nõudmise eelduseks (RVastS § 9 lg 1, VÕS 133 lg-d 1–4). Selline õiguste eristamine on PS § 25 riive. Põhiseaduslikkuse järelevalve korras on Riigikohus sellele lisanud õiguse kohtueelsele kriminaalmenetlusele mõistliku aja jooksul (RKÜKo 22.03.2011, 3-3-1-85-09).
IV. Kahju tekitanud isik
Paragrahv 25 nõuab ainult sellise kahju hüvitamist, mille tekitamine on omistatav mõnele isikule. Paragrahv 25 ei hõlma loodusjõudude või vabas looduses elavate loomade poolt tekitatud kahju, kuigi seadus võib näha ette ka selliste kahjude hüvitamise riigi poolt (vt nt looduskahju kohta MPKS § 50 jj). Kodulooma poolt tekitatud kahju on käsitatav looma pidaja tekitatud kahjuna ja langeb seetõttu § 25 kaitsealasse.
Kommenteeritav paragrahv näeb ette riigi kõigi funktsioonide, muu hulgas seadusandliku ja kohtuvõimu teostamisel ning süüteomenetluse läbiviimisel tekitatud kahju hüvitamise. Ka neil juhtudel on vastutuse piiramisel tegemist hüvitispõhiõiguse riivega. Kritiseerida tuleb Riigikohtu seisukohta, et RVastS § 7 alusel saab kahju hüvitada vaid juhul, kui see on tekitatud haldusakti või haldustoiminguga (RKÜKo 31.08.2011, 3-3-1-35-10). Säärast eeldust RVastS § 7 lg 1 ei sisalda ning selle kitsendav tõlgendamine on vastuolus PS §-ga 25 ja RVastS § 1 lg-s 1 määratletud eesmärgiga.
Paragrahv 25 ei kohusta Eesti riiki hüvitama teiste riikide, sh teiste EL liikmesriikide ega EL organi poolt tekitatud kahju. Küll aga vastutavad Eesti võimud, kui nad tegutsevad kahju tekitamisel EL organite või teiste riikide otsuste alusel. Hüvitamiskaebuse eduväljavaated sõltuvad neil juhtudel Eestile jäetud otsustamisruumist. Ka ei kuulu § 25 kaitsealasse NSV Liidu ega muude kunagiste okupatsioonivõimude poolt tekitatud kahju (nt õigusvastaselt võõrandatud vara).
C. Isikuline kaitseala
Paragrahv 25 sätestab igaühe õiguse kahju hüvitamisele. Ühegi isikute grupi, nt riigis viibivate välismaalaste õigust kahju hüvitamisele ei saa täielikult välistada (§ 9 lg 1). Küll aga ei tähenda § 25, et konkreetsel juhul tekitatud kahju eest võiks hüvitist nõuda ükskõik kes. “Igaühe” all mõistetakse §-s 25 vaid isikut, kellele on kahju tekitatud.
Varalise kahju puhul on hüvitispõhiõiguse kandjaks nii inimesed kui ka juriidilised isikud. Kuna juriidilisel isikul endal ei saa tekkida füüsilist ega hingelist valu ega kannatusi, ei laiene §-s 25 sätestatud mittevaralise kahju hüvitamise põhiõigus § 9 lg 2 kohaselt juriidilistele isikutele. Kuna riik ja teised avalik-õiguslikud juriidilised isikud ei ole põhiõiguse kandjad, ei ole nende kahjunõuded §-ga 25 kaitstud. Küll aga võib nt kohalikule omavalitsusüksusele kahju tekitamine tuua kaasa hüvitisnõude põhiseaduslikust omavalitsusgarantiist (§ 154) lähtuvalt (vt RKPJKo 21.05.2008, 3-4-1-3-07).
D. Riive
Hüvitispõhiõiguse riivega on tegemist, kui eespool käsitletud § 25 koosseisu elementide esinemise korral välistatakse kahju hüvitamine või raskendatakse seda või kui hüvitamine ei toimu täies ulatuses või viisil, mis kõige tulemuslikumalt tagaks õigusrikkumise tagajärgede kõrvaldamise. Õigusakt, millega keeldutakse kompensatsiooni maksmisest muul õiguslikul alusel, kuid millega säilitatakse kahju hüvitamise nõudeõigus, ei riiva § 25 (RKÜKo 20.11.2012, 3-4-1-4-12, p 67; vt ka 30.04.2013, 3-1-2-3-12, p 63 jj). Riive on ka õigusvastaselt tekitatud kahju hüvitamise aluseid ja korda reguleeriva seaduse kehtestamata jätmine (RKÜKo 31.08.2011, 3-3-1-35-10).
Paragrahvi 25 riivamisel tuleb järgida kõiki tavapäraseid riivele esitatavaid nõudeid (§ 3 lg 1, § 11). Tegemist on lihtreservatsiooniga põhiõigusega (RKHKo 31.10.2013, 3-3-1-84-12). Ehkki § 25 ise ei sisalda sõnaselget viidet hüvitispõhiõiguse piiramise võimaluse kohta, on see tuletatav sätte tõlgendamise teel. Paragrahv 25 ei ole rakendatav, ilma et seadusandja ei täpsustaks, millal on tegemist kahjuga ja mida pidada kahju tekitamiseks. Piiranguteta hüvitispõhiõigus sekkuks ebaproportsionaalselt kahju tekitaja põhiõigustesse ja viiks riigi finantskriisi. Riigi rahanduslike huvide kaitsmine on § 25 piiramisel eesmärgina legitiimne (RKÜKo 22.03.2011, 3-3-1-85-09).
Üldised piirangud vaadeldava põhiõiguse puhul on süü, süüvõime ja kahju ettenähtavuse arvestamine, hüvitise vähendamise võimalus ja kannatanu osalusest tulenev piirang kahju hüvitamiseks. Ulatuslikult on nii era- kui avalik-õiguslikes suhetes piiratud mittevaralise kahju hüvitamine.
Kopeeri link 38.
Üldjuhul peab kahju tekitaja eraõigusliku delikti korral kahju hüvitama üksnes siis, kui ta on kahju tekitamises süüdi (VÕS § 1043). Kostja süüd eeldatakse (VÕS § 1050 lg 1; RKTKo 31.05.2007, 3-2-1-54-07). Seadusega võidakse kehtestada vastutus ja kahju hüvitamise kohustus ka süü puudumisel (nt riskivastutus suurema ohu allikaga tekitatud kahju eest – VÕS § 1056 lg 1 esimene lause). Lisaks süü puudumisele on lepinguline vastutus tulenevalt VÕS § 127 lg-st 3 piiratud või koguni välistatud ka kahju vähese ettenähtavuse korral (RKTKo 13.02.2014, 3-2-1-178-13; 26.09.2006, 3-2-1-53-06). Üldklauslina võimaldab VÕS § 140 lg 1 vastutust piirata ka kõigil muudel juhtudel, kus totalitaarreparatsioon oleks äärmiselt ebaõiglane või muudel põhjustel mõistlikult vastuvõetamatu (nt RKTK 08.04.2015, 3-2-1-1-15).
Kopeeri link 39.
Riigivastutus on üldjuhul mittesüüline. Süü on riigivastutuse eeldus mittevaralise kahju puhul. Saamata jäänud tulu hüvitamisel vabaneb avaliku võimu kandja vastutusest ametiisiku süü puudumise tõendamisel (RVastS § 9 lg 1, § 13 lg 2). Avaliku võimu kandja süüna on praktikas käsitatud ametniku süüd, välistamata samas avaliku võimu kandja iseseisvat süülist vastutust ehk n-ö organisatsioonilist süüd (RKTKo 14.06.2016, 3-2-1-40-16; RKHKo 03.11.2015, 3-3-1-36-15; 11.12.2014, 3-3-1-64-14). Ka kõigil muudel riigivastutuse juhtudel võidakse hüvitist vähendada või kaebus üldse rahuldamata jätta kahju ärahoidmise objektiivsete takistuste, sh kahju vähese ettenähtavuse korral (RVastS § 13 lg-d 1 ja 3). Hüvitist võib mh vähendada, kui riik pidi langetama keerulisi poliitilisi otsustusi, mis raskendasid kahju ärahoidmist. Neil juhtudel ei ole olulised konkreetse ametiisiku haridus, võimed, teadmised jms, vaid avaliku võimu kandja võimalused tervikuna õiguste rikkumise ärahoidmisel. Selline hüvitise piirang on kannatanu jaoks leebem, sest avaliku võimu kandja ei vabane vastutusest nt ainuüksi seetõttu, et konkreetsel asutusel puudus õiguspäraseks käitumiseks vajalik informatsioon. Seadus lubab põhjendatult muidki erandeid totaalreparatsiooni põhimõttest. Kohus võib hüvitise suurust vähendada, kui kahju hüvitamine täies ulatuses oleks kohustatud isiku suhtes äärmiselt ebaõiglane, teda laostav või muudel põhjustel mõistlikult vastuvõetamatu (VÕS § 140 lg 1). Kohtu roll on eriti oluline moraalse kahju hüvitamisel (RKTKo 08.02.2001, 3-2-1-1-01).
Kopeeri link 40.
Kannatanu kaassüü arvestamine hüvitise piiramisel ja kalkuleerimisel ei riiva § 25, sest kahju tekkimisele kaasa aidates sekkub kannatanu põhjusliku seose ahelasse. VÕS § 139 lg 1 on kohaldatav nii era- kui avalik-õiguslikes (RVastS § 13 lg 1 p 4) suhetes. Hüvitis võib selle kohaselt väheneda ka nullini (vt RKTKo 26.11.2015, 3-2-1-64-15; 19.03.2013, 3-2-1-7-13 – kannatanu kaassüü kohta liikluses, mh riskivastutuse korral; vt ka 10.06.2015, 3-2-1-48-15; 11.12.2013, 3-2-1-129-13; RKHKo 15.03.2016, 3-3-1-82-15; 15.04.2008, 3-3-1-6-08). Mitte igasugune kahju ärahoidmise võimalus ei ole siiski kaassüü. Isiku kohustus vältida endale kahju tekkimist ning kahju tekkimisele mitte kaasa aidata ei tähenda seda, et isik peaks selleks loobuma oma teistest samaväärselt kaitstud seaduslikest õigustest (RKHKo 19.10.2006, 3-3-1-50-06). RVastS § 7 lg 1 sätestab kahju hüvitamise eeldusena võimatuse kõrvaldada kahju haldusakti või toimingu vaidlustamise teel. Samuti on hüvitis välistatud juhul, kui kannatanu on jätnud taolise võimaluse kasutamata. Analoogia korras on piirangut kohaldatud ka RVastS § 7 lg-s 1 sätestamata õiguskaitsevahendite kasutamata jätmisel (RKÜKo 30.04.2013, 3-1-2-3-12, p 73). Nende piirangute näol on tegemist hüvitispõhiõiguse riivega (RKÜKo 22.03.2011, 3-3-1-85-09). Kohtupraktika on § 25 valguses õigustatult nn primaarnõuete kasutamise kohustust relativeerinud. Kahjunõue võib olla välistatud ja vastutus piiratud siis, kui haldusakti vaidlustamine oleks kahju ära hoidnud, kõrvaldanud või vähendanud ning kahju ärahoidmise, kõrvaldamise või vähendamise võimalikkus pidi kannatanu jaoks olema arusaadav ja haldusakti vaidlustamata jätmiseks ei olnud mõjuvaid põhjusi (RKHKo 09.12.2015, 3-3-1-42-15; 19.06.2012, 3-3-1-18-12; 21.04.2010, 3-3-1-14-10; RKTKo 24.12.2002, 3-2-1-153-02). Haldusakti vaidlustamata jätmist ei saa isikule ette heita, kui haldusakt tugines põhiseadusvastasele seadusele (RKHKo 30.11.2004, 3-3-1-64-04).
Kopeeri link 41.
Riivatud õiguste suletud loetelu kehtestamine mittevaralise kahju hüvitamisel on põhiseaduspärane (RKHKo 31.03.2014, 3-3-1-53-13). RVastS § 9 hõlmab õigusi, mille rikkumise puhul tuleb eeldada mittevaralise kahju tekkimist ning mille rikkumine on sageli pöördumatu (perekonnaelu kohta RKHKo 31.03.2014, 3-3-1-53-13). Eraõiguslikes suhtes on mittevaralise kahju hüvitamine oluliselt piiratud lepingu rikkumisel (VÕS § 134; RKÜKo 15.12.2015, 3-2-1-71-14).
Kopeeri link 42.
Hüvitispõhiõigust riivavad sellised materiaal- ja protsessiõiguslikud takistused nõude esitamisel nagu aegumine, kohustuslik kohtueelne menetlus, kaebetähtajad ja riigilõiv. Aegumine, riigivastutuse puhul ka kaebetähtajad on hädavajalikud õiguskindluse saavutamiseks, et hüvitisnõuetega seotud riskid ei jääks kahju tekitajat kummitama aastakümneteks ja et kannatanu ei laseks kahjul lõpmatult suureneda. Riigilõiv peab katma osaliselt nõude läbivaatamise kulud, teisalt aga vältima läbimõtlematute kahjunõuete esitamist. Proportsionaalsuse tagamiseks peab seadus võimaldama mõjuvatel põhjustel kaebetähtaja ennistamist ja riigilõivust vabastamist.
III.	Erijuhtumid
Kopeeri link 43.
Traditsiooniliselt on riigi vastutus olnud välistatud või oluliselt piiratud seadusandliku ja kohtuvõimu poolt tekitatud kahju hüvitamisel. Seejuures on peetud vajalikuks kaitsta seadusandja poliitilist mänguruumi ning kohtute sõltumatust. Riigil tekkiv vastutus võib nii seadusandjat kui kohtuid kammitseda riskantsete otsuste tegemisel. Arvestades õigustloovate aktide adressaatide suurt hulka, ohustaks seadusandja range vastutus tavapärasest enam riigi finantsstabiilsust ja parlamendi eelarvepädevust (RKHKo 31.10.2013, 3-3-1-84-12; 31.03.2014, 3-3-1-53-13). Kohtu puhul võib vaidlus kahju üle kahjustada kohtuotsuse seadusjõudu ja sellega õigusrahu – kahjuvaidluse raames hakataks uuesti arutama, millise otsuse oleks kohus pidanud tegema. Tänast riigivastutusõiguse arengut iseloomustab siiski seadusandja ja kohtu privileegide kahanemine. See toimub iseäranis EL õiguse mõjul. Põhimõtteliselt vastutab liikmesriik nii seadusandja kui kohtuvõimu poolt EL õiguse rikkumise korral. Eesti-sisest õigust on püütud nende arengutega osaliselt ühtlustada ka suhete puhul, mis EL õigusega reguleeritud ei ole. EL õiguse rikkumisel võib riigivastutus olla kannatanusõbralikum kui riigisisese õiguse rikkumisel. Euroopa Kohtu praktika annab nõudele piisava aluse, seda ei ole tingimata tarvis liikmesriigi seadusega dubleerida.
Kopeeri link 44.
Õigustloova akti andja vastutus on ette nähtud otsekohaldatava kõrgemal seisva normi olulisel rikkumisel, kui isik kuulub normi läbi eriliselt kannatanud isikute rühma (RVastS § 14; RKPJKo 21.05.2008, 3-4-1-3-07). Nõude aluseks võib olla nii seadus kui täitevvõimu üldakt, samuti nende õigeaegne andmata jätmine (RKHKo 31.10.2013, 3-3-1-84-12). Otsekohaldatavuse ja olulise rikkumise nõuded kehtivad nii EL, välislepingute kui ka riigisisese õiguse rikkumisel. RVastS §-s 14 on otsekohaldatavusel autonoomne tähendus, seda ei tohi samastada EL õigusakti vahetu kohaldatavuse ega vahetu õigusmõjuga. Rikutud norm on RVastS § 14 kontekstis otsekohaldatav, kui ta on selge, täpne ja tingimusteta. Rikutud normi alusel peab olema võimalik teha kindlaks kahju tekkimine, kahju ulatus võib jääda ebatäpseks. Kui kõrgemalseisev norm annab vastustajale ulatusliku kaalutlusruumi, nõuab rakendamisel keerukate analüüside või poliitiliste valikute tegemist või on normi rakendamiseks määratlemata hulk võimalikke alternatiive, ei ole norm otsekohaldatav RVastS § 14 lg 1 mõttes (EKo 25.01.2007, C-278/05, Robins jt; RKHKo 29.09.2016, 3-3-1-9-16; 26.02.2015, 3-3-1-80-14; 31.03.2014, 3-3-1-53-13; 31.10.2016, 3-3-1-84-12). Rikkumise olulisus kattub osaliselt otsekohaldatavuse nõudega. Lisaks rikutud normi selgusele ja normiandja otsustamisruumi ulatusele hinnatakse siin riivatud õiguse olulisust ja riive intensiivsust, avaliku võimu kandja tahtlust, tegutsemise kiirust, rikkumise vabandatavust ja reguleeritavate õigussuhete keerukust (EKo C-46/93 ja C-48/93, Brasserie du Pêcheur ja Factortame; RKHKo 31.03.2014, 3-3-1-53-13; 31.10.2013, 3-3-1-84-12; 28.11.2012, 3-3-1-37-12). Eriliselt kannatanud isikute rühma kindlakstegemisel tuleb esiteks kontrollida, kas rikutud norm kaitses vähemalt muu hulgas kannatanu õigusi. Teiseks, kui õigustloova akti või selle andmata jätmisega tekitatud kahju jaotub terves riigis isikute vahel enam-vähem võrdselt, peab kaebaja põhjendama, mille poolest on tema kannatused teiste isikute omast erilisemad. Eriliselt kannatanud isikute rühma kuulumise kriteerium jäetakse EL õiguse rikkumise asjades kohaldamata (RKHKo 31.10.2013, 3-3-1-84-12; 28.11.2012, 3-3-1-37-12). Kehtiv õigus ei välista õigustloova aktiga tekitatud mittevaralise kahju hüvitamist. PS ei keela aga niisugust piirangut kehtestada (RKHKo 31.03.2014, 3-3-1-53-13).
Kopeeri link 45.
Kohtu poolt tekitatud kahju hüvitamine on riigisisese õiguse kohaselt endiselt võimalik vaid juhul, kui kohtunik on toime pannud kuriteo (RVastS § 15 lg 1). Euroopa Kohtu praktika kohaselt on EL õiguse vastase liikmesriigi kõrgeima kohtu lahendiga tekitatud varalise kahju hüvitamist seevastu võimalik nõuda eeldusel, et rikutud normist tulenesid konkreetsed õigused, rikkumine oli piisavalt jäme ning rikkumise ja kahjuliku tagajärje vahel on olemas vahetu põhjuslik seos (EKo 30.09.2003, C-224/01, Köbler). Kohtupraktikas on nähtud RVastS §-s 15 lünki ka § 25 valguses. Probleemiks on ennekõike olukorrad, kus lahendi edasikaebamine ei aita kannatanul tulemuslikult kahju ära hoida (nt erihooldekodusse paigutamine – RKHKo 22.12.2014, 3-3-1-21-14; ärikeelu kohta RKHKo 28.03.2016, 3-3-1-70-15).
Kopeeri link 46.
RVastS §-des 14 ja 15 sätestatud piirangud kehtivad vaid juhul, kui kahju tekitati vahetult õigustloova akti või kohtuotsusega. Kohtupraktika peab selgitama, kas RVastS § 15 lg 2 p 2 piirab kahju hüvitamist väärteomenetluses tervikuna või üksnes sisulise lahendi puhul (RKHKm 19.06.2012, 3-3-1-75-11). RVastS § 15 lg 1 laiene kohtueelsele kriminaalmenetlusele, ka mitte selle raames tehtud kohtumäärustele (RKÜKo 31.03.2011, 3-3-1-69-09; 22.03.2011, 3-3-1-85-09; RKKKm 13.06.2016, 3-3-1-34-16). PS või EL õiguse vastase seaduse alusel antud haldusakti või toiminguga tekitatud kahju kuulub hüvitamisele üldistel alustel (RKHKo 12.11.2008, 3-3-1-48-08). Ka kahju, mis tegelikult tekitati täitevvõimu poolt ja jäi vigase kohtulahendi tõttu (nt eelotsustuse küsimata jätmise tulemusena) üksnes kõrvaldamata, on sissenõutav ilma RVastS § 15 lg 1 piiranguteta, kui nõude alusena näidatakse ära kahju algselt põhjustanud haldusakt või toiming (vrd EKo 30.09.2003, C-224/01, Köbler).
Kopeeri link 47.
Kahjuks § 25 mõttes on ka isiku õiguste kaitseks vajalikud menetluskulud. VÕS § 128 lg 3 hõlmab otsese varalise kahjuna ka kulusid, mida tehakse kahju hüvitamisega seotud nõuete esitamiseks. Menetluskulu hüvitamine toimub kohtumenetluses menetluskulu väljamõistmise teel aga spetsiifilistel tingimustel ja korras. Kuna menetluskulu, iseäranis õigusabikulu väljamõistmine on oluliselt kaugenenud totaalreparatsioonist, piiravad vastavad normid hüvitispõhiõigust, kuid on samas vajalikud, kaitsmaks teisi menetlusosalisi liiga kõrgete majanduslike riskide eest kohtumenetluses (RKTKo 01.06.2011, 3-2-1-17-11, p-d 11 ja 14). Hüvitatavad ei ole haldusmenetluse õigusabikulud (RKHKo 13.01.2016, 3-3-1-76-15).
E. Õigusjärelm
I. Hüvitise liik ja ulatus
Kopeeri link 48.
Kuna § 25 peamine eesmärk on rikutud õiguste taastamine, tuleb hüvitisega luua isiku õigushüvedes võimalikult sarnane olukord sellisele olukorrale, mis esineks siis, kui õigusi ei oleks rikutud (VÕS § 127 lg 1; RKÜKo 31.03.2011, 3-3-1-69-09; RKKKo 02.05.2014, 3-1-1-23-14; RKTKo 07.12.2005, 3-2-1-149-05).
Kopeeri link 49.
Varalise vastutuse puhul tähendab VÕS § 127 lg-s 1 nimetatud eesmärgi poole püüdlemine kahju täielikku hüvitamist (totaalreparatsioon). Ehkki § 25 täielikku hüvitamist ei maini, tuleneb see sätte eesmärgist ja mõttest. Kahju hüvitamine väiksemas ulatuses kujutab endast riivet (v.a kaassüü p 41). Täielikust suurema hüvitise maksmine ei ole § 25 kohaselt keelatud, kuid piirab üldjuhul eraisikust kahju hüvitaja muid põhiõigusi (omand, vabadusõigused). Hüvitis on üldjuhul ühekordne, mõnda liiki kahju puhul, nt töövõime kahjustamisel võivad mõistlikuks osutuda perioodilised maksed, kusjuures asjaolude muutumise arvestamiseks võidakse maksete suurust korrigeerida hilisema kohtuotsusega või indekseerida makseid juba väljamõistmise ajal (VÕS § 136; RKTKo 20.04.2016, 3-2-1-15-16).
Kopeeri link 50.
Paragrahv 25 ei nõua igal juhul rahalise hüvitise maksmist ( RKHKo 06.06.2002, 3-3-1-27-02). Kui kahju on tulemuslikult kõrvaldatav või heastatav naturaalrestitutsiooni teel (nt rikutud asja parandamine rikkuja poolt), ei riiva see hüvitispõhiõigust. Sageli on aga naturaalrestitutsioon võimatu, kannatanule vastuvõetamatu, ebamõistlik või kaheldava tulemuslikkusega. Näiteks ei saa nõuda, et kehavigastuse läbi kannatanu peaks allutama end süüdlase poolt teostatavale ravile. Sellistel juhtudel tuleneb §-st 25 õigus just nimelt rahalisele hüvitisele, mida kannatanu ise korraldab soovi korral ja soovitud viisil olukorra heastamiseks, kui sellega ei ületata mõistlikke kulusid (vrd RKHKo 18.04.2006, 3-3-1-12-06).
Kopeeri link 51.
VÕS § 136 lg 5 seab eraõiguslikes suhetes rahalise hüvitise selgelt reegliks naturaalrestitutsiooni ees. RVastS § 11 asetab rahalise hüvitise ja naturaalrestitutsiooni (tagajärgede kõrvaldamise) mõnevõrra teise vahekorda. Avalik-õiguslikes suhetes on kahju sageli kõrvaldatav kahju tekitava haldusakti tühistamise, tagasitäitmise või muu abinõu abil ning see võib olla kasulik ka avalikele huvidele, sest kõrvaldatakse õigusvastane olukord tervikuna (nt õigusvastase ehitusloa alusel ehitatud ehitise lammutamine). Kannatanu võib tagajärgede kõrvaldamiseks nõuda kõiki õiguspäraseid meetmeid, kui nende läbiviimise kulud ei ületa rahalist hüvitist. Ka kahju tekitanud võimukandja võib omal äranägemisel rahalise hüvitise asemel kõrvaldada tagajärjed faktiliselt, v.a juhud, mil see oleks kannatanule põhjendatult vastuvõetamatu. Tagajärgede kõrvaldamise nõue ei tulene ainuüksi §-st 25, vaid ka kõigist neist põhiõigustest, mida õigusvastane haldusakt või toiming rikkus. Kui põhiõigusi on rikutud, on isikul õigus nõuda rikkumise kõrvaldamist sõltumata varalise või mittevaralise kahju tekkimisest. Seega ei ole varalise või mittevaralise kahju tekkimine tagajärgede kõrvaldamise eelduseks (nii ka E. Andresen. Õigusvastaste tagajärgede kõrvaldamine ja kahju hüvitamine riigivastutusõiguses. – Juridica 2006, nr 3, lk 167; teistsugusel seisukohal RKHKm 11.10.2006, 3-3-1-71-06).
Kopeeri link 52.
Ka mittevaraline kahju võib olla hüvitatav nii rahas kui muul viisil tagajärgede kõrvaldamisega (nt meedias avaldatud valeandmete ümberlükkamise teel – vt RKTKo 13.04.2007, 3-2-1-5-07; 10.10.2007, 3-2-1-53-07; 19.02.2008, 3-2-1-145-07). Nii VÕS kui ka RVastS rõhutavad mittevaralise kahju puhul tagajärgede kõrvaldamise prioriteeti rahalise hüvitise ees. Kuna moraalne kahju ise on mittevaraline, ei saa raha mittevaralist kahju kunagi kõrvaldada (valu ei ole võimalik ära võtta rahaga). Rahaline hüvitis on üksnes kompensatsioon. Seega on valuraha § 25 kohaselt nõutav vaid juhul, kui muul viisil ei ole olulist valu või kannatust võimalik heastada, nt elu või vabaduse võtmisega tekitatud kannatused (EIÕK art 5 lg 5). Vabandamist kui õiguskaitsevahendit kehtiv õigus nõuda ei võimalda, kuid vabandamist võidakse arvesse võtta mittevaralise kahju rahas hüvitamise nõude lahendamisel (VÕS § 134 lg 5; RKTKo 13.05.2005, 3-2-1-17-05). Vähem olulise moraalse kahju puhul võib piisavaks osutuda õigusrikkumise omaksvõtt või kohtulik tuvastamine ( RKHKo 03.11.2015, 3-3-1-36-15; 12.06.2012, 3-3-1-3-12; 05.10.2006, 3-3-1-44-06; RKTKo 11.02.2004, 3-2-1-11-04).
Kopeeri link 53.
Mittevaralise kahju rahalise hüvitise suuruse määrab kohus kindlaks oma siseveendumuse kohaselt kõiki asjaolusid arvestades. Selleks puuduvad objektiivsed kriteeriumid. Arvesse tuleb võtta õiguse üldpõhimõtteid (sh võrdsus), ühiskonna üldist heaolutaset, kohtupraktikat, rikutud õiguse kaalukust ja n-ö valu suurust, vajadust kallutada kahju tekitajat edasisest kahju tekitamisest hoiduma (RKÜKo 15.12.2015, 3-2-1-71-14; RKKKo 17.12.2012, 3-1-1-116-12; RKTKo 25.09.2013, 3-2-1-80-13; 20.06.2013, 3-2-1-73-13; 26.06.2013, 3-2-1-18-13; 09.04.2008, 3-2-1-19-08; RKHKo 17.12.2014, 3-3-1-7-14; VÕS § 134 lg 6). Arvestada tuleb ka õigusrikkumise ja süü raskust, nt au teotamisel teotamise vormi, ulatust, iseloomu ning ka seda, kas tegu oli avaliku elu tegelasega või mitte (RKTKo 17.10.2001, 3-2-1-105-01). Mittevaralise kahju hüvitamine ei sõltu üldjuhul sellest, kas samaaegselt toimub sama teoga tekitatud varalise kahju hüvitamine (vt siiski VÕS § 130 lg 2).
Kopeeri link 54.
EIÕK rikkumise korral ei pea liikmesriigi kohtud määrama hüvitisi samas suuruses kui seda teeb EIK. Hüvitis ei tohi olla ebamõistlikult madal võrreldes EIK praktikaga, kuid liikmesriigi kohtud võivad arvestada kohalikku õigustraditsiooni ning riigi elatustaset ja üldist sissetulekute taset, samuti riigisisese õiguskaitse paremat kättesaadavust (EIKo 07.05.2013, 38967/10, Mets vs.Eesti; RKHKo 09.12.2015, 3-3-1-42-15; 11.12.2014, 3-3-1-64-14).
Kopeeri link 55.
Olukorras, kus isiku õigusi rikkuvat tegu ei ole veel toime pandud, võib isik nõuda kahju tekitamisest hoidumist. Põhiõiguste riive ohu korral ei ole aga riivest hoidumise nõuet põhjust tuletada §-st 25, vaid tõrjenõue tuleneb ohustatavatest põhiõigustest endist, nt varalise kahju puhul § 32 lg 1 esimesest lausest.
II. Hüvitamiseks kohustatud isik
Kopeeri link 56.
Kahju hüvitamiseks kohustatud isik on § 25 kohaselt üldjuhul kahju tekitaja. Selleks võib olla nii inimene, eraõiguslik juriidiline isik kui ka avalik-õiguslik juriidiline isik. Paragrahv 25 ei nõua siiski, et kahju eest vastutaks alati selle tekitaja, sest § 25 eesmärk ei ole kahju tekitajat karistada. Paragrahviga 25 on kooskõlas ka teise isiku vastutus kahju tekitaja eest. Paragrahvist 25 tulenevalt on koguni nõutav, et spetsiifilistes olukordades, kus kahju vahetu tekitaja on teise isiku järelevalve all või tegutseb teise isiku või avalikes huvides, läheks vastutus üle teisele isikule (vanema vastutus alaealise eest, tööandja vastutus töötaja eest, avaliku võimu kandja vastutus ametiisiku eest). Sellega motiveeritakse olukorra tegelikku kontrollijat pingutama kahju vältimiseks, sh tegema riski vähendamiseks vajalikke investeeringuid. Erinevalt tööandja vastutusest töötaja eest (RKTKo 09.04.2008, 3-2-1-19-08) välistab riigivastutus ametniku isikliku vastutuse kannatanu ees, kui seadus ei sätesta teisiti (RVastS § 12 lg 2 teine lause; RKTKo 14.06.2016, 3-2-1-40-16). Sellega kaitstakse ametnikku kahju tekitamise riski eest. Otsene eraõiguslik vastutus pärsiks riigi toimimist, eriti sisejulgeoleku ja põhiseadusliku korra tagamisel. Küll aga saab kannatanule kahju hüvitanud avaliku võimu kandja ametnikule esitada regressinõude (RVastS § 19 jj; ATS § 80), nagu ka tööandja saab töötaja vastu esitada tagasinõude (VÕS § 69 lg 2). Samuti ei välista riigivastutuslik nõue kannatanu hüvitisnõuet teda rünnanud eraisiku vastu, kui eraisik oli üksnes riigi järelevalve all, mitte ei täitnud riigi üleannet (RKHKo 11.12.2014, 3-3-1-64-14).
Kopeeri link 57.
Kui kahju võisid tekitada mitu isikut, võib kannatanu nõuda hüvitist neilt kõigilt vastavalt iga kostja tõenäolisele osale (VÕS § 138; RKTKo 03.05.2016, 3-2-1-20-16 – kutsehaiguse kohta; 13.04.2016, 3-2-1-181-15; 08.04.2015, 3-2-1-19-15 – ohtlikult käitunud isikute grupi kohta). RVastS § 12 lg 4 järgi vastutavad kahju ühiselt tekitanud avaliku võimu kandjad või haldusorganid kannatanu ees solidaarselt (RKHKo 26.03.2014, 3-3-1-7-14; 12.06.2013, 3-3-1-80-12).
III. Riigi kaitsekohustus
Kopeeri link 58.
Paragrahv 25 ei pane riigile kohustust üksnes enda poolt tekitatud kahju hüvitamiseks, vaid riik peab seaduste ning õiguskaitsesüsteemiga tõhusalt tagama ka teiste isikute poolt kannatanule tekitatud kahju hüvitamise. Kahju reaalseks hüvitamiseks ei piisa vaid kahju tekitaja vastutuse seadusandlikust reguleerimisest, kahju hüvitamise nõude kohtulikust läbivaatamisest ja kohtuotsuse sundtäitmisest. Need pingutused on viljatud, kui kahju tekitajal puudub vara. Kõrge riskiga valdkondades, nt liikluses, on lahenduseks kahju tekitaja kohustuslik vastutuskindlustus. Oluliste põhiõiguste, nt tervise kahjustamise heastamiseks kannab riik ravikindlustuse näol esmalt kannatanu ravikulud, nõudes need hiljem sisse süüdlaselt. Kaitsekohustuse sisu ja ulatus sõltub kannatanu käsutuses olevatest alternatiivsetest õiguskaitsevahenditest (seoses tööle ennistamise võimaluse välistamisega RKÜKo 14.05.2014, 3-2-1-79-13).
IV. Dispositiivsus
Kopeeri link 59.
Paragrahv 25 ei nõua kahju hüvitamist kannatanu tahte vastaselt. Nõudest loobumine on seega põhimõtteliselt võimalik, kuid üksnes piirides, milles kahju tekitaja ei kasuta ära oma ükskõik millist võimupositsiooni. Ka ühepoolselt ei saa keegi end kannatanu ees vastutusest vabastada. Lepinguvabaduse ja võlaõiguse dispositiivsuse tõttu võidakse tsiviilõigussuhetes poolte kokkuleppel piirata nii lepingulist kui lepinguvälist vastutust. Säärase kokkuleppe lubatavus on nõrgema poole kaitseks siiski piiratud (VÕS § 42, § 106, § 237 lg 1; RKTKo 10.06.2015, 3-2-1-48-15). Kuna RVastS sätted ei ole dispositiivsed, ei saa halduslepinguga ega muul viisil neist kõrvalekaldeid kokku leppida.


Narva-Jõesuu linna heakorra eeskiri – Riigi Teataja
Narva-Jõesuu linna heakorra eeskiri
Narva-Jõesuu linna heakorra eeskiri - sisukord
§ 2 Narva-Jõesuu linnavalitsuse kohustused heakorra tagamiseks
§ 3 Tehnosüsteemide omaniku või neid teenindava ettevõtja kohustused
§ 4 Ehitus- ja kaevetööde teostaja kohustused
§ 5 Omanike või valdajate kohustused
§ 6 Nõuded linnas elavatele või viibivatele isikutele
RT IV, 12.02.2014, 70
RT IV, 28.09.2013, 14
jõustumine 03.07.2011
29.01.2014 RT IV, 12.02.2014, 13 15.02.2014
Määrus kehtestatakse Kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 22 lg 1 p 4; § 22 lg 1 p 361 alusel
(1) Narva-Jõesuu linna heakorra eeskirja (edaspidi eeskiri) eesmärgiks on koos riigi vastavate õigusaktidega tagada linna puhtus ja heakord.
(2) Eeskiri on täitmiseks kohustuslik kõigile Narva-Jõesuu linna territooriumil elavatele, viibivatele ja/või tegutsevatele füüsilistele ning juriidilistele isikutele.
(3) Eeskirjas kasutatavad mõisted:
1) kinnistu – katastriüksuse ja maatüki olulised osad;
2) omanik – füüsiline või juriidiline isik, kes valdab või kasutab kinnisvara, hoonet või rajatist;
3) teenindav ettevõtte – ettevõtja, kes teostab heakorra töid avaliku konkursi alusel Narva-Jõesuu linnas;
4) avalik koht – territoorium, hoone, rajatis või ruum, mis on määratud avalikuks kasutamiseks või on tegelikult avalikult kasutatav;
5) puhastusala – kinnistu territoorium ja sellega piirnev ala kuni 3 meetrit kinnistu piirist;
6) heakorratööd – kinnistu ja sellega piirnevate alade puhtuse ja korra tagavad tööd;
7) eritingimused – linna heakorra olukorra märkimisväärne halvenemine ebasoodsate ilmastiku tingimuste tõttu;
8) jäätmemahutid – prügiurn, -konteiner, mitmesektsiooniline prügiurn või konteiner;
9) Narva-Jõesuu supelrand – mereranna territoorium pikki Narva-Jõesuu linna territooriumi ja spetsiaalselt ujumiseks Narva jõe kaldal eraldatud kohad Kalda tänaval ja Koidu 1 maja lähedal.
§ 2. Narva-Jõesuu linnavalitsuse kohustused heakorra tagamiseks
Linnavalitsus peab tagama:
1) Avaliku konkursi korraldamise, määramaks kindlaks ettevõtja (ettevõtjad) heakorratööde läbiviimiseks Narva-Jõesuu linna territooriumil (k.a. reservmaa) ja kontrolli teostamise ettevõtjale (ettevõtjatele) antud ülesannete täitmise üle;
2) Puhastustööde teostamise teedel, tänavatel ja nendega piirnevatel kõnniteedel, jalakäijate radadel ( kus puudub eravalduses olev kinnisasi ), ühissõiduki ootealadel või platvormidel ning parkimisaladel. Antud kohad peavad olema alati puhastatud prügist, lumest ja jääst;
3) Puhastustööde teostamise linna poolt teenindaval territooriumil;
4) Välisilme hoidmise avalikus kohas linnavalitsuse korraldusel paigaldatud lillekastide, prügiurnide, pinkide, tõkkepiirete ja teiste teisaldatavate väikevormide ümber (v.a.välireklaamkandjad);
5) Prügiurnide tühjendamise, piirete parandamise ja pinkide remondi, prügi regulaarse väljaviimise parkidest, linnametsast, haljasaladelt, rannalt, parkimisaladelt,
6) Ühistranspordi ooteplatvormide korrashoiu;
7) Heakorra tööde tegemise avalikul rannal ja vajaliku rannainventari tagamise;
8) Linna territooriumil paiknevate maa-aluste tehnovõrgu luukide ja restide puhastamise, vältimaks nende rikkumist ja ummistumist.
9) Kõigi heakorda tagavate ettevõtmiste lõpetamise hommikul kella 8.00 (v.a. erijuhtudel). Vajadusel peab territooriumi puhastama ka päeval, tagamaks heakorra ja ohutuse linna territooriumil;
10) Käesoleva määrusega reguleerimata jäänud suhted ettevõtjaga reguleeritakse eraldi lepinguga;
11) Teedemärkide ja viitade korrashoiu ning vajadusel nende remondi, tänava nimetustega viitade paigaldamise tänavate alguses ja lõpus ning ristmikel;
12) Üldkasutatava lastemänguväljaku omanik peab tagama liivakasti puhastuse ja liiva vahetuse vähemalt üks kord aastas ning väikevormide teeninduse ja remondi.
13) Avaliku sündmuse korraldaja peab puhastama territooriumi 12 tunni jooksul peale ürituse lõppemist või väljastatud loas märgitud tähtajaks.
§ 3. Tehnosüsteemide omaniku või neid teenindava ettevõtja kohustused
(1) Tehnosüsteemide omanik või neid teenindav ettevõtja on kohustatud hoidma korras tehnovõrgud.
(2) Tehnosüsteemide omanik või neid teenindav ettevõtja on kohustatud hoidma tehnosüsteemi seisukorras, mis tagab liiklusohutuse teedel ja korras teekatte tehnovõrkude kohtades. Kaevetööde teostamisel peab järgima ohutusnõudeid ja kehtivaid seadusi.
§ 4. Ehitus- ja kaevetööde teostaja kohustused
Ehitus- ja kaevetööde teostaja on kohustatud:
1) Vältima objektilt pori ja prahi sattumist sõidu- ja kõnniteele, avaliku kasutusega kohtadesse ning naaberrajatisele või -kinnistutele;
2) Tagama juurdepääsu objektile, mitte ladustama ehitusprahti ja olmejäätmeid.
3) Peale tööde lõpetamist ja enne objekti ekspluatatsiooni andmist heakorrastama ehitusala ja selle juurde kuuluva territooriumi.
§ 5. Omanike või valdajate kohustused
(1) Omanik või valdaja on kohustatud:
1) hoidma korras oma kinnistu ning rakendama meetmeid talle kuuluva kinnistu reostamise ja risustamise vältimiseks;
2) hoidma korras oma krundi ja krundi piirdeaia. Teostama heakorratöid krundiga külgneval või piirneval puhastusalal;
3) puhastama maa-aluse tehnovõrgu luugi ja resti kui eelnimetatu jääb tema puhastusala piiresse;
4) õigeaegselt niitma muru ( rohttaimede kõrgus ei tohi ületada 5-10 cm), korraldama puuokste lõikamist, mis kasvavad väljapoole kinnistu piire ja varjavad liiklust reguleerivat tehnilist vahendit, takistavad jalakäija või sõiduki liiklust;
5) teostama puude piiramist, raiet tohib teha vaid linnavalitsuse raieloal (v.a. viljapuud ja marjapõõsad);
6) hoidma korras hoone fassaadi ja sinna juurde kuuluvad elemendid. Fassaadielemendid peavad olema terved, nõuetekohaselt värvitud ning vastavuses kinnitatud ehitusprojektile, vältimaks sissemurdmist. Tagama hoone akende puhtust.
7) paigaldama üldkasutatava hoone juurde jäätmemahuti ja seda õigeaegselt tühjendama (mitte viima jäätmeid parki, metsa , haljasalale). Omama kehtivat prügiveo lepingut ning viimase kahe aasta maksedokumente, mis kinnitavad prügimahutite tühjendamise ja äraveo.
8) tagama vastavalt tänava nimetuse ja hoone numbriga märgistuse olemasolu.
9) tagama heitvee kogumismahuti korrasoleku, veepidavuse, hermeetilise sulgumise, õigeaegse tühjendamise ja ümbruse hooldamise;
10) kõrvaldama ehitiselt lume, jääpurikad, varisemisohtlikud kivid, plaadid jms. Tagama heakorra tööde ajal tänaval ohutu liikluse, kõrvaldama kinnistuga piirnevalt kõnniteelt jää ja lume;
(2) Ehitustööde läbiviimisel, poolelioleva või kasutusel mitteoleva ehitise omanik on kohustatud tagama ehitise ja sinna juurde kuuluva krundi heakorra ning vältima hoone varisemisohtlikkust, sulgema sissepääsud hoonesse ja/või krundile ning üles seadma tahvli omaniku või ehituse eest vastutava isiku nime, aadressi ja telefoninumbriga.
(3) Mitte paigutama kinnistule ja/või ehitise pinnale välireklaamkandjat või muud reklaami linnavalitsuse kirjaliku nõusolekuta. Tagama kinnistul ja/või ehitise pinnale paigaldatava välireklaamkandja või muu reklaami korrashoiu ning hoolduse.
(4) Laste mänguväljaku omanik peab tagama liivakasti puhastuse ja liiva vahetuse vähemalt üks kord aastas ning väikevormide hooldamise ja remondi.
(5) Vajadusel võib omanik vahemikus 1. oktoobrist 15. maini vaikse ilma korral ja kõiki tuleohutuseeskirju järgides ning naabreid mitte häirides oma kinnistu (eramu) territooriumil põletada lahtises tules ainult kuivi aiajäätmeid (oksad, lehed, rohi), teatades Päästeametile telefonil 1524. Eriolukorras võib linnavalitsus muuta antud punktis välja toodud tähtaegu.
[RT IV, 12.02.2014, 13 - jõust. 15.02.2014]
(6) Omanik on kohustatud lõpetama territooriumi heakorratööd: kevadised puhastustööd 15.maiks ning sügisesed puhastustööd 1. novembriks.
§ 6. Nõuded linnas elavatele või viibivatele isikutele
Narva-Jõesuu linna haldusterritooriumil on keelatud:
1) risustada ja reostada linna territooriumi ja ehitisi (maha sülitada, urineerida ja roojata avalikus kohas, loopida ja põletada prahti, suitsukonisid, päevalilleseemneid jms), määrida, kritseldada ja joonistada hoone seinale, müürile, piirdeaiale, pingile, kõnniteele, autobussi ootepaviljonidele, ühiskondlikele käimlatele jne või kahjustada neid muul viisil, näiteks, ronida pinkidele jalgadega;
2) kahjustada või lõhkuda pargi- või muud avalikku kohta paigaldatud inventari (jäätmemahuti, lillekast, pink, valgusti vms);
3) omavoliliselt välja panna teadet, kuulutust, välireklaami selleks mitte ettenähtud kohtades;
6) lõkke tegemisel peab selle korraldaja informeerima Narva-Jõesuu Linnavalitsust ja Päästeametit ning teavitama lõkke tegemise täpse asukoha ning vastutava isiku kontaktandmed;
7) panna jäätmete liigiti kogumise konteineritesse jäätmeid, mida selle konteineriga ei koguta;
8) kloppida riiet ja vaipa mitmekorruselise kortermaja rõdul, aknal ja uksel, asetada akna välisküljele esemeid ning toiduaineid, kuivatada pesu rõdu või lodža piirdest kõrgemal;
9) hoida kütte-, ehitus- või muud materjali (s.h küttepuud) tänavaäärses õue osas ja linna territooriumil. Linnavalitsuse loa olemasolul on lubatud tahke kütuse, ehitusmaterjali jmt mahalaadimine üldkasutatavale territooriumile tingimusel, et ei takistata jalakäijate ja sõidukite liiklust. Materjali ladustamise lõppemisel territoorium heakorrastatakse. Erandjuhtudel, kui kinnistu väike territoorium ei võimalda ladustada nimetatud materjale hoone taga, võib materjale korralikult ladustada tänavaäärses õue osas ning need peavad kindlasti olema kaetud. Ladustamise kõrgus ei tohi olla aiast kõrgem. Hoonete puudumise korral kinnistul on ehitusmaterjalide ladustamine lubatud ainult pärast linnavalitsuselt ehitusloa saamist;
10) Lasta olme- või heitvett sademetevee kraavi või -kanalisatsiooni, reostada või risustada neid muul viisil. Sademetevee kraavi kinniajamine, paigutamine/sulgemine torusse;
11) kasutada tuhka või kloriide lume- ja libedustõrjeks kõnni-, pargiteel, parkimisaladel, puude ümber. Kuhjata kloriidisegust liiva või lund puude ümber või tänavaga külgnevale haljasribale, paigutada kloriidisegust puistematerjali või muud prahti linnametsa, haljasalale või mujale selleks mitteettenähtud kohta;
12) heakorratööde käigus kuhjata lund sõiduteele ning ladustada lund või jääd kõnniteedele;
13) telkida ja/või ööbida haljasaladel ning parkides jm selleks mitteettenähtud kohas;
14) pesta ja ujutada loomi Narva-Jõesuu siseveekogudes, avalikul rannal, välja arvatud selleks lubatud kohtades;
15) pesta end, autoid, pesu jne Narva-Jõesuu siseveekogudes, avalikul rannal ja reostada neid muul moel;
16) ujuda ja supelda selleks mitteettenähtud kohas või kasutada veekogus suplemisel vahendit, mis ei ole selleks ette nähtud;
17) püüda ilma vastava loata kala ning linde;
18) liiklemine parkide territooriumil, avalikus rannas, Narva lahe ja jõe akvatooriumil kõikide transpordivahenditega, s.h liikurmasin, mootorratas, mopeed, veemototransport, ATV, hobused (v.a. Narva-Jõesuu Linnavalitsuse poolt väljaantava eriloa alusel).
20) parkida sõiduvahendit selleks mitteettenähtud kohas sealhulgas haljasalal ja eraterritooriumil omaniku loata;
21) kasutada Narva-Jõesuu linna territooriumil pürotehnilisi vahendeid (ilutulestikku) linnavalitsuse kirjaliku loata (v.a. uue aasta tähistamisel alates 30.detsembrist kuni 1. jaanuarini;
22) prügi hoidmine ja kogumine müügikoha ümbruses.
(1) Kontrolli käesoleva eeskirja täitmise üle teostab linnavalitsuse poolt määratud isik (kohtuväline menetleja).
(2) Õigust käesoleva määruse sätte rikkumise korral võtta vastutusele omavad riigiasutuste volitatud ametnikud või Narva-Jõesuu linnavalitsuse poolt määratud isikud (kohtuväline menetleja) seadusega ettenähtud korras.
(3) Olukorras, mil omanik ei rakenda meetmeid heakorrastustööde teostamiseks (s.h. ei niida muru), teostab linnavalitsus antud töid linnaeelarve arvelt. Peale tööde teostamist, esitatakse omanikule arve, mis kuulub tasumisele arves esitatud tähtajaks.


Hiiu valla ametiasutuse hallatavate asutuste palgajuhend – Riigi Teataja
Hiiu valla ametiasutuse hallatavate asutuste palgajuhend
Hiiu valla ametiasutuse hallatavate asutuste palgajuhend - sisukord
§ 3 Töötasustamise alused
§ 4 Töökoha põhigrupid ja töötasu vahemik
§ 5 Töötasu määramine
§ 6 Töötasule lisanduvad tasud
§ 7 Lisatasude maksmine
§ 8 Sotsiaalne garantii
§ 9 Töötasustamise tingimuste täitmise kontroll
RT IV, 07.01.2014, 12
Vastu võetud 27.12.2013 nr 8
Määrus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse korralduse seaduse § 6 lg 2, § 35 lg 2 ning töölepingu seaduse § 29 lg 4 lähtudes.
Määrusega kehtestatakse Hiiu valla ametiasutuse hallatavate asutuste (edaspidi hallatav asutus või asutus) ühtsed töötajate töötasustamise alused, ametinimetuste põhigrupid, kuu töötasu vahemikud ja töötasu maksmise tingimused.
1) töötaja - füüsiline isik, kes teeb teisele isikule (tööandjale) tööd, alludes tema juhtimisele ja kontrollile;
2) töötasu - tasu, mida makstakse töötajale ametikoha järgselt tööülesannete täitmise eest;
3) töökoha põhigrupp - määratleb, millise töötasu vahemikust töötajale töötasu määratakse;
4) lisatasu - töötasule lisaks makstav tasu s.h täiendavate tööülesannete täitmise eest, ületunni-töö, tasu väga heade töötulemuste eest;
5) keskmine töötasu - arvutatakse vastavalt Vabariigi Valitsuse määrusega kehtestatud korrale;
6) katseaeg – töölepingu seadusega ettenähtud tööaeg, et hinnata, kas töötaja tervis, teadmised, oskused, võimed ja isikuomadused vastavad tasemele, mida nõutakse töö tegemisel.
§ 3. Töötasustamise alused
(1) Töötasustamise aluseks on vabariigi õigusaktid ning töötasustamise alused lähtuvad töötaja tööülesannetest, haridusest, vastutuse määrast ja töö tulemustest.
(2) Kõik personalikuludest tehtavad väljamaksed kokku ei tohi ületada hallatavale asutusele kinnitatud aasta personalikulude eelarvet. Töötasufond planeeritakse eelarvesse kooskõlas volikogu poolt kinnitatud eelarvestrateegiaga.
(3) Katseajal rakendatakse töötaja suhtes 10% madalamat töötasu võrreldes tavatingimustel asutuses samasisulise töö eest makstavast töötasust. Katseajal lisatasu ja hüvede maksmist ette ei nähta v.a seadusest tulenevad juhtumid.
(4) Nõutava haridustaseme puudumisel makstakse töötajale töötasu mis on 15% madalam võrreldes tavatingimustel asutuses samasisulise töö eest makstavast töötasust
(5) Töötasu arvestusperiood on kalendrikuu. Töötasu arvestatakse ajavahemiku eest, millal töötaja täitis talle pandud ülesandeid.
(6) Tööaja arvestus toimub tööajaarvestuse tabeli alusel. Tööajaarvestuse tabeli koostamise eest vastutab asutuse juht.
§ 4. Töökoha põhigrupid ja töötasu vahemik
(1) Hallatavate asutuste ametikohad on jaotatud lähtudes töökohal töötamiseks esitatavatest põhinõuetest, põhigruppidesse.
(2) Põhigruppidele vastavad töökohad üldnimetusena:
1) põhigrupp I – töölised/töötajad; miinimumpalk kuni 650 eurot;
2) põhigrupp II – spetsialistid; 370 kuni 950 eurot;
3) põhigrupp III – pedagoogid; 420 kuni 1300 eurot;
4) põhigrupp IV – juhid; 500 kuni 1450 eurot.
(3) Põhigruppide sisese jaotuse aluseks on ametikohal nõutav haridustase, täidetavate tööülesannete lahendamise keerukuse aste, tegevuse ja vastutuse ulatus.
§ 5. Töötasu määramine
(1) Töötaja töötasu määratakse kindlaks lähtudes ametikohal nõutavast teadmiste ja oskuste tasemest, töötaja kvalifikatsioonist ja haridusest ning vastutuse määrast fikseerimisega töölepingus
(2) Erialase kõrgema haridusega spetsialisti miinimumpalgamäär on 600 eurot.
(3) Kõik töötajate töötasustamise tingimuste muudatused kajastatakse töölepingu muudatustena.
(4) Asutuse juhtide töötasu määramine toimub poolte kokkuleppel vallavanema käskkirjaga.
(5) Hallatavate asutuste töötajatele töötasu määramine toimub poolte kokkuleppel asutuse juhi käskkirjaga. Asutuse juhi asetäitaja miinimumpalgamäär on vähemalt 70% juhi palgast.
(6) Töötasu makstakse üks kord kuus arvestuskuule järgneva kuu viiendaks tööpäevaks töötaja poolt määratud pangakontole. Pangakonto muutumisest teavitab töötaja kirjalikult raamatupidamisele.
(7) Ületunnitöö tasustatakse vastavalt eelnevale kokkuleppele vaba aja andmisega või rahas vastavalt töölepingu seaduses kehtestatud määradele.
(8) Käsunduslepinguga ringijuhtide töötasu arvestamise aluseks on tegelikult läbiviidud tunnid. Ühe tunni maksumus on 5 eurot. Erialase ettevalmistusega ringijuhi tunnitasu on 15% kõrgem.
§ 6. Töötasule lisanduvad tasud
(1) Töötajatele võib palgafondi olemasolul maksta ergutusi kauaaegse töö, samuti töökohustuste või kodanikukohuse silmapaistvalt hea täitmise eest järgmiselt:
3) hinnalise kingituse tegemine.
(2) Ergutuse kohaldamine vormistatakse motiveeritud käskkirjaga, milles märgitakse ergutuse liik ja ergutuse kohaldamise alus.
(3) Töötajale võib maksta toetust perekonnas juhtunud traagilise sündmuse korral või isikliku tähtpäeva puhul.
(4) Hallatavate asutuste juhid võivad kooskõlastatult vallavalitsusega kehtestada täpsemad reeglid oma asutuse töötajatele töötasude ja lisatasude maksmise korraldamiseks.
§ 7. Lisatasude maksmine
(1) Hallatavas asutuses lisatöö ja selle eest lisatasu maksmise üle otsustab asutuse juht.
(2) Täiendavaks lisatööks loetakse vahetu ülemuse ja töötaja vahel kokkulepitud töö, mis väljub ametijuhendis kokkulepitud töö raamest.
(3) Lisatasu maksimummäär kalendrikuus ei või ületada 30% töötaja töötasust.
(4) Asutuse juhile ühekordse lisatasu maksmise otsustab vallavalitsus.
§ 8. Sotsiaalne garantii
Töötajale makstakse töövõimetushüvitist haigestumise või vigastuse korral töövõimetuslehe alusel esimese kuni kolmanda kalendripäeva eest 70% töötaja keskmisest palgast üks kord kalendriaasta jooksul.
§ 9. Töötasustamise tingimuste täitmise kontroll
(1) Asutusele eraldatud personalikulude eelarve otstarbeka ja säästliku kasutamise ning täitmise eest vastutab asutuse juht.
(2) Personalikulu eelarve kasutamist kontrollitakse volikogu revisjonikomisjoni järelevalve käigus.
(1) Tunnistada kehtetuks Kõrgessaare Vallavolikogu 08.02.2013 määrus nr 69 „Kõrgessaare valla munitsipaalõppeasutustes pedagoogiliste töötajate töötasustamise alused“ ja Kõrgessaare Vallavolikogu 11.03.2013 määrus nr 72 „Hallatavate asutuste palgamäärade kinnitamine“.
(3) Määrust rakendatakse 1. jaanuarist 2014.


text:
62006CJ0143_ET
Kohtuasjas C‑143/06,
mille esemeks on EÜ artikli 234 alusel Landgericht Hamburg’i (Saksamaa) 3. märtsi 2006. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 17. märtsil 2006, menetluses
koosseisus: koja esimees C. W. A. Timmermans, kohtunikud K. Schiemann (ettekandja), J. Makarczyk, J.‑C. Bonichot ja C. Toader,
arvestades kirjalikus menetluses ja 21. märtsi 2007. aasta kohtuistungil esitatut,
– Ludwigs‑Apotheke München Internationale Apotheke, esindaja: advokaat W. Rehmann,
– Juers Pharma Import‑Export GmbH, esindaja: advokaat A. Meisterernst,
– Poola valitsus, esindajad: E. Ośniecka‑Tamecka ja T. L. Krawczyk,
– Ühendkuningriigi valitsus, esindaja: C. Gibbs, keda abistas advokaat S. Lee,
– Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: B. Stromsky ja B. Schima,
1. Eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. novembri 2001. aasta direktiivi 2001/83/EÜ inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta (EÜT L 311, lk 67; ELT eriväljaanne 13/27, lk 69), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiiviga 2004/27/EÜ (ELT L 136, lk 34; ELT eriväljaanne 13/34, lk 262; edaspidi „direktiiv 2001/83”), artikli 86 lõike 2 kolmanda taande tõlgendamist.
2. Eelotsusetaotlus esitati äriühingute Ludwigs-Apotheke München Internationale Apotheke (edaspidi „Ludwigs-Apotheke”) ja Juers Pharma Import-Export GmbH (edaspidi „Juers Pharma”) vahelises kohtuvaidluses seoses sellega, et viimati nimetatu saatis apteekritele nimekirju ravimitest, millel puudub Saksamaal müügiluba.
Direktiiv 2001/83
3. Direktiivi 2001/83 artikli 2 lõige 1 sätestab:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse inimtervishoius kasutatavate ravimite suhtes, mida kavatsetakse liikmesriikides turule viia ja mis on toodetud tööstuslikult või valmistatud tööstuslikku protsessi sisaldava meetodiga.”
4. Direktiivi artikli 5 lõige 1 sätestab:
„Liikmesriik võib kooskõlas kehtivate õigusaktidega ja vastavalt erivajadustele jätta käesoleva direktiivi sätetest välja ravimid, mida tarnitakse heauskselt tervishoiutöötaja ettekirjutuste kohaselt vormistatud omaalgatusliku tellimuse alusel ja mis on mõeldud kasutamiseks otseselt tema isiklikus vastutusalas olevatele üksikpatsientidele.”
5. Direktiivi artikli 6 lõike 1 esimene lõik sätestab:
„Liikmesriigi turul ei tohi turustada ühtegi ravimit, kui liikmesriigi pädevad asutused ei ole välja andnud müügiluba kooskõlas käesoleva direktiiviga või [nõukogu 22. juuli 1993. aasta] määrusega (EMÜ) nr 2309/93 [milles sätestatakse ühenduse kord inimtervishoius ja veterinaarias kasutatavate ravimite lubade andmise ja järelevalve kohta ning millega asutatakse Euroopa Ravimihindamisamet (EÜT L 214, lk 1; ELT eriväljaanne 13/12, lk 151)].”
6. Direktiivi 2001/83 VIII jaotises „Reklaamimine” paiknev artikkel 86 sätestab:
„1. Käesolevas jaotises hõlmab mõiste „ravimite reklaamimine” kõiki ravimite koduuksel propageerimise viise, klientide värbamist või ravimite väljakirjutamise, tarnimise, müügi ja tarbimise edendamiseks mõeldud meelitusvahendeid; eelkõige hõlmab see järgmist:
– ravimite reklaamimine üldsusele,
– ravimite reklaamimine isikutele, kellel on õigus neid välja kirjutada või tarnida,
2. Käesolev jaotis ei hõlma järgmist:
– V jaotise sätetele vastavad markeeringud ja infolehed,
– teatava ravimiga seotud konkreetsele küsimusele vastamiseks vajalik kirjavahetus, millele võimaluse korral lisatakse materjal, millel puudub müügiedenduslik iseloom,
– faktilised andmed ja võrdlusmaterjalid, mis on seotud näiteks pakendi muutuste, ravimi üldiste ettevaatusabinõude hulka kuuluvate kõrvaltoime hoiatuste, kaubakataloogide ja hinnakirjadega, tingimusel et need ei sisalda andmeid ravimite kohta,
– inimeste tervist või haigusi käsitlev teave, tingimusel et selles puudub isegi kaudne viide ravimitele.”
7. Direktiivi 2001/83 artikli 87 lõige 1 sätestab:
„Liikmesriigid keelavad kõikide selliste ravimite reklaamimise, millele ei ole antud müügiluba vastavalt ühenduse õigusele.”
Saksa õigusnormid
8. Ravimiseaduse (Arzneimittelgesetz; edaspidi „AMG”) § 73 lõige 1 keelab turustada ravimeid, mille suhtes kehtib loa saamise või registreerimise kohustus, kui need on loata või registreerimata.
9. Erandina sellest reeglist lubab AMG § 73 lõige 3 apteekritel soetada teises riigis ravimeid, millel Saksamaal puudub luba, kuid mis on selles teises riigis seaduslikult ringlusse viidud. See erand kehtib vaid väikeste ravimikoguste tarnimisele individuaaltellimuse alusel.
10. Ravimireklaami seaduse (Heilmittelwerbegesetz; edaspidi „HWG”) § 8 keelab igasuguse reklaami ravimitele, mida võib omandada AMG § 73 lõike 3 alusel.
11. Ludwigs-Apotheke ja Juers Pharma on spetsialiseerunud kauplemisele ravimitega, mille sissevedu Saksamaale on lubatud AMG § 73 lõike 3 alusel.
12. Selle tegevuse raames saadab Juers Pharma apteekritele raviminimekirju, milles Saksamaal müügiloata ravimid on identifitseeritud nende kaubanime järgi ning on esitatud andmed nende pakendi mõõtude, hinna ja annuse kohta, kui ravimit pakutakse erinevates annustes. Teatud juhtudel on neis nimekirjades märgitud ka ravimite päritoluriigid, st kas Euroopa Liidu liikmesriik või 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingule (EÜT 1994, L 1, lk 3; ELT eriväljaanne 11/52, lk 3; edaspidi „EMP leping”) allakirjutanud kolmas riik, kus need ravimid on lubatud.
13. Ludwigs-Apotheke esitas esialgse õiguskaitse taotluse, nõudes seda, et Juers Pharmal keelataks selliste nimekirjade saatmine, kuna nimekirjade saatmise puhul on tegemist Saksamaal müügiloata ravimite reklaamimisega, mis on HWG § 8 alusel keelatud, ning Landgericht Hamburg (Hamburgi liidumaakohus) rahuldas selle taotluse 9. augusti 2004. aasta määrusega. Pärast Juers Pharma esitatud vastuväidet käsitles Landgericht Hamburg asja uuesti ning otsustas Juers Pharma argumentidega nõustudes 12. oktoobri 2004. aasta määrusega, et esialgse õiguskaitse menetluses kõne all olevaid raviminimekirju ei tule pidada reklaamiks. See järeldus tugines direktiivi 2001/83 artikli 86 lõike 2 kolmandale taandele, mille kohaselt ei hõlma reklaamimist käsitlev direktiivi VIII jaotis faktilisi andmeid ja võrdlusmaterjale, mis on seotud näiteks kaubakataloogide ja hinnakirjadega, tingimusel et need ei sisalda andmeid ravimite kohta. Viimati nimetatud määruse kohaselt ei ole HWG §-s 8 sätestatud reklaamikeeld järelikult kohaldatav selliste raviminimekirjade suhtes, nagu on kõne all esialgse õiguskaitse menetluses.
14. Ludwigs‑Apotheke kaebas selle määruse edasi ning Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hamburgi liidumaa ülemkohus) ennistas 19. mai 2005. aasta otsusega meetmed, mida Landgericht Hamburg oli võtnud esimese, 9. augusti 2004. aasta esialgse õiguskaitse määrusega. Apellatsioonikohtu sõnutsi on direktiivi 2001/83 artikli 86 lõike 2 kolmanda taande sõnastusest lähtuvalt kaubakataloogid ja hinnakirjad selle direktiivi VIII jaotise kohaldamisalast välja arvatud. Järelikult ei ole selle sättega vastuolus, kui siseriiklikes õigusaktides käsitatakse selliseid nimekirju reklaamina ja need keelatakse.
15. Kuna Juers Pharma ei tunnistanud esialgse õiguskaitse meetmete lõplikkust, jätkas Ludwigs-Apotheke menetlust Landgericht Hamburgis, kes otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule kaks järgmist eelotsuse küsimust:
„1. Kas direktiivi [2001/83] artikli 86 lõike 2 kolmandat taanet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik regulatsioon, mis keelab saata apteekidele ravimiimpordi ebaseadusliku reklaamina käsitatavaid ravimite hinnakirju, kui tegemist on ravimitega, mis ei ole küll liikmesriigis lubatud, kuid mida võib üksikjuhtudel importida teistest Euroopa Liidu liikmesriikidest või kolmandatest riikidest?
2. Milline [ulatus] on sellel sättel – mille kohaselt ei hõlma reklaamimist käsitlev jaotis kaubakatalooge ja hinnakirju, tingimusel et need ei sisalda andmeid ravimite kohta –, kui sellega ei ole ammendavalt määratletud ravimireklaami käsitlevate siseriiklike sätete kohaldamisala?”
16. Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2001/83 artikli 86 lõike 2 kolmandat taanet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline siseriiklik säte nagu HWG § 8, mis keelab igasuguse reklaami Saksamaal müügiloata ravimitele, mida võib AMG § 73 lõikes 3 ette nähtud erandit kohaldades siiski individuaaltellimuse alusel importida teistest liikmesriikidest või EMP lepingu osalisriikidest.
17. Euroopa Kohtule kirjalikke märkusi esitanutest mitmed on kahelnud, kas reklaamimist käsitlev direktiivi 2001/83 VIII jaotis ja direktiivi artikli 86 lõike 2 kolmas taane on põhikohtasja asjaolude suhtes kohaldatavad. Poola ja Ühendkuningriigi valitsus on viidanud direktiivi 2001/83 artikli 5 lõike 1 võimalikule asjakohasusele ja esitanud hüpoteesi, et põhikohtuasjas kõne all olevates nimekirjades loetletud ravimid on selle sätte alusel tervikuna välja arvatud direktiivi kohaldamisalast. Ludwigs-Apotheke ja Euroopa Ühenduste Komisjon on omakorda leidnud, et kõnesoleva direktiivi artikli 86 lõike 2 kolmas taane arvab kaubakataloogid ja hinnakirjad välja reklaamimist käsitleva direktiivi 2001/83 VIII jaotise kohaldamisalast, nii et liikmesriigid võivad vabalt seda valdkonda reguleerida, tingimusel et järgitakse EÜ artiklitega 28 ja 30 sätestatud nõudeid.
18. Et teha kindlaks, kas reklaamimist käsitlev direktiivi 2001/83 VIII jaotis on põhikohtuasja asjaolude suhtes kohaldatav ning et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilik vastus, on vaja uurida õiguslikku raamistikku, kuhu paigutub selline säte nagu HWG § 8.
19. Nagu nähtub eelotsusetaotluses esitatud kokkuvõttest põhikohtuasjas kohaldatavatest Saksa õigusaktidest, keelab AMG § 73 lõige 1 turustada Saksamaal ravimeid, mille suhtes kehtib loa saamise või registreerimise kohustus, kui need on loata või registreerimata. Euroopa Kohus on 11. detsembri 2003. aasta otsuses kohtuasjas C‑322/01: Deutscher Apothekerverband (EKL 2003, lk I‑14887, punkt 52) tõdenud, et selline üldine keeld vastab ühenduse tasandil keelule turustada ravimeid, millel puudub asjaomases liikmesriigis müügiluba, nagu on ette nähtud direktiivi 2001/83 artikli 6 lõike 1 esimeses lõigus. Selle sätte kohaselt ei tohi liikmesriigi turul turustada ühtegi ravimit, kui liikmesriigi pädevad asutused ei ole välja andnud müügiluba kooskõlas selle direktiiviga või määrusega nr 2309/93. Järelikult peavad liikmesriigid põhimõtteliselt täielikult keelama turustada ravimit, millel puudub siseriiklik või ühenduse müügiluba.
20. Vaidlust ei ole selles, et AMG § 73 lõige 3 lubab apteekritel hankida teisest liikmesriigist või EMP lepingu osalisriigist piiratud koguses ravimeid, millel puudub Saksamaal müügiluba, kuid mis on selles teises riigis seaduslikult ringlusse viidud, et täita üksikisiku tellimust.
21. Tuleb tõdeda, et kuigi direktiiv 2001/83 sellise erandi võimalust sõnaselgelt ette ei näe, ei ole selline erand siiski tingimata direktiiviga vastuolus, tingimusel et see jääb piiridesse, mis ei sea kahtluse alla kohustust üldjuhul müügiluba hankida. Direktiivi põhjenduse 30 kohaselt peab ühes liikmesriigis asuval isikul olema võimalus saada teisest liikmesriigist mõistlikus koguses isiklikuks otstarbeks ettenähtud ravimeid. Sellega seoses näeb direktiivi 2001/83 artikli 5 lõige 1 ette, et liikmesriik võib kooskõlas kehtivate õigusaktidega ja vastavalt erivajadustele jätta selle direktiivi sätetest välja ravimid, mida tarnitakse heauskselt tervishoiutöötaja ettekirjutuste kohaselt vormistatud omaalgatusliku tellimuse alusel ja mis on mõeldud kasutamiseks otseselt tema isiklikus vastutusalas olevatele üksikpatsientidele.
22. Tuleb rõhutada, et Euroopa Kohtule teatavaks tehtud informatsioonist ei nähtu, et Saksa seadusandja oleks tahtnud kasutada selles sättes ette nähtud võimalust. Kuid niivõrd, kuivõrd AMG § 73 lõike 3 eesmärk on võimaldada turustada piiratud koguses ravimeid, millel puudub müügiluba, et täita individuaaltellimust, mida õigustavad erivajadused, võib seda sätet käsitada kui direktiivi 2001/83 artikli 5 lõike 1 rakendamist.
23. Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et AMG § 73 lõikega 3 hõlmatud ravimid jäävad direktiivi 2001/83 kohaldamisalast välja. Järelikult ei ole reklaami käsitlev direktiivi VIII jaotis kohaldatav.
24. Neil asjaoludel tuleb selleks, et anda siseriiklikule kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks tal poolelioleva kohtuasja lahendada, uurida HWG §-s 8 sätestatud reklaamikeelu kooskõla ühenduse õigusega mitte direktiivi 2001/83 VIII jaotise seisukohast, vaid kaupade vaba liikumist käsitlevate EÜ asutamislepingu sätete, konkreetsemalt artiklite 28 ja 30 seisukohast, ning kuna põhikohtuasjas kõne all olevates nimekirjades on mainitud ka EMP lepingu osaliseks olevatest kolmandatest riikidest imporditud ravimeid, siis kaupade vaba liikumist käsitlevate EMP lepingu sätete, s.o artiklite 11 ja 13 seisukohast.
25. Kaupade vaba liikumine on üks asutamislepingu aluspõhimõtteid, mis väljendub EÜ artiklis 28 sätestatud liikmesriikidevaheliste koguseliste impordipiirangute ja kõigi samaväärse toimega meetmete keelus.
26. See koguseliste piirangutega samaväärse toimega meetmete keeld puudutab kõiki liikmesriikide õigusnorme, mis võivad otse või kaudselt, tegelikult või potentsiaalselt takistada ühendusesisest kaubandust (vt eelkõige 11. juuli 1974. aasta otsus kohtuasjas 8/74: Dassonville, EKL 1974, lk 837, punkt 5, ja 10. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑147/04: De Groot en Slot Allium ja Bejo Zaden, EKL 2006, lk I‑245, punkt 71).
27. Kaupade vaba liikumist takistavad siseriiklikud õigusnormid võivad siiski olla õigustatud inimeste elu ja tervise kaitsmiseks, nagu näeb ette EÜ artikkel 30. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on inimeste elu ja tervis EÜ artikliga 30 kaitstavate hüvede või huvide hulgas esikohal ning kui vastavat valdkonda ei ole ühenduses ühtlustatud, on liikmesriikide ülesanne otsustada asutamislepinguga kindlaks määratud piirides, millises ulatuses soovivad nad nende kaitsmise tagada, võttes seejuures arvesse Euroopa Ühenduses kaupade vaba liikumise nõudeid (vt eespool viidatud kohtuotsus Deutscher Apothekerverband, punkt 103 ja viidatud kohtupraktika, ning 14. septembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑158/04 ja C‑159/04: Alfa Vita Vassilopoulos ja Carrefour-Marinopoulos, EKL 2006, lk I‑8135, punkt 21).
28. Kuid selleks, et niisugused õigusnormid oleksid kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega, tuleb kontrollida mitte üksnes seda, et kasutatavad vahendid oleksid kohased taotletavate eesmärkide saavutamiseks, vaid ka seda, et nad ei läheks kaugemale kui eesmärgi saavutamiseks vajalik (vt eelkõige eespool viidatud otsus Alfa Vita Vassilopoulos ja Carrefour-Marinopoulos, punkt 22).
29. Seega tuleb uurida, kas põhikohtuasjas kõne all olevate siseriiklike õigusaktide puhul on tegemist piiranguga EÜ artikli 28 mõttes ning kui jah, siis kas see tugineb EÜ artikli 30 seisukohast õigustatud põhjendusele, nagu Euroopa Kohus on seda artiklit tõlgendanud.
30. HWG § 8 osas on Euroopa Kohus seda küsimust juba uurinud 10. novembri 1994. aasta otsuses kohtuasjas C‑320/93: Ortscheit (EKL 1994, lk I‑5243). Selles otsuses leidis Euroopa Kohus, et nimetatud sättega ette nähtud reklaamikeeld on samaväärse toimega meede EMÜ asutamislepingu artikli 30 mõttes (hiljem EÜ asutamislepingu artikkel 30 ning muudetuna EÜ artikkel 28). Euroopa Kohus sedastas mainitud otsuse punktides 9 ja 10, et esiteks puudutab see meede ainult välismaiseid ravimeid, ning teiseks on seda laadi, et piirab Saksamaal müügiloata ravimite impordi mahtu, kuna võtab apteekritelt ja arstidelt – kelle osalemine on AMG § 73 lõike 3 kohaselt nende ravimite importimiseks vältimatu – ühe infoallika nende ravimite olemasolu ja kättesaadavuse kohta.
31. Kuid Euroopa Kohus leidis, et see keeld on EMÜ asutamislepingu artikli 36 (nüüd EÜ asutamislepingu artikkel 36 ning muudetuna EÜ artikkel 30) alusel õigustatud inimeste elu ja tervise kaitsmiseks. Eespool viidatud Ortscheiti kohtuotsuse punktides 19 ja 20 tõdes Euroopa Kohus, et selle keelu eesmärk on säilitada müügiloata ravimite individuaalse importimise erandlikkus, vältimaks seda, et Saksa õigusaktidega ette nähtud riikliku müügiloa olemasolu põhimõtet süstemaatiliselt ei eirataks, sest kui Saksamaal müügiloata ravimeid võib seal reklaamida, on oht, et ravimitootjad hangivad müügiloa liikmesriigis, kus nõuded on vähem ranged, ning impordivad neid seejärel Saksamaale individuaaltellimuste alusel, mida nad on saanud tänu reklaamikampaaniatele. Euroopa Kohus asus seisukohale, et HWG §-s 8 sätestatud keeld on riikliku müügiloa süsteemi tõhususeks vajalik.
32. Tuleb meenutada, et eespool viidatud Ortscheiti kohtuotsuse aluseks olnud sündmused toimusid ajal, mis ei kuulu nõukogu 31. märtsi 1992. aasta direktiivi 92/28/EMÜ inimtervishoius kasutatavate ravimite reklaamimise kohta (EÜT L 113, lk 13) ajalisse kohaldamisalasse. Nagu komisjon oma märkustes leidis, ei ole see asjaolu siiski takistuseks sellele, et järeldused, millele Euroopa Kohus selles otsuses jõudis, on asjakohased ka kehtiva ühenduse õiguse kohaselt, võttes arvesse ühtlustamist, mis on vahepealsel ajal läbi viidud direktiivi 92/28 kehtetuks tunnistanud direktiiviga 2001/83.
33. Direktiivi 2001/83 lähtekoht on põhimõte, et ravimiks liigitatava toote turustamine sõltub müügiloa olemasolust, mille on välja andnud liikmesriigi pädev asutus või mis on välja antud määrusega nr 2309/93 kehtestatud tsentraliseeritud loaandmise korra raames. See direktiivi 2001/83 artikli 6 lõike 1 esimeses lõigus sätestatud üldreegel lubab erandeid direktiivi artikli 5 lõikes 1 sätestatud tingimustel. Nagu käesoleva otsuse punktides 19–22 juba märgitud, paistavad põhikohtuasjas kõne all olevad Saksa õigusaktid neid sätteid ellu rakendavat. Sarnaselt direktiiviga 2001/83 on nende siseriiklike õigusaktide eesmärk tagada, et müügiloata ravimite importimise võimalus jääks erandlikuks. Selliste ravimite reklaamimisel oleks vastupidine tagajärg.
34. Niisugune apteekritele saadetud reklaam võib neid kallutada propageerima oma klientidele ravimeid, millel ei ole Saksamaal müügiluba, ning suurendama niiviisi nende ravimite tellimusi, mille tagajärjel võib nende import kasvada. Sellega seoses tuleb rõhutada, et AMG § 73 lõikega 3 ette nähtud erandliku korra raames on apteekritele antud üksnes passiivne vahendaja roll, sest apteekritel on ainult üksikisiku tellimuse täitmiseks õigus astuda vajalikke samme tellitud ravimi importimiseks teisest riigist.
35. Tuleb tõdeda, et HWG §-s 8 sätestatud reklaamikeelu erieesmärk on tugevdada AMG § 73 lõikes 3 ette nähtud müügiloata või registreerimata ravimite erandkorras turustamise loa erandlikkust, säilitades niiviisi müügiloa saamise korra kasuliku mõju. Järelikult võib sellest keelust tulenevat piirangut käsitada EÜ artikli 30 alusel kui õigustatud ja vajalikku inimeste elu ja tervise kaitsmiseks, kui selle piirangu eesmärk on piirata müügiloata ravimite impordi mahtu.
36. Siiski tuleb veel kontrollida, kas selline piirang ei lähe eesmärgi saavutamiseks vajalikust kaugemale.
37. Eelotsusetaotlusest nähtub, et HWG § 8 – mis sätestab keelu reklaamida müügiloata ravimeid, mida võib müüa erandjuhul – takistab selliste raviminimekirjade levitamist, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis ei sisalda olulist teavet ravimite omaduste või toime kohta.
38. Selles osas võib tõmmata paralleele direktiivi 2001/83 artikli 86 lõike 2 kolmanda taandega, mille kohaselt arvatakse reklaamimist käsitleva VIII jaotise kohaldamisalast välja faktilised andmed ja võrdlusmaterjalid, mis on seotud näiteks pakendi muutuste, ravimi üldiste ettevaatusabinõude hulka kuuluvate kõrvaltoime hoiatuste, kaubakataloogide ja hinnakirjadega, tingimusel et need ei sisalda andmeid ravimite kohta.
39. Põhikohtuasjas kõne all olevate nimekirjade taolisi nimekirju, kui neis puuduvad andmed vastavas liikmesriigis müügiloata ravimite ravitoime kohta, ei saa pidada iseendast võimaldavaks apteekritel propageerida oma klientidele selliste ravimite importimist. Niisiis on vähetõenäoline, et müügiloata ravimite import võib käesoleva otsuse punktis 34 kirjeldatud viisil kasvada.
40. Seetõttu näib, et niisuguses õiguslikus raamistikus ei ole põhikohtuasjas kõne all olevate raviminimekirjade taoliste nimekirjade apteekritele saatmisel mõju vastavas liikmesriigis müügiloata ravimite impordi mahule ning see ei mõjuta niisuguse importimise erandlikkust.
41. Sellest järeldub, et HWG §-s 8 sätestatud keeld, käsitletuna selle õiguslikus raamistikus, läheb kaugemale, kui on vajalik, et saavutada eesmärk tagada müügiloata ravimite importimise erandlikkus müügiloa saamise korra kasuliku mõju säilitamiseks, juhul kui nimetatud keeld kehtib põhikohtuasjas kõne all olevate raviminimekirjade taoliste nimekirjade apteekritele saatmise suhtes.
42. Eeltoodust järeldub, et sellise sätte nagu HWG § 8 kohaldamine põhikohtuasjas kõne all olevate raviminimekirjade taoliste nimekirjade apteekritele saatmise suhtes ei ole EÜ artikli 30 alusel inimeste elu ja tervise kaitsmiseks õigustatud.
43. Niivõrd, kuivõrd need nimekirjad puudutavad ka EMP lepingu osalisriikidest imporditud ravimeid, tuleb märkida, et EMP lepingu artiklites 11 ja 13 ette nähtud kaupade vaba liikumise piiranguid käsitlevad sätted on sisuliselt identsed EÜ artiklitega 28 ja 30. Käesoleva otsuse eelmises punktis esitatud järeldusest lähtudes tuleb seega tõdeda, et juhul kui sellise sättega nagu HWG § 8 kehtestatud keeld kehtib põhikohtuasjas kõne all olevate raviminimekirjade taoliste nimekirjade apteekritele saatmise suhtes, ei ole see EMP lepingu artikli 13 alusel õigustatud.
44. Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele küsimusele vastata, et sellist reklaamikeeldu, nagu on sätestatud HWG §-s 8, tuleb hinnata mitte reklaamimist käsitlevate direktiivi 2001/83 sätete alusel, vaid EÜ artiklite 28 ja 30 ning EMP lepingu artiklite 11 ja 13 alusel. Selline keeld on EÜ artikliga 28 ja EMP lepingu artikliga 11 vastuolus, juhul kui keeld on kohaldatav niisuguste müügiloata ravimite nimekirjade apteekritele saatmise suhtes, mida võib teisest liikmesriigist või EMP lepingu osaliseks olevast kolmandast riigist importida üksnes erandjuhul, ning kui nimekirjas ei ole muid andmeid peale andmete, mis puudutavad ravimite kaubanime, pakendi mõõtmeid, annust ja hinda.
45. Arvestades esimesele küsimusele antud vastust, puudub vajadus vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu teisele küsimusele.
46. Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Sellist reklaamikeeldu, nagu on sätestatud ravimireklaami seaduse (Heilmittelwerbegesetz) §-s 8, tuleb hinnata mitte reklaamimist käsitlevate Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. novembri 2001. aasta direktiivi 2001/83/EÜ inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiiviga 2004/27/EÜ, sätete alusel, vaid EÜ artiklite 28 ja 30 ning 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklite 11 ja 13 alusel. Selline keeld on EÜ artikliga 28 ja Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artikliga 11 vastuolus, juhul kui keeld on kohaldatav niisuguste müügiloata ravimite nimekirjade apteekritele saatmise suhtes, mida võib teisest liikmesriigist või Euroopa Majanduspiirkonna lepingu osaliseks olevast kolmandast riigist importida üksnes erandjuhul, ning kui nimekirjas ei ole muid andmeid peale andmete, mis puudutavad ravimite kaubanime, pakendi mõõtmeid, annust ja hinda.

matches:
§ 73
§ 73
§ 8
§ 73
§ 73
§ 8
kohus
§ 8
§ 73
§ 8
§ 73
Kohus
§ 73
§ 73
§ 73
Kohus
§ 8
Kohus
Kohus
§ 73
Kohus
Kohus
Kohus
§ 73
§ 73
§ 8
§ 8
§ 8