text:
Koolituskeskus Punane Puu > 3-3-1-56-12
KESKKONNAMÕJU HINDAMISE KOHUSTUS NATURA 2000 VÕRGUSTIKU ALAL
Riigikohus leidis 06.12.2012 kohtuasjas Elvi Maripuu kaebus Salme Vallavalitsuse 22. detsembri 2008. a korralduse nr 263 tühistamiseks (kohtuasja nr 3-3-1-56-12), et:
Keskkonnamõju hindamise ja keskkonnajuhtimissüsteemi seaduse (KeHJS) § 3 p 2 kohaselt on keskkonnamõju hindamine (KMH) kohustuslik kahel alternatiivsel juhul. Esmalt juhul, kui tegevus, mille jaoks luba taotletakse, toob eeldatavalt kaasa olulise keskkonnamõju. Teiseks juhul, kui kavandatakse tegevust, mis võib üksi või koostoimes teiste tegevustega eeldatavalt oluliselt mõjutada Natura 2000 võrgustiku ala.
Kuna Natura 2000 võrgustiku alale olulise mõju avaldamine on KMH kohustuslikkuse iseseisvaks aluseks, ei saa selle hindamisel lähtuda samadest kriteeriumidest, kui üldise olulise keskkonnamõju esinemise võimaluse väljaselgitamisel. Natura 2000 alade puhul on tegemist üleeuroopalise looduskaitselise tähtsusega piirkondadega, mis on kaitse alla võetud põhjusel, et a) nendel leiduvad elupaigatüübid on oma looduslikul levialal kadumisohus või b) nendel leiduvate elupaigatüüpide looduslik levila on väike nende hääbumise või looduslikult omase piiratud levila tõttu või c) nendel leiduvad elupaigatüübid on suurepärased näited oma asukoha biogeograafilise piirkonna omaduste tõttu (loodusdirektiiv, art 1 p c). Seega kuuluvad Natura võrgustikku eriti tundlikud alad, mille seadusevastaseks kahjustamiseks võib piisata oluliselt väiksemast keskkonnamõjust kui tavapärase loodus- või elukeskkonna puhul.
KeHJS § 3 p-ga 2 on Eesti õigusesse üle võetud loodusdirektiivi art 6 lg 3, mille kohaselt tuleb iga kava või projekti, mis tõenäoliselt avaldab Natura võrgustiku alale iseseisvalt või koostoimes muude kavade või projektidega olulist mõju, asjakohaselt hinnata seoses tagajärgedega, mida projekt ala kaitse-eesmärkidele avaldab. Hindamise järelduste alusel annab pädev asutus kavale või projektile nõusoleku alles pärast seda, kui on kindlaks tehtud, et kavandatav tegevus ei avalda ala terviklikkusele negatiivset mõju.
Seda, millal tuleb tegevuse mõju Natura 2000 aladele hinnata, on Euroopa Kohus selgitanud kohtuasjas nr C-127/02 (samadele seisukohtadele tuginevad ka lahendid kohtuasjades nr C-179/06 (p-d 33-35). C-418/04 (p-d 226, 227, 244, 245), C-538/09 (p-d 39, 40, 55), C-182/10 (p 67) ja C-177/11 (p-d 22 ja 23)). Euroopa Kohus leidis, et hindamise rakendamise eelduseks ei ole mitte üksnes veendumus, et kava või projekt avaldab kõnealusele alale olulist mõju, vaid ka ainult võimalus või risk, et kava või projektiga selline mõju kaasneb.
Ettevaatusprintsiipi arvestades on selline võimalus või risk olemas, kui objektiivsete asjaolude alusel ei saa välistada, et kava või projekt avaldab asjaomasele alale olulist mõju. Seega tuleb hindamine läbi viia alati, kui objektiivse teabe põhjal pole välistatud, et kavandataval tegevusel on eraldi või koos muude kavade või projektidega Natura alale oluline mõju (otsuse p-d 43-45).
Mõju olulisuse kindlakstegemisel tuleb Euroopa Kohtu selgituste kohaselt arvestada seda, kas kavandatav tegevus ohustab asjaomase ala kaitse-eesmärke. Seega puudub hindamise kohustus kava või projekti puhul, mis küll mõjutab Natura ala, kuid ei ohusta ala kaitse-eesmärke.
Vabariigi Valitsuse 29. augusti 2005. a määruse nr 224 "Tegevusvaldkondade, mille korral tuleb anda keskkonnamõju hindamise vajalikkuse eelhinnang, täpsustatud loetelu" § 15 p 8 kohaselt tuleb KMH vajalikkuse eelhinnang anda ükskõik millise tegevuse puhul, mis ei ole otseselt seotud Natura 2000 võrgustiku ala kaitsekorraldusega või ei ole selleks otseselt vajalik, kuid mis võib üksi või koostoimes muu tegevusega ala või kaitstavat loodusobjekti eeldatavalt mõjutada. Eelhinnangu andmisel saab põhimõtteliselt lähtuda KeHJS § 6 lg-s loetletud kriteeriumidest, kuid seejuures tuleb esmajoones keskenduda kavandatava tegevuse võimalikule mõjule Natura alal kaitstavaile loodusväärtustele. Kui kavandatav tegevus võib Natura ala kaitse-eesmärke kahjustada, tuleb KMH algatada.

matches:
Riigikohus
§ 3
§ 3
Kohus
Kohus
§ 15
§ 6


text:
Euroopa Inimõiguste Kohtu lahendid - 03. - 09. aprill 2017 - Riigi Teataja
Euroopa Inimõiguste Kohtu lahendid - 03. - 09. aprill 2017
Küprose ja Türgi vaheline koostöö puudumine tõi kaasa mõrva ebatõhusa uurimise.
Güzelyurtlu jt vs Küpros ja Türgi, kohtuotsus 04.04.2017, avaldus nr 36925/07
7 kaebajat on kolme Küprose kodanikuks oleva Türgi-Küprose päritolu isiku lähedased sugulased. Nimetatud kolm isikut leiti 2005. aastal surnuna Küprose valitsuse kontrolli all olevalt alalt. Nii Küprose kui ka Türgi (sh Põhja-Küprose Türgi Vabariigi (TRNC)) võimud alustasid koheselt kriminaaluurimisi. Ehkki Küprose võimud tegid kindlaks 8 kahtlustatavat ning TRNC võimud vahistasid ja küsitlesid nimetatud kahtlustatavaid, jõudsid mõlemad menetlused patiseisu ning uurimised jäeti edasiste arengute ootel kõrvale. Kuigi uurimised jäid avatuks, ei ole midagi konkreetset pärast 2008. aastat tehtud. Türgi valitsus ootab endiselt, et kõik asjas kogutud tõendid antaks neile üle, et nad saaksid anda kahtlustatavad kohtu alla. Küprose uurimine peatus täielikult, kui Küprose võimude poolt esitatud väljaandmistaotlused saadeti Küprosele ilma vastuseta tagasi. ÜRO Küprosel paiknevate rahuvalvevägede (UNFICYP) kaudu tehtud püüdlused osapoolte vahel kompromissi saavutamiseks jäid edutuks, kuna nii Küpros kui ka Türgi jäid oma seisukohtade juurde.
EIK-s toimunud menetluses palusid kaebajad EIÕK artikli 2 rikkumise tuvastamist nii Türgi kui ka Küprose võimude poolt seoses võimude suutmatusega viia nende sugulaste surmade osas läbi tõhusat uurimist ning suutmatusega teha uurimises koostööd.
Juhtumid, kus tapmise uurimine mõjutab paratamatult enam kui ühte riiki, toovad asjaomastele riikidele kaasa kohustused teha tõhusalt koostööd ning võtta kasutusele kõik mõistlikud ja vajalikud sammud selleks, et hõlbustada ja realiseerida kaasuse üleüldine tõhus uurimine. EIK-le esitatud materjalidest ilmnes, et valitsused ei olnud nõus oma seisukohtade osas tegema mingitki kompromissi ega jõudma kokkuleppele, ehkki neile tehti selleks mitmeid soovitusi, sh ÜRO poolt. Valitsuste seisukohad tulenesid poliitilistest kaalutlustest, mis peegeldasid Küprose Vabariigi ja Türgi vahel pikka aega kestnud tõsist poliitilist vaidlust. Riikide koostööst tegemisest keeldumise tulemusena jäid mõlema riigi uurimised avatuks ning enam kui 8 aasta jooksul ei ole midagi tehtud.
1. EIÕK artikli 2 rikkumine menetluslikust aspektist Küprose osas (häältega 5:2);
2. EIÕK artikli 2 rikkumine menetluslikust aspektist Türgi osas;
3. EIK määras, et Küprose valitsus peab maksma mittevaralise kahju hüvitamiseks igale kaebajale 8 500 eurot (häältega 5:2);
4. EIK määras, et Türgi valitsus peab maksma mittevaralise kahju hüvitamiseks igale kaebajale 8 500 eurot (häältega 5:2).
Eriarvamuste kohaselt ei olnud Küprose Vabariik koostöö puudumise eest vastutav. Kohtunikud leidsid, et EIÕK artiklit 2 rikkus menetluslikust aspektist vaid Türgi, mitte Küprose Vabariik, mis oli täitnud oma menetluslikud kohustused.
Borojević jt vs Horvaatia, kohtuotsus 04.04.2017, avaldus nr 70273/11
Ühe kaebaja abikaasa ja kahe kaebaja isa leiti 1991 oktoobris, s.o Horvaatia kodusõja toimumise ajal, Sisakis surnuna. Lahkamine tuvastas, et kaebajate sugulane oli surnuks pussitatud. Peagi alustati uurimist teadmata isikute suhtes. Abikaasat ja tütart ning mitmeid teisi tunnistajaid, sh perekonnaliikmeid ja naabreid, küsitleti uuesti 2002. aastal. Tunnistajad nimetasid potentsiaalseid kahtlusaluseid, kuid ei suutnud tuvastada ühtki ründajat. Uurimine on endiselt pooleli.
Teine samal ajal kestnud uurimine tõi kaasa V.M.-le, endisele Sisaki politseiülemale, süüdistuse esitamise ja tema süüdimõistmise 2013 detsembris Serbia päritolu isikute, sh kaebajate sugulase, tapmiste eest, mille pani toime tema juhtimise all olnud politseiüksus perioodil 1991 juuli – 1992 juuni. V.M. mõisteti süüdi, kuna ta ei võtnud kasutusele kohaseid meetmeid tapmiste ennetamiseks ning talle mõisteti karistuseks 10-aastane vangistus.
Kaebajad esitasid EIK-le avalduse eelkõige EIÕK artikli 2 rikkumise tuvastamiseks.
EIK märkis, et avaldus, milles see oli esitatud EIÕK artikli 2 rikkumise tuvastamiseks sisulisest aspektist, ei olnud ratione temporis EIÕK artikli 35 lõike 3(a) mõttes EIÕK normidega kooskõlas ning oli vastuvõetamatu. EIÕK artikli 2 menetluslikust aspektist oli avaldus vastuvõetav.
EIK osundas, et politseil ei olnud selgeid tõendeid selle kohta, kes kaebajate sugulase tappis. EIK on korduvalt leidnud, et EIÕK artiklist 2 tulenev menetluslik kohustus ei ole kohustus saavutada tulemust, vaid meetmete kasutamise kohustus. Oluline on tuvastada, et siseriiklikud võimud oleksid teinud kõik, mida võis nendest konkreetse kaasuse asjaoludel mõistlikult oodata. Kaebajate põhiväide oli see, et uurimine ei toonud kaasa süüdistuste esitamisi. EIK märkis, et EIÕK artiklit 2 ei saa tõlgendada selliselt, et see paneks võimudele kohustuse esitada süüdistus sõltumata olemasolevatest tõenditest.
Võttes arvesse Horvaatias Sisaki piirkonnas sõja ajal sooritatud kuritegude üleüldist uurimist ning V.M. süüdimõistmist, ei olnud EIK hinnangul võimalik väita, et võimud ei täitnud EIÕK artiklist 2 tulenevat menetluslikku kohustust.
Kokkuvõttes ei leidnud EIK kinnitust kaebajate väidetele, mille kohaselt ei uurinud võimud surnu saatust korralikult või et võimud varjasid või kaitsesid ründajaid. Uurimine ei ole riivanud EIÕK artiklist 2 tulenevaid miinimumstandardeid.
EIK tuvastas, et väljasaatmist oodanud kaebaja kinnipidamistingimused olid vastuolus EIÕK artikliga 3.
Thuo vs Küpros, kohtuotsus 04.04.2017, avaldus nr 3869/07
Kaebaja on Keenia kodanik, kes kandis 2005. aastal Küprosel vanglakaristust seoses võltsitud passi kasutamisega. Kui kaebaja 2005 novembris vabastati, vahistati ta koheselt uuesti ning paigutati väljasaatmise ootel Nicosia keskvanglatesse. Kaebaja saadeti välja 2007 märtsis pärast seda, kui tema varjupaigataotlus jäeti rahuldamata.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 3 rikkumise tuvastamiseks väites, et teda väärkoheldi väljasaatmise ajal ning tema vastavate väidete uurimine ei olnud tõhus. Lisaks kurtis kaebaja tema väljasaatmisele eelnenud kinnipidamise tingimuste üle, kuna kaebaja pidi veetma 16 kuud ülerahvastatud politseijaoskonna kambris, mis oli mõeldud lühiajaliseks kinnipidamiseks.
EIK hinnangul esitas kaebaja siseriiklikele võimudele vaieldava väite seoses väärkohtlemisega, mis tõi kaasa EIÕK artiklist 3 tuleneva menetlusliku kohustuse tõhusa uurimise läbi viimiseks. EIK leidis, et võimud ei teinud tõsist katset välja uurida, mis oli juhtunud, ning tegid rutakad ja põhjendamatud järeldused, toetudes politseinike ütlustele ilma seda põhjendamata. EIK märkis, et kaebaja esitas sündmuse kohta üksikasjaliku kirjelduse, kaebaja ütlused olid järjepidevad ning kaebajal oli võimalik kahtlustatavaid tuvastada ja meenutada üksikasju. Uurimine viidi läbi eeldusel, et kaebaja oli omakasupüüdlik, kes lähtus kaebuse esitamisel tagamõtetest. Seetõttu leidis EIK, et siseriiklikud võimud ei viinud seoses kaebaja väidetega läbi tõhusat uurimist, millest tulenevalt on rikutud EIÕK artiklit 3 menetluslikust aspektist.
Võttes arvesse poolte seisukohad ja asja materjalid, leidis EIK, et EIK käsutuses olevad tõendid ei võimaldanud EIK-l väljaspool mõistlikku kahtlust tuvastada, et kaebajale sai osaks EIÕK artikliga 3 vastuolus olev kohtlemine. Eeltoodust tulenevalt ei saanud EIK tuvastada EIÕK artikli 3 rikkumist sisulisest aspektist.
EIK märkis, et kaebajat hoiti peaaegu 16 kuud kinni politseiasutuses, mis oli mõeldud lühiajalisteks kinnipidamisteks. Lisaks peeti kaebajat kinni kambris, kus tal oli 2,73 ruutmeetri suurune isiklik ruum. Eeltoodust tulenevalt tuvastas EIK, et kaebaja kinnipidamisel põhjustati talle raskusi, mis ületasid kinnipidamisega paratamatult kaasnevate kannatuste taseme ning tõi kaasa EIÕK artikliga 3 vastuolus oleva alandava kohtlemise.
1. EIÕK artikli 3 rikkumine menetluslikust aspektist seoses võimude suutmatusega uurida tõhusalt kaebaja väiteid seoses tema väidetava väärkohtlemisega väljasaatmisel;
2. EIÕK artiklit 3 ei ole rikutud sisulisest aspektist seoses väidetava väärkohtlemisega väljasaatmisel;
3. EIÕK artikli 3 rikkumine seoses kaebaja kinnipidamistingimustega immigratsiooni kinnipidamisasutustes Nicosia keskvanglates perioodil 14.11.2005-09.03.2007.
Malchenko jt vs Ukraina, kohtuotsus 06.04.2017, avaldused nr 3001/06; 40005/10; 47703/10; 59537/11; 71757/11; 61852/13; 7073/14
7 kaebajat esitasid EIK-le avaldused EIÕK artiklite 3 ja 13 rikkumise tuvastamiseks seoses ebakohaste kinnipidamistingimustega ning tõhusa õiguskaitsevahendi puudumisega. Kinnipidamise kestused jäid vahemikku 8 päeva kuni 6 aastat ja 9 kuud. Osad kaebajad väitsid ka muude EIÕK rikkumiste olemasolu.
EIK hinnangul hoiti kaebajaid kinni halbades tingimustes (sh oli kinnipeetavate isikliku ruumi suurus 1 – 2,5 ruutmeetrit). EIK on asjas Melnik vs Ukraina tuvastanud rikkumise käesoleva asjaga sarnases küsimuses. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Seega, võttes arvesse EIK kohtupraktika, leidis EIK, et antud asjas olid kaebajate kinnipidamistingimused ebakohased. Samuti puudus kaebajatel tõhus õiguskaitsevahend. Eeltoodust tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artiklite 3 ja 13 rikkumise.
Tuginedes oma varasemale kohtupraktikale sarnastes asjades tuvastas EIK kahe kaebaja osas EIÕK artikli 5 lõike 3 rikkumise (seoses kohtueelse kinnipidamise ebamõistliku pikkusega) ja ühe kaebaja osas EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise (seoses ebamõistliku kriminaalmenetluse kestusega).
3. EIK määras kaebajatele hüvitisteks summad vahemikus 1 500 – 27 500 eurot.
Varjupaigataotleja kinnipidamine Belgia piiril ei rikkunud EIÕK-ga kaitstavat õigust isikuvabadusele ja –puutumatusele.
Thimothawes vs Belgia, kohtuotsus 04.04.2017, avaldus nr 39061/11
Kaebaja on Egiptuse kodanik. Kaebaja saabus 01.02.2011 Türgist Belgia piirile. Kaebaja kaks varjupaigataotlust jäeti rahuldamata. Kaebaja suhtes tehti kolm  riiki sisenemist keelavat ning väljasaatmist ja ettenähtud kohas kinnipidamist käsitlevat otsust. Siseriiklikud kohtud jätsid kaebaja vabastamise taotlused rahuldamata.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse, milles väitis, et tema kui varjupaigataotleja kinnipidamine 5 kuu pikkusel perioodil oli vastuolus  EIÕK artikli 5 lõikega 1.
EIK selgitas, et siseriiklikel võimudel lasub kohustus tõlgendada siseriiklikku õigust kooskõlas Euroopa Liidu õigusega. Välja arvatud juhtudel, kus siseriiklike võimude tõlgendus on omavoliline või ilmselt ebamõistlik, piirdub EIK sellise tõlgenduse mõjude ja EIÕK kooskõla hindamisega. Antud asjas leidis EIK, et kaebaja suhtes tehtud kinnipidamisotsuste lakooniline ja stereotüüpiline sõnastus ei ennetanud Belgia kohtutel asjas põhjaliku uurimise läbi viimist ning otsuste õiguspärasuse hindamisel EIK asjakohase kohtupraktika arvesse võtmist.
Lisaks selgitas EIK, et kaebaja vaimne tervis ei olnud asjaolu, mis oleks omanud tähtsust kaebaja kinnipidamise õigustamatuks pidamisel.
Seoses kaebaja väitega, mille kohaselt oli kinnipidamise kestus ebamõistlikult pikk, leidis EIK, et antud asjas ei olnud kinnipidamise kestus (5 kuud) Türki tagasipöördumismenetluse, Egiptusesse väljasaatmismenetluse ning mitmete varjupaigataotluste hindamise tõttu ülemäärane.
Eriarvamuses järeldati, et kaebaja kinnipidamine oli omavoliline ja rikkus EIÕK artikli 5 lõiget 1.
EIK tuvastas EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumise seoses kinnipidamise seaduslikkuse kontrollimenetluse käigus prokuröri arvamuse kinnipeetavale ja tema esindajale edastamata jätmisega.
Salğın vs Türgi, kohtuotsus 04.04.2017, avaldus nr 63086/12
Kaebajat peetakse alates 2010 juulist kohtueelselt kinni. Muude kinnipidamise seaduslikkuse kontrollimenetluste käigus hindas apellatsioonikohus 2012 märtsis ja 2012 juunis kaebaja poolt jätkuva kinnipidamise otsuste peale esitatud kaebusi ning jättis kaebaja kaebused rahuldamata tugines prokuröri seisukohtadele, mida ei olnud kaebajale ega tema esindajale edastatud.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumise tuvastamiseks väites, et tal puudus tõhus õiguskaitsevahend oma kinnipidamise seaduslikkuse vaidlustamiseks. Kaebaja osundas, et tema õigust tõhusale õiguskaitsevahendile rikuti, kuna apellatsioonikohus lükkas tema vastuväited tagasi tuginedes prokuröri kirjalikele seisukohtadele, mida ei olnud kaebajale ega tema esindajale edastatud. Samuti taotles kaebaja EIÕK artikli 5 lõike 5 rikkumise tuvastamist seoses asjaoluga, et ta ei saanud EIÕK artikli 5 lõikes 4 toodud õiguste rikkumise eest hüvitist.
Seoses EIÕK artikli 5 lõike 4 alusel esitatud kaebusega märkis EIK, et on sarnases asjas  Altınok vs Türgi tuvastanud EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumise. Puudus põhjus jõuda erinevale järeldusele. Eeltoodust tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumise seoses asjaoluga, et kinnipidamise seaduslikkuse kontrollimenetluse raames ei edastatud prokuröri seisukohti kaebajale ega tema esindajale.
Seoses EIÕK artikli 5 lõike 5 alusel esitatud kaebusega osundas EIK, et EIK on analüüsinud sarnast küsimust asjas  Altınok vs Türgi, milles EIK tuvastas EIÕK artikli 5 lõike 5 rikkumise. Puudus põhjus jõuda erinevale seisukohale. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 5 lõike 5 rikkumise.
1. EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumine seoses prokuröri seisukohtude mitteedastamisega kaebajale või tema esindajale;
3. EIK määras, et rikkumise tuvastamine on iseenesest piisav mittevaralise kahju hüvitis.
EIK tuvastas, et kaebajal puudus tõhus õigusabi tema sunniviisilise haiglasse paigutamise otsustamise menetluses.
V.K. vs Venemaa, kohtuotsus 04.04.2017, avaldus nr 9139/08
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 5 lõike 1 (e) rikkumise tuvastamiseks seoses tema sunniviisilise psühhiaatriahaiglasse paigutamisega ning eelkõige seoses asjakohases kohtumenetluses tõhusa õigusabi puudumisega, kuivõrd tema advokaat esitas kohtus kaebaja seisukohtadest erinevaid seisukohti.
EIK uuris, kas kaebaja kinnipidamine toimus EIÕK artikli 5 lõikes 1 (e) sätestatud õiglase ja kohase menetluse tulemusena. EIK osundas, et kaebaja kaebuse tuum seisnes väites, et kohtu poolt määratud advokaat L. ei pakkunud talle esimese astme kohtus toimunud menetluses tõhusat õigusabi ning siseriiklikud kohtud jätsid nimetatud asjaolu meelevaldselt tähelepanuta.
EIK märkis, et kaebajat esindas esimese astme kohtus toimunud menetluses kohtu poolt määratud advokaat L., kes võttis istungist osa piiratult ning kes märkis, et kaebaja paigutamine haiglasse oli „mõistlik“. L., kes nõustus tingimusteta kaebaja haiglasse paigutamise ettepanekuga ega viidanud oma kliendi seisukohtadele, ei täitnud tõhusa esindamise nõudeid.
EIK osundas, et esimese astme kohus jättis kaebaja ja tema advokaadi vahelise huvide konflikti tähelepanuta ning viitas oma otsuse tegemisel L. nõusolekule kui ühele kaebaja haiglasse paigutamise tinginud asjaolule. Isegi, kui kaebaja osundas konkreetselt nimetatud puudujäägile, leidis apellatsioonikohus, et kaebaja väited ei olnud alama astme kohtu otsuse tühistamiseks piisavad, kuivõrd otsus oli „sisuliselt õige“.
EIK tuvastas, et Venemaa kohtud rikkusid kohtueelse kinnipidamise õiguspärasuse kontrolli menetlustes EIÕK artikli 5 lõiget 4, kuna menetluse kestus oli liiga pikk või ei tagatud kaebajale ega tema esindajale osavõttu kohtuistungist.
Dudnichenko ja Waes vs Venemaa, kohtuotsus 06.04.2017, avaldused nr 49507/10; 76349/12
2 kaebajat esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumise tuvastamiseks. Esimene kaebaja väitis, et apellatsioonikohtus toimus kaks kohtuistungit, millelt puudusid nii kaebaja kui ka tema esindaja. Teine kaebaja väitis, et tema kinnipidamise otsuse peale esitatud kaebust ei vaadatud läbi kiires korras.
EIK märkis, et esimene kaebaja puudus 27.07.2010 ja 15.10.2010 toimunud apellatsioonikohtu istungitelt, kuna sõjaväekohus jättis rahuldamata tema taotluse istungitel osalemiseks. Sõjaväekohus ei suutnud samas tagada ka esimese kaebaja esindaja osavõttu. Prokurör võttis osa mõlemast istungist ning esitas suuliselt oma seisukohad.
Teine kaebaja esitas 07.08.2013 kaebuse 05.08.2013 kinnipidamise otsuse peale. Siseriiklik kohus lahendas nimetatud kaebuse alles 25.12.2013, s.o enam kui 4,5 kuud hiljem.
EIK osundas, et on korduvalt tuvastanud EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumisi Venemaaga seotud kaasustes, kus siseriiklikud kohtud ei ole taganud kaebaja ja/või kaebaja esindaja osavõttu apellatsioonikohtus toimunud istungitest seoses kinnipidamisega. Samuti on EIK korduvalt tuvastanud EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumisi Venemaaga seotud kaasustes, kus siseriiklikud kohtud on kaebaja kinnipidamise õiguspärasuse asjas otsuse teinud enam kui 20 päeva pärast vastava kaebuse esitamist. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele.
2. EIK määras kummalegi kaebajale hüvitiseks 2 500 eurot.
EIK tuvastas, et kohtueelsed kinnipidamised kestusega 10 kuud kuni 4 aastat ja 1 kuu olid ebamõistlikult pikad.
Nosenko jt vs Venemaa, kohtuotsus 06.04.2017, avaldused nr 6116/10; 53833/10; 1164/15; 1405/15; 10164/15; 42708/15
6 kaebajat esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 5 lõike 3 rikkumise tuvastamiseks seoses ebamõistlikult pikkade kohtueelsete kinnipidamistega. Kaebajate kohtueelsete kinnipidamiste kestused ulatusid 10 kuust kuni 4 aasta ja 1 kuuni.
EIK osundas, et on asjas Dirdizov vs Venemaa tuvastanud rikkumise käesoleva asjaga sarnases küsimuses. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Seega, võttes arvesse EIK kohtupraktika, leidis EIK, et antud asjas olid kohtueelsete kinnipidamiste kestused ülemäärased, millest tulenevalt on rikutud EIÕK artikli 5 lõiget 3.
1. EIÕK artikli 5 lõike 3 rikkumine seoses kohtueelse kinnipidamise ebamõistliku pikkusega;
2. EIK määras kaebajatele hüvitisteks summad vahemikus 1 000 – 4 100 eurot.
EIK tuvastas, et kriminaalmenetluse käigus piirati varjatud jälitustoimingutega saadud tõenditele juurdepääsu mittevõimaldamisega süüdistatava kaitseõiguseid.
Matanović vs Horvaatia, kohtuotsus 04.04.2017, avaldus nr 2742/12
Kaebaja oli Horvaatia erastamisfondi asepresident, kes mõisteti 2009. aastal süüdi mitmes altkäemaksu võtmise episoodis, altkäemaksu võtmisele kaasaaitamises ning võimu kuritarvitamises. Kaebaja süüdimõistmine põhines peaasjalikult jälitustoimingutega saadud tõenditel, eelkõige informaatori ja kaebaja vaheliste vestluste salvestistel.
Kaebaja esitas EIK-le kaebuse EIÕK artikli 8 rikkumise tuvastamiseks väites, et tema suhtes kohaldatud salajased jälitustoimingud olid ebaseaduslikud. Kaebaja taotles ka EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamist väites, et tema süüdimõistmine oli ebaõiglane, kuna informaator õhutas teda kuritegu toime panema. Samuti väitis kaebaja, et talle ei võimaldatud juurdepääsu salvestiste originaalidele ning osasid salvestisi ei avaldatud talle põhjusel, et need ei olnud tema asjas asjakohased ja puudutasid kolmandate osapoolte eraelu.
EIK tuvastas EIÕK artikli 8 rikkumise, kuna kaebaja telefoni pealtkuulamise otsustamise ja kontrollimise menetlus ei olnud seaduslik.
EIK tuvastas, et EIÕK artikli 6 lõiget 1 ei olnud seoses kaebaja kuriteole õhutamise väitega rikutud. EIK leidis, et uurimine jäi algselt salajase töö piiridesse. Prokuratuur ei õhutanud kaebajat panema toime kuritegusid, mida ta muidu poleks toime pannud.
Samas tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise seoses kaebajale teatud tõenditele juurdepääsu mittevõimaldamisega. Menetluslike tagatiste puudumise tõttu ei olnud kaebajal võimalik tuvastada, kas prokuratuuri käsutuses olevad salvestised, mida ei olnud asja materjalide hulka lisatud, kuna need puudutasid isikuid, kellele süüdistust ei esitatud, võisid vähendada talle määratud karistust või seada kahtluse alla tema kriminaalse tegevuse ulatuse.
2. EIÕK artikli 6 lõiget 1 ei ole rikutud seoses kaebaja kuriteole õhutamisega;
3. EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumine seoses kriminaalmenetluses tõendite mitteavaldamisega;
4. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 1 500 eurot ja kulude katteks 2 500 eurot.
Eriarvamusele jäänud kohtunike hinnangul ei olnud antud asjas kohane määrata mittevaralise kahju hüvitist. Kohtunike hinnangul oli EIÕK artiklite 6 ja 8 rikkumiste tuvastamine iseenesest piisav mittevaralise kahju hüvitis.
EIK tuvastas, et kaebajal pidanuks olema juurdepääs kohtule tema jahiühingust väljaheitmise kooskõla kontrollimiseks ühingu põhikirjaga.
Lovrić vs Horvaatia, kohtuotsus 04.04.2017, avaldus nr 38458/15
Kaebaja oli jahiühingu liige, kes heideti üldkoosoleku otsusega ühingust välja. Siseriiklikud kohtud ei võtnud kaebaja kaebust, mille kohaselt oli tema väljaheitmise otsus vastuolus ühingu põhikirjaga, menetlusse.
EIK nõustus, et kohtule juurdepääsupiirang järgis legitiimset eesmärki, s.o ühingute autonoomia austamine. Ühingutel peab olema distsiplinaarvõimu kasutamise õigus, sh liikme väljaheitmise õigus, ilma välise sekkumise kartuseta. Samas sätestab EIÕK artikli 11 lg 2, et ühingute moodustamise vabadus ning järelikult ühingute organisatsiooniline autonoomia ei ole absoluutne. Ühingul peavad olema teatud miinimumstandardid liikme välja heitmiseks. Ühingust väljaheitmine võib tõsiselt riivata asjassepuutuva liikme ühingute moodustamise vabadust.
EIK nõustus, et taolistes asjades võib kohtuliku kontrolli ulatus olla piiratud selleks, et austada ühingute organisatsioonilist autonoomiat. Samas puudus antud asjas kaebajal, kelle hinnangul oli tema väljaheitmine ühingust vastuolus ühingu põhikirjaga, igasugune juurdepääs kohtule. EIK ei suutnud tuvastada, kas see tulenes ebatäpsest või ebatäielikust seadusandlusest, selle tõlgendamisest siseriiklike kohtute poolt või mõlemast. Oluline on see, et kaebajal pidanuks olema juurdepääs kohtule, kuid ta jäeti sellest ilma. Eeltoodust tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise.
Võttes arvesse kaebaja avalduse sisu ning EIK põhjendusi rikkumise tuvastamisel, leidis EIK, et antud asjas oleks kõige kohasem rikkumise heastamise viis menetluse uus avamine.
Eriarvamusele jäänud kohtuniku hinnangul lõi EIK antud asjas EIÕK artikli 6 lõike 1 tõlgendamisel õiguse, mida siseriikliku õiguse alusel ei tunnustatud. Kohtunik osundas, et EIK ei või EIÕK artikli 6 lõike 1 tõlgendamise kaudu luua õigust, millele ei ole asjaomases riigis mingit õiguslikku alust. Samuti leidis kohtunik, et isegi kui kaebaja taasavab menetluse ning selle käigus tuvastatakse tema väljaheitmisel põhikirjas toodud menetlusreeglite rikkumine, ei ole tal võimalik vaidlustada välja heitmise otsuse seaduslikkust.
EIK tuvastas EIÕK artikli 6 lõike 1 ja EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise seoses kaebaja kasuks langetatud kohtuotsuse mittetäitmisega.
Živković vs Serbia, kohtuotsus 04.04.2017, avaldus nr 318/15
27.06.2001 kohtuotsusega mõisteti kollektiivomandis olevalt äriühingult kaebaja kasuks välja sundvõõrandatud kinnisvara hüvitamiseks konkreetsed summad ning tsiviilkohtumenetluse kulud. Siseriikliku kohtu otsust ei ole siiani täidetud.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1, artikli 13 ja 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamiseks seoses riigi suutmatusega täita tema kasuks langetatud lõplikku kohtuotsust ning tõhusa õiguskaitsevahendi puudumisega.
EIK on korduvalt tuvastanud sarnastes asjades EIÕK artikli 6 ja/või 1. protokolli artikli 1 rikkumisi. Puudus põhjus jõuda erinevale järeldusele. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 ning 1. protokolli artikli 1 rikkumise. EIK hinnangul puudus vajadus hinnata kaebust EIÕK artikli 13 alusel.
1. EIÕK artikli 6 lõike1 ja 1. protokolli artikli 1 rikkumine;
2. EIK määras, et Serbia peab oma vahenditest maksma kaebajale talle 27.06.2001 kohtuotsuses välja mõistetud summad ning täitemenetluses kantud kulud. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks ja kulude katteks 2 000 eurot.
Pavlović ja Pantović vs Serbia, kohtuotsus 04.04.2017, avaldused nr 19978/14; 19781/14
21.03.2008 kohtuotsusega mõisteti kollektiivomandis olevalt äriühingult ja selle tütarettevõtetelt kaebajate kasuks välja saamata jäänud palkade katteks konkreetsed summad ning tsiviilkohtumenetluse kulud.
Valitsus teavitas, et 21.03.2008 otsus oli 14.08.2008 osaliselt täidetud ning kaebajad olid saanud 143 707,89 Serbia dinaari suuruse summa. Muus osas oli otsus täitmata. Esimese kaebaja sõnul ei olnud ta otsuse osalisest täitmisest teadlik. Samuti viitas kaebajate esindaja, et panga andmetel maksti 143 707,89 Serbia dinaari suurune summa vaid teisele kaebajale.
Kaebajad esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 6 lõike 1, artikli 13 ja 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamiseks seoses riigi suutmatusega täita nende kasuks langetatud lõplikku kohtuotsust ning tõhusa õiguskaitsevahendi puudumisega.
EIK osundas, et teine kaebaja ei esitanud teavet 21.03.2008 otsuse osalise täitmise kohta ega esitanud nimetatud puuduse õigustamiseks mingeid põhjendusi. Samuti nõudis ta endiselt hüvitist summas, mis vastas asjakohases kohtuotsuses välja mõistetud kogusummale. Eeltoodust tulenevalt ning võttes arvesse teise kaebaja suutmatust esitada teavet asja kohaseks lahendamiseks, leidis EIK, et selline käitumine oli vastuolus kaebeõiguse eesmärgiga. Seega luges EIK teise kaebaja avalduse EIÕK artikli 35 lõigete 3 ja 4 alusel kaebeõiguse kuritarvitamiseks ning seetõttu vastuvõetamatuks. Samas märkis EIK, et esimene kaebaja ei olnud teadlik vaidlusaluse kohtuotsuse osalisest täitmisest ning ei olnud saanud selles osas ühtegi makset. Seetõttu ei näinud EIK alust leida, et esimene kaebaja oleks kaebeõigust kuritarvitanud.
1. EIK luges avalduse nr 19978/14 vastuvõetavaks ja avalduse nr 19781/14 mittevastuvõetavaks;
2. EIÕK artikli 6 lõike 1 ja 1. protokolli artikli 1 rikkumine;
3. EIK määras, et Serbia peab oma vahenditest maksma esimesele kaebajale talle 21.03.2008 kohtuotsuses välja mõistetud summad. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks ja kulude katteks 2 000 eurot.
EIK tuvastas, et haldus- ja tsiviilkohtumenetlused kestusega 7 aastat ja 2 kuud  kuni 10 aastat ja 8 kuud ei vastanud mõistliku menetlusaja nõudele.
Ković jt vs Serbia, kohtuotsus 04.04.2017, avaldused nr 39611/08; 50121/13; 2490/14
Kaebajad esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks seoses haldus- ja tsiviilkohtumenetluse ebamõistlike pikkustega.
Kohtumenetluste kestus: 7 aastat ja 2 kuud – 10 aastat ja 8 kuud.
Kohtuastmeid: 1 – 2.
Kõik kaebajad olid saanud otsused Serbia konstitutsioonikohtult, milles tuvastati, et kaebajate õigust menetlusele mõistliku aja kestel oli rikutud. Üks kaebaja (Ković) esitas antud ajahetkel kehtinud seadusandlusest tulenevalt konstitutsioonikohtu otsuse alusel taotluse mittevaralise kahju hüvitamiseks kahju hüvitamise komiteele, ent ei saanud oma taotlusele vastust. Teisele kahele kaebajale määras konstitutsioonikohus mittevaralise kahju hüvitamiseks 700 – 900 eurot.
EIK selgitas esmalt, et kaebaja „ohvri“ staatus EIÕK artikli 34 mõttes sõltub sellest, kas siseriiklikud võimud on otseselt või kaudselt EIÕK riivet tunnistanud ning kas nad on vajadusel võimaldanud kaebajal saada kohast hüvitist. Ühe kaebaja poolt esitatud kahju hüvitamise taotlusele ei vastatud. Asja materjalide ja kõnealuste menetluste asjaolusid arvestades leidis EIK, et kahele kaebajale määratud summad ei olnud piisavad ega ole käsitletavad kohaste hüvitistena. Eeltoodust tulenevalt ei olnud ükski kaebaja kaotanud EIÕK artikli 34 mõttes ohvri staatust.
1. EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumine – kõikide kaebajate osas;
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks ja kulude katteks summad vahemikus 2 300 – 4 900 eurot.
Antoshkin vs Venemaa, kohtuotsus 04.04.2017, avaldus nr 46686/06
Siseriiklikud kohtud mõistsid 28.10.1999, 03.04.2001 ja 24.04.2002 otsustega kivisöekaevanduselt ning 21.01.2004 ja 07.12.2004 otsustega energiaministeeriumilt välja kaebaja kasuks teatud summad. Nimetatud otsuseid ei ole seni täidetud.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1 ja 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamiseks seoses tema kasuks langetatud siseriiklike kohtuotsuste mittetäitmisega.
EIK märkis, et antud asi puudutas kahte gruppi kaebaja kasuks tehtud lõplikke kohtuotsuseid:
(a) Kivisöekaevanduse, mis kuulus siseriikliku õiguse kohaselt riiklikku ettevõtte koosseisu, kahjuks tehtud kohtuotsused. EIK leidis, et ettevõttel oli piisav institutsionaalne ja töökorralduslik iseseisvus. Seega tuli kaebaja kasuks langetatud kohtuotsustes lugeda võlgnikuks eraettevõte. EIK lisas, et kaebaja ei väitnud, et kohtutäiturilt saadud abi oleks olnud ebakohane. Otsuste täitmise võimatus tulenes rahastamise puudumisest, mitte kohtutäituri tegematajätmistest täitemenetluses. Seetõttu järeldas EIK, et riik ei olnud vastutav kivisöekaevanduse kahjuks langetatud otsuste mittetäitmise eest. EIK luges avalduse nimetatud osas selgelt põhjendamatuks ning EIÕK artikli 35 lõigete 3 ja 4 alusel vastuvõetamatuks;
(b) Energiaministeeriumi kahjuks tehtud kohtuotsused. EIK märkis, et energiaministeerium oli riigiorgan ning poolte vahel ei olnud vaidlust selles, et riik vastutas energiaministeeriumi võlgade eest. EIK osundas, et 21.01.2004 ja 07.12.2004 otsused on senini täitmata ning valitsus ei ole esitanud selle õigustamiseks mingeid põhjendusi. Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 ja EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise seoses kaebaja kasuks langetatud lõplike ja siduvate kohtuotsuste mittetäitmisega.
2. EIK määras varalise kahju hüvitamiseks 2 121 eurot ja mittevaralise kahju hüvitamiseks 2 000 eurot.
Sadkova jt vs Venemaa, kohtuotsus 04.04.2017, avaldused nr 17229/06; 26346/06; 40526/06; 41729/08; 41756/08; 41759/08; 41761/08; 41768/08; 41773/08; 41842/08; 41854/08; 41861/08
Kõik 12 kaebajat olid osapoolteks tsiviilkohtumenetlustes, milles esimese astme kohtud ja apellatsioonikohtud langetasid otsused kaebajate kasuks. Nimetatud otsused muutusid siduvateks ja täidetavateks, kuid tühistati hiljem järelevalvemenetluse  kohtute poolt õiguse väära kohaldamise või tõendite väära hindamise tõttu.
Kaebajad esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 6 rikkumise tuvastamiseks. Morozivi asjas palus kaebaja ka EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamist.
EIK on korduvalt tuvastanud EIÕK rikkumisi siduvate ja täidetavate kohtuotsuste tühistamisega tsiviilkohtumenetluse koodeksi alusel teostatavas järelevalvemenetluses. Osad rikkumised tuvastati sarnastel asjaoludel ning puudutasid sarnaste siseriiklike kohtuotsuste tühistamisi. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Seega tuvastas EIK artikli 6 rikkumise ning Morozovi asjas EIÕK artikli 6 ja EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise.
1. EIÕK artikli 6 rikkumine asjades Sadkova, Klimenkova, Kulayev, Nenaychuk, Rytikov, Khalipov, Fokin, Ogay, Inoyatov, Bozhko jt, Apanovich ning EIÕK artikli 6 ja EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumine Morozovi asjas seoses kaebajate kasuks tehtud lõplike kohtuotsuste tühistamisega järelevalvemenetlustes;
2. EIK määras Morozovile 5000 eurot ning ülejäänud kaebajatele igale ühele 1 500 eurot.
EIK tuvastas EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise seoses asjaoluga, et kaebaja, kelle kasuks oli kohtuotsus langetatud ning kes ei pidanud kohtuotsuse kohaselt kohtukulusid maksma, pidi kohtuotsusest koopia saamiseks ja täitemenetluse algatamiseks tasuma ise kohtukulud.
Ellis vs Türgi, kohtuotsus 04.04.2017, avaldus nr 1065/06
Esimese astme kohus mõistis 07.06.2005 otsusega kaebaja kui hageja kasuks välja erinevad summad. Samuti otsustas kohus, et menetluskulud jäid kostja kanda. Teadmata kuupäeval taotles kaebaja, et talle antaks kohtuotsus selleks, et ta saaks alustada täitemenetlust. Kohus jättis kaebaja taotluse rahuldamata väites, et kaebajale ei ole võimalik otsust anda, kui ta ei tasu kohtukulusid. Eeltoodust tulenevalt ei olnud kaebajal võimalik 07.06.2005 otsuse täitmiseks täitemenetlust algatada.
EIK märkis, et siseriiklik kohus, tuginedes tasude seaduse osale 28 (1)(a), pani kaebajale rahalise kohustuse, mille täitmata jätmisel tõkestati tema juurdepääsu kohtuotsusele ning seeläbi täitemenetluse läbiviimist. EIK osundas, et konstitutsioonikohus tühistas 14.01.2010 otsusega osaliselt vaidlusaluse siseriikliku õigusnormi, leides, et nimetatud norm oli vastuolus juurdepääsuõigusega kohtule, kuna see pani kohustuse kohtukulude tasumiseks osapoolele, kelle kasuks oli otsus tehtud ning kes ei olnud otsuse kohaselt selliste kulude eest õiguslikult vastutav.
EIK selgitas, et viies kohtukulude maksmise täieliku kohustuse üle kaebajale, vältis riik oma positiivset kohustust korraldada otsuste täitmise süsteem selliselt, et see oleks tõhus nii õiguslikult kui ka praktikas. Seega oleks antud asjas pidanud tähelepanu pöörama ka mõistlikule proportsionaalsuse suhtele kohtukulude maksmise ja vajaliku töö, s.o kaebajale kohtuotsuse koopia andmise, vahel.
Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et pidades kaebajat vastutavaks kohtukulude maksmise eest selleks, et ta saaks kohtuotsusest koopia, pani kaebajale ebamõistliku koormuse ning piiras tema juurdepääsuõigust kohtule sellises ulatuses, et see halvas nimetatud õiguse olemust. Seega on rikutud EIÕK artikli 6 lõiget 1.
EIK märkis, et „nõue“, mis on täidetav, võib kujutada endast „omandit“ EIÕK 1. protokolli artikli 1 mõttes. Antud asjas oli kaebajal kohtuotsusest tulenevalt täidetavad nõuded. Seega tõi võimatus kohtuotsust täita kaasa tema õiguse riive oma omandi segamatult kasutada. Kuivõrd nimetatud riiveks puudus igasugune õigustus, tuvastas EIK ka EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise.
3. EIK määras, et Türgi peab kolme kuu jooksul eemaldama takistused kohtuotsuse täitmiseks, võttes kasutusele kõik vajalikud meetmed selleks, et täitmise kohtumäärust oleks võimalik väljastada. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 7 200 eurot ja kulude katteks 3 000 eurot.
EIK tuvastas EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise seoses sellega, et siseriiklikud kohtud ei taganud kinnipeetavatele võimalust võtta osa tsiviilkohtumenetlustes toimunud istungitest.
Poberezhyev jt vs Venemaa, kohtuotsus 06.04.2017, avaldused nr 11127/08; 4100/11; 8795/11; 25158/11; 27653/11; 12247/12; 31488/12; 32000/12
8 kaebajat esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks seoses sellega, et siseriiklikud kohtud jätsid tsiviilkohtumenetlustes rahuldamata nende taotlused võtta osa kohtuistungitest.
EIK märkis, et kaebajad olid sündmuste toimumise ajal kinnipeetavad, kellele ei tagatud võimalust võtta osa tsiviilkohtumenetlustes toimunud istungitest, mille osapoolteks nad olid. EIK osundas, et on asjas Yevdokimov jt vs Venemaa tuvastanud rikkumise käesoleva asjaga sarnases küsimuses. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Seega, võttes arvesse EIK kohtupraktika, leidis EIK, et antud asjas jätsid siseriiklikud kohtud kaebajad ilma võimalusest esitada tõhusalt oma seisukohti ning jätsid täitmata oma kohustuse tagada õiglase kohtumenetluse põhimõtte austamine. Seega on rikutud EIÕK artikli 6 lõiget 1.
EIK tuvastas, et tsiviilkohtumenetlused kestusega 1 aasta ja 4 kuud kuni 9 aastat ja 9 kuud ei vastanud mõistliku menetlusaja nõudele.
Dudnikov jt vs Ukraina, kohtuotsus 06.04.2017, avaldused nr 24686/07; 45673/07; 1326/08; 24811/08; 30130/08; 46207/08; 5867/09; 29330/09; 45407/10
34 kaebajat esitasid EIK-le 9 avaldust EIÕK artikli 6 lõike 1 ja artikli 13 rikkumise tuvastamiseks seoses ebamõistlike pikkustega  tsiviilkohtumenetlustega ning tõhusa õiguskaitsevahendi puudumisega.
Kohtumenetluste kestus: 1 aasta ja 4 kuud kuni 9 aastat ja 9 kuud.
EIK on asjades Svetlana Naumenko vs Ukraina ja Efimenko vs Ukraina  tuvastanud rikkumise käesoleva asjaga sarnases küsimuses. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Seega, võttes arvesse EIK kohtupraktika, leidis EIK, et antud asjas olid kohtumenetluste kestused ülemäärased ega täitnud „mõistliku aja“ nõuet. Samuti puudus kaebajatel ebamõistliku pikkusega menetluste osas tõhus õiguskaitsevahend. Eeltoodust tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 ja artikli 13 rikkumise.
2. EIK määras kaebajatele summad vahemikus 350 – 2 400 eurot.
Mikhaylov jt vs Venemaa, kohtuotsus 06.04.2017, avaldused nr 2421/13; 6069/13; 8299/13; 19288/13; 22285/13; 31713/13; 41291/13; 45958/13
EIK märkis, et kaebajad olid sündmuste toimumise ajal kinnipeetavad, kellele ei tagatud võimalust võtta osa tsiviilkohtumenetlustes toimunud istungitest, mille osapoolteks nad olid. EIK osundas, et on asjas Yevdokimov jt vs Venemaa tuvastanud rikkumise käesoleva asjaga sarnases küsimuses. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele.
Orlov jt vs Venemaa, kohtuotsus 06.04.2017, avaldused nr 36907/12; 40782/12; 42855/12; 42940/12; 43317/12; 68297/12; 72157/12
7 kaebajat esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks seoses sellega, et siseriiklikud kohtud jätsid tsiviilkohtumenetlustes rahuldamata nende taotlused võtta osa kohtuistungitest.
Frolov jt vs Venemaa, kohtuotsus 06.04.2017, avaldused nr 47485/11; 51072/11; 52914/11; 53528/11; 68515/11; 5508/12; 6205/12
EIK tuvastas, et kriminaalmenetlused kestusega 6 aastat ja 6 kuud kuni 14 aastat ja 3 kuud ei vastanud mõistliku menetlusaja nõudele.
Bodnar jt vs Ukraina, kohtuotsus 06.04.2017, avaldused nr 10071/11; 65132/13; 64918/14
3 kaebajat esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 6 lõike 1 ja artikli 13 rikkumise tuvastamiseks seoses ebamõistlike pikkustega  kriminaalmenetlustega ning tõhusa õiguskaitsevahendi puudumisega.
Kriminaalmenetluste kestus: 6 aastat ja 6 kuud kuni 14 aastat ja 3 kuud.
2 kaebajat väitsid ka EIÕK 4. protokolli artikli 2 lõike 1 rikkumist.
Menetluse pikkuse mõistlikkuse üle otsustamisel tuleb lähtuda konkreetse kaasuse asjaoludest, ennekõike asja keerukusest, osapoolte käitumisest ja sellest, mis on isikul kaalul. EIK on asjas Merit vs Ukraina tuvastanud rikkumise käesoleva asjaga sarnases küsimuses. Puudus alus jõuda erinevale järeldusele. Seega, võttes arvesse EIK kohtupraktika, leidis EIK, et antud asjas olid menetluste kestused ülemäärased ega täitnud „mõistliku aja“ nõuet. Samuti puudus kaebajatel ebamõistliku pikkusega menetluste osas tõhus õiguskaitsevahend. Eeltoodust tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõike 1 ja artikli 13 rikkumise.
Tuginedes oma varasemale kohtupraktikale asjas Ivanov vs Ukraina tuvastas EIK kahe kaebaja osas ka EIÕK 4. protokolli artikli 2 lõike 1 rikkumise seoses elukohast lahkumise keelu ebamõistliku kestusega.
2. EIÕK 4. protokolli artikli 2 lõike 1 rikkumine seoses elukohast lahkumise keelu ebamõistliku kestusega – kahe kaebaja osas;
3. EIK määras kaebajatele hüvitisteks summad vahemikus 3 100 – 8 600 eurot.
Biryukov jt vs Venemaa, kohtuotsus 06.04.2017, avaldused nr 46892/09; 17041/10; 23559/10; 72268/10; 29897/11
5 kaebajat esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks seoses sellega, et siseriiklikud kohtud jätsid tsiviilkohtumenetlustes rahuldamata nende taotlused võtta osa kohtuistungitest.
EIK tuvastas, et haldusorgan ei täitnud halduskohtu otsust mõistliku aja jooksul.
Vasiliadou vs Kreeka, kohtuotsus 06.04.2017, avaldus nr 32884/09
Kaebaja esitas 1991 jaanuaris Khalkidhiki prefektuuri sundvõõrandamise komisjonile taotluse seoses sooviga osta Nea Flogitas aianduslikel eesmärkidel maatükk. Kaebaja taotlus jäeti kahel korral rahuldamata põhjusel, et kaebaja ei elanud Nea Flogitas. Kaebaja esitas kaebuse kohtule ning apellatsioonihalduskohus tegi 12.01.2004 otsuse, millega tühistati sundvõõrandamise komisjoni otsus ning suunati asi komisjonile tagasi.
Kaebaja esitas 2008 oktoobris kaebuse kolmeliikmelisele kohtunikest koosnevale Riigi Nõukogu komiteele, mille ülesanne oli teostada järelevalvet halduskohtute otsuste kohase täitmise üle. 26.06.2009 vaatas sundvõõrandamise komisjon kaebaja 1991 taotluse läbi ning leidis, et taotlus on lubatav ning sõltub Nea Flogitas maa olemasolust. Sundvõõrandamise komisjon tegi asjas otsuse 06.07.2009. Sundvõõrandamise komisjon nõustus 20.10.2010 otsusega kaebajale maad müüma, viidates, et see oli ainus saadaolev maatükk Nea Flogitas.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks seoses võimude viivitamisega apellatsioonihalduskohtu 12.01.2004 otsuse täitmisel.
EIK märkis, et apellatsioonihalduskohus otsustas 12.01.2004 otsusega saata asi tagasi sundvõõrandamise komisjonile selleks, et komisjon teeks uue otsuse kaebaja 29.01.1991 taotluse osas. EIK osundas, et apellatsioonihalduskohus ei nõudnud kaebajale maa määramist, vaid kohustas komisjoni kaebaja nõuet uuesti kaaluma.
EIK hinnangul puudus põhjendus, miks sundvõõrandamise komisjon viivitas 5 aastat ja 6 kuud vaidlusaluse taotluse läbi vaatamisega ning miks otsus tehti alles siis, kui kaebaja pöördus Riigi Nõukogusse. Seega järeldas EIK, et komisjon ei täitnud apellatsioonihalduskohtu otsust mõistliku aja jooksul, mis on vastuolus EIÕK artikli 6 lõikega 1.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 3 000 eurot ja kulude katteks 1 000 eurot.
EIK leidis, et kaebaja võimatusega esitada tõhusalt oma seisukohti, suulise istungi mittetoimumisega ning otsustes piisavate põhjenduste puudumisega rikuti kaebaja õigust õiglasele kohtumenetlusele.
Karajanov vs Endine Jugoslaavia Makedoonia Vabariik, kohtuotsus 06.04.2017, avaldus nr 2229/15
Lustratsioonikomisjon (mille eesmärk oli paljastada isikud, kes töötasid kommunistlikul ajajärgul riigi julgeolekuteenistuste heaks või tegid nendega koostööd) tuvastas 2013 mais, et kaebaja oli teinud riigi julgeolekuteenistustega 1962. ja 1963. aastal koostööd. Otsus avaldati koheselt komisjoni veebilehel ning see sisaldas kaebaja isikuandmeid. Siseriiklikud kohtud jätsid kaebaja kaebuse rahuldamata.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse eelkõige EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et tema vastu suunatud menetlus oli ebaõiglane. Kaebaja täpsustas, et menetlus ei olnud võistlev, asjas ei toimunud ühtegi suulist istungit ning võimud ei esitanud oma ostuste põhistamiseks piisavaid põhjendusi. Kaebaja taotles ka EIÕK artikli 8 rikkumise tuvastamist seoses komisjoni otsuse avaldamisega enne selle jõustumist.
Võttes arvesse kaebaja võimatuse esitada tõhusalt oma seisukohti, suulise istungi mittetoimumise ning otsustes piisavate põhjenduste puudumise, leidis EIK, et kaebaja õigust õiglasele kohtumenetlusele oli riivatud. Seega esines asjas EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumine.
EIK märkis, et komisjoni otsus, mille kohaselt tegi kaebaja varasema režiimi julgeolekujõududega koostööd, avaldati komisjoni veebilehel 30.05.2013, mil otsus ei olnud veel lõplik ning seda ei olnud kaebajale edastatud. Sellise teabe avaldamine on käsitletav eraelu austamise õiguse riivena.
EIK leidis, et ükski valitsuse viidatud eesmärk ei olnud hõlmatud EIÕK artikli 8 lõikes 2 nimetatud eesmärkidega. EIK hinnangul ei õigustanud mittelõpliku komisjoni otsusele avalikkuse juurdepääsu võimaldamist lustratsiooni üldised eesmärgid. Kuna antud asjas ei järginud EIÕK artikli 8 riive legitiimset eesmärki, tuvastas EIK EIÕK artikli 8 rikkumise.
1. EIÕK artikli 6 lõike 1 rikkumine seoses lustratsioonimenetluse kui terviku ebaõiglusega;
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 4 500 eurot ja kulude katteks 1 000 eurot.
Steriliseerimise või ravi, mis toob suure tõenäosusega kaasa steriilsuse, läbimise nõue sünnitunnistusel soo muutmise eeldusena rikkus õigust eraelu austamisele.
A.P., Garçon ja Nicot vs Prantsusmaa, kohtuotsus 06.04.2017, avaldused nr 79885/12; 52471/13; 52596/13
Kaebajateks on 3 Prantsuse kodanikust transseksuaali, kes kõik on sündinud meestena. Kõik kaebajad soovisid muuta oma sünnitunnistustel sugu käsitlevaid kandeid ning eesnimesid. Siseriiklikud kohtud ei rahuldanud kaebajate taotlusi.
A.P., E. Garçon ja S. Nicot esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 8 rikkumise tuvastamiseks väites, et nende sugu käsitlevate kannete parandamiseks sünnitunnistustel oli seatud tingimuseks nende välimuse pöördumatu muutus. E. Garçon väitis ka, et nõue, mille kohaselt pidi ta tõendama, et ta kannatas soolise identiteedi häire all, riivas tema inimväärikust. A.P. kurtis, et siseriiklike kohtute poolt ette nähtud meditsiinilised läbivaatused tõid vähemalt potentsiaalselt kaasa alandava kohtlemise.
EIK märkis esmalt, et vaidlustatud kriteerium viitas vajadusele läbi teha operatsioon või meditsiiniline ravi, mis toob suure tõenäosusega kaasa steriilsuse. Võttes arvesse, et asjas olid kaalul isikute füüsiline terviklikkus ja sooline identiteet, oli EIK hinnangul riigil piiratud otsustusruum. EIK osundas, et seades transseksuaalide soolise identiteedi tunnustamise tingimuseks operatsiooni või steriliseerimise, mida nad ei soovinud teha, tähendas seda, et selleks, et nad saaksid täiel määral kasutada õigust eraelu austamisele, pidid nad loobuma õigusest füüsilisele terviklikkusele. EIK märkis, et antud asjas ei olnud leitud õiglast tasakaalu üldiste huvide ja asjassepuutuvate isikute huvide vahel. Seetõttu järeldas EIK, et tingimus, mille kohaselt pidi isiku välimuse muutus olema pöördumatu, tõi kaasa riigi positiivse kohustuse rikkumise seoses kohustusega tagada eraelu austamise õigus.
Seoses Prantsuse õiguses soo muutmiste taotluste rahuldamise eelduseks seatud tingimusega, mille kohaselt pidi isik tõendama, et ta kannatas soolise identiteedi häire all, märkis EIK, et konventsiooniosalistes riikides esines antud asjas laiapõhjaline konsensus ning et nimetatud kriteerium ei seadnud otseselt küsimuse alla isiku füüsilist terviklikkust. EIK selgitas, et ehkki kaalul oli isikute sooline identiteet, oli riikidel märkimisväärne otsustusruum otsustamaks, kas sellist tingimust kohaldada. Prantsusmaa ei olnud seega nimetatud aspekstist rikkunud oma positiivset kohustust.
A.P. kurtis kohustuse üle läbida meditsiiniline läbivaatus. EIK märkis, et vaidlustatud läbivaatuse otsustas kohtunik osana tõendite kogumise menetlusest, s.o menetluses, milles on riikidel oluline otsustusruum. EIK osundas, et ehkki see tõi kaasa genitaalide uurimise vajaduse, oli potentsiaalse eraelu austamise õiguse riive ulatus väga suhteline. Nimetatud asjaolu ei toonud seega kaasa Prantsusmaa poolt positiivse kohustuse rikkumist seoses A.P. eraelu õiguse tagamisega.
1. EIÕK artikli 8 rikkumine seoses välimuse muutuse pöördumatuse nõudega – E. Garçoni ja S. Nicoti osas (häältega 6:1);
2. EIÕK artiklit 8 ei ole rikutud seoses E. Garçonile esitatud tingimusega soolise identiteedi häire tõendamiseks;
3. EIÕK artiklit 8 ei ole rikutud seoses A.P.-le pandud kohustusega läbida meditsiiniline läbivaatus;
4. EIK leidis, et E. Garçoni ja S. Nicoti avaldusi pole EIÕK artikli 14 alusel koosmõjus EIÕK artikliga 8 vaja uurida (häältega 6:1);
5. EIK leidis, et A.P. avaldust ei ole EIÕK artikli 6 lõike alusel vaja uurida;
6. EIK määras kulude katteks E. Garçonile ja S. Nicotile kummalegi 958,40 eurot.
Eriarvamusele jäänud kohtunik hääletas vastu EIÕK artikli 8 rikkumise tuvastamisele E. Garçoni ja S. Nicoti osas seoses välimuse muutuse pöördumatuse nõudega. Kohtunik osundas, et asjas olid tugevad argumendid, mis kallutasid kaalukaussi üldsuse huvide ja riigi otsustusruumi poole. Kohtunik märkis eelkõige, et tegemist oli küsimusega, milles puudus Euroopa konsensus. Kohtuniku hinnangul pidanuks antama nimetatud küsimus lahendamiseks Suurkojale. Samuti pidanuks olukorras, kus E. Garçoni ja S. Nicoti osas ei oleks tuvastatud EIÕK artikli 8 rikkumist seoses välimuse muutuse pöördumatuse nõudega, EIK lahendama diskrimineerimise kaebuse.
EIK tuvastas, et riik ei teinud kolme kaebaja osas piisavat, et tagada hooldus- ja suhtlusõigust.
Aneva jt vs Bulgaaria, kohtuotsus 06.04.2017, avaldused nr 66997/13; 77760/14; 50240/15
Esimene kaebaja on teise kaebaja (sündinud 2002) ema. 2005. aasta alguses külastas teine kaebaja oma isa, kes sõitis temaga minema, ehkki pidi lapse esimesele kaebajale tagastama. Isa on korduvalt keeldunud sellest, et esimene ja teine kaebaja saaksid koos aega veeta, kuigi siseriiklikud kohtud nägid selle lahutusmenetlustes ette. Kolmandale kaebajale anti tema ja lapse (sündinud 2005) isa lahkumineku järel lapse hooldusõigus. 2011 septembris keeldus lapse isa last pärast suhtlemiskorras ette nähtud kohtumist tagastamast ning pärast seda on kolmas kaebaja last näinud vaid üksikutel kordadel ning vaid ühiskondlikes kohtades. Neljandale kaebajale määrati suhtlusõigus, mille kohaselt võis ta lapsega (sündinud 2009) veeta kaks nädalavahetust kuus ning ühe täiskuu suvevaheajal. Neljanda kaebaja väitel hakkas lapse ema 2012 juunist takistama tema ja lapse vahelist suhtlust.
Esimene, kolmas ja neljas kaebaja esitasid EIK-le avaldused eelkõige EIÕK artikli 8 rikkumise tuvastamiseks väites, et neil ei olnud pikka aega võimalik oma lastega suhelda, ehkki siseriiklike kohtute lõplike otsustega oli neile määratud hooldus- ja/või suhtlusõigus. Esimene kaebaja esitas samasisulise kaebuse ka oma poja, teise kaebaja nimel, milles väitis, et teisele kaebajale ei pakutud võimalusi ega tingimusi suhtlemiseks oma emaga.
EIK märkis esmalt, et esimese, kolmanda ja neljanda kaebaja suhe oma lastega ning teise kaebaja suhe oma emaga on EIÕK artikli 8 kaitsealas. Seega toob nende võimatus seda suhet alal hoida kaasa vajaduse võimude tegutsemiseks, mis tuleneb riigi positiivsetest kohustustest võtta kasutusele meetmed lapse ja vanema taasühinemiseks või nendevahelise kontakti taasloomiseks.
Esimese, teise ja kolmanda kaebaja osas olid mitmed asutused ja ametnikud erinevas ulatuses ja erineva intensiivsusega kaasatud menetlustesse, millega sooviti hõlbustada või üritada tagada seda, et kaebajad saaksid oma lastega eri aegadel kohtuda. Nimetatud meetmed ei toonud aga kaasa laste tagastamist esimesele ja kolmandale kaebajale, samuti ei viinud need vanemate ja laste vahelise mõtestatud suhtluse taasloomiseni ega suhete taastamiseni. Nimetatud olukorra tõi kaasa teiste vanemate kohtuotsuste täitmisest keeldumine ning asjaolu, et teistele vanematele ei kehtestatud erilisi piiranguid. See võimaldas teistel vanematel jätkuvalt kõiki püüdlusi takistada. Asjakohased võimud, mis seisid silmitsi sellise takistusega, ei taganud õigeaegsete ega sobivate ettevalmistavate meetmete paika panemist ega läbiviimist. Võttes arvesse eeltoodu ning arvestades riikidele asjas jäetud otsustusruumi, leidis EIK, et võimud ei teinud kohaseid ja õigeaegseid tegevusi, et tagada esimese ja kolmanda kaebaja õigusi laste tagastamiseks ning teise kaebaja õigust nautida mõtestatud suhet oma emaga. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK artikli 8 rikkumise esimese, teise ja kolmanda kaebaja osas.
EIK märkis, et neljanda kaebaja suhtlusõiguse täitmise takistamise tingis suures osas tema enda käitumine. EIK leidis, et võimud tegutsesid õigeaegsel ja kohasel viisil tagamaks, et neljas kaebaja saaks oma tütrega kohtuda kooskõlas suhtlusõigust käsitleva kohtuotsusega. Samuti pole võimalik väita, et võimud ei teinud piisavalt, et aidata neljandal kaebajal oma tütrega suhet üles ehitamast. Seega ei ole neljanda kaebaja osas EIÕK artiklit 8 rikutud.
1. EIÕK artikli 8 rikkumine esimese, teise ja kolmanda kaebaja osas;
2. EIÕK artiklit 8 ei ole neljanda kaebaja osas rikutud;
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks esimesele ja teisele kaebajale ühiselt 12 000 eurot ja kolmandale kaebajale 12 000 eurot ning kulude katteks esimesele ja teisele kaebajale ühiselt 1 910 eurot ja kolmandale kaebajale 2 100 eurot.
Saksamaa kirikute poolt kehtestatud maksud ja tasud ei rikkunud usuvabadust.
Klein jt vs Saksamaa, kohtuotsus 06.04.2017, avaldused nr 10138/11; 16687/11; 25359/11; 28919/11
Esimese kaebaja naine kuulus protestantlikusse kirikusesse, mis oli Saksamaa õiguse kohaselt avalik-õiguslik isik, millel oli õigus koguda makse. Esimene kaebaja ei olnud ise kiriku liige. 2008. aastal otsustas paar esitada ühise maksudeklaratsiooni. Neile esitati maksuotsus, mis sisaldas spetsiaalset 2 220 euro suurust kirikutasu (kirikumaksu vorm) esimese kaebaja abikaasa osas. Kuivõrd abikaasa sissetulek oli väiksem, kui minimaalne maksustatav summa, oli kirikutasu arvutatud proportsioonina tema elamiskuludest, mis arvutati omakorda abikaasade ühise sissetuleku alusel. 2 220 euro suurune maksuvõlg tasaarvestati esimese kaebaja maksutagastuse summaga, mille järel kuulus esimesele kaebajale tagastamisele 1 203 eurot.
Kaebaja esitasid EIK-le avalduse EIÕK artikli 9 rikkumise tuvastamiseks.
Antud asjas tõi Saksamaa seadusandlus kaasa olukorra, mille kohaselt vastutas esimene kaebaja oma abikaasa rahaliste kohustuste eest tema kiriku ees ilma, et kaebaja ise oleks olnud kiriku liige. Eeltoodu on käsitletav EIÕK artikli 9 riivena negatiivsest aspektist (õigus mitte olla sunnitud usutegevustes osalema vastu isiku tahet). Nimetatud riive oli ette nähtud seaduses ning järgis legitiimset eesmärki kirikute ja usukogukondade õiguste tagamisel.
Võttes arvesse riikidele jäetud laia otsustusruumi seoses kirikute ja riigi vaheliste suhete defineerimisel, esitasid siseriiklikud võimud asjakohased ja piisavad põhjendused õigustamaks kaebaja abikaasa vastu suunatud nõuete tasaarvestamist kaebaja maksutagastuse nõuetega esimese kaebaja nõusolekuta. EIK jõudis nimetatud seisukohale järgmistel põhjustel:
(i)	Esimene kaebaja ja tema abikaasa olid otsustanud esitada ühise maksudeklaratsiooni, mis tõi kaasa selle, et haldusorgan käsitles kahte eri maksunõuet koos. Nimetatud tasaarvestust oleks saanud tagasi pöörata, kui võimudele oleks esitatud taotlus kokkuleppemenetlust käsitleva teatise saamiseks (Saksamaa õiguse kohaselt saab kumbki abikaasa esitada vastuväite selle maksuotsuse osa peale, mis tema suhtes kohaldub. Kui spetsiaalne kirikutasu tasaarvestatakse maksutagastusega, mida oli õigustatud saama abikaasa, kes ei olnud kiriku liige, saab see abikaasa taotleda kokkuleppemenetlust käsitlevat teatist ning saavutada tasaarvestatud summade väljamaksmise).
(ii)	Miski ei viidanud sellele, et kokkuleppemenetlust käsitleva teatise taotlemine oleks toonud esimesele kaebajale kaasa rahalist koormust, kulutanud liialt tema aega või toonud kaasa muid tagajärgi.
(iii)	Seoses esimese kaebaja väitega, mille kohaselt ei sisaldanud maksuotsus teavet võimalike tasaarvestamisega kaasnevate õiguskaitsevahendite kohta, märkis EIK, et EIÕK ei näe ette õigust olla teavitatud võimalikest siseriiklikest õiguskaitsevahenditest.
1. EIK leidis, et esimese kaebaja avaldus oli EIÕK artikli 9 osas vastuvõetav ning muudes osades vastuvõetamatu. EIK leidis, et teise, kolmanda, neljanda ja viienda kaebaja avaldused olid vastuvõetamatud;
2. EIÕK artiklit 9 ei ole rikutud.
Serbia võimude reaktsioon seoses tuntud inimõiguste aktivistist kirjutatud artikliga oli ebaproportsionaalne.
Milisavljević vs Serbia, kohtuotsus 04.04.2017, avaldus nr 50123/06
Kaebaja oli Serbia ühe suurema päevalehe ajakirjanik. Kaasus puudutas kaebaja kirjutatud artiklit prl Kandićist, kes oli tuntud inimõiguste aktivist. Prl Kandić algatas pärast artikli avaldamist kaebaja vastu erasüüdistusasja. Siseriiklikud kohtud leidsid, et kaebaja oli toime pannud solvamise kuriteo ning tegid talle kohtuliku hoiatuse. Kohtud viitasid, et seeläbi, et kaebaja ei kasutanud lause „Prl Kandićit on kutsutud nõiaks ja prostituudiks“ juures jutumärke, oli ta nimetatud sõnad vaikimisi enda omaks võtnud.
Siseriiklikes menetlustes tuvastati ning valitsus tunnistas fakti, et kaebaja oli võtnud sõnad „Prl Kandićit on kutsutud nõiaks ja prostituudiks“ teise ajakirjaniku poolt kirjutatud ja erinevas ajakirjas avaldatud artiklist. Seega oli ilmne, isegi jutumärkide kasutamiseta, et see ei olnud kaebaja isiklik arvamus prl Kandićist, vaid ta vahendas, kuidas prl Kandićit teiste poolt tajuti. EIK selgitas lisaks, et siseriiklikud kohtud jätsid täiesti tasakaalustamata prl Kandići õiguse mainele ning kaebaja õiguse sõnavabadusele ja kohustuse esitada ajakirjanikuna avaliku huvi asjas erapooletut teavet.
2. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 500 eurot ning kulude katteks 386 eurot.
EIK tuvastas, et seadusandlus ega siseriiklikud kohtud ei täitnud oma positiivset kohustust võimaldamaks ametiühingul oma põhitegevust teostada.
Tek Gıda İş Sendikası vs Türgi, kohtuotsus 04.04.2017, avaldus nr 35009/05
Kaebajaks on ametiühing, mis esindas toidutöötlemistööstuses töötavaid inimesi.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK artikli 11 rikkumise tuvastamiseks seoses siseriiklike kohtute keeldumisega kaebaja esindusõigust tunnustamast, mistõttu ei olnud kaebajal võimalik pidada ettevõttega kollektiivseid läbirääkimisi. Kaebaja hinnangul tõi keeldumise kaasa ametiühingusse kuuluvate töötajate arvu väär arvutamine. Lisaks kurtis kaebaja, et asjakohane seadusandlus ja kohtud ei takistanud ettevõttel ametiühingute mõju kõrvaldamist ametiühingusse kuulunud töötajate õigustamatute vallandamiste läbiviimisega.
EIK uuris esmalt esitatud avaldust osas, milles kaebaja kurtis, et kaebajale ei tagatud esindusõigust kollektiivlepingute läbirääkimisteks.
EIK märkis, et antud asjas tõi ametiühingu esindusõiguse mittetunnustamine siseriiklike kohtute poolt kaasa EIÕK artiklis 11 toodud ühingute moodustamise vabaduse riive. EIK nõustus, et tingimus, mille kohaselt peavad ametiühingu esindusõiguse tekkimiseks vähemalt pooled kõikidest töötajatest kuuluma ametiühingusse, oli õigustatud. EIK märkis, et siseriiklikud kohtud järgisid riive õigustamisel töötajate kaitsmise eesmärki.
EIK leidis, et kaebaja poolt kurdetud aspekt, s.o ametiühingusse kuuluvate töötajate osakaalu tuvastamiseks kasutatud arvutusmeetod, ei puuduta ametiühingu tegevuse tuuma, vaid omab teisest tähtsust. Seetõttu kuulus küsimus riigi otsustusruumi. Seega ei ole EIÕK artiklit 11 selles osas rikutud.
Teiseks uuris EIK kaebaja väidet, mille kohaselt sooviti ettevõttest ametiühingu mõju välja juurida ametiühingusse kuuluvate töötajate vallandamisega.
EIK märkis, et ametiühingusse kuulunud töötajate vallandamisega kaotas ametiühing nii olemasolevad liikmed kui ka lootuse uute liikmete värbamiseks. Seeläbi ei olnud ametiühingul võimalik saavutada vajalikku lävendit esindusõiguse saavutamiseks. Eeltoodust tulenevalt leidis EIK, et ametiühingu liikmete ebaseadusliku vallandamisega riivati ametiühingu tegevust seeläbi, et sellega takistati ametiühingul oma tegevuste läbi viimist ja kollektiivläbirääkimiste pidamist.
Kuna vallandatud töötajatele maksti õigustamatu vallandamise eest hüvitist ning töötajaid ei ennistatud tööle, vabanes ettevõtte kõigist ametiühingusse kuulunud töötajatest. EIK märkis, et nimetatud kaotus tõi kaasa ametiühingu tegevuse sellise piiramise, mis mõjutas selle tegevuse põhiolemust. See tähendas, et siseriiklikel võimudel oli antud asjas kitsam otsustusruum ning nad pidid riive proportsionaalsuse põhjendamiseks esitama üksikasjalikud põhjused. Asja materjalidest ei nähtunud, et siseriiklikud kohtud oleksid hoolikalt hinnanud minimaalse seadusega lubatud hüvitise määramisega kaasnevaid heidutavaid mõjusid.
EIK märkis, et tööandja keeldumine vallandatud töötajaid tööle ennistamast ning ebapiisava hüvitise maksmine ei rikkunud siseriiklikku õigust. See võimaldas tööandjal takistada ametiühingut kasutamast vabadust veenda töötajaid endaga liituma. Seega ei täitnud seadusandlus ega siseriiklikud kohtud antud asjas oma positiivset kohustust võimaldamaks kaebajal tõhusalt kasutamast oma õigust veenda tööandjat ennast oma liikmete nimel kuulama ning pidada ettevõtjaga kollektiivläbirääkimisi. Eeltoodust tulenevalt ei saavutatud antud asjas kaebaja ja ettevõtte võistlevate huvide vahel õiglast tasakaalu.
Ülaltoodud põhjustel tuvastas EIK antud aspektist EIÕK artikli 11 rikkumise.
1. EIÕK artiklit 11 ei ole rikutud seoses ametiühingu esindusõiguse tunnustamisest keeldumisega;
2. EIÕK artikli 11 rikkumine seoses riigi positiivsete kohustuste rikkumisega, kuna riik ei ennetanud tööandjal ametiühingusse kuulunud töötajate õigustamatut vallandamist;
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 10 000 eurot ja kulude katteks 8 500 eurot.
Mehtiyev jt vs Aserbaidžaan, kohtuotsus 06.04.2017, avaldused nr 20589/13; 21219/13; 33164/13; 33593/13; 52270/13; 65308/13; 26424/14; 26994/14
8 kaebajat osalesid 12.01.2013, 26.01.2013, 10.03.2013 ja 29.12.2013 meeleavaldustel (iga kaebaja osales ühel meeleavaldusel), mille osas ei olnud korraldajad võimudele eelnevat teadet esitanud. Kõik kogunemised olid rahumeelsed. Kõik meeleavaldused aeti politsei poolt laiali, kaebajad vahistati ning toimetati politseijaoskondadesse. Politseijaoskondades vormistati väärteoprotokollid, milles süüdistati kaebajaid osalemises avalikel kogunemistel, mis ei olnud korraldatud kooskõlas seadusega. Kaebajate väärteoasjades toimusid vahistamise päevadel või vahistamistele järgnevatel päevadel lühikesed kohtuistungid. Kohus mõistis kaebajad väärtegudes süüdi ning kaebajatele määrati karistusteks 13 - 17 päeva pikkused arestid või 400 või 500 Aserbaidžaani manati suurused trahvid. Kaebajate apellatsioonkaebused jäeti rahuldamata.
Kaebajad esitasid EIK-le avaldused EIÕK artikli 11 rikkumise tuvastamiseks väites, et meeleavalduste laiali ajamine politsei poolt ning nende vahistamine ja süüdi mõistmine väärtegudes rikkus nende kogunemiste vabadust. 6 kaebajat taotlesid samadel põhjustel ka EIÕK artikli 10 rikkumise tuvastamist. 7 kaebajat palusid samuti EIÕK artikli 6 rikkumise tuvastamist väites, et neile ei tagatud väärteomenetlustes õiglast ja avalikku kohtuistungit.
Mis puudutas 12.01.2013, 26.01.2013, 10.03.2013 ja 29.12.2013 meeleavalduste laiali ajamise vajalikkust demokraatlikus ühiskonnas, märkis EIK, et tõstatatud küsimused on sisuliselt samad ja faktilised asjaolud väga sarnased nagu asjas Gafgaz Mammadov vs Aserbaidžaan. Võttes arvesse viidatud asjas esitatud põhjused, järeldas EIK, et võimud ei esitanud antud asjas asjakohaseid ja piisavaid põhjendusi meeleavalduste laiali ajamise õigustamiseks. Võimud ei tunnustanud ka seda, et osavõtt loata toimuvast rahumeelsest meeleavaldusest on iseenesest EIÕK artikli 11 kaitsealas. Eeltoodust tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artikli 11 rikkumise.
EIK leidis, et 6 avalduse ning asja Gafgaz Mammadov vs Aserbaidžaan asjaolud ja EIÕK artikli 6 rikkumise küsimused on sarnased. EIK tuvastas asjas Gafgaz Mammadov vs Aserbaidžaan, et väärteomenetlus ei olnud tervikuna kooskõlas õiglase kohtumenetluse tagatistega. EIK hinnangul kohaldusid nimetatud asjas esitatud analüüs ja järeldused ka käesolevas asjas. Seega järeldas EIK, et 6 kaebaja õigust õiglasele kohtumenetlusele on rikutud.
Seoses kahe kaebajaga leidis EIK, et nimetatud kahe kaebaja avalduse ning asja Gafgaz Mammadov vs Aserbaidžaan asjaolud ja EIÕK artikli 6 rikkumise küsimused on sarnased. Seega järeldas EIK, nagu asjas Gafgaz Mammadov vs Aserbaidžaan, et siseriiklikud kohtud tuginesid menetlustes peaasjalikult politsei poolt koostatud väärteoprotokollidele ning politseinike ütlustele. Siseriiklikud kohtud eirasid täiesti olulisi faktilisi asjaolusid ja õigusküsimusi, sh autoriseerimata meeleavalduste rahumeelset laadi.
Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõigete 1 ja 3 rikkumised.
1. EIÕK artikli 11 rikkumine seoses kogunemiste laialiajamisega ning kaebajate vahistamiste ja süüdimõistmistega – kõikide kaebajate osas;
2. EIÕK artikli 6 lõigete 1 ja 3 rikkumine – 7 kaebaja osas;
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks seitsmele kaebajale igale ühele 6 000 eurot ja ühele kaebajale 4 000 eurot, varalise kahju hüvitamiseks kolmele kaebajale 480 eurot ning kulude katteks kuuele kaebajale ühiselt 5 400 eurot ja kahele kaebajale kummalegi 2 000 eurot.
Aserbaidžaani võimud takistasid opositsiooni toetamiseks korraldatud avaliku kogunemise toimumist.
Khalilova ja Ayyubzade vs Aserbaidžaan, kohtuotsus 06.04.2017, avaldused nr 65910/14; 73587/14
Esimene kaebaja oli Aserbaidžaani ühe suurema opositsioonierakonna liige, teine kaebaja kuulus opositsioonilisse rühmitusse Nida. Kaebajad osalesid 06.05.2013 kohtumaja juures toimunud kogunemisel, millel toetati opositsioonilise rühmituse Nida liikmeid, kelle asjades kuulutati samal päeval kohtuotsus. Kogunemine aeti politsei poolt laiali, kaebajad vahistati ning toimetati politseijaoskonda, kus vormistati väärteoprotokollid. Kaebajaid süüdistati seadusega vastuolus korraldatud meeleavaldusel osalemises. Kohus mõistis kaebajad väärtegudes süüdi ning kaebajatele määrati karistuseks vastavalt 30-päevane ja 20-päevane arest. Kaebajate apellatsioonkaebused jäeti rahuldamata.
Kaebajad esitasid EIK-le avaldused EIÕK artiklite 10 ja 11 rikkumise tuvastamiseks väites, et meeleavalduse laialiajamine politsei poolt ning nende vahistamine ja süüdimõistmine väärtegudes rikkusid nende kogunemiste vabadust ja sõnavabadust. Samuti taotlesid kaebajad EIÕK artikli 6 rikkumise tuvastamist väites, et väärteomenetlustes ei tagatud neile õiglast ja avalikku kohtuistungit.
EIK on käsitlenud 06.05.2013 meeleavalduse laiali ajamisega ning kaebajate süüdimõistmisega sarnaseid fakte ja küsimusi oma lahendis asjas Gafgaz Mammadov vs Aserbaidžaan. Võttes arvesse viidatud asjas esitatud põhjused, järeldas EIK, et võimud ei esitanud antud asjas asjakohaseid ja piisavaid põhjendusi meeleavalduse laiali ajamise õigustamiseks. Võimud ei tunnustanud ka seda, et osavõtt loata toimuvast rahumeelsest meeleavaldusest on iseenesest EIÕK artikli 11 kaitsealas. Eeltoodust tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artikli 11 rikkumise.
EIK märkis, et kaebajatel puudus kohtueelses staadiumis advokaadi abi. EIK leidis, et käesoleva kaasuste ning asja Gafgaz Mammadov vs Aserbaidžaan asjaolud ja EIÕK artikli 6 rikkumise küsimused on sarnased. EIK tuvastas asjas Gafgaz Mammadov vs Aserbaidžaan, et väärteomenetlus ei olnud tervikuna kooskõlas õiglase kohtumenetluse tagatistega. EIK hinnangul kohaldusid nimetatud asjas esitatud analüüs ja järeldused ka käesolevas asjades. Seega järeldas EIK, et kaebajate õigust õiglasele kohtumenetlusele ning seeläbi EIÕK artikli 6 lõikeid 1 ja 3 on rikutud.
1. EIÕK artikli 11 rikkumine seoses meeleavalduse laialiajamisega ning kaebajate vahistamiste ja süüdimõistmistega;
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks kummalegi kaebajale 6 000 eurot ja kulude katteks kaebajatele ühiselt 2 000 eurot.
Bayramov vs Aserbaidžaan, kohtuotsus 06.04.2017, avaldused nr 19150/13; 52022/13
Kaebaja osales 12.01.2013 ja 26.01.2013 opositsiooni poolt korraldatud meeleavaldustel, mille osas ei olnud korraldajad võimudele eelnevat teadet esitanud. 12.01.2013 meeleavaldusel juhtisid osalejad avalikkuse tähelepanu sõdurite surmadele ajateenistuses. 26.01.2013 meeleavaldusel mõisteti hukka politseipoolne jõu kasutamine varasematel meeleavaldustel osalenud isikute suhtes. Kaebaja sõnul olid  meeleavaldused rahumeelsed. Mõlemad kogunemised aeti politsei poolt laiali, kaebaja vahistati ning toimetati politseijaoskonda, kus vormistati väärteoprotokollid. Kaebajat süüdistati seadusega vastuolus korraldatud meeleavaldustel osalemises. Kohus mõistis kaebaja väärtegudes süüdi ning kaebajale määrati karistuseks vastavalt 500 ja 400 Aserbaidžaani manati suurune trahv.
Kaebaja esitas EIK-le avaldused EIÕK artiklite 10 ja 11 rikkumise tuvastamiseks väites, et meeleavalduste laialiajamine politsei poolt ning temavahistamised ja süüdimõistmised väärtegudes rikkusid tema kogunemiste vabadust ja sõnavabadust. Samuti taotles kaebaja EIÕK artikli 6 rikkumise tuvastamist väites, et väärteomenetlustes ei tagatud talle õiglast ja avalikku kohtuistungit.
EIK on käsitlenud 12.01.2013 ja 26.01.2013 meeleavalduste laiali ajamisega ning kaebaja süüdimõistmisega sarnaseid fakte ja küsimusi oma lahendis asjas Gafgaz Mammadov vs Aserbaidžaan. Võttes arvesse viidatud asjas esitatud põhjused, järeldas EIK, et võimud ei esitanud antud asjas asjakohaseid ja piisavaid põhjendusi meeleavalduste laiali ajamise õigustamiseks. Võimud ei tunnustanud ka seda, et osavõtt loata toimuvast rahumeelsest meeleavaldusest on iseenesest EIÕK artikli 11 kaitsealas. Eeltoodust tulenevalt tuvastas EIK EIÕK artikli 11 rikkumise.
EIK leidis, et 26.01.2013 meeleavalduse ning asja Gafgaz Mammadov vs Aserbaidžaan asjaolud ja EIÕK artikli 6 rikkumise küsimused on sarnased. EIK tuvastas asjas Gafgaz Mammadov vs Aserbaidžaan, et väärteomenetlus ei olnud tervikuna kooskõlas õiglase kohtumenetluse tagatistega. EIK hinnangul kohaldusid nimetatud asjas esitatud analüüs ja järeldused ka käesolevas asjas. Seega järeldas EIK, et seoses 26.01.2013 meelevaldusel osalemisega rikuti kaebaja õigust õiglasele kohtumenetlusele.
Seoses 12.01.2013 meeleavaldusel osalemise tulemusena toimunud vahistamise ja süüdimõistmisega leidis EIK, et kaebaja kaebus seoses aja ja teenuste ebakohasusega ning tõhusa õigusabi puudumisega kohtuistungil olid alusetud. Mis puudutas küsimust, kas asjas austati kaebaja õigust põhjendatud otsusele, märkis EIK, et nimetatud avalduse ning asja Gafgaz Mammadov vs Aserbaidžaan asjaolud ja EIÕK artikli 6 rikkumise küsimused on sarnased. Seega järeldas EIK, nagu asjas Gafgaz Mammadov vs Aserbaidžaan, et siseriiklikud kohtud tuginesid menetluses peaasjalikult politsei poolt koostatud väärteoprotokollile ning politseinike ütlustele. Siseriiklikud kohtud eirasid täiesti olulisi faktilisi asjaolusid ja õigusküsimusi, sh autoriseerimata meeleavalduse rahumeelset laadi.
Seega tuvastas EIK EIÕK artikli 6 lõigete 1 ja 3 rikkumised nii 12.01.2013 kui ka 26.01.2013 meeleavaldustel osalemisele järgnenud vahistamiste ja süüdimõistmistega.
3. EIK määras mittevaralise kahju hüvitamiseks 8 000 eurot, varalise kahju hüvitamiseks 850 eurot ja kulude katteks 2 000 eurot.
EIK otsustas õiglase hüvitise seoses omandiõiguse rikkumisega.
Žáková vs Tšehhi Vabariik, kohtuotsus 06.04.2017, avaldus nr 2000/09
Kaebaja emigreerus 1968. aastal Tšehhoslovakkiast ning 1970. aastal arestis kommunistlik režiim kaebajale kuulunud vara (sh maatüki). 1991. aastal tunnistati vastavad otsused õigustühiseks ning kaebaja rentis kinnistu kohalikule omavalitsusele. 1997. aastal kanti kinnisturaamatusse kinnistu omanikuna kohalik omavalitsus, mille tulemusena kaotas kaebaja maa omandi. Kaebaja oli seisukohal, et ta oli registreeritud kinnistu omanikuna ilma katkestusteta ajavahemikus 1960 kuni 1997. Valitsuse arvates kaotas kaebaja omandiõiguse 1971. aastal pärast seda, kui ta mõisteti süüdi Tšehhoslovakkiast põgenemises. Valitsuse hinnangul oli see, et kaebaja oli kinnistu omanikuna kinnistusraamatusse kantud ka pärast 1971. aastat, viga. Kaebaja esitas EIK-le avalduse 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamiseks.
03.10.2013 otsuses tuvastas EIK EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise. EIK hinnangul oli see, et 1997. aastal tugineti kinnistu omaniku muutmise kande tegemisel 1971. aasta kohtuotsusele, võttes arvesse, et analoogsed kohtulahendid kaotasid õigusliku rehabiliteerimise seaduse alusel kehtivuse, vastuolus EIÕK-ga.
Käesolevas otsuses lahendas EIK õiglase hüvituse küsimuse.
EIK hinnangul oli antud asjas kohane vara väärtust hinnata võttes aluseks vara väärtuse riive toimumise hetkel, s.o 12.11.1997. EIK võttis aluseks valitsuse poolt esitatud ekspertarvamuse, kuivõrd selles toodud arvutused näisid täpsemad ja realistlikumad ning võtsid arvesse fakti, et maatükkide kasutus oli väga piiratud, mis vähendas nende väärtust. Samas võttis EIK arvesse Tšehhi keskmise aastase inflatsioonimäära (2,75%).  Eeltoodust tulenevalt määras EIK kaebajale vara väärtusega seoses hüvitiseks 21 388 eurot.
EIK  märkis, et kaebajal jäi saamata tulu, mida ta oleks võinud saada, kui tema õigusi poleks rikutud ning tema vaidlusaluste maatükkide omandiõigus oleks jätkunud aastatel 1997-2014. EIK nõustus valitsuse väitega, mille kohaselt vähendas maatükkide kasulikkust oluliselt see, et neile oli ehitatud hooned, millest tulenevalt sai neid rentida vaid hoonete omanikele. EIK ei pidanud võimalikuks saamata jäänud renditulu määramiseks aluseks võtta valitsuse ega ka kaebaja poolt esitatud arvutusi (valitsuse arvustus piirdus 1997. aastaga, kaebaja arvutused erinesid oluliselt rendist, mille eest oli ta maa 1996. aastal välja rentinud). EIK määras aastaseks saamata jäänud tuluks 1 092 eurot, mis teeb 20 aasta peale 21 842 eurot.
Seoses mittevaralise kahjuga märkis EIK, et kaebaja pidi kannatama olulist mittevaralist kahju, kuna tema omandi riive oli märkimisväärne. Kaebaja pidi tundma ärevust, muret ja kasutust. EIK määras kaebajale mittevaralise kahju hüvitamiseks 7 500 eurot.
EIK märkis, et kaebaja on õigustatud saama kulude katteks hüvitist vaid sellises ulatuses, milles need olid vajalikud ja tegelikult kantud ning milles need olid tervikuna mõistlikud. Võttes arvesse eeltoodud kriteeriumid, EIK käsutuses olevad dokumendid ning asjaolu, et kaebaja avaldus rahuldati osaliselt, pidas EIK mõistlikuks määrata kaebajale kulude katteks 7 402 eurot.
EIK määras varalise kahju hüvitamiseks 43 230 eurot, mittevaralise kahju hüvitamiseks 7 500 eurot ja kulude katteks 7 402 eurot.
EIK tuvastas, et panga aktsiate üleminekut käsitlev õigus ei olnud mõistlikult ettenähtav.
Yaşar Holding A.Ş. vs Türgi, kohtuotsus 04.04.2017, avaldus nr 48642/07
Kaebaja on piiratud vastutusega äriühing, mis omas 48,48% ühe erapanga (Türkiye Tütüncüler Bankası Yaşarbank) aktsiatest. 21.12.2009 otsustas Ministrite Nõukogu panga finantsraskuste tõttu panga juhtimise ning kõikide aktsiate ülekandmise Tagatisfondile.
EIK märkis, et kaebaja kurtis eelkõige selle üle, et aktsiate üleminekut käsitlev õigusnorm jõustus vaid kaks päeva enne aktsiate üleminekut. Seega oli vajalik hinnata, kas kaebaja võis nimetatud normi rakendamist mõistlikult ette näha. EIK hindas varem kehtinud õigust, mis ei võimaldanud sellist meedet, ning leidis, et kaebajal oli antud asjas raske ette näha aktsiate üleminekut vaid 2 päeva pärast nimetatud tegevust võimaldavat seadusemuudatust.
Eeltoodust tulenevalt järeldas EIK, et antud asjas ei olnud riive kooskõlas seaduslikkuse põhimõttega kohaldatud õiguse ettenähtavuse puudumise tõttu. Seetõttu on rikutud EIÕK 1. protokolli artiklit 1.
2. EIK leidis, et EIÕK artikli 41 kohaldamise küsimust ei ole veel võimalik otsustada.
Eriarvamusele jäänud kohtunike hinnangul ei ole võimalik väita, et panga juhatus või aktsionärid ei suutnud antud asjas kasutatud meetmete rakendamist ette näha.  Seetõttu ei nõustunud nad EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamisega.
EIK tuvastas, et nn kaitstud üürniku regulatsiooni kohaldamine rikkus kaebaja EIÕK 1. protokolli artiklist 1 tulenevaid õiguseid.
Gošović vs Horvaatia, kohtuotsus 04.04.2017, avaldus nr 37006/13
Kaebaja omandis on Splitis asuv korter. 1971. aastal andsid võimud N. R.-le ja tema perele nimetatud korteri osas eriliselt kaitstud üürnikustaatuse. 1996. aastal jõustus korterite üüriseadus, mis sätestas, et eriliselt kaitstud üürnikustaatuse omajad said eraomandis olevate korterite „kaitstud üürnikeks“. Nimetatud seadus nägi üürnikele ette mitmeid kaitsvaid meetmeid, sh üürileandja kohustuse sõlmida üürileping määramata ajaks; kaitstud üüri, mille suurus oli valitsuse poolt kindlaks määratud ning oluliselt madalam kui turuüür; parem kaitse üürilepingu lõpetamise vastu. Kaebaja keeldus nimetatud skeemi alusel N. R.-ga üürilepingut sõlmimast ning esitas 1997. aastal hagi kohtusse. Siseriiklikud kohtud jätsid kaebaja hagi rahuldamata.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamiseks seoses asjaoluga, et tal ei olnud võimalik kaitstud üürnikku välja tõsta ega ise korterisse kolida, samuti ei olnud tal võimalik korterit üürida turuhinnaga.
EIK osundas asjas Statileo vs Horvaatia  tehtud otsusele, milles EIK tuvastas EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise. Kuna käesolev asi ei erinenud üheski asjakohases aspektis viidatud asjas tehtud lahendist, tuvastas EIK EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise.
2. EIK määras varalise kahju hüvitamiseks 21 160 eurot ja mittevaralise kahju hüvitamiseks 5 000 eurot.
EIK tuvastas, et võimude viivitamine sundvõõrandatud vara eest hüvitise andmisel rikkus avalike huvide ja kaebaja õiguste õiglast tasakaalu.
Basmenkova vs Bulgaaria, kohtuotsus 06.04.2017, avaldus nr 63391/13
Sofia linnapea 15.10.1981 otsusega sundvõõrandati kaebaja abikaasale kuulunud kinnisasi. Otsuse kohaselt oli kaebaja abikaasa õigustatud saama hüvitiseks kolmetoalise korteri kavandatavas hoones. 01.09.1989 tehtud täiendava otsusega määrati kindlaks hüvitiseks määratava korteri täpne asukoht, suurus ja muud üksikasjad. Kaebaja abikaasa suri 1993. Kaebaja esitas kohalikule omavalitsusele mitmeid edutuid taotlusi hüvitise määramise menetluse lõpule viimiseks ning talle määratud korteri üleandmiseks.
Kaebaja esitas EIK-le avalduse EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise tuvastamiseks väites, et võimud ei suutnud talle eraldada korterit, millele tal oli õigus seoses tema abikaasalt sundvõõrandatud varaga.
EIK on varem lahendanud Bulgaaria suhtes analoogseid kaasuseid.
EIK märkis, et 15.10.1981 ja 01.09.1989 otsused, mille kohaselt oli kaebaja abikaasa õigustatud saama temalt sundvõõrandatud vara eest hüvitiseks korteri, lõi kaebajale kui oma abikaasa ainupärijale õiguse, mis on käsitletav „omandina“ EIÕK 1. protokolli artikli 1 mõttes. Võimude pikaajaline suutmatus kaebajale korterit eraldada tõi kaasa EIÕK 1. protokolli artikli 1 riive.
EIK märkis, et kaebaja ei ole saanud korterit 22 aastat pärast EIK ajalise kohtualluvuse algust (1992). EIK leidis, et kaebajale hüvitise võimaldamisega viivitamise kogukestus oli omistatav siseriiklikele võimudele. Nimetatud viivitus on selgelt ülemäärane ning valitsusel puudub selleks pädev õigustus. Osas, milles võimud viitasid Sofia kohaliku omavalitsuse rahalistele raskustele, märkis EIK, et see ei saa iseenesest õigustada niivõrd pikka viivitust korteri ehitamisel ja kaebajale üle andmisel.
EIK selgitas, et sarnastes olukordades on võimudel kohustus tegutseda õigeaegselt ning kohasel ja järjepideval viisil. Antud asjas olid võimud mitmeid aastaid passiivsed, mis pani kaebaja ebaselgesse olukorda, mistõttu kaebaja ei teadnud, kas ja millal ta saab talle määratud hüvitise. EIK juhtis tähelepanu asjaolule, et kaebajal puudusid tõhusad õiguskaitsevahendid, mis oleksid suutnud olukorda heastada. Eeltoodust tulenevalt järeldas EIK, et võimud ei saavutanud avaliku huvi ja kaebaja õiguste vahel õiglast tasakaalu. Seetõttu tuvastas EIK EIÕK 1. protokolli artikli 1 rikkumise.
2. EIK määras varalise kahju hüvitamiseks 6 000 eurot, mittevaralise kahju hüvitamiseks 2 000 eurot ja kulude katteks 735 eurot.

matches: kohus kohus kohus Kohus Kohus Kohus Kohus


text:
3-3-1-5-08 Riigikohus 25.03.2008
Kuni 30.04.2007 kehtinud RHS § 65 lg 6 p 4 kohaselt võis vaidlustuse läbivaatamine muu hulgas lõppeda Riigihangete Ameti otsusega rahuldada vaidlustus, tühistades RHS § 5 lg 1 p-s 1 nimetatud ostja tehtud pakkumismenetlusega seotud Riigihangete seadusega vastuolus oleva otsuse. Ka HMS § 60 lg 2 kohaselt on kehtiva haldusakti resolutiivosa kohustuslik igaühele, sealhulgas haldus- ja riigiorganitele. Haldusakti muudel osadel, sealhulgas haldusakti põhjenduses tuvastatud asjaoludel on iseseisev õiguslik tähendus ainult seaduses sätestatud juhtudel. Seega tähendas ostja otsuse tühistamine Riigihangete Ameti poolt seda, et ostja pidi asja uuesti läbi vaatama. Seejuures võis ostja koguda täiendavaid tõendeid ja neid hinnata kogumis varem esitatud tõenditega. Riigihangete Ameti otsuse põhjendustes tuvastatud asjaoludel ei olnud ostja jaoks õiguslikult siduvat tähendust. Eelnev ei tähendanud, et asja uuel läbivaatamisel ei pidanud ostja Riigihangete Ameti otsuse põhjendusi üldse arvestama. Riigihangete Ameti otsust tuli hinnata koos teiste asjas kogutud materjalidega ning põhjendatud juhtudel sai sellest ka kõrvale kalduda.
Kui pakkumise kutse dokumentide järgi ei ole tingimata nõutav üksnes kehtiva ning kindlat piirkonda hõlmava sertifikaadi olemasolu, siis peab pakkuja tõendama oma suutlikkust tagada kvaliteedi tagamise meetmete rakendamine vähemalt kvaliteedistandardi ISO 9001:2000 tasemel. Pakkujate ringi piiramiseks üksnes nende ettevõtjatega, kellel on kvaliteedisertifikaat kindla piirkonna kohta, tuleb see tingimus pakkumise kutse dokumentides selgesõnaliselt sätestada. Kui pakkumise kutse dokumendid ei nõudnud pakkujalt sõlmitud lepingute esitamist, vaid üksnes pakkuja kirjalikku õiendit ning kellelgi ei tekkinud kahtlusi esitatud õiendi õigsuses, siis ei olnud neil vajalik nõuda kolmandalt isikult välja õiendi aluseks olnud lepinguid.
Halduskohtumenetluses on teise poole kasuks võimalik välja mõista üksnes need kulud, mille eest isik on juba tasunud (vt Riigikohtu 12.10.2006 otsuse haldusasjas nr 3-3-1-48-06 p-i 17). Ainuüksi menetluskulude nimekirjas sisalduv advokaadi kinnitus selle kohta, et arved on tasutud, ei ole piisav tõend, mis kinnitaks menetluskulude reaalset kantust (vt Riigikohtu 20.12.2000 otsust haldusasjas nr 3-3-1-55-00).
Riigihanke pakkumismenetluse peatamise eesmärk on menetluse peatamise ajal selliste menetlustoimingute tegemise välistamine, mis on suunatud pakkumismenetluse lõpuleviimisele. Esialgse õiguskaitse määruse eesmärk ja õiguslik toime on analoogne RHS § 64 lg 4 alusel pakkumismenetluse peatamise toimega. Siiski on RHS § 64 lg-s 4 selgesõnaliselt reguleeritud üksnes ostja poolt menetluse peatamisega seonduvat, seetõttu ei ole säte vahetult kohaldatav halduskohtu poolt esialgse õiguskaitse määruse alusel peatatud pakkumismenetluse suhtes. Riigihanke pakkumismenetluse peatamine esialgse õiguskaitse korras ei saa toimuda üldsõnaliselt, vaid kohus peab pakkumismenetluse peatamisel selgitama menetluse peatamise tagajärgi. Menetlusosalistel peab olema võimalik kohtumäärusest aru saada, milliste toimingute tegemine on peatatud menetluses võimalik ning mida ostja ja pakkujad menetluse peatamise tõttu tegema peavad või mida nad teha ei saa. Pakkumismenetluse peatamise ulatus peab olema selgelt määratletud ega või olla üldine, et võimalikult tõhusalt tagada riigihangete teostamise eesmärkide saavutamine. Halduskohus ei pea esialgse õiguskaitse määruses üksikasjalikult loetlema kõik toimingud, mida peatatud menetluses teha võib ja mida mitte, vaid kohus peab vaidluse sisu ja pakkumismenetluse staadiumi arvestades selgitama määruses menetlusosalistele, millised põhilised õigused peavad olema menetluses tagatud.
Riigihankemenetluses on täpselt kindlaksmääratud ja formaliseeritud menetlusreeglitel väga oluline roll pakkumismenetluses osalevate isikute võrdse kohtlemise eesmärgi (RHS § 6) tagamiseks. Seepärast peab pakkujatele muu hulgas olema üheselt selge, milliseks tähtpäevaks pakkumised esitada tuleb. Pakkumise kutse dokumentides või nende muudatustes määratud pakkumise esitamise tähtpäeva vaikimisi muutumine seoses pakkumismenetluse peatamisega ei ole võimalik. Menetluse peatamise järgselt kehtivat pakkumiste esitamise tähtpäeva ei saa arvestada lähtudes sellest, mitu päeva enne määratud pakkumiste esitamise tähtaja lõppu pakkumismenetlus peatati. Kui ka kohtumääruse resolutsioonis ei ole uue tähtaja määramise kohustust märgitud, peab ostjal hea halduse põhimõttest lähtudes siiski määrama uue tähtaja pakkumiste esitamiseks. Pakkumise esitamisest huvitatud isikutel peab olema võimalik üheselt aru saada, millised reeglid peatatud pakkumismenetluse suhtes kohalduvad. RHS § 25 teisest lausest tuleneb erand, mille kohaselt vaidlustuse või kaebuse esitamise korral võib ostja pikendada pakkumiste esitamise tähtaega ka pärast pakkumiste esitamise tähtaja esimese poole möödumist ja selle õiguse kasutamiseks on ostjale antud diskretsioonivolitus. Kui ostja asjaoludest tulenevalt peab määrama uue tähtaja pakkumiste esitamiseks, siis sellisel juhul puudub tal kaalumisruum otsustamaks, kas pikendada pakkumiste esitamise tähtaega või mitte.
Riigihanke pakkumismenetluse peatamise eesmärk on menetluse peatamise ajal selliste menetlustoimingute tegemise välistamine, mis on suunatud pakkumismenetluse lõpuleviimisele. Esialgse õiguskaitse määruse eesmärk ja õiguslik toime on analoogne RHS § 64 lg 4 alusel pakkumismenetluse peatamise toimega. Siiski on RHS § 64 lg-s 4 selgesõnaliselt reguleeritud üksnes ostja poolt menetluse peatamisega seonduvat, seetõttu ei ole säte vahetult kohaldatav halduskohtu poolt esialgse õiguskaitse määruse alusel peatatud pakkumismenetluse suhtes. Riigihanke pakkumismenetluse peatamine esialgse õiguskaitse korras ei saa toimuda üldsõnaliselt, vaid kohus peab pakkumismenetluse peatamisel selgitama menetluse peatamise tagajärgi. Menetlusosalistel peab olema võimalik kohtumäärusest aru saada, milliste toimingute tegemine on peatatud menetluses võimalik ning mida ostja ja pakkujad menetluse peatamise tõttu tegema peavad või mida nad teha ei saa. Pakkumismenetluse peatamise ulatus peab olema selgelt määratletud ega või olla üldine, et võimalikult tõhusalt tagada riigihangete teostamise eesmärkide saavutamine. Halduskohus ei pea esialgse õiguskaitse määruses üksikasjalikult loetlema kõik toimingud, mida peatatud menetluses teha võib ja mida mitte, vaid kohus peab vaidluse sisu ja pakkumismenetluse staadiumi arvestades selgitama määruses menetlusosalistele, millised põhilised õigused peavad olema menetluses tagatud. Pakkujatele peab muu hulgas olema üheselt selge, milliseks tähtpäevaks pakkumised esitada tuleb. Pakkumiste esitamise tähtpäeva vaikimisi muutumine seoses pakkumismenetluse peatamisega ei ole võimalik. Menetluse peatamise järgselt kehtivat pakkumiste esitamise tähtpäeva ei saa arvestada lähtudes sellest, mitu päeva enne määratud pakkumiste esitamise tähtaja lõppu pakkumismenetlus peatati.

matches:
Riigikohus
§ 65
§ 5
§ 60
§ 64
§ 64
kohus
kohus
§ 6
§ 25
§ 64
§ 64
kohus
kohus


text:
3-1-1-99-10 Riigikohus 17.12.2010
VTMS § 114 lg 4
VTMS § 114 lg 4 kohaselt tuleb üldmenetluses tehtud kohtuvälise menetleja otsuse peale kaebuse esitamise 15-päevast tähtaega hakata lugema päevast, mil kohtuvälise menetleja otsus on menetlusosalisele kohtuvälise menetleja juures kätte saadav. VTMS § 70 lg 4 kohaselt peab kohtuvälise menetleja lahend olema menetlusosalisele kättesaadav 30 päeva möödudes väärteoprotokolli koopia menetlusalusele isikule või tema kaitsjale kätteandmisest alates. VTMS § 70 lg-te 1 ja 2 kohaselt tuleb väärteoprotokolli koopia anda menetlusalusele isikule kätte allkirja vastu. Menetlusaluse isiku protokolli koopia vastuvõtmisest ja sellega tutvumisest keeldumise korral teeb menetleja protokollile vastava märke. Sellisel juhul loetakse väärteoprotokolli koopia menetlusosalise poolt kätte saaduks selle vastuvõtmisest keeldumise päevast (VTMS § 70 lg 2). Väärteoprotokolli kantakse ka kohtuvälise menetleja otsuse kättesaadavaks tegemise kuupäev. Kui menetleja on eeltoodud regulatsioonist kinni pidanud ning isiku keeldumise väärteoprotokollis nõuetekohaselt fikseerinud, on kõik seadusest tulenevad nõuded menetlusaluse isiku kaitseõiguse tagamiseks täidetud. Selle toiminguga loetaksegi väärteoprotokoll kätte saaduks ja kohtuvälise menetleja otsuse kuupäev teatavaks tehtuks. Sellest tulenevalt on VTMS § 114 lg-s 4 sätestatud kaebuse esitamise tähtaja arvutamise juures õiguslik tähendus vaid sellel, millal on väärteoprotokolli kohaselt kohtuvälise menetleja otsus kohtuvälise menetleja juures kätte saadav, mitte aga kohtuvälise menetleja otsuse kättesaamisel. Regulatsioon ei tee erandit menetlusalusele isikule, kes on väärteoprotokolliga tutvumisest, selle allkirjastamisest ja vastuvõtmisest keeldunud ning menetleja on keeldumise nõuetekohaselt fikseerinud. Kohtuväline menetleja peaks püüdma protokolli allkirjastamisest keeldumise fakti fikseerida täiendavalt ka tunnistaja allkirjaga. Juhul, kui menetlusalune isik väidab, et sai väärteoprotokolli sisust ja sellele järgnevast karistamisotsusest teada alles pärast otsuse kätte saamist ning sellest tingitult esitab ta kaebuse kohtuvälise menetleja otsuse peale VTMS § 114 lg-s 4 sätestatud tähtajast hiljem, tuleb isikul alati taotleda kohtult kaebuse esitamise tähtaja ennistamist seaduses ettenähtud korras. Tulenevalt VTMS § 118 lg 2 p-st 1, § 38 lg-st 1 ja KrMS §-st 172 võib maakohus aga kohtuvälise menetleja otsuse peale mittetähtaegselt esitatud kaebuse sisuliselt läbi vaadata üksnes juhul, kui kaebuse esitaja on taotlenud kaebetähtaja ennistamist, kaebetähtaja ennistamiseks on mõjuv põhjus ja kohus on vormikohase otsustusega kaebetähtaja ennistanud.
Lähtudes VTMS § 38 lg-st 1 ja KrMS § 172 lg-st 1 peab kohus kaebetähtaja ennistamise vormistama määrusega (vt RKKKo nr 3-1-1-55-10).

matches:
Riigikohus
§ 114
§ 114
§ 70
§ 70
§ 70
§ 114
§ 114
§ 118
§ 38
kohus
§ 38
§ 172
kohus