text:
Yleistä - Kroatia
Perintöoikeutta ja sääntöjä, joita tuomioistuimet, muut viranomaiset ja valtuutetut henkilöt noudattavat perintöasioissa, säännellään perintölailla (Zakon o nasljeđivanju) (Kroatian virallisen lehden (Narodne novine) nrot 48/03, 163/03, 35/05 ja 127/13).
Kuolemanvaraismääräys voidaan laatia testamentilla. Sen voi tehdä kuka tahansa vähintään 16-vuotias mieleltään terve henkilö.
Ainoastaan laissa säädettyyn muotoon laadittu ja laissa asetetut vaatimukset täyttävä testamentti on pätevä. Tavanomaisissa olosuhteissa voidaan laatia joko yksityinen tai julkinen testamentti, kun taas poikkeuksellisissa olosuhteissa suullinen testamentti on mahdollinen.
Yksityinen testamentti on holografinen testamentti, joka laaditaan todistajien läsnä ollessa. Se kirjoitetaan käsin, ja testamentintekijä allekirjoittaa sen. Todistajien läsnä ollessa laadittavan testamentin voi tehdä luku- ja kirjoitustaitoinen henkilö ilmoittamalla kahdelle saman–aikaisesti läsnä olevalle todistajalle, että testamentti on tekijän oman tahdon ilmaus riippumatta siitä, kuka sen on tosiasiallisesti laatinut, ja allekirjoittamalla sen todistajien läsnä ollessa. Myös todistajien on allekirjoitettava testamentti.
Julkinen testamentti laaditaan yhteistyössä viranomaisten kanssa. Kuka tahansa voi laatia julkisen testamentin. Lukutaidottomalle henkilölle, joka ei pysty antamaan allekirjoitusta, julkinen testamentti on tavanomaisissa olosuhteissa ainoa vaihtoehto. Julkisen testamentin voi testamentintekijän pyynnöstä laatia jokin seuraavista laillisesti valtuutetuista henkilöistä: kunnallisen tuomioistuimen tuomari tai neuvonantaja, notaari tai Kroatian ulkopuolella lähetystön tai konsulaatin edustaja. Valtuutetun henkilön on noudatettava laissa säädettyjä vaatimuksia julkisen testamentin laadintamenettelyistä ja -toimista.
Kansainvälisen testamentin laatimiseksi on tehtävä asiaa koskeva hakemus henkilölle, joka on valtuutettu laatimaan julkisia testamentteja. Kansainvälisen testamentin tarkoituksena on varmistaa, että testamentti tunnustetaan muotoseikkojen osalta niissä valtioissa, jotka ovat kansainvälisen testamentin muotoa koskevasta yhtäläisestä laista vuonna 1973 tehdyn yleissopimuksen osapuolia, ja valtioissa, jotka ovat sisällyttäneet kansainvälistä testamenttia koskevat säännökset osaksi kansallista lainsäädäntöään.
Ainoastaan poikkeuksellisissa olosuhteissa, jotka estävät testamentin laatimisen missään muussa pätevässä muodossa, testamentti voidaan laatia suullisesti kahden todistajan saman–aikaisesti läsnä ollessa. Suullisen testamentin voimassaolo päättyy 30 päivän kuluttua siitä, kun sen tekemiseen johtaneet poikkeukselliset olosuhteet lakkaavat.
Seuraavat sopimukset eivät ole Kroatian laissa sallittuja, eli ne ovat mitättömiä: perintö–sopimus (sopimus, jolla henkilö testamenttaa jäämistönsä tai osan siitä toiselle sopimus–puolelle tai kolmannelle henkilölle), tulevaa perintöä tai testamenttisaantoa koskevat sopimukset (sopimus, jolla henkilö luopuu odottamastaan perinnöstä; sopimus elossa olevan kolmannen henkilön perimisestä; sopimus testamenttisaannosta tai muusta etuudesta, jonka sopimuspuoli odottaa saavansa perimyksestä, joka ei ole vielä alkanut) sekä sopimus testamentin sisällöstä (sopimus, jolla henkilö sitoutuu sisällyttämään / jättämään sisällyttämättä tietyn määräyksen testamenttiinsa ja/tai peruuttamaan / jättämään peruuttamatta tietyn määräyksen testamentistaan).
Kroatian laki sallii omaisuuden siirtymistä tai jakoa koskevan sopimuksen tekemisen henkilön elinaikana. Kyseessä on sopimus, jolla henkilö (siirtäjä) jakaa tai siirtää jälkeläisilleen koko sopimuksentekohetkellä hallussaan olevan omaisuutensa tai osan siitä. Sopimus on pätevä vain, jos kaikki lapset ja muut testamentinsaajina olevat jälkeläiset hyväksyvät sen. Sopimus on laadittava kirjallisesti (toimivaltainen tuomioistuin todistaa sen oikeaksi) tai notaarin asiakirjalla. Sopimus voi käsittää myös siirtäjän aviopuolison, missä tapauksessa sille tarvitaan myös aviopuolison hyväksyntä. Tällaisen sopimuksen soveltamisalaan kuuluva omaisuus ei sisälly jäämistöön, eikä sitä oteta huomioon jäämistön arvoa määritettäessä.
Kroatian laki ei salli sopimuksen tekemistä perinnöstä luopumisesta, jos perimys ei ole vielä alkanut. Poikkeuksellisesti jälkeläinen, joka voi vapaasti päättää oikeuksiensa käytöstä, voi tehdä perittävän kanssa sopimuksen, jolla hän luopuu ennakkoon perinnöstä, jonka hän saisi perittävän kuollessa. Tällaisen sopimuksen voi tehdä myös perittävän aviopuoliso perinnöstä, jonka hän saisi perittävän kuollessa. Sopimus on laadittava kirjallisesti (toimivaltainen tuomioistuin todistaa sen oikeaksi) tai notaarin asiakirjalla.
Testamenttirekisteriin tulee merkintä testamentin laatimisesta, tallettamisesta ja kuuluttamisesta. Rekisterinpitäjänä toimii Kroatian notaarikamari. Toimivaltainen tuomio–istuin, notaari, asianajaja tai testamentin laatinut henkilö toimittaa edellä mainitut tiedot rekisteriin testamentintekijän pyynnöstä. Testamentin rekisteröinti ei ole pakollista, eikä se, ettei testamenttia ole rekisteröity tai talletettu erityiseen paikkaan, vaikuta sen pätevyyteen.
Rekisterissä olevia tietoja luovutetaan ennen testamentintekijän kuolemaa ainoastaan hänelle itselleen tai hänen nimenomaisesti valtuuttamalleen henkilölle.
Perintäasioita koskevasta menettelystä vastaavan tuomioistuimen tai notaarin on pyydettävä testamenttirekisteristä kaikki tiedot vainajan mahdollisista testamenteista.
Lakiosaperillisten oikeus lakiosaan rajoittaa testamentintekijän vapautta määrätä omaisuudestaan.
Lakiosaperillisiä ovat vainajan
jälkeläiset, adoptiolapset, huollettavana olevat kumppanin lapset ja heidän jälkeläisensä, avio- tai avopuoliso, virallinen tai epävirallinen elinkumppani: lakiosa on puolet siitä, minkä he lain mukaan perisivät, jos vainajalla ei ole testamenttia;
vanhemmat, adoptiovanhemmat ja muut sukulaiset ylenevässä polvessa: oikeus lakiosaan on vain henkilöillä, jotka ovat pysyvästi työkyvyttömiä ja vähävaraisia; lakiosa on tällöin kolmasosa siitä, minkä he lain mukaan perisivät, jos vainajalla ei ole testamenttia.
Lakiosaperilliset voivat vaatia lakiosuutta vain, jos he ovat lakimääräisiä perillisiä.
Laissa säädetään tapauksista, joissa testamentintekijä voi jättää lakiosaan oikeutetun perillisen kokonaan tai osittain perinnöttä. Tällaisia tapauksia ovat seuraavat: perillinen on rikkonut vakavalla tavalla sukulaisuussuhteestaan testamentintekijään johtuvaa laillista tai moraalista velvoitetta; perillinen on tahallisesti tehnyt vakavan rikoksen testamentintekijää tai hänen aviopuolisoaan, lastaan tai vanhempaansa vastaan; perillinen on tehnyt rikoksen Kroatiaa tai kansainvälisellä oikeudella suojattuja arvoja vastaan; perillinen on omaksunut joutilaan tai epärehellisen elämäntavan. Jos testamentintekijä haluaa jättää perillisen perinnöttömäksi, testamentissa on oltava asiasta nimenomainen maininta ja perustelut. Syyn perinnöttömäksi jättämiselle on oltava olemassa testamentin tekohetkellä. Perinnöttä jättämisen myötä perillinen menettää perimysoikeuden testamentissa määrätyssä laajuudessa, ja muiden perillisten oikeudet määritetään ikään kuin perinnöttä jätetty perillinen olisi kuollut ennen testamentintekijää.
Sen lisäksi, että testamentintekijä voi jättää lakiosaperilliset ilman perintöä, hän voi nimen–omaisesti riistää jälkeläiseltään tälle kuuluvan lakiosan kokonaan tai osittain, jos tämä on pahoin velkaantunut tai tuhlaavainen. Lakiosa menee tällöin kyseisen jälkeläisen sijaan hänen jälkeläisilleen. Tällainen oikeudenriisto on pätevä vain, jos testamentintekijän kuolinhetkellä henkilöllä, jolta perimysoikeus on riistetty, on alaikäinen lapsi tai aiemmin kuolleelta lapselta jäänyt alaikäinen lapsenlapsi taikka täysi-ikäinen lapsi tai aiemmin kuolleelta lapselta jäänyt täysi-ikäinen lapsi, joka on työkyvytön ja vähävarainen. Perinnöttömäksi jätetty perillinen perii vainajan sen määrän osalta, jota oikeudenriisto ei koske, sekä siinä tapauksessa, että riiston edellytykset eivät testamentintekijän kuolinhetkellä enää täyty.
Jos vainaja ei ole tehnyt testamenttia, perilliset perivät hänet lakimääräisen perimis–järjestyksen mukaan. Tällöin noudatetaan periaatetta, jonka mukaan lähempänä perimis–järjestyksessä olevat jälkeläiset syrjäyttävät järjestyksessä kauempana olevat jälkeläiset.
Lakimääräisiä perillisiä ovat vainajan
jälkeläiset, adoptiolapset, huollettavana olevat kumppanin lapset ja heidän jälkeläisensä,
virallinen elinkumppani,
epävirallinen elinkumppani,
adoptiovanhemmat,
sisarukset ja heidän jälkeläisensä,
isovanhemmat ja heidän jälkeläisensä,
muut sukulaiset ylenevässä polvessa.
Perimysoikeudessa avopuoliso rinnastetaan aviopuolisoon ja avioliiton ulkopuolella syntyneet lapset ja heidän jälkeläisensä rinnastetaan avioliitossa syntyneisiin lapsiin ja heidän jälkeläisiinsä. Lakimääräiseen perimykseen oikeuttavaksi avoliitoksi katsotaan tilanne, jossa naimattomat nainen ja mies ovat asuneet yhdessä vähintään kolme vuotta tai vähemmän aikaa, jos liitosta on syntynyt yhteinen lapsi, ja joka on päättynyt perittävän kuolemaan. Edellytyksenä on, että avioliiton kelpoisuusehdot täyttyvät.
Perimysoikeudessa virallinen elinkumppani rinnastetaan aviopuolisoon ja lapset, jotka perittävällä on kumppanin ominaisuudessa huollettavanaan, rinnastetaan perittävän omiin lapsiin. Virallinen elinkumppanuus on kahden samaa sukupuolta olevan henkilön liitto, jonka osapuolet ovat rekisteröineet toimivaltaisessa viranomaisessa asiassa annetun lain mukaisesti (Zakon o životnom partnerstvu osoba istog spola).
Perimysoikeudessa epävirallinen elinkumppani rinnastetaan avopuolisoon. Epävirallinen elinkumppanuus on kahden samaa sukupuolta olevan henkilön liitto, jota osapuolet eivät ole rekisteröineet toimivaltaisessa viranomaisessa. Edellytyksenä on, että liitto on kestänyt vähintään kolme vuotta ja täyttänyt alusta alkaen elinkumppanuuden kelpoisuusehdot.
Perimysjärjestyksessä ensimmäisenä ovat perittävän jälkeläiset ja aviopuoliso. He saavat yhtä suuren osuuden jäämistöstä. Tässä perimysjärjestyksessä noudatetaan parenteelia: se jäämistön osa, joka olisi mennyt aiemmin kuolleelle lapselle, menee hänen lapsilleen eli vainajan lapsenlapsille (yhtä suuri osa jokaiselle). Jos joku lapsenlapsista on kuollut ennen perittävää, hänelle kuuluva osa menee hänen lapsilleen eli vainajan lapsenlapsenlapsille (yhtä suuri osa jokaiselle). Näin jatketaan, kunnes jälkeläiset on käyty läpi.
Jos vainajalla ei ole lapsia, hänet perivät perimysjärjestyksessä toisella sijalla olevat perilliset eli vanhemmat ja aviopuoliso. Puolet perinnöstä menee vanhemmille ja toinen puoli avio–puolisolle. Jos molemmat vanhemmat ovat kuolleet, aviopuoliso perii kaiken. Jos aviopuoliso on kuollut, vanhemmat perivät kaiken (yhtä suuri osa kummallekin), ja jos toinen vanhemmista on kuollut, hänen perintöosansa menee elossa olevalle vanhemmalle. Jos aviopuoliso on kuollut ja toinen vanhemmista on kuollut tai molemmat vanhemmat ovat kuolleet, perittävän sisarukset ja heidän jälkeläisensä ovat perimysjärjestyksessä toisella sijalla. Tällöin kummallekin vanhemmalle kuuluva perintöosa, mikäli he olisivat eläneet pidempään kuin perittävä, menee heidän lapsilleen (eli vainajan sisaruksille), lapsenlapsilleen, lapsenlapsenlapsilleen ja kaukaisemmille jälkeläisille niiden sääntöjen mukaisesti, joita sovelletaan tapauksissa, joissa lapset ja muut jälkeläiset perivät vainajan. Jos toinen vanhemmista ja aviopuoliso ovat kuolleet eikä vainajalla ole lapsia, elossa oleva vanhempi perii kuolleelle vanhemmalle kuuluvan perintöosan. Jos toinenkin vanhempi ja aviopuoliso ovat kuolleet, kyseisen vanhemman jälkeläiset perivät osuuden, joka olisi mennyt molemmille vanhemmille.
Vainajan, jolla ei ole jälkeläisiä, aviopuolisoa eikä vanhempia ja jonka vanhemmilla ei ole muita jälkeläisiä, perivät perimysjärjestyksessä kolmannella sijalla olevat henkilöt. Siihen kuuluvat isovanhemmat: puolet perinnöstä menee isänpuoleisille isovanhemmille ja toinen puoli äidinpuoleisille isovanhemmille. Samaan sukuhaaraan kuuluvat isovanhemmat perivät kumpikin yhtä suuren osan. Jos toinen saman sukuhaaran isovanhemmista on kuollut, hänelle kuuluva perintöosa menee hänen jälkeläisilleen (lapsille, lapsenlapsille ja kaukaisemmille jälkeläisille) niiden sääntöjen mukaisesti, joita sovelletaan tapauksissa, joissa lapset ja muut jälkeläiset perivät vainajan. Jos saman sukuhaaran molemmat isovanhemmat ovat kuolleet eikä heillä ole jälkeläisiä, heille kuuluva perintöosa menee toisen sukuhaaran isovanhemmille tai heidän jälkeläisilleen.
Vainajan, jolla ei ole jälkeläisiä, vanhempia eikä vanhemmilla jälkeläisiä, aviopuolisoa, isovanhempia eikä isovanhemmilla jälkeläisiä, perivät perimysjärjestyksessä neljännellä sijalla olevat henkilöt. Heitä ovat vainajan isoisovanhemmat. Puolet perinnöstä menee isänpuoleisille isoisovanhemmille (yhtä suuri osa isänpuoleisen isoisän vanhemmille ja isänpuoleisen isoäidin vanhemmille) ja toinen puoli äidinpuoleisille isoisovanhemmille (yhtä suuri osa äidinpuoleisen isoisän vanhemmille ja äidinpuoleisen isoäidin vanhemmille). Jos joku heistä on kuollut, hänelle kuuluva perintöosa menee hänen puolisolleen. Jos molemmat puolisot ovat kuolleet, heille kuuluva perintöosa menee toiselle saman sukuhaaran paris–kunnalle. Jos saman sukuhaaran kaikki isoisovanhemmat ovat kuolleet, heille kuuluva perintöosa menee toisen sukuhaaran isoisovanhemmille.
Jos perimysjärjestyksessä neljännellä sijalle olevia perillisiä ei ole, kaukaisemmat sukulaiset ylenevässä polvessa perivät vainajan isoisovanhempiin sovellettavien perimyssääntöjen mukaan.
Toimivaltainen viranomainen perintöasioita koskevassa ensimmäisen asteen menettelyssä on kunnallinen tuomioistuin tai tuomioistuimen valtuuttama notaari.
Kunnallisen tuomioistuimen alueellinen toimivalta perintöasioita koskevassa menettelyssä määräytyy vainajan kotipaikan perusteella (kotipaikka kuolinajankohtana). Kotipaikan puuttuessa toimivalta määräytyy asuinpaikan (paikka, missä valtaosa Kroatiassa olevasta jäämistöstä sijaitsee) tai sen paikan perusteella, missä vainaja oli kirjoilla. Tuomioistuin antaa perintöasioita koskevan menettelyn notaarin hoidettavaksi. Jos tuomioistuimen toimivaltaan kuuluvalla alueella toimii useita notaareja, tapaukset jaetaan heille tasapuolisesti notaarien sukunimen mukaisessa aakkosjärjestyksessä.
Ilmoituksen perinnön vastaanottamisesta tai siitä luopumisesta (perintöilmoitus) voi tehdä suullisesti mihin tahansa kunnalliseen tuomioistuimeen, perintötuomioistuimeen tai menettelystä vastaavalle notaarille. Vaihtoehtoisesti voi toimittaa perintöilmoituksen sisältävän oikeaksi todistetun asiakirjan perintötuomioistuimeen tai menettelystä vastaavalle notaarille.
Perintöilmoitusta ei voi peruuttaa.
Perintöilmoituksen tekeminen ei ole pakollista. Henkilön, joka ei ole tehnyt ilmoitusta perinnöstä luopumisesta, oletetaan haluavan olla perillinen. Vastaavasti henkilö, joka on tehnyt pätevän ilmoituksen perinnön vastaanottamisesta, ei voi myöhemmin luopua perinnöstä.
Testamenttisaannon vastaanottamista tai siitä luopumista koskevan ilmoituksen voi tehdä suullisesti perintötuomioistuimeen tai menettelystä vastaavalle notaarille. Vaihtoehtoisesti voi toimittaa kyseisen ilmoituksen sisältävän oikeaksi todistetun asiakirjan perintötuomio–istuimeen tai menettelystä vastaavalle notaarille.
Oikeus lakiosaan syntyy perittävän kuolinhetkellä. Lakiosaperillinen voi tehdä suullisesti ilmoituksen lakiosan vastaanottamisesta tai siitä luopumisesta mihin tahansa kunnalliseen tuomioistuimeen, perintötuomioistuimeen tai menettelystä vastaavalle notaarille. Vaihto–ehtoisesti voi toimittaa kyseisen ilmoituksen sisältävän oikeaksi todistetun asiakirjan perintö–tuomioistuimeen tai menettelystä vastaavalle notaarille.
Oikeus lakiosaan määritetään perintöasioita koskevassa menettelyssä ainoastaan lakiosa–perillisen vaatimuksesta. Jos lakiosaperillinen ei menettelyn kuluessa vaadi hänelle kuuluvaa osuutta, tuomioistuin tai notaari ei ole velvoitettu määrittämään sitä.
Perintöasioita koskeva menettely on riidaton menettely, jonka tarkoituksena on määrittää perilliset, kuolinpesän omaisuus sekä perillisten, testamentinsaajien ja muiden henkilöiden oikeudet.
Perintöasioita koskevasta menettelystä vastaa kunnallinen tuomioistuin tai tuomioistuimen valtuuttama notaari. Kunnallista tuomioistuinta, jolla on alueellinen toimivalta perintöasioita koskevassa menettelyssä, kutsutaan myös perintötuomioistuimeksi. Kunnallisen tuomio–istuimen alueellinen toimivalta perintöasioita koskevassa menettelyssä määräytyy vainajan kotipaikan perusteella (kotipaikka kuolinajankohtana). Kotipaikan puuttuessa toimivalta määräytyy asuinpaikan (paikka, missä valtaosa Kroatiassa olevasta jäämistöstä sijaitsee) tai sen paikan perusteella, missä vainaja oli kirjoilla.
Tuomioistuin aloittaa perintöasioita koskevan menettelyn oma-aloitteisesti otettuaan vastaan kuolintodistuksen, otteen kuolemantapausrekisteristä tai vastaavan asiakirjan. Tuomioistuin antaa menettelyn sen toimialueella toimivan notaarin hoidettavaksi, toimittaa tälle kuolin–todistuksen ja asettaa määräajan menettelyn loppuun saattamiselle. Notaari vastaa menettelystä tuomioistuimen valtuuttamana tuomioistuimen asiaa koskevan päätöksen ja perintölain säännösten mukaisesti. Perintöasioita koskevasta menettelystä vastaa pää–sääntöisesti tuomioistuimen valtuuttama notaari ja vain poikkeustapauksissa tuomioistuin itse.
Tuomioistuimen tuomarin tai neuvonantajan tavoin notaarilla on perintöasioita koskevaa menettelyä tuomioistuimen valtuuttamana hoitaessaan valtuudet toteuttaa kaikki menettelyn edellyttämät toimet ja tehdä kaikki tarvittavat päätökset, ellei perintölaista muuta johdu. Jos osapuolilla on notaarin toimittamassa menettelyssä eriäviä näkemyksiä seikoista, joilla voi olla vaikutusta heidän oikeuksiinsa (esim. perimysoikeuteen tai perinnön suuruuteen), kuolin–pesään tai testamentattuun omaisuuteen, notaarin on palautettava asia tuomioistuimeen, joka tekee päätöksen menettelyn keskeyttämisestä ja kehottaa osapuolia nostamaan yksityis–oikeudellisen tai hallinnollisen kanteen. Jos taas osapuolilla on notaarin toimittamassa menettelyssä eriäviä näkemyksiä seikoista, joilla voi olla vaikutusta testamentilla vahvistettuihin tai muihin oikeuksiin, notaarin on palautettava asia tuomioistuimeen, joka kehottaa osapuolia aloittamaan riita-asiaa koskevan tai hallinnollisen menettelyn mutta ei keskeytä menettelyä. Tietyissä laissa säädetyissä tapauksissa (päätös perinnön erottamisesta perillisen omaisuudesta; päätös sellaisten kanssaperillisten oikeuksista, jotka ovat eläneet tai ansainneet liitossa vainajan kanssa; päätös koti-irtaimiston jakamisesta) notaari voi tehdä päätöksiä ainoastaan kaikkien menettelyn osapuolten suostumuksella. Muussa tapauksessa hänen on palautettava asia tuomioistuimeen. Tuomioistuin, joka on antanut perintöasioita koskevan menettelyn notaarin hoidettavaksi, valvoo kyseisen notaarin työtä koko ajan.
Kuuleminen on olennainen osa perintöasioita koskevaa menettelyä; kuulemistilaisuuksia voi olla useampia.
Kuulemista ei järjestetä, jos vainajalla ei ole omaisuutta tai häneltä on jäänyt vain irtainta omaisuutta ja siihen rinnastettavia oikeuksia, eikä yksikään perillinen vaadi perintöasioita koskevan menettelyn aloittamista.
Kutsu kuulemiseen lähetetään asianosaisille (perilliset, testamentinsaajat ja muut henkilöt, joilla on jäämistöön kohdistuvia oikeuksia), henkilöille, joilla on laillisia perintövaatimuksia (jos vainajalla on testamentti), testamentin toimeenpanijalle (jos sellainen on nimetty) ja muille asianomaisille. Kutsussa tuomioistuin tai notaari ilmoittaa menettelyn aloittamisesta ja siitä, onko sille/hänelle esitetty testamentti. Kutsun vastaanottajia pyydetään viipymättä esittämään joko kirjallinen testamentti tai todiste suullisesta testamentista, mikäli heillä on sellainen halussaan, taikka nimeämään suullisen testamentin todistajat. Kutsun saajille kerrotaan, että he voivat antaa ilmoituksen perinnöstä luopumisesta joko suullisesti kuulemisen aikana tai oikeaksi todistetulla asiakirjalla ennen kuin päätös perintöasiassa on tehty ensimmäisessä oikeusasteessa. Jos he eivät saavu kuulemiseen tai anna tällaista ilmoitusta, heidän katsotaan ottavan perinnön vastaan.
Kuulemisessa keskustellaan kaikista menettelyssä päätöksenteon kannalta merkittävistä asioista, kuten oikeudesta perintöön, perintöosien suuruudesta ja testamenttisaantoon liittyvistä oikeuksista. Tuomioistuin tai notaari perustaa päätöksensä kuulemisen tuloksiin. Sillä/hänellä on valtuudet vahvistaa tietoja, joita menettelyn osapuolet eivät ole esittäneet, ja esittää todisteita, joita osapuolet eivät ole toimittaneet, jos se/hän pitää kyseisiä tietoja ja todisteita päätöksen kannalta olennaisina. Yleensä tuomioistuin tai notaari päättää oikeuksista annettuaan asianomaisille ensin mahdollisuuden antaa tarvittavat ilmoitukset. Päätöksen sellaisten henkilöiden oikeuksista, jotka on asianmukaisesti kutsuttu kuulemiseen mutta eivät ole siihen osallistuneet, tuomioistuin/notaari tekee käytettävissä olevien tietojen perusteella ottaen huomioon kyseisten henkilöiden ilmoitukset, jotka on toimitettava tuomio–istuimelle/notaarille ennen päätöksentekoa.
Perintöilmoituksella perinnönsaaja joko vastaanottaa perinnön tai luopuu siitä. Kuka tahansa voi tehdä perintöilmoituksen, mutta se ei ole pakollista. Henkilön, joka ei ole tehnyt ilmoitusta perinnöstä luopumisesta, katsotaan haluavan periä. Vastaavasti henkilö, joka on tehnyt pätevän ilmoituksen perinnön vastaanottamisesta, ei voi myöhemmin luopua perinnöstä. Tuomioistuin tai notaari ei vaadi keneltäkään perintöilmoituksen tekemistä, mutta halutessaan perillinen voi tehdä sen joko suullisesti perintötuomioistuimelle, menettelystä vastaavalle notaarille tai mille tahansa kunnalliselle tuomioistuimelle tai kirjallisesti esittämällä perintötuomioistuimelle tai menettelystä vastaavalle notaarille perintöilmoituksen sisältävän oikeaksi todistetun asiakirjan. Perinnöstä luopumista koskevaa ilmoitusta tehtäessä tuomioistuimen tai notaarin on kerrottava tekijälle ilmoituksen seurauksista eli siitä, että tämä voi luopua perinnöstä vain omissa nimissään tai omissa ja jälkeläistensä nimissä.
Tuomioistuin keskeyttää perintöasioita koskevan menettelyn ja kehottaa osapuolia nostamaan yksityisoikeudellisen tai hallinnollisen kanteen, jos he riitauttavat seikat, joilla on vaikutusta heidän oikeuksiinsa, kuolinpesään tai testamentattuun omaisuuteen. Tuomioistuin kehottaa osapuolta, jonka oikeuksia se pitää vähemmän uskottavina, nostamaan kanteen. Vastaavasti tilanteessa, jossa osapuolilla on eriäviä näkemyksiä seikoista, joilla on vaikutusta testamentilla vahvistettuihin tai muihin oikeuksiin, tuomioistuin kehottaa osapuolia nostamaan kanteen mutta ei keskeytä perintöasioita koskevaa menettelyä.
Perintöasioita koskevan menettelyn päätteeksi tuomioistuin tai notaari tekee asiassa päätöksen. Koska perimys tulee Kroatiassa voimaan suoraan lain nojalla (ipso iure) perittävän kuolinhetkellä, perintöpäätös on luonteeltaan toteava. Päätöksessä nimetään henkilöt, joista on tullut perillisiä perittävän kuolinhetkellä, ja määritellään muiden henkilöiden oikeudet. Päätös, jonka sisällöstä säädetään perintölailla, sisältää seuraavat tiedot: perittävä (suku- ja etunimi, henkilötunnus, toisen vanhemman nimi, syntymäaika, kansalaisuus ja avioliittoa edeltänyt sukunimi, jos henkilö oli kuollessaan avioliitossa); kuolinpesä (kiinteä omaisuus ja sitä koskevat kiinteistörekisterin tiedot; irtain omaisuus ja muut oikeudet, jotka tuomioistuin on katsonut osaksi perintöä); perilliset (suku- ja etunimi, henkilötunnus, kotipaikka, suhde perittävään, onko kyseessä lakimääräinen perillinen vai testamenttiperillinen, ja jos perillisiä on useampi, kunkin perillisen perintöosa); perillisen oikeuksia koskevat rajoitukset tai rasitukset (sovelletaanko perimysoikeuteen jotakin ehtoa, aikarajoitusta tai ohjetta ja miten ja kenen hyväksi); henkilöt, joilla on oikeus testamenttisaantoon tai muuhun perintösaantoon (suku- ja etunimi, henkilötunnus ja kotipaikka), ja saannon tarkka kuvaus. Perintöpäätös toimitetaan kaikille perillisille ja testamentinsaajille sekä henkilöille, jotka ovat perintöasioita koskevan menettelyn aikana vedonneet oikeuksiinsa. Lainvoiman saatuaan päätös toimitetaan myös toimivaltaiselle veroviranomaiselle. Perintöpäätöksessä tuomari tai notaari ilmoittaa, että lainvoimaisen päätöksen sisältämät asiaankuuluvat tiedot on vietävä kiinteistörekisteriin kiinteistörekisterilain mukaisesti ja että tuomioistuimen, notaarin tai näiden määräyksestä kolmannen henkilön säilytettävänä ollut irtain omaisuus luovutetaan valtuutetuille henkilöille.
Tuomioistuin tai notaari voi ennen perintöpäätöksen tekemistä tehdä testamentinsaajan pyynnöstä erillisen päätöksen testamenttisaannosta edellyttäen, että perilliset eivät ole riitauttaneet sitä. Jos kuolinpesä on vain osittain riidaton, perinnöstä voidaan tehdä osittainen päätös, jossa vahvistetaan perilliset ja testamentinsaajat sekä se osa kuolinpesää, jota ei ole riitautettu.
Tuomioistuimen valtuuttaman notaarin perintöasiassa tekemään päätökseen voi hakea muutosta. Muutoshakemus toimitetaan notaarille kahdeksan päivän kuluessa siitä, kun päätös on annettu tiedoksi osapuolille, ja notaarin on toimitettava hakemus ja asiakirja-aineisto viipymättä toimivaltaiselle kunnalliselle tuomioistuimelle. Päätöksen muutoksenhakuasiassa tekee yksi ainoa tuomari. Tuomioistuin hylkää hakemukset, jotka on toimitettu määräajan umpeuduttua, jotka ovat epätäydellisiä tai joilta puuttuu käsiteltäväksi ottamisen edellytykset. Tehdessään päätöstä hakemuksesta, jolla haetaan muutosta notaarin tekemään päätökseen, tuomioistuin voi pitää päätöksen voimassa tai kumota sen kokonaan tai osittain. Jos päätös kumotaan (kokonaan tai osittain), tuomioistuin antaa itse ratkaisun päätöksen kumotusta osasta. Notaarin päätöksen kokonaan tai osittain kumoavasta tuomioistuimen päätöksestä ei voi valittaa. Muutoksenhakuasiassa tehty päätös annetaan tiedoksi osapuolille ja notaarille.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen perintöasiassa tekemään päätökseen voi hakea muutosta, ellei perintölaista muuta johdu. Muutosta on haettava 15 päivän kuluessa ensimmäisen oikeusasteen päätöksen tiedoksiannosta. Hakemus toimitetaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen, joka voi käsitellä riitautetun päätöksen uudestaan ja antaa uuden päätöksen edellyttäen, että hakemus on tehty määräajassa ja että uusi päätös ei loukkaa muiden henkilöiden päätökseen perustuvia oikeuksia. Jos ensimmäisen oikeusasteen tuomio–istuin ei käsittele päätöstä uudelleen, se lähettää muutoshakemuksen toisen asteen tuomio–istuimeen riippumatta siitä, onko hakemus tehty määräajassa. Yleensä toisen asteen tuomio–istuin käsittelee vain määräajassa toimitetut muutoshakemukset, mutta se voi ottaa käsiteltäväksi myös määräajan umpeuduttua toimitetun hakemuksen, kunhan riitautettuun päätökseen perustuvia muiden henkilöiden oikeuksia ei loukata.
Ylimääräiset muutoksenhakukeinot eivät ole sallittuja perintöasioita koskevassa menettelyssä.
Lakimääräiseksi tai testamenttiperilliseksi tulo tapahtuu lain nojalla perittävän kuolinhetkellä. Tuolloin perillinen saa perimysoikeuden ja vainajan jäämistö siirtyy lain nojalla hänelle, jolloin siitä tulee hänen perintönsä. Perinnön vastaanottamista koskevaa ilmoitusta ei vaadita. Perillisellä, joka ei halua perintöä, on oikeus luopua siitä ennen kuin päätös perintöasiassa on tehty ensimmäisessä oikeusasteessa.
Oikeus testamenttisaantoon syntyy sekin perittävän kuolinhetkellä.
Perintöasioita koskeva menettely, jossa määritetään vainajan perilliset, kuolinpesä sekä muut perillisille, testamentinsaajille ja muille henkilöille tulevat oikeudet, on kuvattu kysymykseen 6 annetussa vastauksessa.
Perilliset, jotka eivät ole luopuneet perinnöstä, ovat yhteisesti vastuussa perittävän veloista kukin oman perintöosuutensa arvoon asti.
Kiinteistörekisteriin merkitsemistä varten on toimitettava seuraavat asiakirjat sen kunnallisen tuomioistuimen kiinteistörekisteriosastolle, jonka toimialueella kiinteä omaisuus sijaitsee:
rekisteriin merkintää koskeva hakemus;
omistusoikeuden siirtävä asiakirja (eli omistusoikeuden oikeusperusta – myynti–sopimus, lahjoitusilmoitus, elatusapusopimus, perintöpäätös tms.) tai sen oikeaksi todistettu jäljennös;
todistus siirron saajan kansalaisuudesta (oikeaksi todistettu jäljennös passista tms.) tai todistus oikeussubjektin asemasta (ote yritysrekisteristä), jos siirron saaja on ulko–mainen oikeushenkilö;
valtakirja tai sen oikeaksi todistettu jäljennös, jos hakijalla on laillinen edustaja;
jos ulkomailla olevalla hakijalla ei ole laillista edustajaa, hänen on nimettävä itselleen Kroatiassa asuva laillinen edustaja asiakirjojen vastaanottamista varten;
maksutosite oikeudenkäyntikuluista (200 kunaa, otsake nro 16) ja leimaverosta (50 kunaa, otsake nro 15) oikeudenkäyntikuluista annetun lain (Zakon o sudskim pristojbama) mukaisesti (virallisen lehden nrot 74/95, 57/96, 137/02, 26/03, 125/11, 112/12 ja 157/13).
Kroatian lain mukaan jäämistölle ei ole pakko nimittää hoitajaa. Tämä johtuu siitä, että perimyksen alkaessa (eli silloin, kun perittävä kuolee tai julistetaan kuolleeksi) jäämistö siirtyy lain nojalla perillisille.
Lain mukaan perintötuomioistuin voi kuitenkin tietyissä tapauksissa nimittää jäämistölle väliaikaisen hoitajan. Näin toimitaan silloin, kun perilliset eivät ole tiedossa, perillisten olinpaikka ei ole tiedossa tai heihin ei muista syistä saada yhteyttä, sekä tarvittaessa muissa tilanteissa. Väliaikaisella jäämistön hoitajalla on valtuudet esiintyä oikeudessa kantajana tai vastaajana taikka periä tai maksaa velkoja perillisten nimissä sekä edustaa perillisiä. Tuomio–istuin voi tarvittaessa antaa jäämistön hoitajalle erityisiä oikeuksia ja velvollisuuksia. Se voi myös nimetä hoitajan jäämistölle, joka on vainajan velkojien pyynnöstä erotettu perillisten omaisuudesta.
Perilliset hallinnoivat jäämistöä lukuun ottamatta sen sitä osaa, joka on uskottu testamentin toimeenpanijalle tai jäämistön hoitajalle.
Testamentintekijä voi nimetä testamentissa yhden tai useamman testamentin toimeenpanijan. Testamentin toimeenpanijaksi nimetyn henkilön ei ole pakko ottaa tehtävää hoitaakseen. Toimeenpanijan tehtävät määritellään testamentissa. Jos testamentintekijän antamista ohjeista ei muuta johdu, testamentin toimeenpanija
hoitaa kuolinpesää ja toteuttaa sen säilyttämiseksi tarvittavat toimet perillisten nimissä ja lukuun,
hallinnoi kuolinpesää,
toteuttaa perillisten nimissä ja lukuun tarvittavat toimet velkojen ja testamenttisaantojen maksamiseksi.
Toimeenpanijan tehtävänä on myös huolehtia siitä, että testamentti pannaan toimeen sen tekijän tahdon mukaisesti.
Kroatian laissa jäämistölle ei yleensä nimetä hoitajaa. Tämä johtuu siitä, että perimyksen alkaessa (eli silloin, kun perittävä kuolee tai julistetaan kuolleeksi) jäämistö siirtyy lain nojalla perillisille. Perillisellä on hallinta- ja käyttöoikeus koko kuolinpesään. Jos perillisiä on useampi, heillä kaikilla on yhteisomistajina hallinta- ja käyttöoikeus koko kuolinpesään, kunnes päätös kunkin perillisen perintöosasta on tehty. Tämä ei kuitenkaan koske sellaista kuolinpesän osaa, joka on uskottu testamentin toimeenpanijan tai jäämistön hoitajan hallintaan.
Sen jälkeen kun päätös kunkin perillisen perintöosasta on saanut lainvoiman ja siihen asti kun pesä on selvitetty, perillisillä on yhdessä hallinta- ja käyttöoikeus yhteiseen omaisuuteen asiassa sovellettavien sääntöjen mukaisesti. Tämä ei kuitenkaan koske sellaista kuolinpesän osaa, joka on uskottu testamentin toimeenpanijan tai jäämistön hoitajan hallintaan.
Jos testamentille on nimetty toimeenpanija, tuomioistuin antaa hänelle tämän pyynnöstä viipymättä todistuksen toimeenpanijan asemasta ja valtuuksista. Todistuksen mukaan toimeenpanijan lausuntoihin on suhtauduttava ikään kuin ne olisivat testamentintekijän lausuntoja. Henkilö, joka on hyvässä uskossa toiminut tuomioistuimen todistuksella testamentin toimeenpanijaksi esittäytyneen henkilön lausuntojen mukaisesti, ei ole vastuussa perillisille mahdollisesti aiheutuvasta vahingosta. Jos tuomioistuin erottaa testamentin toimeenpanijan, tämän on viipymättä palautettava tuomioistuimelle asemaansa ja valtuuksiaan koskeva todistus. Muussa tapauksessa hän on vastuussa mahdollisesti aiheutuvasta vahingosta.
Perintöasioita koskevan menettelyn päätteeksi asiassa annetaan päätös. Päätöksessä nimetään henkilöt, joista on tullut perillisiä perittävän kuolinhetkellä, ja määritellään muiden henkilöiden oikeudet. Koska Kroatiassa perilliseksi tullaan lain nojalla, perillis(t)en määrittämisessä ei ole kysymys perimysoikeuden tai itse perinnön saamisesta (koska molemmat tapahtuivat jo perittävän kuolinhetkellä). Tarkoituksena on ainoastaan mahdollistaa perinnöstä johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien täytäntöönpano ja helpottaa sitä.
Lainvoimaisella perintöpäätöksellä vahvistetaan kuolinpesän omaisuus, perilliset, kunkin perillisen perintöosuus, perimysoikeuteen mahdollisesti kohdistuvat rajoitukset ja rasitukset ja niiden vaikutukset sekä mahdolliset oikeudet testamenttisaantoihin.
Lainvoimaisen perintöpäätöksen sisällön voi riitauttaa henkilö, jota päätöksen lainvoimaisuus ei perintölain nojalla sido. Tämä tapahtuu nostamalla siviilikanne niitä henkilöitä vastaan, joille aiheutuu etua sellaisen seikan perusteella, jonka todenperäisyyden kantaja kiistää.
Lainvoimainen perintöpäätös ei sido henkilöä, joka vetoaa oikeuteensa johonkin sellaiseen, joka on vahvistettu osaksi kuolinpesää, jos henkilö ei ole osallistunut perinnöstä järjestettyyn kuulemiseen osapuolena eikä häntä ole siihen henkilökohtaisesti ja asianmukaisesti kutsuttu. Päätös ei myöskään sido henkilöä, joka vetoaa perimysoikeuteen testamentin tai lain nojalla tai testamenttisaantoa koskevaan oikeuteen, jos henkilö ei ole osallistunut perinnöstä järjestettyyn kuulemiseen osapuolena eikä häntä ole siihen henkilökohtaisesti ja asian–mukaisesti kutsuttu.
Lainvoimainen päätös ei poikkeuksellisesti sido henkilöitä, jotka ovat osallistuneet perinnöstä järjestettyyn kuulemiseen osapuolena ja jotka on siihen asianmukaisesti kutsuttu, sellaisten oikeuksien osalta, jotka he saavat mahdollisesti myöhemmin löydetyn testamentin nojalla tai jotka vahvistetaan yksityisoikeudellisessa tai hallinnollisen kanteen (jonka vireillepanoa on heille suositeltu) käsittelyssä, sen jälkeen kun perintöasiaa koskeva päätös on saanut lainvoiman. Edellytyksenä tällöin on, että ehdot riita-asian uudelleen käsittelemiselle täyttyvät.

matches: tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin Tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin Tuomioistuin Tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin Tuomioistuin tuomioistuin Tuomioistuin Tuomioistuin Tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin Tuomioistuin Tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin


text:
Asia C-622/18
St Dalfour SAS ja
(Ennakkoratkaisupyyntö – Cour de cassation (ylin tuomioistuin, Ranska))
Ennakkoratkaisupyyntö – Jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentäminen – Tavaramerkin menettäminen tosiasiallisen käytön puuttumisen vuoksi – Tavaramerkin haltijan oikeus kieltää kolmatta osapuolta käyttämästä samaa tai samankaltaista merkkiä tavaramerkin menettämisen voimaantulopäivää edeltävällä ajanjaksolla
1. Voiko tavaramerkin haltija, joka ei ole koskaan hyödyntänyt kyseistä tavaramerkkiä ja jonka on julistettu menettäneen sitä koskevat oikeutensa, koska hän ei ole tosiasiallisesti käyttänyt tavaramerkkiä sen rekisteröinnin julkaisemisesta alkaneen viiden vuoden määräajan päättymiseen mennessä, nostaa loukkauskanteen ja vaatia korvausta vahingosta, joka sille väitetään aiheutuneen siitä, että kolmas osapuoli on ennen oikeuksien menettämisen voimaantulopäivää käyttänyt samoille tai samankaltaisille tavaroille tai palveluille samankaltaista merkkiä, joka on sekoitettavissa sen tavaramerkkiin?
2. Tämä on pääpiirteissään se kysymys, jonka Cour de cassation (ylin tuomioistuin, Ranska) esittää tämän ratkaisuehdotuksen kohteena olevassa ennakkoratkaisupyynnössään, joka koskee jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 22.10.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin N:o 2008/95/EY(2) 5 artiklan 1 kohdan b alakohtaa sekä 10 ja 12 artiklaa.
3. Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä AR ja toisaalta yhtiöt Cooper International Spirits LLC (jäljempänä Cooper International), Établissements Gabriel Boudier SA (jäljempänä Établissements Boudier) ja St Dalfour SAS (jäljempänä Dalfour) ja joka koskee väitettyjä rekisteröidyn ranskalaisen SAINT GERMAIN ‑tavaramerkin loukkauksia, jotka ovat tapahtuneet ennen kyseisen tavaramerkin menettämistä.
4. Direktiivin 2008/95 5 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
5. Direktiivin 2008/95 10 artiklan, jonka otsikko on ”Tavaramerkin käyttäminen”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos tavaramerkin haltija ei viiden vuoden kuluessa rekisteröintimenettelyn päättymisestä ole ottanut jäsenvaltiossa tavaramerkkiä tosiasialliseen käyttöön tavaroissa tai palveluissa, joita varten se on rekisteröity, tai jos tällainen käyttö on ollut viisi vuotta yhtäjaksoisesti keskeytyneenä eikä käyttämättä jättämiseen ole pätevää syytä, tavaramerkkiin sovelletaan tässä direktiivissä säädettyjä seuraamuksia.”
6. Direktiivin 2008/95 12 artiklan, jonka otsikko on ”Menettämisperusteet”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tavaramerkki on julistettava menetetyksi, jollei sitä viiden vuoden yhtäjaksoisen määräajan kuluessa ole otettu jäsenvaltiossa tosiasialliseen käyttöön tavaroissa tai palveluissa, joita varten se on rekisteröity, eikä hyväksyttävää syytä merkin käyttämättä jättämiseen ole.”
B Ranskan lainsäädäntö
7. Ranskan teollis- ja tekijänoikeuskoodeksin (code de la propriété intellectuelle) R. 712-23 §:ssä säädetään seuraavaa: ”Etenkin L. 712-4 ja L. 712-5 §:ää sovellettaessa tavaramerkin rekisteröintipäivänä pidetään: 1. ranskalaisten tavaramerkkien osalta Bulletin officiel de la propriété industrielle ‑lehden sen numeron päivää, jossa rekisteröinti on julkaistu”.
8. Teollis- ja tekijänoikeuskoodeksin L. 713-1 §:ssä säädetään seuraavaa: ”Tavaramerkin rekisteröinti antaa sen haltijalle omistusoikeuden kyseiseen tavaramerkkiin sillä yksilöityjen tavaroiden ja palvelujen osalta”.
9. Kyseisen koodeksin L. 713-2 §:ssä, jossa kielletään teot, joista Ranskan tavaramerkkioikeudessa käytetään nimitystä ”toisintamalla tapahtuva tavaramerkin loukkaus”, säädetään seuraavaa:
”Ilman tavaramerkin omistajan lupaa ovat kiellettyjä
a) tavaramerkin toisintaminen, käyttäminen tai kiinnittäminen, mikä koskee myös sitä tilannetta, että tavaramerkkiin lisätään sellaisia sanoja kuin ’menetelmä, tekotapa, järjestelmä, jäljitelmä, laji tai metodi’, sekä tavaramerkin toisinnon käyttäminen niitä samoja tavaroita tai palveluja varten, jotka yksilöidään rekisteröinnissä – –”.
10. Saman koodeksin L. 713-3 §:n b kohdassa, jonka kohteena sitä vastoin ovat ”jäljittelemällä tapahtuvan tavaramerkin loukkauksen” ryhmään kuuluvat teot, säädetään seuraavaa: ” Ilman tavaramerkin haltijan lupaa ovat kiellettyjä – – tavaramerkin jäljittely ja jäljitellyn tavaramerkin käyttö sellaisia tavaroita tai palveluita varten, jotka ovat samoja tai samankaltaisia kuin tavarat tai palvelut, jotka yksilöidään rekisteröinnissä, jos siitä voi aiheutua yleisön keskuudessa sekaannusvaara”.
11. Lisäksi kyseisen koodeksin L. 714-5 §:n ensimmäisessä momentissa säädetään seuraavaa:
”Tavaramerkin haltija menettää oikeutensa, jos se ei ilman perusteltua syytä ole viiden vuoden keskeytymättömän ajanjakson ajan tosiasiallisesti käyttänyt tavaramerkkiään niitä tavaroita ja palveluja varten, jotka yksilöidään rekisteröinnissä.”
12. Kyseisen pykälän viimeisessä momentissa säädetään seuraavaa: ”Oikeuksien menetys tulee voimaan tämän pykälän ensimmäisessä momentissa säädetyn viiden vuoden määräajan päättyessä. Sillä on absoluuttinen vaikutus”.
II Pääasia, ennakkoratkaisukysymys ja menettely unionin tuomioistuimessa
13. Pääasian valittajana oleva AR oli sen ranskalaisen sana- ja kuviomerkin SAINT GERMAIN haltija, jota koskeva hakemus jätettiin 5.12.2005 ja jonka rekisteröinti julkaistiin 12.5.2006 etenkin tuotteita ”alkoholijuomat (paitsi oluet), siiderit, digestiivit, viini ja väkevät alkoholijuomat, alkoholiuutteet tai ‑esanssit” (jäljempänä pääasiassa kyseessä olevat tavarat) varten.
14. Kun AR oli saanut tietoonsa, että Yhdysvaltoihin sijoittautunut Cooper International myi nimellä St-Germain seljankukkalikööriä, jota valmistivat Dalfour ja tämän alihankkija Établissements Boudier, se nosti 8.6.2012 tribunal de grande instance de Paris’ssa (Pariisin alioikeus, Ranska) näitä kolmea yhtiötä (jäljempänä yhdessä pääasian vastapuolet) vastaan kanteen tavaramerkin loukkaamisesta toisintamalla tai toissijaisesti jäljittelemällä.
15. Samanaikaisessa, Yhdysvaltain oikeuden mukaan perustetun Osez vous ? International Spirits LLC ‑yhtiön(3) vireille panemassa asiassa tribunal de grande instance de Nanterre (Nantesin alioikeus, Ranska) totesi 28.2.2013 antamallaan tuomiolla, että AR ei ollut osoittanut, että ranskalaista tavaramerkkiä SAINT GERMAIN olisi tosiasiallisesti käytetty sitä koskevan hakemuksen jättämisen jälkeen, ja julisti AR:n kyseistä tavaramerkkiä koskevat oikeudet pääasiassa kyseessä olevien tavaroiden osalta menetetyiksi 13.5.2011 alkaen, jolloin viiden vuoden määräaika tavaramerkin rekisteröinnin julkaisupäivästä oli päättynyt. Tämä tuomio pysytettiin 11.2.2014 annetulla cour d’appel de Versaillesin (Versailles’n ylioikeus, Ranska) tuomiolla, josta ei valitettu ja joka näin ollen tuli lainvoimaiseksi.
16. Tribunal de grande instance de Paris’ssa AR piti voimassa tavaramerkin loukkausta koskevat vaatimuksensa siltä ajanjaksolta, jolta loukkaus ei ollut vanhentunut ja joka edelsi oikeuksien menetystä, eli 8.6.2009 ja 13.5.2011 väliseltä ajalta.
17. Kyseinen tuomioistuin totesi, että kyseessä olevaa tavaramerkkiä ei sitä koskevan hakemuksen jättämisen jälkeen ollut hyödynnetty lainkaan, ja hylkäsi 16.1.2015 antamallaan tuomiolla (jäljempänä tribunal de grande instance de Paris’n tuomio) kaikki AR:n vaatimukset.
18. Cour d’appel de Paris (Ranska) pysytti kyseisen tuomion 13.9.2016 antamallaan tuomiolla (jäljempänä cour d’appel de Paris’n tuomio). Kyseisten merkkien välisten eroavaisuuksien perusteella cour d’appel de Paris katsoi, että AR:n väittämää tavaramerkin loukkausta voitiin tarkastella ainoastaan teollis- ja tekijänoikeuskoodeksin L. 713-3 §:n valossa eli jäljittelemällä tapahtuvana tavaramerkin loukkauksena ja että se, että katsottaisiin, että yleisön keskuudessa on sekaannusvaara, edellyttää, että tavaramerkkiä, johon asiassa vedotaan, on hyödynnetty siten, että se on ollut kosketuksissa kuluttajiin. Tältä osin cour d’appel de Paris muistutti ensinnäkin, että tribunal de grande instance de Nanterre, jonka päätöksen cour d’appel de Versailles hyväksyi, julisti AR:n pääasiassa kyseessä olevaa tavaramerkkiä koskevat oikeudet osittain menetetyiksi sen vuoksi, että sitä ei ollut tosiasiallisesti käytetty. Tutkittuaan AR:n asian käsittelyssä esittämät asiakirjat cour d’appel de Paris totesi toiseksi, että AR ei ollut pystynyt todistamaan, että hänen tavaramerkkiään olisi tosiasiallisesti hyödynnetty. Näin ollen cour d’appel de Paris päätteli, että AR ei voinut tehokkaasti vedota kyseisen tavaramerkin alkuperän takaamistehtävän loukkaamiseen, koska kyseistä tavaramerkkiä ei ollut saatettu kosketuksiin kuluttajien kanssa,(4) eikä myöskään tavaramerkin perusteella saadun hyödyntämiseen liittyvän yksinoikeuden loukkaamiseen.(5)
19. AR teki 21.12.2016 cour d’appel de Paris’n tuomiosta kassaatiovalituksen. Valituksensa tueksi AR esittää, että teollis- ja tekijänoikeuskoodeksin L. 713-3 ja L. 714-5 §:ää on rikottu. AR arvostelee cour d’appel de Paris’ta siitä, että tämä hylkäsi hänen loukkausvaateensa, vaikka tavaramerkkinsä rekisteröinnin jälkeisen viiden vuoden ajanjakson aikana hänellä oli oikeus kieltää kolmansia osapuolia käyttämästä elinkeinotoiminnassa samaa tai samankaltaista merkkiä, joka saattaa loukata mainitun tavaramerkin tehtäviä, tarvitsematta osoittaa kyseisen tavaramerkin tosiasiallista käyttöä ja osoittamatta siten, että sitä olisi tosiasiallisesti hyödynnetty. AR tuo esiin, että koska tavaramerkkiä koskevan yksinoikeuden kohteen määrittelee juuri rekisteröinti, teollis- ja tekijänoikeuskoodeksin L. 713-3 §:ssä tarkoitettua sekaannusvaaraa on arvioitava abstraktisti suhteessa tavaramerkin, johon vedotaan ja jota mahdollisesti ei ole hyödynnetty, rekisteröinnin kohteeseen eikä konkreettiseen markkinatilanteeseen ja että sekaannusvaara voi siten olla olemassa ja tavaramerkin loukkaus voi siis olla ilmeinen sellaisen tavaramerkin yhteydessä, jota ei ole hyödynnetty ja jota kuluttajat eivät näin ollen tunne. Lisäksi AR tuo esille, että suojatun tavaramerkin tosiasiallinen hyödyntäminen ei ole tarpeen sen selvittämiseksi, hoitaako tavaramerkki tehtävänsä, vaan riittää, että riidanalainen merkki loukkaa tavaramerkin ”potentiaalisia” tehtäviä, ja että loukkauksia on aina arvioitu loukkaavan merkin käytön eikä rekisteröidyn merkin käytön perusteella.
20. Pääasian vastapuolet puolestaan väittävät, että merkin käyttö voi loukata tavaramerkin haltijan yksinoikeutta vain, jos se vaarantaa jonkin tavaramerkin tehtävistä, että tavaramerkki hoitaa keskeisen tehtävänsä vain, jos sen haltija tosiasiallisesti hyödyntää sitä niiden tavaroiden tai palvelujen kaupallisen alkuperän osoittamiseen, jotka yksilöidään tavaramerkin rekisteröinnissä, ja että ellei tavaramerkin haltija hyödynnä tavaramerkkiään sen keskeisen tehtävän mukaisesti, se ei voi valittaa kyseisen tehtävän loukkauksesta tai loukkauksen vaarasta. Ne tuovat esiin, että koska tavaramerkin haltija ei käytä tavaramerkkiään tavaroidensa erottamiseen, ei ole mitään vaaraa siitä, että yleisö päätyisi vähimmässäkään määrin yhdistämään mainitut tavarat sellaisen kolmannen osapuolen tavaroihin, joka käyttäisi samankaltaista merkkiä, ja voisi erehtyä kyseessä olevien tavaroiden alkuperästä. Näiden yhtiöiden mukaan tavaramerkkioikeuden tavoitteesta poikettaisiin eikä se enää toimisi olennaisena osana vääristymättömän kilpailun järjestelmää, jos pitäisi hyväksyä, että se, joka on tyytynyt jättämään tavaramerkistä hakemuksen hyödyntämättä tavaramerkkiä lainkaan, voisi varata mahdollisuuden vaatia vahingonkorvauksia kolmansilta osapuolilta, jotka hyödyntävät samankaltaisia merkkejä. Tämä merkitsisi, että tavaramerkin haltijalle myönnettäisiin täysin perusteeton kilpailuetu.
21. Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin päättelee, että koska kassaatioperuste koskee teollis- ja tekijänoikeuskoodeksin L. 713-3 §:n rikkomista, AR ei arvostele cour d’appel de Paris’n tuomiota siitä, että se tutki loukkauksen vain kyseisen pykälän valossa, jossa edellytetään sen toteennäyttämistä, että yleisön keskuudessa on sekaannusvaara, jotta voitaisiin puhua tavaramerkin loukkauksesta.(6) Kyseinen tuomioistuin viittaa tuomioon 18.6.2009, L’Oréal ym. (C-487/07, EU:C:2009:378, 58 ja 59 kohta) ja katsoo, että kun arvioitavana on jäljittelemällä tapahtunut loukkaus, on tutkittava ainoastaan se loukkaus, joka tavaramerkin keskeiselle tehtävälle väitetään tällaisen sekaannusvaaran vuoksi aiheutuneen.
22. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin muistuttaa, että tuomiossa 21.12.2016, Länsförsäkringar (C-654/15, EU:C:2016:998, jäljempänä tuomio Länsförsäkringar), unionin tuomioistuin lausui asetuksen N:o 207/2009(7) 9 artiklan 1 kohdan b alakohdan tulkinnasta ja katsoi tältä osin, että EU-tavaramerkin rekisteröinnin jälkeisen viiden vuoden ajanjakson aikana sen haltija voi, kun on olemassa sekaannusvaara, kieltää kolmansia osapuolia käyttämästä elinkeinotoiminnassa merkkiä, joka on sama tai samankaltainen kuin sen tavaramerkki, kaikkia niitä tavaroita tai palveluja varten, jotka ovat samoja tai samankaltaisia kuin ne tavarat ja palvelut, joita varten kyseinen tavaramerkki on rekisteröity, tarvitsematta osoittaa kyseisen tavaramerkin tosiasiallista käyttöä kyseisiä tavaroita tai palveluita varten. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa, että mainitussa tuomiossa valittua tulkintaa voidaan soveltaa direktiivin 2008/95 5 artiklan 1 kohdan b alakohtaan näiden kahden säännöksen tekstien samankaltaisuuden vuoksi, mutta korostaa toisaalta myös, että unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi kyseisessä tuomiossa saatettu tilanne, jossa viiden vuoden ajanjakso ei ollut vielä päättynyt ja jossa tosiasiallisen käytön puuttumiseen perustuvaa menettämisvaatimusta ei lähtökohtaisesti ollut voitu esittää, ei ole sama kuin nyt käsiteltävässä asiassa. Jälkimmäisessä on kyse siitä, voiko se, joka ei ole koskaan hyödyntänyt tavaramerkkiään ja on menettänyt sitä koskevat oikeutensa viiden vuoden määräajan päättyessä, valittaa siitä, että sen tavaramerkin keskeistä tehtävää on loukattu ja että sille on aiheutunut vahinkoa, koska kolmas osapuoli on käyttänyt samaa tai samankaltaista merkkiä tavaramerkin rekisteröinnin jälkeisen viiden vuoden ajanjakson aikana, ja vaatia vahingonkorvauksia.
23. Tämä on se asiayhteys, jossa Cour de cassation lykkäsi 26.9.2018 tekemällään päätöksellä asian käsittelyä ja esitti unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [direktiivin 2008/95] 5 artiklan 1 kohdan b alakohtaa sekä 10 ja 12 artiklaa tulkittava siten, että haltija, joka ei ole koskaan hyödyntänyt tavaramerkkiään ja joka on menettänyt oikeutensa siihen sen rekisteröinnin julkaisemisesta alkaneen viiden vuoden määräajan päättyessä, voi saada korvausta loukkauksen aiheuttamasta vahingosta vetoamalla tavaramerkkinsä keskeisen tehtävän loukkaukseen, jonka on aiheuttanut se, että kolmas osapuoli on ennen oikeuksien menettämisen voimaantulopäivää käyttänyt kyseisen tavaramerkin kanssa samankaltaista merkkiä sellaisia tavaroita tai palveluita varten, jotka ovat samoja tai samankaltaisia kuin ne, joita varten kyseinen tavaramerkki on rekisteröity?”
24. Tässä ratkaisuehdotuksessa käsiteltävässä asiassa kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet AR, Cooper International (yhdessä Dalfourin kanssa), Établissements Boudier, Ranskan hallitus sekä Euroopan komissio. Nämä osapuolet esittivät suullisia huomautuksia unionin tuomioistuimessa 12.6.2019 pidetyssä istunnossa.
A Tavaramerkin menettämistä koskeva järjestelmä ja sen tarkoitus
25. Euroopan unionin tavaramerkkijärjestelmän tavoin myös jäsenvaltioiden yhdenmukaistettu tavaramerkkioikeus perustuu yksinoikeuksien myöntämiseen ainoastaan sellaisten erottamiskykyisten tunnusten haltijoille, jotka on tarkoitettu käytettäviksi kaupankäynnissä ja siis olemaan markkinoilla.
26. Kuten unionin tuomioistuin näet on tuomiossaan 19.12.2012, Leno Merken (C-149/11, EU:C:2012:816, 32 kohta) täsmentänyt, direktiivin 2008/95 johdanto-osan 9 perustelukappaleesta(8) ilmenee, että unionin lainsäätäjä on pyrkinyt asettamaan kansalliseen tavaramerkkiin liittyvien oikeuksien säilymisen edellytykseksi sen tosiasiallisen käytön.
27. Tämän käyttöä koskevan edellytyksen tarkoituksena on yhtäältä varmistaa, että rekisteröity tavaramerkki hoitaa erottamistehtävänsä konkreettisesti eikä vain potentiaalisesti, ja toisaalta sillä on kilpailun edistämistä koskevia tavoitteita.
28. Käyttämätön tavaramerkki voi näet estää kilpailua ”rajoittamalla niiden merkkien valikoimaa, jotka muut voivat rekisteröidä tavaramerkeiksi, ja epäämällä kilpailijoilta mahdollisuuden käyttää tätä tavaramerkkiä tai samankaltaista tavaramerkkiä, kun ne laskevat sisämarkkinoille tavaroita tai palveluja, jotka ovat samoja tai samankaltaisia kuin ne, jotka kyseinen tavaramerkki kattaa”.(9)
29. Samoista syistä tavaramerkin (kansallisen tai EU-tavaramerkin) käyttämättä jättäminen voi myös rajoittaa tavaroiden vapaata liikkuvuutta ja palveluiden tarjoamisen vapautta.(10) Tavaramerkin käyttöä koskeva edellytys palvelee siis niin ikään sisämarkkinoiden toteuttamistavoitteita.
30. Sekä jäsenvaltioiden tavaramerkkioikeuden yhdenmukaistamisdirektiiveissä että peräkkäisissä EU-tavaramerkkiä sääntelevissä asetuksissa on näin ollen säädetty, että vaikka (kansallista ja EU-) tavaramerkkiä koskevien oikeuksien saamisen ainoana muodollisena edellytyksenä onkin rekisteröinti,(11) kyseisten oikeuksien säilyttäminen on mahdollista vain, jos merkkiä ”käytetään tosiasiallisesti” elinkeinotoiminnassa.(12)
31. Direktiivin 2008/95 12 artiklan 1 kohdassa,(13) jossa säädetään tavaramerkkiä koskevien oikeuksien menettämisestä, jos tavaramerkkiä ei ole tosiasiallisesti käytetty niitä tavaroita tai palveluja varten, joita varten se on rekisteröity, pyritään varmistamaan, että rekisteröintiin sidottua yksinoikeutta voidaan käyttää ainoastaan niiden merkkien osalta, jotka tosiasiallisesti täyttävät erottamistehtävänsä, ja että vain tosiasiallisesti hyödynnetyt tavaramerkit pysyvät kansallisissa tavaramerkkirekistereissä.
32. Direktiivin 2008/95 12 artiklan 1 kohdassa säädetty menetys tapahtuu, mikäli tavaramerkkiä ei ole viiteen vuoteen käytetty.
33. Direktiivin 2008/95 10 artiklan 1 kohdassa erotetaan tältä osin tapaus, jossa tavaramerkkiä ei ole tosiasiallisesti käytetty viiden vuoden kuluessa sen rekisteröinnistä, tapauksesta, jossa tällainen käyttö on aloitettu mutta se on ollut viisi vuotta yhtäjaksoisesti keskeytyneenä. Tässä ratkaisuehdotuksessa käsiteltävä asia koskee vain ensimmäistä näistä tapauksista, ja sen vuoksi viittaan tässä ratkaisuehdotuksessa jatkossa vain tähän perusteeseen tavaramerkin menettämiselle sen käyttämättömyyden vuoksi.
B Tavaramerkkiä koskevaan yksinoikeuteen vetoaminen loukkauskanteessa
34. Rekisteröidyn tavaramerkin suoja varmistetaan myöntämällä sen haltijalle yksinoikeus, jota vastaa kolmansien osapuolien (joille ei ole annettu lupaa) velvollisuus olla käyttämättä tavaramerkkiä (luvattomasti). Tämä poissulkemisoikeus (ius excludendi) ei kuitenkaan ole ehdoton.
35. Poissulkemisoikeuden kohteena on yhtäältä tavaramerkin haltijan (tai kolmansien osapuolien, joille haltija on antanut luvan) toiminta tavaroiden tai palvelujen tuotannossa ja jakelussa ja se koskee näin ollen tavaramerkin käyttöä eikä tavaramerkkiä sinänsä, mikä estää tulkitsemasta tämän teollis- ja tekijänoikeuden antamia oikeuksia klassisiksi omistusoikeuksiksi.(14)
36. Toisaalta sitä voidaan käyttää vain silloin, kun jonkin direktiivin 2008/95 5 artiklassa mainitun tilanteen tunnusmerkit täyttyvät,(15) mikä edellyttää, että rekisteröidyn tavaramerkin kanssa saman tai samankaltaisen merkin lainvastainen käyttö sekä tavaramerkin haltijan suojatuille eduille aiheutuneen (selvän) vahingon olemassaolo osoitetaan.(16)
37. Euroopan unionin tasolla yhdenmukaistetussa tavaramerkkioikeudessa loukkauskanteen kohdetta on laajennettu yli tyypillisen tapauksen, jossa on kyse tavaramerkin erottamistehtävän loukkauksesta,(17) jossa tavaramerkin haltijan etujen loukkaamisen lisäksi yleisölle aiheutuu vahinko sen osto- ja kulutusvalintoihin liittyvän harhaanjohtamisvaaran muodossa.(18)
38. Oikeuskäytännössä on loukkauskanteen antaman suojan ulottuvuuden rajaamisen osalta viitattu kyseisen tavaramerkin oikeudellisesti tunnustettuihin ja suojattuihin tehtäviin, joita ovat keskeinen alkuperän osoittamistehtävä ja sen lisäksi tiedottamiseen, investointiin, mainontaan ja laadun takaamiseen liittyvät tehtävät.(19)
1. Onko loukkausta arvioitava abstraktisti vai konkreettisesti?
39. Loukkauskanteen piirteitä tarkasteltaessa esille tulevista kysymyksistä yksi, josta keskusteltiin runsaasti sekä suullisessa että kirjallisessa käsittelyssä unionin tuomioistuimessa, koskee sitä, vaatiiko loukkauksen olemassaolon selvittäminen abstrakteja vai konkreettisia arviointeja. Otetaanko kyseisissä arvioinneissa huomioon vain tavaramerkin rekisteröinnistä johtuvat seikat, eli merkki sellaisena kuin sitä on haettu rekisteröitäväksi sekä rekisteröintihakemuksessa yksilöidyt tavarat ja palvelut, vai onko otettava huomioon myös muita, rekisteröintiin liittyvien seikkojen ulkopuolisia seikkoja?
40. Siihen nähden, että tavaramerkin perusteella saatu yksinoikeus ei ole luonteeltaan ehdoton, kuten edellä on täsmennetty, oikeuskäytännössä on yleensä johdonmukaisesti suosittu loukkauksen tunnusmerkkien konkreettista arviointia, jossa otetaan huomioon etenkin kolmannen osapuolen, jolle ei ole annettu lupaa, loukkaavaksi väitetyn merkin tosiasialliset käyttötavat(20) sekä kaikki kyseiseen käyttöön liittyvät olosuhteet.(21) Tällaisella lähestymistavalla voidaan yhtäältä täsmentää toisen henkilön tavaramerkin laillisen ja lainvastaisen käytön rajoja(22) ja toisaalta arvioida tavaramerkin haltijalle aiheutunut vahinko suhteessa loukatun tavaramerkin tehtävään.(23)
41. Silloin, kun loukkauskanteen kohteena on – kuten pääasiassa – direktiivin 2008/95 5 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettu tilanne, jonka edellytyksenä on, että riitautetuilla toimilla loukataan rekisteröidyn tavaramerkin erottamistehtävää aiheuttamalla yleisön keskuudessa sekaannusvaara,(24) loukkauksen tunnusmerkkejä arvioidaan pitkälti konkreettisesti, koska arvioinnissa on keskeisessä asemassa se, kuinka kohdeyleisö mieltää asian.
42. Arvioitaessa kyseisten merkkien samankaltaisuutta ja niiden kattamien tavaroiden tai palveluiden samankaltaisuutta sekä arvioitaessa sekaannusvaaraa kokonaisuudessaan on siis otettava huomioon rekisteröinnistä johtuvien seikkojen ohella tekijöitä, jotka liittyvät erityisesti rekisteröidyn aikaisemman tavaramerkin kaupallisen hyödyntämisen laajuuteen sekä sen kaupan pitämisen tapoihin. Näiden tekijöiden avulla voidaan etenkin painottaa eri näkökohtia merkkien ja tavaroiden tai palvelujen vertailussa sekä mukauttaa mainitulle tavaramerkille myönnettävän suojan tasoa sen mukaan, miten hyvin yleisö tuntee sen markkinoilla.(25)
43. Vaikka rekisteröidyn tavaramerkin markkinoilla hyödyntämiseen liittyvät tekijät voivatkin vaikuttaa direktiivin 2008/95 5 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun sekaannusvaaran arviointiin siten, että niiden perusteella kyseisen tavaramerkin suojaa laajennetaan verrattuna suojaan, joka seuraisi pelkkiin rekisteröinnistä johtuviin seikkoihin perustuvasta abstraktista arvioinnista,(26) päinvastoin ei mielestäni kuitenkaan ole sallittua tehdä.
44. Tavaramerkin menettämisen seurauksia lukuun ottamatta rekisteröidyn tavaramerkin kaupallisen hyödyntämisen tapoihin ei voida vedota rekisteröinnistä johtuvan tavaramerkin suojan ulottuvuuden rajoittamiseksi saati tällaisen suojan poistamiseksi.
45. Juuri tavaramerkin rekisteröinti näet luo direktiivin 2008/95 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun yksinoikeuden. Kyseisen rekisteröinnin kohteena olevan merkin kaupallinen hyödyntäminen ei ole mainitun oikeuden saamisen tunnusmerkki eikä täydennä sen saamista. Kuten olen jo edellä maininnut, kyseisellä hyödyntämisellä vain pidetään yllä haltijan rekisteröityä tavaramerkkiä koskevia oikeuksia siten, että hän välttää tavaramerkin menettämisen.(27)
46. On kuitenkin syytä korostaa, että vaikka tavaramerkin käyttö ei olekaan edellytys direktiivin 2008/95 5 artiklan 1 kohdassa tunnustetun yksinoikeuden saamiselle, sitä edellytetään sitä vastoin, jotta tavaramerkki hoitaisi keskeisen tehtävän, jota varten kyseinen oikeus annetaan sen haltijalle ja jolla ”taataan kuluttajalle tai loppukäyttäjälle se, että tavaramerkillä varustetulla tavaralla tai palvelulla on tietty alkuperä, mahdollistamalla se, että kuluttaja tai loppukäyttäjä voi erottaa ilman sekaannuksen mahdollisuutta kyseisen tavaran tai palvelun muualta peräisin olevista tavaroista ja palveluista”.(28) Tämä tehtävä voi kuitenkin luonnollisestikin hoitua vain, jos tavaramerkkiä käytetään markkinoilla.
47. En näin ollen yhdy komission väitteeseen, jonka mukaan tavaramerkki alkaa hoitaa alkuperän osoittamistehtävänsä juuri rekisteröinnistä alkaen.
48. On tosin niin, että rekisteröinnin myötä oikeusjärjestyksessä tunnustetaan rekisteröitäviksi haetulle merkille ”kyky” ilmaista kaupankäynnissä niiden tavaroiden tai palvelujen kaupallista alkuperää, joita varten se on rekisteröity, ja erottaa ne alkuperältään toisenlaisista tavaroista tai palveluista. Kyseessä on kuitenkin vain arvio merkin soveltuvuudesta tavaramerkin keskeisen tehtävän täyttämiseen. Jotta tällainen tehtävä tosiasiallisesti täyttyisi, merkkiä on käytettävä markkinoilla ja sen on oltava kosketuksissa yleisön kanssa.(29)
49. Edellä esitettyjen näkökohtien perusteella päättelen, että sekaannusvaaran arvioinnissa, joka on tehtävä sovellettaessa direktiivin 2008/95 5 artiklan 1 kohdan b alakohtaa, otetaan huomioon aikaisemman tavaramerkin osalta sekä abstraktit, kyseisen tavaramerkin rekisteröinnistä johtuvat seikat että konkreettiset, kyseisen tavaramerkin käyttöön liittyvät seikat siten, että ensin mainittujen avulla määritetään mainitulle tavaramerkille tunnustettava vähimmäistason suoja ja jälkimmäiset saattavat antaa aihetta laajentaa kyseistä suojaa.
2. Ennakkoratkaisukysymyksen sanamuodon uudelleenmäärittely
50. Edellä esitetystä huolimatta sekaannusvaaran arvioinnin abstraktiuden tai konkreettisuuden pohdinnalla on mielestäni vain rajallinen merkitys sen kannalta, miten Cour de cassationin esittämään kysymykseen on syytä vastata.
51. Pääasiassa kyseessä oleva menettely, jossa väitetään olevan kyse loukkauksista, tapahtui näet ajanjaksolla, jolla AR:n tavaramerkin rekisteröinnin julkaisemisesta alkanut viiden vuoden määräaika ei ollut päättynyt eikä tavaramerkkiä näin ollen ollut vielä menetetty.
52. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kuitenkin muistuttaa, unionin tuomioistuin on tuomiossa Länsförsäkringar lausunut asetuksen N:o 207/2009 15 artiklan 1 kohdan ja 51 artiklan 1 kohdan a alakohdan, joiden sisältö on pääosin sama kuin direktiivin 2008/95 10 ja 12 artiklan sisältö, tulkinnasta ja katsonut, että EU-tavaramerkin rekisteröinnin jälkeisen viiden vuoden ajanjakson aikana kyseisen tavaramerkin haltija voi vedota kyseisen tavaramerkin perusteella saatuun kyseisen asetuksen 9 artiklan 1 kohdan(30) mukaiseen yksinoikeuteen kaikkien niiden tavaroiden ja palvelujen osalta, joita varten se on rekisteröity, tarvitsematta osoittaa sen tosiasiallista käyttöä.
53. Unionin tuomioistuin on siten selvästi määritellyt periaatteen, jota voidaan soveltaa myös yhdenmukaistetussa tavaramerkkioikeudessa ja jonka mukaan on niin, että viiden vuoden kuluessa tavaramerin rekisteröinnistä – ja ellei tavaramerkin haltija tosiasiallisesti käytä tavaramerkkiä – sekaannusvaaran olemassaolon edellytyksiä on loukkauskanteen ja etenkin jäljittelemällä tapahtuvaa loukkausta koskevan kanteen yhteydessä arvioitava abstraktisti eli ainoastaan tavaramerkin rekisteröinnistä johtuvien seikkojen perusteella.(31)
54. Tuomio Länsförsäkringar mitätöi siis lähtökohdan, josta lähdettiin sekä tribunal de grande instance de Paris’n tuomiossa että cour d’appel de Paris’n tuomiossa, josta AR teki pääasian menettelyn kohteena olevan kassaatiovalituksensa, ja jonka mukaan jäljittelemällä tapahtuvaa loukkausta koskevan kanteen yhteydessä sekaannusvaaran, siltä osin kuin se edellyttää tavaramerkin keskeisen tehtävän loukkausta, tutkiminen on aina toteutettava konkreettisesti.(32)
55. Kuten Cour de cassation itsekin toteaa, tästä seuraa, että kysymys, jonka kyseisen tuomioistuimen on ratkaistava, ei ole se, onko AR:n pääasian vastapuolia vastaan nostaman loukkauskanteen edellytyksenä olevaa sekaannusvaaraa pääasian olosuhteissa arvioitava abstraktisti vai konkreettisesti, vaan sitä edeltävä kysymys siitä, onko AR:llä sen jälkeenkin, kun hänen on julistettu menettäneen tavaramerkkiään koskevat oikeutensa, oikeus nostaa pääasian vastapuolia vastaan loukkauskanne toimista, joita näiden väitetään tehneen viiden vuoden kuluessa tavaramerkin rekisteröinnistä.
56. Jos tähän kysymykseen vastattaisiin myöntävästi, sekaannusvaaraa, joka on edellytys sille, että tällaiset tavaramerkin menettämistä edeltävät toimet määriteltäisiin loukkaukseksi, olisi tilanteessa, jossa aikaisempaa tavaramerkkiä ei ole lainkaan hyödynnetty kaupallisesti, arvioitava tuomion Länsförsäkringar mukaisesti abstraktisti eli pelkästään kyseisen tavaramerkin rekisteröinnin perusteella.
C Tavaramerkin menetys ja asiavaltuus loukkauskanteen nostamiseen
57. Ennen kuin ryhdytään tarkastelemaan Cour de cassationin esittämää kysymystä sellaisena kuin se on täsmennetty tämän ratkaisuehdotuksen 55 kohdassa, on syytä huomata, että vastaus siihen ei riipu sen enempää siitä, onko tapahtunut aikaisemman tavaramerkin keskeisen tehtävän todellinen ja välitön loukkaus, kuin siitäkään, osoitetaanko, että kyseisen tavaramerkin haltijalle on aiheutunut vahinkoa.
58. Vaikka onkin näet yhtäältä niin, että – kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin muistuttaa – yhteisöjen tuomioistuin täsmensi tuomiossa 18.6.2009, L’Oréal ym. (C-487/07, EU:C:2009:378, 59 kohta), että direktiivin 2008/95 5 artiklan 1 kohdan b alakohdassa annettu suoja edellyttää tavaramerkin keskeisen tehtävän loukkauksen mahdollisuutta,(33) tuomiosta Länsförsäkringar ilmenee, että tavaramerkin rekisteröinnin jälkeisen viiden vuoden ajanjakson aikana tämän loukkauksen on ymmärrettävä kohdistuvan aikaisemman tavaramerkin käyttämättä jääneeseen ”erottamiskykyyn” eikä siinä siis oteta huomioon sitä, että kyseistä tavaramerkkiä ei vielä ole saatettu yleisön tietoon.
59. Toisaalta on niin, että kuten komissio kirjallisissa huomautuksissaan aivan oikein korostaa, kysymys tavaramerkin haltijan asiavaltuudesta loukkauskanteen nostamiseen korvauksen saamiseksi vahingosta, jonka väitetään aiheutuneen sellaisen merkin käytöstä, joka on sekoitettavissa hänen tavaramerkkiinsä, on erillinen siitä kysymyksestä, onko kyseinen käyttö voinut konkreettisesti aiheuttaa väitetyt vahingot. Toisin sanoen vahingon olemassaolo ei ole edellytys asiavaltuudelle loukkauskanteen nostamiseen, vaan se on tällaisen kanteen yhteydessä esitettävän korvausvaatimuksen aineellinen edellytys.
60. Cour de cassationin esittämään kysymykseen vastaamiseksi on näin ollen siirrettävä huomio niistä loukkauksista, joita pääasian vastapuolien loukkaaviksi väitetyt toimet ovat saattaneet aiheuttaa aikaisemman tavaramerkin tehtäville ja sen haltijan eduille, siihen tilanteeseen, jossa tavaramerkin haltija on ollut silloin, kun hän nosti loukkauskanteen.
61. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että kyseisen vaatimuksen esittämisajankohtana AR oli menettänyt tavaramerkkiänsä koskevat oikeutensa.(34)
62. Pääasian asiakirja-aineistosta näet ilmenee, että AR haastoi pääasian vastapuolet oikeuteen 8. ja 11.6.2012 päivätyillä asiakirjoilla. Direktiivin 2008/95 10 artiklassa säädetty viiden vuoden määräaika SAINT GERMAIN ‑tavaramerkin rekisteröinnistä puolestaan päättyi 13.5.2011.
63. Vaikka onkin totta, että tribunal de grande instance de Nanterre julisti tavaramerkin menetetyksi vasta 28.2.2013 tuomiolla, joka tuli lainvoimaiseksi cour d’appel de Versaillesin pysytettyä sen 22.2.2014, tämän tavaramerkin menetyksen vaikutukset alkoivat päivästä, jolloin mainittu määräaika päättyi.
64. Silloin, kun tavaramerkin haltija nostaa loukkauskanteen joko ”toisintamalla” tai ”jäljittelemällä” tapahtuneesta loukkauksesta, hän käyttää rekisteröidyn tavaramerkin perusteella saatua yksinoikeutta vastustaa merkin, joka on sama tai samankaltainen kuin sen tavaramerkki, käyttöä kaupankäynnissä sellaisia tavaroita varten, jotka ovat samoja tai samankaltaisia kuin ne, joita varten kyseinen tavaramerkki on rekisteröity. Sama pätee silloinkin, kun kanteen tarkoituksena on vain saada korvaus tällaisen käytön aiheuttamasta vahingosta, esimerkiksi tilanteessa, jossa riidanalaiset toimet ovat jo ehtineet päättyä.
65. Tavaramerkin menetyksestä seuraa, että rekisteröidyn tavaramerkin haltija menettää tavaramerkin perusteella saadun, direktiivin 2008/95 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun yksinoikeuden. Tavaramerkin menetyksen voimaantulopäivästä alkaen kyseisen oikeuden käyttö ei siis lähtökohtaisesti ole enää sallittua. Toisin sanoen tavaramerkin menetys johtaa siihen, että oikeus nostaa loukkauskanne mainitun säännöksen perusteella raukeaa.(35)
66. Päteekö tämä myös pääasian kantajan nostaman kanteen kaltaisiin kanteisiin, joilla on tarkoitus saada korvausta vahingosta, joka rekisteröidyn tavaramerkin haltijalle on tällaisesta käytöstä aiheutunut aikana, jolloin hän ei ollut vielä menettänyt tavaramerkkiä koskevia oikeuksiaan?
D Tavaramerkkinsä menettäneen haltijan oikeus saada korvausta ennen tavaramerkin menetystä toteutetuista, tavaramerkkiä loukkaavista toimista
67. Vaikka rekisteröidyn tavaramerkin haltija ei periaatteessa voikaan enää tavaramerkin menetyksen jälkeen käyttää tavaramerkin perusteella saatua yksinoikeutta, on silti korostettava, että tällaista tavaramerkkiä loukkaavat toimet, jotka on toteutettu viiden vuoden kuluessa sen rekisteröinnistä, eivät lakkaa olemasta lainvastaisia tavaramerkin menetyksen perusteella.
68. Tästä seuraa, että ellei kansallisessa oikeudessa tavaramerkin menetyksen vaikutuksia uloteta taannehtivasti tavaramerkkihakemuksen jättämispäivään tai sen rekisteröintipäivään siten, että tavaramerkillä ei katsottaisi olleen mitään oikeusvaikutuksia, toimista, jotka on toteutettu mainitun viiden vuoden ajanjakson aikana ennen tavaramerkin menetyksen voimaantulopäivää, voidaan edelleen nostaa loukkauskanne.
69. Mikäli rekisteröidyn tavaramerkin haltijalla, joka on menettänyt oikeutensa, ei olisi tällaista kanneoikeutta, se merkitsisi, että loukkaavat toimet, jotka on toteutettu ajankohtana, jolloin – tämän ratkaisuehdotuksen 58 kohdassa esitetyssä merkityksessä – loukattu tavaramerkki oli vielä suojattu, ”oikaistaisiin jälkikäteen”.
70. Tällaisen oikaisun perusteena ei kuitenkaan mielestäni voi olla pelkästään se toteamus, että kyseessä olevaa tavaramerkkiä ei ole koskaan hyödynnetty kaupallisesti, kuten pääasian vastapuolet pääosin esittävät.
71. Direktiivissä 2008/95 rekisteröidyn tavaramerkin haltijalle annettujen oikeuksien tarkoituksena on tosin se, että tavaramerkki voi hoitaa keskeisen tehtävänsä alkuperän osoittajana ja täyttää tehtävänsä olennaisena osana sitä vääristymättömän kilpailun järjestelmää, jonka luominen ja ylläpitäminen on unionin oikeuden tavoitteena.(36) Kuten olen edellä esittänyt, kyseisiä oikeuksia voidaan saman logiikan mukaan pitää yllä vain, jos tehtävää, jota varten mainitut oikeudet on myönnetty, tosiasiallisesti hoidetaan markkinoilla.
72. Voisikin vaikuttaa epäoikeutetulta, ellei peräti kohtuuttomalta, että se, joka ei ole koskaan hyödyntänyt tavaramerkkiään hyötyessään samaan aikaan tavaramerkin perusteella saamastaan yksinoikeudesta ja joka ei silti ole käyttänyt kyseistä oikeutta hyvissä ajoin vastustaakseen tavaramerkkinsä loukkausta,(37) voisi tavaramerkkinsä menetettyään nostaa kanteen loukkaavien toimien tekijöitä vastaan saadakseen korvausta aiheutuneeksi väitetystä vahingosta.
73. Kuten jo muistutin, unionin tuomioistuin on kuitenkin tuomiossa Länsförsäkringar todennut, että tavaramerkin menetystä koskevissa säännöksissä annetaan tavaramerkin haltijalle sen tosiasiallista käyttöön ottamista varten ”armonaika”, jonka aikana hän voi vastustaa sitä, että kolmannet loukkaavat sen kyseisen tavaramerkin käyttöä koskevaa yksinoikeutta, ja saada korvausta vahingoista, jotka tällainen loukkaus hänelle olisi aiheuttanut, vaikka tavaramerkkiä ei lainkaan hyödynnettäisi kaupallisesti. Se seikka, että kyseisen tavaramerkin haltija ei tämän määräajan päättymiseen mennessä ole edelleenkään hyödyntänyt sitä, ei periaatteessa muuta sitä, että mainitun määräajan vielä kuluessa toteutetut loukkaavat toimet ovat lainvastaisia.(38)
74. On siis niin, että elleivät tavaramerkin menetyksen vaikutukset ulotu asianomaisen jäsenvaltion kansallisen oikeuden nojalla taannehtivasti tavaramerkkihakemuksen jättämispäivään tai tavaramerkin rekisteröintipäivään asti, mikä sammuttaisi tavaramerkin menettäneen haltijan oikeuden hakea vahingonkorvausta mainitun armonajan aikana toteutetuista toimista, mikään ei nähdäkseni ole esteenä sille, että mainittu haltija nostaa loukkauskanteen saadakseen korvausta vahingosta, joka hänelle väitetään aiheutuneen toimista, jotka toteutusajankohtanaan loukkasivat hänen tavaramerkkiä koskevaa yksinoikeuttaan.
75. Korostan lisäksi, että kuten komissio istunnossa toi esille, on mahdollista, että tavaramerkin rekisteröinnin jälkeisen viiden vuoden ajanjakson aikana toteutetut loukkaavat toimet olisivat tietyissä tapauksissa osaltaan vaikuttaneet siihen, että tavaramerkin haltija on jättänyt hyödyntämättä sitä, tai haitanneet sen tosiasiallista käyttöä, mutta eivät kuitenkaan ole muodostaneet sellaista perusteltua syytä sen käyttämättä jättämiseen, joka direktiivin 2008/95 12 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä estäisi tavaramerkin menetyksen.(39)
76. Ratkaisua, jota ehdotan unionin tuomioistuimelle, ei heikennä se täydentävä lausuma, joka sisältyy tuomion Länsförsäkringar 28 kohtaan ja jossa unionin tuomioistuin totesi seuraavaa: ”EU-tavaramerkin rekisteröinnin jälkeisen viiden vuoden ajanjakson päättymisen jälkeen [asetuksen N:o 207/2009 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa annetun] yksinoikeuden laajuuteen voi vaikuttaa sen seikan toteaminen sellaisen vastakanteen tai väitteen perusteella, jonka kolmas on nostanut tai esittänyt loukkauskanteen yhteydessä, että tavaramerkin haltija ei vielä tänä ajankohtana ole tosiasiallisesti ottanut merkkiään käyttöön osaa niistä tavaroista ja palveluista, joita varten se on rekisteröity, varten tai niitä kaikkia varten”.
77. Vaikka unionin tuomioistuin kyseisessä kohdassa tarkoittikin selvästi täsmentää, että tavaramerkin menetys rajoittaa mainitun oikeuden käyttöä tai estää sen, on niin, että kun otetaan mainitun tuomion kaikkien perustelujen sisältö huomioon, tämän toteamuksen on mielestäni ymmärrettävä viittaavan sellaisiin loukkauskanteisiin, joilla on tarkoitus kieltää toimet, jotka on toteutettu tavaramerkin rekisteröintiä seuraavan viiden vuoden määräajan päättymisen jälkeen.(40) Sitä vastoin sillä ei mielestäni voida perustella väitettä, jonka mukaan tavaramerkin haltija, joka on menettänyt tavaramerkkiä koskevat oikeutensa sen käyttämättömyyden vuoksi, ei voisi saada esimerkiksi loukkauskanteella korvausta vahingosta, joka hänelle on aiheutunut toimista, jotka on toteutettu ennen tavaramerkin menetyksen voimaantulopäivää.
78. Olen niin ikään sitä mieltä, että direktiivin 2015/2436,(41) jolla on korvattu direktiivi 2008/95, 17 artiklassa, jonka mukaan ”tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää merkin käyttö vain siltä osin, kuin haltijan oikeuksia ei voitaisi vaatia menetettäviksi 19 artiklan nojalla loukkauskanteen nostamisen aikaan”, ei tarkoiteta mahdollisuutta hakea vielä tavaramerkin menetyksen jälkeenkin loukkauskanteella korvausta vahingosta, joka on aiheutunut toimista, jotka on toteutettu silloin, kun tavaramerkillä vielä oli oikeudellisia vaikutuksia.
79. Ehdottamani ratkaisu kunnioittaa myös sitä harkintavaltaa, joka direktiivissä 2008/95 annetaan jäsenvaltioille tavaramerkin menetyksen vaikutusten määrittelyssä ja etenkin niiden alkamisajankohdan vahvistamisessa.(42) Kuten olen jo korostanut, Ranskan oikeudessa kyseiset vaikutukset alkavat vasta tavaramerkin rekisteröinnin julkaisemisen jälkeisen viiden vuoden määräajan päättymispäivänä.
80. Kaikkien edellä esitettyjen näkökohtien valossa olen sitä mieltä, että rekisteröidyn tavaramerkin haltija, joka ei ole koskaan käyttänyt kyseistä tavaramerkkiä ja jonka sitä koskevat oikeudet on julistettu menetetyiksi direktiivin 2008/95 12 artiklan 1 kohdassa säädetyn viiden vuoden määräajan päättyessä, voi kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdan b alakohdan perusteella nostaa loukkauskanteen saadakseen korvausta vahingosta, joka hänelle väitetään aiheutuneen siitä, että kolmas osapuoli on mainitun viiden vuoden määräajan aikana ja ennen tavaramerkin menetyksen voimaantulopäivää käyttänyt samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten samankaltaista merkkiä, joka on sekoitettavissa hänen tavaramerkkiinsä.
81. Mikäli unionin tuomioistuin päättäisi olla noudattamatta tätä ehdotusta ja päätyisi siihen, että tavaramerkin haltijalla, joka on menettänyt tavaramerkkiä koskevat oikeutensa sen perusteella, ettei sitä ole tosiasiallisesti käytetty, ei enää ole oikeutta nostaa loukkauskannetta, vaikka tällaisella kanteella on tarkoituksena saada korvausta vahingosta, joka on aiheutunut loukkaavista toimista, jotka on toteutettu tavaramerkin rekisteröinnin jälkeisen viiden vuoden ajanjakson aikana, ehdotan toissijaisesti, että unionin tuomioistuin tunnustaa tämän ratkaisuehdotuksen 66–69 kohdassa esitettyjen näkökohtien perusteella, että tällainen korvaus voidaan saada kanteella, jolla on eri oikeustausta kuin se, joka on direktiivin 2008/95 5 artiklan 1 kohdan taustalla, kuten vilpillistä kilpailua koskevalla kanteella tai sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevalla kanteella,(43) silloin, kun tällaisten keinojen käytölle kansallisessa oikeudessa asetetut edellytykset täyttyvät.
82. Tällaiset kanteet, jotka ovat niiden käytettävissä, jotka eivät voi vedota yksinoikeuksiin, perustuisivat samoihin aineellisiin tosiseikkoihin, joihin vedotaan tavaramerkkiloukkausta koskevan kanteen tueksi, mikäli niistä ilmenee tuottamus.(44)
83. Tämän ratkaisuehdotuksen 39–49 kohdassa esitetyistä syistä kyseisten merkkien välistä sekaannusvaaraa, joka on välttämätön loukkauksen ja siis tuottamuksellisen menettelyn olemassaolon toteamiseksi, on tällaisessakin asetelmassa arvioitava vain tavaramerkin rekisteröinnistä johtuvien seikkojen perusteella.(45)
84. Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Cour de cassationin (Ranska) esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 22.10.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/95/EY 5 artiklan 1 kohdan b alakohtaa, 10 artiklaa ja 12 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että rekisteröidyn tavaramerkin haltija, joka ei ole koskaan käyttänyt kyseistä tavaramerkkiä ja jonka sitä koskevat oikeudet on julistettu menetetyiksi kyseisen direktiivin 12 artiklan 1 kohdassa säädetyn viiden vuoden määräajan päättyessä, voi nostaa loukkauskanteen mainitun direktiivin 5 artiklan 1 kohdan b alakohdan perusteella saadakseen korvausta vahingosta, joka hänelle väitetään aiheutuneen siitä, että kolmas osapuoli on mainitun viiden vuoden määräajan aikana ja ennen tavaramerkin menetyksen voimaantulopäivää käyttänyt samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten samankaltaista merkkiä, joka on sekoitettavissa hänen tavaramerkkiinsä. Tällaisen kanteen yhteydessä kyseisten merkkien sekaannusvaaraa, joka on välttämätön loukkauksen olemassaolon toteamiseksi, on arvioitava pelkästään tavaramerkin rekisteröinnistä johtuvien seikkojen perusteella.
2 EUVL 2008, L 299, s. 25. Direktiivi 2008/95 on korvattu 15.1.2019 alkaen jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 16.12.2015 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2015/2436 (EUVL 2015, L 336, s. 1), jolla se laadittiin uudelleen.
3 Mainitun tuomioistuimen käsittelyyn liittyvistä asiakirjoista ilmenee, että Osez vous ? International Spirits, LLC ‑yhtiö on sen EU-tavaramerkin SAINT GERMAIN haltija, jota koskeva hakemus jätettiin 17.4.2007 viinejä ja muita alkoholijuomia varten oluita lukuun ottamatta.
4 Cour d’appel de Paris’n arvioinnin mukaan AR:n esittämät asiakirjat osoittivat ainoastaan sen, että pääasiassa kyseessä olevalla tavaramerkillä varustetun konjakkiliköörin markkinoille saattamista tosiasiallisesti valmisteltiin, sekä sen, että AR:n omistama yhtiö osallistui alan messuille vuoden 2007 aikana.
5 Cour d’appel de Paris sulki niin ikään pois sen tavaramerkin investointitehtävän loukkaamisen, johon AR vetosi viitaten 22.9.2011 annettuun tuomioon Interflora ja Interflora British Unit (C-323/09, EU:C:2011:604).
6 Kuten olen tämän ratkaisuehdotuksen 14 kohdassa ilmaissut, AR oli tribunal de grande instance de Paris’ssa vedonnut myös siihen, että on rikottu L 713-2 §:ää, jossa kielletään tavaramerkin ”loukkaaminen toisintamalla”.
7 Euroopan unionin tavaramerkistä 26.2.2009 annettu neuvoston asetus (EUVL 2009, L 78, s. 1). Kyseinen asetus on korvattu 1.10.2017 alkaen Euroopan unionin tavaramerkistä 14.6.2017 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) 2017/1001 (EUVL 2017, L 154, s. 1).
8 Ks. vastaavasti asetuksen N:o 207/2009 johdanto-osan 10 perustelukappale sekä tällä hetkellä voimassa olevien säädösten osalta direktiivin 2015/2436 31 perustelukappale ja asetuksen 2017/1001 24 perustelukappale.
9 Tuomio 19.12.2012, Leno Merken (C-149/11, EU:C:2012:816, 32 kohta) (unionin tavaramerkin osalta); ks. vastaavasti julkisasiamies Sharpstonin kyseisessä asiassa esittämä ratkaisuehdotus (EU:C:2012:422, 30 ja 32 kohta). Ks. myös tuomio Länsförsäkringar (25 kohta). Samoja näkökohtia sovelletaan kansalliseen tavaramerkkiin.
10 Ks. tuomio 19.12.2012, Leno Merken (C-149/11, EU:C:2012:816, 32 kohta), edelleen EU-tavaramerkin osalta.
11 Ks. direktiivin 2008/95 5 artikla ja asetuksen 2017/1001 9 artikla.
12 Ks. tällä hetkellä voimassa olevien säädösten osalta direktiivin 2015/2436 19 artiklan 1 kohta ja asetuksen 2017/1001 58 artiklan 1 kohdan a alakohta.
13 Direktiivin 2008/95 12 artiklan 2 kohdassa säädetään tavaramerkkiä koskevien oikeuksien menetyksen muista perusteista, jotka eivät ole merkityksellisiä tässä ratkaisuehdotuksessa käsiteltävän asian kannalta.
14 Ks. tältä osin julkisasiamies Poiares Maduron ratkaisuehdotus yhdistetyissä asioissa Google France ja Google (C-236/08–C-238/08, EU:C:2009:569, 103 kohta). Tavaramerkkiä voidaan tietenkin tarkastella myös itsessään omaisuutena, joka voidaan luovuttaa tai joka voi olla lisenssin kohteena, mutta tätä tavaramerkkioikeuden näkökohtaa ei tässä ratkaisuehdotuksessa oteta huomioon.
15 Ks. tältä osin tuomio 12.11.2002, Arsenal Football Club (C-206/01, EU:C:2002:651), jossa yhteisöjen tuomioistuin ensin vahvisti, että tavaramerkin suoja on ehdoton, jos sekä merkit että tavarat ja palvelut ovat samat (50 kohta), viitaten direktiiviä 2008/95 edeltäneen, jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21.12.1988 annetun ensimmäisen neuvoston direktiivin 89/104/ETY (EYVL 1989, L 40, s. 1) kymmenenteen perustelukappaleeseen ja täsmensi sitten 51 ja 52 kohdassa, että direktiivin 89/104 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa (joka on samanlainen kuin direktiivin 2008/95 5 artiklan 1 kohdan a alakohta) säädettyä yksinoikeutta saadaan käyttää ainoastaan niissä tilanteissa, joissa se, että kolmas osapuoli käyttää merkkiä, loukkaa tai voi loukata tavaramerkin tehtäviä eli erityisesti sen keskeistä alkuperän takaamistehtävää, ja että kyseinen yksinoikeuden luonteinen oikeus voi olla oikeutettu ainoastaan mainitun säännöksen soveltamisalalla. Yleisemmin on niin, että kuten julkisasiamies Poiares Maduro on ratkaisuehdotuksessaan Google France ja Google (C-236/08–C-238/08, EU:C:2009:569, 101–112 kohta) korostanut, tavaramerkin suojalla on tiettyjä rajoituksia, jotka ovat tarpeen etenkin elinkeinotoiminnan vapauden ja vapaan kilpailun sekä sananvapauden ylläpitämiseksi. Sen vuoksi tavaramerkin haltija ei voi vastustaa suojatun merkin sellaista kaupallista ja epäkaupallista käyttöä, joka katsotaan oikeutetuksi.
16 Ks. tuomio 14.5.2002, Hölterhoff (C-2/00, EU:C:2002:287, 16 kohta) ja tuomio 12.11.2002, Arsenal Football Club (C-206/01, EU:C:2002:651, 54 kohta).
17 Kyseessä on direktiivin 2008/95 5 artiklan 1 kohdan b alakohdassa mainittu tilanne, jossa kolmas osapuoli luvatta käyttää rekisteröidyn tavaramerkin kanssa samaa tai samankaltaista merkkiä samankaltaisille tavaroille tai palveluille, ja tämän lisäksi kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu tilanne (sekä merkit että tavarat tai palvelut ovat samat) sekä saman direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu tilanne (laajalti tunnettujen tavaramerkkien suoja).
18 Ks. tältä osin julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Leidseplein Beheer ja de Vries (C-65/12, EU:C:2013:196, 28 kohta).
19 Ks. tuomio 18.6.2009, L’Oréal ym. (C-487/07, EU:C:2009:378, 58 kohta).
20 Siltä osin kuin näin voidaan selvittää, voiko rekisteröidyn tavaramerkin haltija kieltää tällaisen käytön, ks. vastaavasti tuomio 12.11.2002, Arsenal Football Club (C-206/01, EU:C:2002:651, etenkin 51–54 kohta).
21 Ks. esim. tuomio 25.1.2007, Adam Opel (C-48/05, EU:C:2007:55, 23 ja 24 kohta).
22 Ks. etenkin tuomio 12.6.2008, O2 Holdings ja O2 (UK) (C-533/06, EU:C:2008:339, 67 kohta).
23 Ks. tuomio 14.5.2002, Hölterhoff (C-2/00, EU:C:2002:287, 16 kohta), ja tuomio 12.11.2002, Arsenal Football Club (C-206/01, EU:C:2002:651, 54 kohta).
24 Muistutan, että oikeuskäytännössä määritellään sekaannusvaaran olevan olemassa, ”jos yleisö saattaa luulla, että kyseiset tavarat tai palvelut ovat peräisin samasta yrityksestä tai mahdollisesti taloudellisessa etuyhteydessä olevista yrityksistä”; ks. tuomio 29.9.1998, Canon (C-39/97, EU:C:1998:442, 29 kohta). Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sekaannusvaaraa on arvioitava kokonaisuutena sen mukaan, miten yleisö mieltää kyseessä olevat merkit ja tavarat tai palvelut, ja huomioon on otettava kaikki kyseisessä yksittäistapauksessa merkitykselliset tekijät, etenkin merkkien samankaltaisuuden ja merkkien kattamien tavaroiden tai palveluiden samankaltaisuuden keskinäinen riippuvuus (ks. etenkin tuomio 11.11.1997, SABEL (C-251/95, EU:C:1997:528, 22–24 kohta) ja tuomio 29.9.1998, Canon (C-39/97, EU:C:1998:442, 16–18 kohta)).
25 Unionin tuomioistuimen ja unionin yleisen tuomioistuimen tärkeimmästä sekaannusvaaraa koskevasta tuomiosta (tuomio 29.9.1998, Canon (C-39/97, EU:C:1998:442, ks. etenkin 18 kohta siltä osin kuin on kyse sellaisten tavaramerkkien laajasta suojasta, joilla on käyttöön perustuva huomattava erottamiskyky, ja 24 kohta siltä osin kuin on kyse aikaisemman tavaramerkin erottamiskyvyn, mukaan lukien käyttöön perustuva erottamiskyky, merkityksestä niiden eri seikkojen painotuksessa, jotka on otettava huomioon sekaannusvaaran kokonaisarvioinnissa) alkaen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan.
26 Erityisen silmäänpistävänä esimerkkinä tavaramerkin rekisteröinnin antaman suojan laajentamismahdollisuuksista ovat sarjan muodostavat tavaramerkit, joiden suoja tunnustetaan vain silloin, kun sarjaan kuuluvat tavaramerkit ovat esillä markkinoilla (ks. tuomio 23.2.2006, Il Ponte Finanziaria v. SMHV – Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE) (T-194/03, EU:T:2006:65, 126 kohta)).
27 Ks. vastaavasti asetuksen N:o 207/2009 15 artiklan 1 kohdan ja 51 artiklan 1 kohdan a alakohdan osalta tuomio Länsförsäkringar (25 kohta).
28 Oikeuskäytännössä tuomiosta 23.5.1978, Hoffmann-La Roche (102/77, EU:C:1978:108, 7 kohta) alkaen annettu määritelmä; ks. viimeksi tuomio 12.6.2019, Hansson (C-705/17, EU:C:2019:481, 31 kohta).
29 Juuri tämä on syynä siihen, että direktiivissä 2008/95 säädetään seuraamuksesta, jonka mukaan tavaramerkkejä koskevat oikeudet menetetään, jos tavaramerkin haltija ei käytä sitä. Korostan lisäksi, että Euroopan unionin tavaramerkkioikeudessa ei tunnusteta ”puolustavien tavaramerkkien” luokkaa, joka tunnustetaan tiettyjen jäsenvaltioiden, kuten Italian tasavallan, oikeusjärjestyksessä ja johon kuuluu merkit, joita ei ole tarkoitus käyttää kaupankäynnissä, koska niiden tehtävä on pelkästään puolustaa toista merkkiä, jota hyödynnetään kaupallisesti: puolustavien tavaramerkkien yhteensopimattomuudesta Euroopan unionin tavaramerkkijärjestelmän kanssa ks. tuomio 23.2.2006, Il Ponte Finanziaria v. SMHV – Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE) (T-194/03, EU:T:2006:65, 42–46 kohta). Kun tavaramerkkien rekisteröinnin tarkoituksena ei ole käyttää niitä tosiasiallisesti elinkeinotoiminnassa, pahimmassa tapauksessa voi olla kyse jopa direktiivin 2008/95 3 artiklan 2 kohdan d alakohdassa tarkoitetussa vilpillisessä mielessä tehdystä rekisteröinnistä.
30 Kyseisen artiklan sanamuoto on käytännössä sama kuin direktiivin 2008/95 5 artiklan 1 kohdan sanamuoto.
31 Tämä ei tietenkään merkitse, että silloin, kun tavaramerkkiä on käytetty, kyseinen käyttö otettaisiin arvioinnissa huomioon.
32 Muistutan, että sekä tribunal de grande instance de Paris’n tuomio että cour d’appel de Paris’n tuomio annettiin ennen tuomiota Länsförsäkringar.
33 Ks. tältä osin myös tuomio 9.1.2003, Davidoff (C-292/00, EU:C:2003:9, 28 kohta), ja tuomio 12.6.2008, O2 Holdings ja O2 (UK) (C-533/06, EU:C:2008:339, 57 kohta).
34 Tältä osin huomautan, että pääasian menettelyn asiakirja-aineistosta ilmenee, että AR on tribunal de grande instance de Paris’ssa väittänyt päinvastaista. Mainittu tuomioistuin kuitenkin aivan oikein hylkäsi tämän väitteen.
35 On tärkeää tuoda esille, että tavaramerkin menetys ei lakkauta kaikkia rekisteröinnin kohteena olevaa merkkiä koskevia oikeuksia, vaan ainoastaan rekisteröinnin antamat oikeudet. Siten tilanne, jossa tavaramerkki menetetään ilman, että sitä on käytetty, on erotettava tilanteesta, jossa tavaramerkkiä on hyödynnetty kaupallisesti ja tämä hyödyntäminen on sittemmin keskeytynyt viiden vuoden yhtäjaksoiseksi ajanjaksoksi. Jälkimmäisessä tilanteessa ei ole mahdotonta, että kuluttajien mielessä säilyy muisto tavaramerkistä vielä mainitun ajanjakson päättymisen jälkeen etenkin, jos tavaramerkkiä on hyödynnetty laajasti. Tällaisissa olosuhteissa tavaramerkin haltija voisi nostaa loukkauskanteen vielä tavaramerkin menetyksen jälkeenkin, jolloin hän ei käyttäisi tavaramerkin rekisteröintiin perustuvia oikeuksia, jotka ovat jo lakanneet, vaan oikeuksia, jotka hänelle mahdollisesti tunnustetaan sen perusteella, miten hän on käyttänyt rekisteröinnin kohteena ollutta merkkiä.
36 Tavaramerkin tehtävästä tällaisessa järjestelmässä ks. tuomio 25.7.2018, Mitsubishi Shoji Kaisha ja Mitsubishi Caterpillar Forklift Europe (C-129/17, EU:C:2018:594, 30 kohta).
37 Muistutan, että pääasiassa kyseessä olevat loukkaavat toimet toteutettiin 8.6.2009 ja 13.5.2011 välisenä aikana ja että loukkauksen alkamisen ja AR:n kannekirjelmien jättämisen (8. ja 11.6.2012) välillä kului kolme vuotta.
38 Tilanne voisi olla toinen, jos osoitettaisiin, että tavaramerkin haltija on rekisteröinyt tavaramerkin aikomatta käyttää merkkiä niihin tarkoituksiin, joihin hänelle on myönnetty yksinoikeus, jolloin voitaisiin katsoa, että rekisteröinti tehtiin direktiivin 2008/95 3 artiklan 2 kohdan d alakohdassa tarkoitetussa vilpillisessä mielessä, ja mitätöidä tavaramerkki tällä perusteella.
39 Tältä osin huomautan, että niihin vahinkoihin, joihin AR on toissijaisesti vedonnut tribunal de grande instance de Paris’ssa, kuuluvat pääasian vastaajien moitittujen loukkaavien toimien ”kielteiset taloudelliset seuraukset”, etenkin ”markkinoillepääsymahdollisuuden menettäminen” sekä ”SAINT GERMAIN ‑tavaramerkin hyödyntämisen mahdottomuus”.
40 Tavaramerkin menetyksen vaikutuksia kuvaillaan asetuksen N:o 207/2009 55 artiklan 1 kohdassa seuraavasti: ”EU-tavaramerkillä ei katsota olleen, menettämisvaatimuksen tai vastakanteen tekemispäivästä alkaen, tässä asetuksessa tarkoitettuja vaikutuksia niiltä osin, kuin haltijan on julistettu menettäneen oikeutensa kokonaan tai osittain. Päätöksessä voidaan toisen osapuolen pyynnöstä vahvistaa aikaisempi päivä, jona jokin menettämisperuste on ilmennyt.”
41 Kyseistä direktiiviä ei ajallisesti sovelleta pääasian tosiseikkoihin, mutta se on silti mainittu unionin tuomioistuimessa esitetyissä kirjallisissa huomautuksissa ja istunnossa käydyissä keskusteluissa etenkin pääasian vastaajien taholta.
42 Ks. etenkin direktiivin 2008/95 johdanto-osan 6 perustelukappale, jossa todetaan seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden olisi saatava vapaasti säätää menettelystä, jota noudatetaan rekisteröityjen tavaramerkkien – – menettämisessä – –. – – Jäsenvaltioiden olisi saatava vapaasti päättää tavaramerkin menettämisen – – vaikutuksista”. Muistutan, että tätä jäsenvaltioille annettua harkintavaltaa ei enää ole direktiivissä 2015/2436, jonka 47 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Rekisteröidyllä tavaramerkillä ei katsota olleen menettämishakemuksen tekemispäivästä alkaen tässä direktiivissä tarkoitettuja vaikutuksia siltä osin, kuin haltijan oikeudet on kumottu. Menettämisvaatimusta koskevassa päätöksessä voidaan toisen osapuolen pyynnöstä vahvistaa aikaisempi päivä, jona jokin menettämisperuste on ilmennyt”.
43 Tällaiset kanteet perustuisivat samoihin tosiseikkoihin, joihin vedotaan tavaramerkkiloukkausta koskevan kanteen tueksi.
44 Huomautan, että niistä vahingoista, joihin AR toissijaisesti vetoaa ja jotka mainitaan tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 39, sekä siitä niin ikään toissijaisesti esiin tuodusta vahingosta, jonka muodostaa ”tavaramerkin lanseeraukseen – – myönnettyjen investointien menetys”, voidaan hakea korvausta vilpillistä kilpailua koskevalla kanteella tai sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevalla kanteella.
45 Huomautan, että tämä ratkaisu säilyttäisi jäsenvaltioille direktiivissä 2008/95 jätetyn harkintavallan. Menetetyn tavaramerkin haltija voi näet vain siinä tapauksessa, että tavaramerkin menetyksen vaikutuksia ei kansallisessa oikeudessa uloteta taannehtivasti tavaramerkkihakemuksen jättämispäivään tai sen rekisteröintipäivään asti, nostaa kanteen muilla perusteilla kuin tavaramerkkiä koskevan yksinoikeutensa perusteella saadakseen korvausta vahingosta, joka on aiheutunut toimista, jotka on toteutettu ajankohtana, jolloin hänen tavaramerkkiä koskeva yksinoikeutensa oli vielä voimassa.

matches: tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin