text:
Heidi Haverinen Opinnäytetyö Kajaanin ammattikorkeakoulu
Download Heidi Haverinen Opinnäytetyö Kajaanin ammattikorkeakoulu
RAHANPESURIKOKSET RIKOKSENTEKIJÄN NÄKÖKULMASTA
Tämän opinnäytetyön tavoitteena on selvittää, mitkä rahanpesumuodot on säädetty rangaistaviksi rikoslaissa ja
mitkä ovat ne keskeisimmät tunnusmerkistötekijät, joiden täyttyminen on myös rahanpesun rangaistavuuden
edellytys. Vuonna 2003 voimaan tulleen lainmuutoksen myötä rahanpesu sai oman rikostunnusmerkistönsä, jolla
pyrittiin helpottamaan tuomioistuinten työtä. Muutoksen myötä rikoksentekijän on yhä vaikeampi toteuttaa rahanpesurikosta ja samalla kiinnijäämisriski on myös aiempaa suurempi.
Opinnäytetyön teoriaosassa luodaan kokonaiskuva rahanpesusta, rangaistaviksi säädetyistä rahanpesumuodoista
sekä niistä tekijöistä, jotka vaikuttavat rahanpesurikoksesta tuomitsemiseen. Rahanpesulakia sivutaan työssä kevyesti, koska laki liittyy läheisesti rahanpesun torjuntaan ja torjuntaan liittyviä asioita ei tulla käsittelemään työssä
tarkemmin. Empiirisessä osassa tutkitaan eri oikeusasteiden antamia rahanpesutuomiota ja tuodaan esille tekijöitä, jotka ovat mahdollisesti vaikuttaneet oikeuden antamaan päätökseen. Oikeustapauksista käy hyvin ilmi, miten merkittävässä asemassa rahanpesun tunnusmerkistötekijät ovat tuomiota annettaessa.
Opinnäytetyön lähdeaineisto koostuu rikoslainsäädännöstä ja kotimaisesta rahanpesuun liittyvästä kirjallisuudesta.
Työssä on hyödynnetty myös elektronista mediaa. Tutkimusmenetelmänä on teorian havainnollistamiseksi käytetty käräjä- ja hovioikeuden sekä korkeimman oikeuden oikeustapauksia.
Tutkimuksessa selviää, että rahanpesun kansainvälisyys ja palkattujen rahanpesijöiden käyttäminen tuo uusia
haasteita niin viranomaisille kuin myös tuomioistuimille. Oikeustapaukset osoittavat myös, miten vaikea on
näyttää asioita toteen, jotta rikokseen syyllistyneelle voitaisiin antaa oikeudenmukainen rangaistus.
Tulevaisuudessa olisi tärkeää, että myös esirikoksentekijä voitaisiin tuomita niin sanotusta itsepesusta. Tämä johtaisi siihen, että rahanpesurikoksista annettavien tuomioiden määrät lisääntyisivät. Tällä hetkellä suuri osa rahanpesutapauksista jää viranomaisten toimivallan ulottumiin, koska esirikokseen syyllistynyt pesee itse rikoksella
hankittua rahaa ilman ulkopuolista apua.
Rahanpesu, rikoslaki, tunnusmerkistö
Money laundering crimes from the offender´s point of view
The aim of the thesis was to discover which money laundering forms are passed punishable in the criminal code
and which are those essential elements of an offence that must be realised before the court gives a sentence. For
money laundering, the essential elements of an offence came into effect in 2003. The purpose of the amendment
was to make work at courts easier. It is more difficult to launder money, because the risk of getting caught is
higher now than before the amendment.
The theoretical part of the thesis creates a general view of money laundering in connection with punishable
money laundering forms and the essential elements which affect the sentence. Money laundering law is covered
only superficially because the law relates closely to prevention and those issues were not studied in this thesis.
The empirical part of the thesis studies sentences which various instances have given and brings out the elements
which possibly have an effect on court´s order. The legal cases reveal how the essential elements of money laundering are in considerable position.
Criminal legislation, Finnish literature on money laundering issues and electronic media served as sources of information. To clarify the theory, legal cases of the Local Court, Court of Appeal and Supreme Court have been
The results of this thesis indicate that internationality and hired offenders provide new challenges to courts and
to the authorities. Legal cases illustrate that it is hard to evidence offences so that a court can pass a just sentence. In a future, it would be important that pre-offenders could also be passed sentence of so called self laundering. After this change, court sentences will increase. At the moment most of the money laundering cases are
out of reach of authorities because the offender, who has commited a pre-crime, launders himself/herself the
money which he/she has acquired illegally.
money laundering, criminal code, essential elements of an offence
2 RAHANPESU YLEISESTI
2.1 Rahanpesun vaiheet
2.2 Esirikokset
2.3 Rahanpesulaki
2.4 Rahanpesurikokset Suomessa
3 RIKOSLAISSA KRIMINALISOIDUT RAHANPESURIKOKSET
3.1 Törkeä rahanpesu
3.2 Tuottamuksellinen rahanpesu
3.3 Salahanke törkeän rahanpesun tekemiseksi
3.4 Rahanpesurikkomus
4 RAHANPESURIKOKSESTA TUOMITSEMINEN
4.1 Rahanpesun tunnusmerkistötekijät
4.2 Tahallisuus
4.3 Tekijäpiirin rajoitukset
4.4 Rikoshyödyn menettämisseuraamus
4.5 Rikoksen vanhentuminen
5 RAHANPESURIKOKSET OIKEUSKÄYTÄNNÖSSÄ
5.1 Käräjäoikeuden ratkaisut
5.2 Hovioikeuden ratkaisut
5.3 Korkeimman oikeuden ratkaisut
Rahanpesu on yksi talousrikoksen muodoista ja rikoksien määrät ovat lisääntyneet muiden
talousrikosten ohella viime vuosien aikana. Suomessa rahanpesu on ollut rangaistava teko
vuodesta 1994 alkaen, jolloin rahanpesurikos määriteltiin rangaistavaksi rikoslaissa. Rahanpesusäännöksiä koskeva rikoslain muutos tuli voimaan vuonna 2003. Lainmuutoksen myötä
kätkemisrikos ja rahanpesu erotettiin toisistaan ja rahanpesu sai oman tunnusmerkistönsä.
Rahanpesusäännöksen uudistuksen yhteydessä rangaistavaksi tulivat myös salahanke törkeän
rahanpesun tekemiseksi ja rahanpesurikkomus. Muutoksella pyrittiin selventämään kätkemisrikoksen ja rahanpesun tunnusmerkistöjen eroa ja helpottamaan rikoksesta tuomitsemista.
Viranomaiset pyrkivät torjumaan rahanpesua mahdollisimman tehokkaasti erilaisten torjuntakeinojen avulla. Uudet torjuntakeinot ja viranomaisten toimenpiteet ovat johtaneet siihen,
että rikoksentekijän on yhä vaikeampi toteuttaa rahanpesurikosta ja kiinnijäämisriski on myös
aiempaa suurempi. Tämä on myös johtanut siihen, että rahanpesijöiden on etsittävä koko
ajan uusia toimintatapoja ja yhä useammin rikolliset palkkaavat ulkopuolisia henkilöitä toteuttamaan rahanpesun. Rahanpesu onkin olennainen osa järjestäytynyttä rikollisuutta ja sen
myötä myös osa kansainvälistä rikollisuutta. Tämä käy ilmi hyvin ilmi myös työhön valituista
oikeustapauksista.
Työn tavoitteena on selvittää, mitkä ovat rikoslain 32 luvussa rangaistavaksi säädetyt rahanpesumuodot ja mitkä ovat rahanpesun keskeisimmät tunnusmerkistötekijät, joiden täyttyminen on myös rahanpesun rangaistavuuden edellytys. Tutkimuksessa perehdytään käräjä- ja
hovioikeuksien sekä korkeimman oikeuden antamiin rahanpesutuomioihin ja analysoidaan,
mitkä tekijät ovat mahdollisesti vaikuttaneet oikeuden tekemään päätökseen. Tutkimuksen
näkökulmaksi valittiin rikoksentekijän näkökulma, koska aiempia opinnäytetöitä on tehty
pankin ja rahanpesun torjunnan näkökulmasta. Rahanpesun rangaistavuudesta on puolestaan
tehty väitöskirja ja lisensiaattityö. Ritva Sahavirta on tehnyt väitöskirjan vuonna 2008 ja
Sanna Heikinheimo lisensiaattityön Poliisiammattikorkeakoululle vuonna 1999.
Opinnäytteessä pääpainopiste on rahanpesun rangaistavuudessa, eli millä perusteilla rikoksentekijän voidaan katsoa syyllistyneen rahanpesuun. Työssä käydään läpi rahanpesua yleisesti, selvennetään rikoslaissa määritellyt rahanpesumuodot ja tunnusmerkistötekijät sekä
otetaan huomioon rikoksesta tuomitsemisen edellytykset. Opinnäytteessä käsitellään ainoastaan Suomessa tapahtuvaa rahanpesua. Työn ulkopuolelle rajataan kaikki rahanpesun torjuntaan liittyvät asiat ja säännökset sekä muut talousrikosmuodot. Rahanpesun selvittelykeskus on kuitenkin otettu mukaan työhön, koska sen avulla on pyritty näyttämään miten suuri
mahdollisuus on jäädä kiinni rahanpesurikoksesta ja millaisia rahamääriä Suomessa on rahanpesun kohteena.
Empiirisen osan käsittelyn tueksi teoriaosassa selvitetään rahanpesuun liittyviä seikkoja, käsitellään rikoslaissa rangaistavaksi määritellyt rahanpesumuodot ja rahanpesun keskeisimmät
tunnusmerkistötekijät. Lisäksi tekijäpiirin rajoitussäännökset ja menettämisseuraamuksen
säännös liittyvät läheisesti rahanpesurikoksesta tuomitsemiseen, joten myös ne käsitellään
työn teoriaosassa.
Empiirisessä osassa tutkitaan eri oikeusasteiden antamia rahanpesutuomioita ja tekijöitä,
jotka ovat vaikuttaneet annettuihin tuomioihin. Oikeustapaukset havainnollistavat teoriassa
käsiteltyjä asioita. Teoriassa käsiteltyjä rikoslakisäännöksiä on näin ollen peilattu käytännön
oikeustapausten avulla. Tutkimukseen on pyritty valitsemaan mahdollisimman erilaisia oikeustapauksia, joiden avulla on pyritty näyttämään, miten vaikeaa on asioiden toteennäyttäminen ja arvioiminen, ovatko rahanpesun tunnusmerkistötekijät täyttyneet käsiteltävässä tapauksessa.
Työhön on valittu tutkittavaksi käräjä- ja hovioikeuden sekä korkeimman oikeuden antamia
ratkaisuja. Tällä tavalla työssä on pyritty tuomaan esiin oikeusasteiden eri näkökulmia. Tämä
käy hyvin ilmi, muun muassa hovioikeuksien päätöksistä, joissa se on voinut päätyä arvioinnissaan erilaiseen tulkintaan tai rangaistukseen kuin käräjäoikeus. Työssä on tutkittu nykyistä
laintilaa ja pyritty analysoimaan nykyisen lainsäädännön riittävyyttä. Tutkimuksessa esille on
tullut myös muutamia seikkoja, jotka tulisi huomioida tulevaisuudessa lainsäädännössä. Näitä
on käsitelty enemmän työn lopussa olevassa yhteenvedossa.
Rahanpesu on ilmiönä tunnettu jo vuosituhansien ajan. Rahanpesu-termin kerrotaan olevan
peräisin 1920-luvun Yhdysvalloista, jolloin rahanpesun määritelmää käytettiin kuvaamaan
järjestäytyneiden rikollisliigojen toimintaa. Tällöin rikollisliigat ostivat kolikoilla toimivia pesuloita ja käyttivät niitä rikoksilla hankittujen tulojen puhdistamiseen. Kolikkoautomaattien
avulla rikolliset pystyivät luomaan lailliselta vaikuttavan alkuperän rikollisesta toiminnasta
kertyneille tuloille. (Huhtamäki 2000, 17.)
Rahanpesulla tarkoitetaan sellaisia toimia, joiden avulla rikoksella hankittu omaisuus tai rikoksen tuottama hyöty pyritään siirtämään lailliseen talousjärjestelmään. Tämä voidaan toteuttaa esimerkiksi kierrättämällä varoja pankkien kautta. Toimien avulla rikoksella hankitun
varallisuuden rikollinen alkuperä saadaan häivytetyksi tai peitetyksi ja varallisuudelle pystytään luomaan lailliselta vaikuttava alkuperä. Rahanpesun tarkoituksena on salata esirikos,
josta pestävä varallisuus on saatu. Tämän lisäksi tekijän tarkoituksena on rahoittaa uusia rikoksia ja tulevaa rikollista toimintaa sekä saada rikoksen tuottama rahallinen hyöty omaan
käyttöönsä. (Lahti & Koponen 2007, 150.)
Rahanpesuun syyllistyy henkilö, joka ottaa vastaan, käyttää, muuntaa, luovuttaa, siirtää tai
välittää rikoksella hankittua omaisuutta tarkoituksenaan peittää tai häivyttää omaisuuden rikollinen alkuperä (Rahanpesun selvittelykeskus 2009). Rikoksentekijä voi olla rahanpesuun
erikoistunut ammattilainen, tavallinen henkilö vailla rikostaustaa tai esimerkiksi kirjanpitäjä.
Viime vuosina rahanpesun torjuntaan liittyvien toimenpiteiden lisääntyminen on vaikeuttanut rahanpesua ja johtanut siihen, että rikoksentekijät ovat enenevässä määrin rahanpesuun
erikoistuneita ammattilaisia. (Heikinheimo 1999, 33.)
Rahanpesurikokseen syylliseksi todettu voidaan tuomita vankeusrangaistukseen tai sakkoihin.
Lisäksi rikoksella hankittu omaisuus tai osa siitä voidaan tuomita valtiolle menetetyksi. Rahanpesurikoksen säännöksiä ei kuitenkaan sovelleta rikoksentekijän kanssa yhteistaloudessa
asuvaan eikä esirikoksen tekijään. (Rikoslaki 32:6–11 §.) Rikoslaissa rangaistaviksi määritellyistä rahanpesurikoksista kerrotaan enemmän seuraavassa luvussa.
Seuraavassa kuviossa (Kuvio 1.) on rahanpesurikoksista tuomitut ryhmitelty sukupuolen
mukaan. Kuviosta nähdään, että rahanpesurikoksista tuomituista jopa noin 70 % on miehiä
kun naisten vastaava osuus on noin 30 %. Voidaan siis olettaa, että miehet syyllistyvät rahanpesurikoksiin todennäköisemmin kuin naiset.
Kuvio 1. Rahanpesurikoksista tuomitut (Neira, Perämaa & Vasara 2003)
Suomessa rahanpesu on ollut rangaistava teko vuodesta 1994 alkaen, jolloin se rikoslaissa
määriteltiin rangaistavaksi teoksi. Lain voimaan tultua rahanpesusta rangaistiin rikoslain mukaisena kätkemisrikoksena. Vuonna 2003 toteutetulla lainmuutoksella kätkemisrikos ja rahanpesu erotettiin toisistaan. Nykyään rahanpesulla on oma tunnusmerkistönsä rikoslain 32
luvun 6. §:ssä. Täten on pyritty selventämään kätkemisrikoksen ja rahanpesun tunnusmerkistöjen eroa ja helpottamaan rikoksista tuomitsemista.(Neira, Perämaa & Vasara 2003.)
Rahanpesurikos ei ole yksittäinen teko vaan se on yleensä tekosarja, joka muodostuu lukuisista erilaisista toimenpiteistä. Voidaankin todeta, että rahanpesurikos on operaatio, jonka
aikana rikoksentekijät pyrkivät peittämään pestävän omaisuuden rikolliseen alkuperään viittaavat ominaisuudet erilaisten toimenpiteiden avulla. Rahanpesuoperaation vaiheet jaetaan
sijoitus-, harhautus- ja palautusvaiheeseen. Vaiheet voivat olla samanaikaisia tai ne voivat
edetä johdonmukaisesti sijoitusvaiheesta palautusvaiheeseen. Rahanpesurikos on mahdollista
suorittaa käyttämällä ainoastaan yhtä rahanpesunvaihdetta. (Heikinheimo 1999, 20.)
Sijoitusvaihe on rahanpesurikoksen ensimmäinen vaihe. Silloin rikoksentekijä pyrkii sijoittamaan rikoksella hankitun omaisuuden laillisen talousjärjestelmän piiriin. Rikoksella hankittu
omaisuus on vielä tässä vaiheessa käteisenä rahana, koska käteinen raha on yleisin maksutapa
esimerkiksi huumausaineita myytäessä. Käteisen rahan vuoksi luottolaitoksia käytetään hyväksi sijoitusvaiheessa. Rikoksentekijä pyrkii tallettamaan hallussaan olevat käteisvarat pankissa olevalle tilille. Suurten käteisvarojen tallettaminen on kuitenkin nykyään riskialtista ja
herättää epäilyjä varojen alkuperästä. Tämän vuoksi sijoitusvaihe on rikoksentekijän kannalta
riskialtis. (Heikinheimo 1999, 22–25.)
Luottolaitoksen käyttäminen ei kuitenkaan ole rikoksentekijän ainoa vaihtoehto. Rikoksentekijä voi käyttää sijoitusvaiheessa myös rahanpesua varten hankkimaansa yritystä. Tällöin
rikoksella hankitut varat on helppo sekoittaa liiketoiminnan tuloihin ja käteisvarat saadaan
näyttämään yrityksen tuotoilta, koska ravintolan liiketoiminnassa käteismaksujen runsaus
luonnollista. Sijoitusvaihe on onnistunut kun rikoksella hankittu omaisuus ei ole enää rikoksentekijän hallussa käteisenä rahana. (Heikinheimo 1999, 22–25.)
Harhautusvaihe on yleensä rahanpesurikoksen toinen vaihe. Rahanpesuoperaatio voi alkaa
myös harhautusvaiheella, jos rikoksella hankittu omaisuus on saatu verorikoksella ja omaisuus on sähköisen rahan muodossa. Harhautusvaiheessa rikoksentekijän tarkoituksena on
erottaa rahanpesun kohteena olevat varat niiden rikollisesta alkuperästä. Vaiheen aikana pyritään peittämään varojen laiton alkuperä ja vaikeuttamaan varojen jäljittämistä. Tällöin on
tyypillistä, että rikoksentekijä suorittaa useita peräkkäisiä toimenpiteitä jolloin yhteys varojen
laittomaan alkuperään pystytään katkaisemaan ja hävittämään. (Heikinheimo 1999, 25–27.)
Käytännössä tämä tarkoittaa sijoitusvaiheessa talletettujen varojen siirtämistä tilisiirtojen
avulla useille eri tileille tai jopa toiseen maahan. Tämän lisäksi harhautusvaiheeseen kuuluu
tyypillisesti omaisuuden muodon muuntaminen jolloin talletetuilla varoilla ostetaan esimerkiksi osakkeita, jotka ovat helposti vaihdettavissa olevaa omaisuutta. Harhautusvaiheen voidaan ajatella onnistuneen kun rikoksella hankitun omaisuuden alkuperä ei herätä enää epäilyksiä. (Heikinheimo 1999, 25–27.)
Palautusvaihe on rahanpesurikoksen viimeinen vaihe. Rikoksentekijän on vielä harhautusvaiheen jälkeenkin tehtävä toimenpiteitä rahanpesun kohteena oleviin varoihin. Palautusvaiheessa tehtyjen toimenpiteiden jälkeen rikoksentekijän on mahdollista pitää varoja tai omaisuutta hallussaan ja käyttää niitä toivomallaan tavalla. Viimeisessä vaiheessa rikoksentekijän
tavoitteena on suorittaa toimenpiteet, joilla rikoksella hankitut varat saadaan sijoitetuksi laillisen talouden piiriin lailliselta vaikuttavana omaisuutena. Laillisen taustan luominen yllättäen
lisääntyneelle omaisuudelle on tärkeää, koska perusteeton omaisuuden lisääntyminen herättää
epäilyksiä. (Heikinheimo 1999, 28.)
Palautusvaiheessa voidaan toteuttaa monenlaisia toimenpiteitä, jotta omaisuus saadaan näyttämään lailliselta. Yksi käytetyimmistä menetelmistä on varojen tai omaisuuden sijoittaminen
pääomaksi yritykseen, jonka yhteyttä rikoksentekijään on vaikea havaita. Rahanpesurikoksen
viimeisen vaiheen voidaan ajatella onnistuneen kun lisääntynyt varallisuus ei herätä epäilyksiä
ja rikoksentekijä voi käyttää varoja haluamallaan tavalla. (Heikinheimo 1999, 28.)
Esirikoksella tarkoitetaan sellaista rikosta, josta rahanpesun kohteena oleva omaisuus on peräisin. Lähtökohta on, että mikä tahansa rikos voi olla rahanpesun esirikoksena koska esirikoksia ei ole rahanpesun osalta rajattu laissa. Näin ollen rahanpesu voi kohdistua mistä tahansa rikoksesta saatuun omaisuuteen. (Heikinheimo 1999, 11.) Esirikoksena voi siis olla
esimerkiksi huumausaine- tai talousrikos, josta rikoksentekijä saa rikoshyötyä.
Rahanpesu edellyttää aina esirikosta, koska rahanpesun toimenpiteillä pyritään häivyttämään
tai peittämään rikoksella hankitun omaisuuden laiton alkuperä. Lisäksi rahanpesun rangaistavuuden edellytys on, että rahanpesun kohteena olevat varat on hankittu rikoksella. (Rahanpesun selvittelykeskus 2009.) Esirikos voi olla myös vieraassa maassa tehty rikos, mutta rikoksen on oltava rangaistava niin vieraassa maassa kuin myös Suomessa, jotta rikos täyttäisi rikoslain 32 luvun 6. §:n mukaisen tunnusmerkistön (Lahti & Koponen 2007, 156–157).
Esirikoksentekijä voidaan tuomita rangaistukseen ainoastaan tämän tekemästä esirikoksesta.
Käytännössä tämä tarkoittaa, että häntä ei tuomita erikseen rahanpesurikoksesta vaan ainoastaan tekemästään esirikoksesta. Rahanpesusta tuomitsemattomuus perustuu rikoslain 32
luvun 11. §:n mukaiseen rajoitussäännökseen, jolla esirikoksen jälkiteko tehdään rankaisemattomaksi. Sama rankaisemattomuus koskee myös muita esirikokseen osallisia henkilöitä. Hekään eivät voi tulla erikseen tuomituksi rahanpesurikoksesta. (Neira, Perämaa & Vasara,
Seuraavaan kuvioon (Kuvio 2.) on kerätty esirikoksia, jotka ovat olleet rahanpesun esirikoksia Suomessa tutkituissa rahanpesutapauksissa. Yli 40 % rahanpesun kohteena olevista varoista on peräisin huumausainerikoksista. Huumausainerikosten lisäksi yleisimpiä esirikoksia
ovat veropetos ja varkaudet. Muita esirikoksia ovat muun muassa talousrikokset, salakuljetus
ja ryöstöt.
Kuvio 2. Rahanpesun esirikokset (Neira, Perämaa & Vasara, 2003)
Rahanpesulainsäädännöllä pyritään estämään ja ehkäisemään rahanpesua mahdollisimman
tehokkaasti. Rahanpesulakia on muutettu ja täsmennetty useita kertoja. Tuorein muutos tehtiin vuonna 2008, jolloin Suomessa tuli voimaan uusi rahanpesulaki eli laki rahanpesun ja
terrorismin rahoittamisen estämisestä ja selvittämisestä. Kyseisellä lailla kumottiin entinen
laki rahanpesun estämisestä ja selvittämisestä. (HE 25 / 2008.)
Uuden lain myötä pantiin täytäntöön Euroopan parlamentin ja neuvoston antama direktiivi
rahoitusjärjestelmän käytön estämisestä rahanpesutarkoituksiin sekä terrorismin rahoittamiseen. Hallituksen esityksestä ilmenee, että uudet säännökset tehostavat rahanpesun ja terrorismin estämistä ja selvittämistä. (HE 25 / 2008.)
Rahanpesulain (503 / 2008) 1. §:n mukaan lain tavoitteena on estää rahanpesua ja terrorismin rahoittamista, edistää rikollisen toiminnan paljastamista ja tutkintaa sekä tehostaa rikoksen tuottaman hyödyn jäljittämistä. Tavoitteena on myös rikoksella hankittujen varojen takaisinsaannin tehostaminen. Lain avulla pyritään tehostamaan myös harmaan talouden ja
talousrikosten torjuntaa sekä edistämään talousrikosten selvittämistä. Käytännössä tämä tarkoittaa, että rikoksentekijän on yhä vaikeampi tehdä rahanpesurikos ja rikokseen syyllistyneen kiinnijäämisriski on myös suurempi kuin ennen. (HE 25 / 2008.)
Rahanpesulain soveltamisalaan kuuluvia ilmoitusvelvollisia ovat tietyin edellytyksin muun
muassa rahoituslaitokset, sijoituspalveluyritykset, rahapeliyhteisöt, tilintarkastajat, asianajajat
ja kaikki liike- tai ammattitoimintana tavaroita myyvät tai välittävät siltä osin kuin maksu
vastaanotetaan käteisenä, esimerkiksi yhtenä vähintään 15 000 euron suorituksena. Lakia
sovelletaan myös silloin, kun liiketoimen kohteena olevat varat ovat tulleet toisen valtion
alueella suoritetuista toimista. (Laki rahanpesun ja terrorismin rahoittamisen estämisestä ja
selvittämisestä 2008.)
Ilmoitusvelvollisen tulee tehdä välittömästi rahanpesuilmoitus Rahanpesun selvittelykeskukselle epäilyttävästä liiketoimesta ja tarvittaessa selvitettävä liiketoimeen liittyvien varojen alkuperä. Käytännössä kyseinen tilanne voi tulla ajankohtaiseksi esimerkiksi silloin, kun asiakas
tekee tavanomaisesta poikkeavia käteistalletuksia. (Laki rahanpesun ja terrorismin rahoittamisen estämisestä ja selvittämisestä 2008.)
Rahanpesulain lisäksi valtioneuvosto on antanut erillisen rahanpesuasetuksen (616 / 2008)
rahanpesun ja terrorismin rahoittamisen estämisestä ja selvittämisestä. Kyseisestä asetuksesta
löytyy määrittelyt poliittisesti vaikutusvaltaisesta henkilöstä. Lisäksi asetuksessa säädetään
rahanpesun ilmoituksen sisällöstä ja rekisteröitymistä koskevasta hakemuksesta. Kyseinen
asetus on tullut voimaan 15.10.2008.
Rahanpesu on osa järjestäytynyttä ja ammattimaista rikollisuutta. Kuten edellä on todettu,
Suomessa pestävä rikollinen raha on pääasiassa peräisin huumausaine- ja talousrikoksista.
Rahanpesun selvittelykeskus arvioi rahanpesun kohteena olevan rikollisen omaisuuden määrän olevan ainakin satoja miljoonia euroja vuodessa. Rahanpesun kohteena olevan omaisuuden määrä voi olla jopa puoli miljardia euroa vuodessa. On myös tärkeä huomata, että ulkomailla tehdyillä rikoksilla saatua hyötyä pestään Suomessa. Tällöin pestävä varallisuus kulkee
Suomen kautta esimerkiksi sähköisessä muodossa. (Neira, Perämaa & Vasara, 2003.)
Rahanpesun selvittelykeskus tallentaa vuosittain vastaanottamansa rahanpesuilmoitukset.
Vuonna 2010 selvittelykeskus vastaanotti yhteensä 21 454 rahanpesua koskevaa ilmoitusta.
Vastaanotettujen ilmoitusten määrä oli alhaisempi kuin vuonna 2009, jolloin ilmoituksia vastaanotettiin yli 27 000 kappaletta. Kyseisen vuoden ilmoitusten määrän takana on todennäköisesti vuonna 2008 voimaan tullut uusi rahanpesulaki, jonka myötä ilmoitusvelvollisten
toimintaohjeet tiukentuivat. Huomionarvoista on, että vuonna 2005 selvittelykeskus vastaanotti ainoastaan hieman päälle 3 000 ilmoitusta rahanpesusta. (Rahanpesun selvittelykeskus 2010.)
Seuraavalla sivulla olevassa kuviossa (Kuvio 3.) on kuvattu Rahanpesun selvittelykeskuksen
tallentamien ilmoitusten määrät vuodesta 2005 vuoteen 2010. Mukana on myös terrorismin
rahoitusta koskevien ilmoitusten määrät samalta ajalta.
Kuvio 3. Selvittelykeskuksen tallentamat ilmoitukset (Rahanpesun selvittelykeskus 2010)
Valuutanvaihtoyhtiöt tekivät eniten rahanpesuun liittyviä ilmoituksia vuonna 2010. Edelliseen vuoteen verrattuna ilmoitusmääriään kasvattivat pankit, vakuutusyhtiöt, arvotavarakauppiaat ja rahapelitoimintaa harjoittavat yhteisöt. Muiden ilmoittajatahojen osuus pysyi
puolestaan aikaisempien vuosien tasolla. (Rahanpesun selvittelykeskus 2010.) Tästä voidaan
päätellä, että rikoksentekijän suurin riski jäädä kiinni rahanpesusta on silloin, kun tämä tekee
käteistalletuksen pankissa tai suorittaa valuutanvaihdon valuutanvaihtoyhtiössä.
Selvittelykeskus tilastoi myös rahanpesuilmoituksiin sisältyvien varojen määriä. Vuonna 2010
rahanpesua koskeviin ilmoituksiin sisältyneiden varojen arvo oli pääsääntöisesti alle 10 000
euroa. Suuriin liiketoimiin sisältyviä varoja esiintyi tapauksissa alle prosentti. Ilmoituksiin
sisältyvien varojen määrät ovat pysyneet samalla tasolla viimeisen neljän vuoden aikana. (Rahanpesun selvittelykeskus 2010.)
Rahanpesun selvittelykeskuksella on oikeus antaa ilmoitusvelvolliselle määräys liiketoimen
keskeyttämisestä viiden arkipäivän ajaksi. Määräyksen avulla selvittelykeskus pääsee nopeasti
kiinni rikoshyötyyn ja estämään sen siirtämisen viranomaisten ulottumattomiin. Vuoden
2010 aikana selvityskeskus antoi 28 liiketoimen keskeyttämismääräystä. Keskeyttämismääräysten avulla viranomaisten haltuun saatiin rikoshyötyä yhteensä noin 420 000 euroa. Muita
turvaamistoimenpiteitä selvittelykeskus ei käyttänyt vuoden aikana. Keskeyttämismääräyksien
ja muiden turvaamistoimien määrät ovat pysyneet samalla tasolla vuodesta 2005 lähtien. Ainoa poikkeus on vuosi 2006, jolloin keskeyttämismääräysten yhteenlaskettu arvo oli huomattavasti muita vuosia suurempi. (Rahanpesun selvittelykeskus 2010.)
Selvittelykeskus voi luovuttaa epäilyttävään liiketointa koskevaan ilmoitukseen liittyvät tiedot
eteenpäin. Yleensä tiedot luovutetaan avoinna olevan rikosilmoituksen yhteydessä hyödynnettäviksi. Tietojen luovutuksen jälkeen esimerkiksi jokin toinen esitutkintaviranomainen voi
käynnistää uuden esitutkinnan. Vuoden 2010 aikana selvityskeskus luovutti 3 600 saamansa
ilmoituksen tiedot esitutkinnassa käytettäväksi. Määrä on vuosien 2008 ja 2009 tasoa. Vuodesta 2005 lähtien siirrettyjen ilmoitusten määrä on kasvanut samalla kun tehtyjen ilmoitusten määrät ovat nousseet. (Rahanpesun selvittelykeskus 2010.)
Seuraavassa kuviossa (Kuvio 4.) on kuvattu selvittelykeskuksen saamien ilmoitusten määrät
ja tiedon luovutusten määrät vuodesta 2005 vuoteen 2010.
Kuvio 4. Ilmoitusten – ja tiedon luovutusten määrät (Rahanpesun selvittelykeskus 2010)
Rahanpesun rikosnimikkeellä tietoja siirretään esitutkintaan vuosittain vaihtelevia määriä.
Tämä on osin seuraus siitä, että esirikoksen tekijän suorittama rahanpesu sisältyy päätekoon
eli esirikokseen ja tätä ei rangaista erikseen rahanpesusta. Vuonna 2010 rahanpesun rikos-
nimikkeellä esitutkintaan luovutettujen tietojen osuus oli alle prosentin luovutusten kokonaismäärästä. Vuonna 2009 vastaava osuus oli noin kuusi prosenttia. (Rahanpesun selvityskeskus 2010.)
Rahanpesun selvittelykeskus on osa Keskusrikospoliisin organisaatiota. Se perustettiin
vuonna 1998. Selvittelykeskuksen toimintaan kuuluu toimialaansa liittyvien rikoksien paljastaminen, rikosten esitutkinnan ja niiden syyteharkintaan saattamisen tukeminen. Selvittelykeskuksella on mahdollisuus ryhtyä tutkimaan vastaanottamiaan rahanpesuilmoituksia,
vaikka asiassa ei olisikaan vielä perusteita esitutkinnan aloittamiselle. (Rahanpesun selvittelykeskus 2010.)
Rahanpesuilmoitusta tutkiessaan selvittelykeskus voi tehdä rekisteritarkistuksia ja suorittaa
kuulusteluja, tarkkailua, teknistä tarkkailua ja valvontaa, televalvontaa, valeostoja ja peitetoimintaa. Selvittelykeskus on myös ainoa poliisiviranomainen, jolla on mahdollisuus antaa liiketoimen keskeyttämispäätös viiden arkipäivän ajaksi. Mikäli rikosasiassa käynnistetään esitutkinta, selvittelykeskus luovuttaa yleensä ilmoituksen tiedot jonkin muun esitutkintaviranomaisen suorittaman tutkinnan yhteyteen. Alla olevan kuvion (Kuvio 5.) avulla pyritään selventämään rahanpesun selvittelyprosessia. (Rahanpesun selvittelykeskus 2010.)
Kuvio 5. Rahanpesun selvittelyprosessi (Rahanpesun selvittelykeskus 2008)
Rikoslain 32 luvun 6. §:ssä on määritelty rahanpesun tekotavat, jotka on säädetty rangaistaviksi. Tekotavat voidaan jakaa tarkoitusta korostavaksi ja seurausta edellyttäväksi rahanpesuksi. (Sahavirta 2008, 155, 176.) Rahanpesusta tuomitaan rikoslain 32:6.1:n 1 kohdan mukaan henkilö, joka ottaa vastaan, käyttää, muuntaa, luovuttaa, siirtää tai välittää rikoksella
hankittua omaisuutta, rikoksen tuottamaa hyötyä tai näiden tilalle tullutta omaisuutta peittääkseen tai häivyttääkseen hyödyn tai omaisuuden laittoman alkuperän tai avustaakseen rikoksentekijää välttämään rikoksen oikeudelliset seuraamukset. (Lappi–Seppälä, Hakamies,
Koskinen, Majanen, Melander, Nuotio, Nuutila, Ojala & Rautio 2009, 876.)
Vastaanottaminen ja luovuttaminen
Rangaistavaa rahanpesua on rikoksella hankitun omaisuuden, rikoksen tuottaman hyödyn ja
näiden sijaan tulleen omaisuuden vastaanottaminen (Lappi–Seppälä ym. 2009, 877). Rikoshyödyn vastaanottamista ja luovuttamista voidaan pitää keskeisimpänä rahanpesurikoksen tekotapana. Vastaanottamalla rikoksella hankittuja varoja, rahanpesijä avustaa rikoksentekijää esirikoksen salaamisessa. Toimien tarkoituksena on, että rikoksentekijän varallisuuden
kasvu ei paljastuisi viranomaisille. Kyseinen menettely on riittävä rahanpesuun syyllistymisen
kannalta. (Neira, Perämaa & Vasara 2003.)
Rikoksella hankittujen varojen vastaanottamisen jälkeen rahanpesijä pitää varoja hallussaan,
mutta esirikoksentekijälle jää varojen todellinen määräysvalta. Rahanpesu voidaan toteuttaa,
esimerkiksi vastaanottamalla rikoksella hankittuja varoja käteisenä rahana. Tämän takia esimerkiksi pankin toimihenkilö voi syyllistyä rahanpesuun vastaanottamalla rikoksella hankittuja varoja. Käytännössä toimihenkilö syyllistyy rahanpesuun siinä tapauksessa, jos tämä tietää varojen alkuperän ja ottaa vastaan talletuksen rikoksentekijää auttaakseen. (Neira, Perämaa & Vasara 2003, 9–10.) Vastaanottamisen lisäksi myös rikoksella hankitun omaisuuden,
rikoksen tuottaman hyödyn tai näiden sijaan tulleen omaisuuden luovuttaminen on rikoslaissa määritelty rangaistavaksi rahanpesuksi (Lappi–Seppälä ym. 2009, 878).
Muuntaminen ja siirtäminen
Rahanpesu on mahdollista toteuttaa myös muuntamalla tai siirtämällä omaisuutta. Rikoksella
hankittu omaisuus voidaan muuntaa toisenlaiseksi, esimerkiksi vaihtamalla huumekaupasta
saatu käteinen raha toiseksi valuutaksi tai ostamalla kiinteistö, jolloin rikoksella hankitun
omaisuuden muoto muuttuu. Käytännössä muuntamisena voidaan pitää esimerkiksi tilannetta, jossa rahanpesijä ostaa rikoksella hankituilla varoilla pelitositteita. Tämän jälkeen rahanpesijä lunastaa voittotositteet, siirtää rahat omalle tililleen ja lopuksi luovuttaa saamansa
rahat esirikoksen tekijälle. Tällä tavalla rikoksella hankittujen varojen alkuperä pystytään häivyttämään ja varat saadaan näyttämään laillisesti hankituilta. (Poliisi 2008.)
Muuntamisen lisäksi rahanpesijä voi toteuttaa rahanpesun siirtämällä varoja toiseen paikkaan
tai toiselle henkilölle. (Lappi–Seppälä ym. 2009, 878.) Käytännössä rahanpesu tapahtuu esimerkiksi siirtämällä varoja tililtä toiselle tai kuljettamalla rikoksella hankittuja varoja ulkomaille. Varojen kuljettaminen ulkomaille on myös tyypillinen rahanpesutapa, koska varat
saadaan siirrettyä ulkomaille käyttämättä pankkiyhteyksiä, jolloin alkuperän häivyttäminen
helpottuu ja siirtämisestä ei jää todisteita. (Neira, Perämaa & Vasara 2003.)
Rahanpesusäännösten uudistamisen myötä rikoslain rahanpesusäännökseen lisättiin tekotavaksi myös omaisuuden käyttäminen. Omaisuuden käyttämisellä tarkoitetaan omaisuuden
nopeatahtista tuhlaamista. (Lappi–Seppälä ym. 2009, 878.)
Käyttäminen on rahanpesun tekomuotona tapauksessa, jota korkein oikeus on käsitellyt.
Korkein oikeus ei ratkaisussaan muuttanut hovioikeuden antamaa tuomiota, jonka mukaan
esirikoksen tekijän puoliso tuomittiin rahanpesusta, koska tämä osallistui aktiivisesti rikoshyödyn käyttämiseen ja kulutus oli perheen tavanomaisiin olosuhteisiin nähden poikkeavaa. Rikoksella hankituilla varoilla oli muun muassa ostettu perheen käyttöön henkilöauto ja
mönkijä. Näiden lisäksi rikoksella hankituilla varoilla oli rahoitettu perheen tekemä ulkomaanmatka. Puoliso tuomittiin kahdeksankymmenen päiväsakon rangaistukseen. (Korkein
oikeus R 2008 / 105.)
Omaisuuden käyttämisen lisäksi rahanpesusäännökseen lisättiin uudistamisen myötä tekotavaksi myös omaisuuden välittäminen. Omaisuuden välittämisestä voi olla kysymys silloin,
kun rahanpesijä ei saa varallisuutta haltuunsa vaan toimii esimerkiksi välittäjänä kiinteistö- tai
arvopaperikaupassa. Omaisuuden välittäminen kuten myös kaikki muut edellä mainitut rahanpesun tekomuodot edellyttävät hyödyn tai omaisuuden laittoman alkuperän peittämis- tai
häivyttämistarkoitusta. (Lappi–Seppälä ym. 2009, 878.)
Rikoslain 32 luvun 6. §:n 1 momentin 2 kohdan mukaan rangaistavaa rahanpesua on rikoksella hankitun omaisuuden, rikoksen tuottaman hyödyn tai näiden tilalle tulleen omaisuuden
todellisen luonteen, alkuperän, sijainnin tai siihen kohdistuvien määräämistointen tai oikeuksien peittäminen tai häivyttäminen taikka tällaisessa toiminnassa avustaminen. Käytännössä
kysymyksessä voi olla esimerkiksi varojen vastaanottaminen ja samalla kertaa tapahtuva lainan myöntäminen vastaavansuuruisena, kuin mitä vastaanotettavien varojen arvo on.
(Lappi–Seppälä ym. 2009, 878.)
Peiteltäessä esimerkiksi varojen alkuperää voidaan laatia kauppakirja, jolla siirretään varoja
nimellisesti toisen henkilön nimiin. Peittämistoimen myötä varallisuuden lisäys saadaan
näyttämään siltä, että se on peräisin jostakin laillisesta toimesta. Rikoksella hankitun omaisuuden sijainnin peittäminen voidaan puolestaan suorittaa varojen siirrolla maasta toiseen.
Laissa säädettyyn rahanpesurikokseen voi syyllistyä, esimerkiksi varojen rikollisen luonteen
tietävä osakekauppojen välittäjä, koska peittäminen tai häivyttäminen ei edellytä omaisuuden
vastaanottamista tai muuta omaisuuteen ryhtymistä. (Lappi–Seppälä ym. 2009, 878.)
Kuten työssä on jo aiemmin todettu, rahanpesun osalta esirikoksia ei ole rajattu. Näin ollen
säännöksen soveltamiseen riittää, että omaisuus on rikoksella hankittua tai sen sijaan tullutta.
Rahanpesun kohteena voi puolestaan olla mikä tahansa rikoksella hankittu omaisuus tai rikoksella hankitun omaisuuden tilalle tullut omaisuus. Tämä tarkoittaa, että rahanpesun kohteena voivat olla esimerkiksi pankkitilillä olevat varat tai huumausainekaupasta hankituilla
varoilla ostetut kiinteistöt. Näiden lisäksi rahanpesun kohteena voi olla myös rikoksen tuottama hyöty. Tämä tarkoittaa, että kohteena voi olla esimerkiksi tilittämättä jätetyistä veroista
saatu hyöty. (Lappi–Seppälä ym. 2009, 877.)
Henkilö, joka syyllistyy rikoslain 32 luvun 6. §:n mukaiseen rikokseen on tuomittava rahanpesusta sakkoon tai vankeuteen. Rahanpesuun syyllistynyt voidaan tuomita vankeuteen
enintään kahdeksi vuodeksi. Myös yritys on rangaistava. Rahanpesun yritykselle ei kuitenkaan
käytännössä jää kovin paljon tilaa, koska rahanpesun tunnusmerkistö täyttyy useimmissa tapauksissa varhaisessa vaiheessa. Käytännössä tämä tarkoittaa, että esimerkiksi rikoksella saadun hyödyn vastaanottaminen peittämis- tai häivyttämistarkoituksessa riittää rikoslain
32:6.1:n 1 kohdassa tarkoitetun tunnusmerkistön täyttymiseen, vaikka peittäminen tai häivyttäminen ei onnistuisikaan. Peittämisen tai häivyttämisen onnistuminen on puolestaan rikoslain 32:6.1:n 2 kohdan tunnusmerkistön täyttymisen edellytys. (Lappi–Seppälä ym. 2009,
876–878.)
Rikoslain 32 luvun 7. §:n mukaan törkeään rahanpesuun syyllistyy, jos rahanpesussa rikoksen
kautta saatu omaisuus on erittäin arvokas tai rikos tehdään erityisen suunnitelmallisesti ja
rahanpesu on myös kokonaisuutena arvostellen törkeä. Törkeästä rahanpesusta voidaan
tuomita vankeusrangaistus, joka on pituudeltaan neljästä kuukaudesta kuuteen vuoteen.
Teon yritys on myös rangaistava. (Lappi–Seppälä ym. 2009, 879.) Ennen lakimuutosta törkeästä rahanpesusta rangaistiin törkeänä kätkemisrikoksena. Tällöin rikokseen syyllistyi, jos
rikoksen kohteena oli erittäin arvokas omaisuus ja teko oli myös kokonaisuutena arvostellen
törkeä. (Sahavirta 2008, 191.)
Törkeää rahanpesua koskevassa säännöksessä on kaksi rangaistavuuden koventamisperustetta. Ensimmäinen peruste on, että rikoksen kautta saadun omaisuuden on oltava erittäin
arvokas. Törkeän rahanpesun euromääräisen rajan on arvioitu olevan noin 13 000 euroa.
Toinen koventamisperuste on rahanpesun toteuttaminen erityisen suunnitelmallisesti. Rahanpesu voidaan toteuttaa suunnitelmallisesti, esimerkiksi muuntamalla omaisuutta useaan
kertaan rahasta arvoesineiksi, arvopapereiksi ja kiinteistöiksi. Tällöin kyseeseen voi tulla
myös rikosten tekemistä varten organisoitunut ryhmä. Rahanpesu katsotaan törkeäksi, jos
jompikumpi koventamisperusteista toteutuu ja rahanpesurikos on myös kokonaisuutena arvostellen törkeä. (Lappi–Seppälä ym. 2009, 879.)
Rahanpesijän syyllistyttyä useampaan törkeään rahanpesutapaukseen, tulee tapauksien yksilöinnin tapahtua yleisten periaatteiden mukaan. Rahanpesuun syyllistynyt tuomitaan vain
yhdestä törkeästä rahanpesusta, jos rikoskokonaisuutta pidetään luonnollisen näkökannan
mukaan tekojen ajallisen, paikallisen ja henkilöllisen yhteyden perusteella yhtenä rikoksena.
Mikäli rikoksia ei voida pitää yhtenä rikoksena, rikokseen syyllistynyt tuomitaan esimerkiksi
kahdesta törkeästä rahanpesurikoksesta yhteiseen rangaistukseen. (Lappi–Seppälä ym. 2009,
Helsingin hovioikeus on muuttanut Helsingin käräjäoikeuden aiemmin antamaa päätöstä
rahanpesusta. Käräjäoikeus oli arvioinut syytetyn syyllistyneen rikoslain 32 luvun 6 §:n mukaiseen rahanpesuun, vaikka rahanpesun kohteena oli ollut erityisen arvokas omaisuus. Syytettyyn kohdistuneet uhkaukset ja tämän pyrkimys estää rikoksen tapahtuminen otettiin
huomioon rangaistusta lieventävänä seikkana. Rahanpesuun syyllistynyt tuomittiin kahdeksankymmenen päiväsakon rangaistukseen. (Helsingin käräjäoikeus R 08 / 915.)
Syyttäjä ei ollut tyytyväinen käräjäoikeuden antamaan ratkaisuun ja valitti tuomiosta hovioikeuteen. Hovioikeus päätyi muuttamaan käräjäoikeuden antamaa tuomiota. Hovioikeus katsoi, että syytetty syyllistyi rahanpesuun jo antamalla tilinumeronsa ja ottamalla rahat vastaan.
Tämän lisäksi hovioikeus totesi, että rikoksen kohteena on ollut erityisen arvokas omaisuus
ja syytetty on toiminut palkkiota vastaan. Hovioikeus otti rangaistusta lieventävänä seikkana
huomioon syytetyn pyrkimykset edistää rikoksensa selvittämistä. Rahanpesuun syyllistynyt
tuomittiin törkeästä rahanpesusta kuuden kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen.
(Helsingin hovioikeus R 09 / 175.)
Rikoslain 32 luvun 9. §:ssä on määritelty tuottamuksellinen rahanpesu. Tuottamuksellisesta
rahanpesusta on rikokseen syyllistynyt tuomittava sakkoon tai vankeuteen enintään kahdeksi
vuodeksi, jos tämä on ryhtynyt törkeästä huolimattomuudesta rikoslain 32 luvun 6 §:ssä tarkoitettuihin toimiin. Rahanpesun tuottamuksellinen tekomuoto kattaa samat tekotavat kuin
tahallinen rahanpesukin. Rangaistavuuden edellytyksenä on törkeä huolimattomuus eli tavallinen tuottamus ei ole riittävä rangaistavuuden peruste tekomuodon kohdalla. (Lappi–Seppälä ym. 2009, 880.)
Tuottamuksellista rahanpesu on silloin, kun rikoksella hankittua varallisuutta vastaanottavalla
on poikkeuksellisten olosuhteiden vuoksi painava syy suhtautua varojen alkuperään epäillen.
Varojen alkuperää on aihetta epäillä esimerkiksi tilanteessa, jossa rikokseen syyllistyvä tuntee
esirikoksen tekijän taloudellisen aseman hyvin eikä tällä ole sen nojalla syytä pitää mahdollisena, että rikoksentekijä olisi hankkinut rehellisellä tavalla omaisuuden haltuunsa. Tämän
lisäksi rikokseen syyllistyvän tietoisuus esimerkiksi esirikoksen tekijän huumeiden kauppaamisesta tai tämän toimista aloitetusta esitutkinnasta, on riittävä syy epäillä varojen alkuperää.
(Sahavirta 2008, 197–198.) Tuottamuksellisuuden arvioinnissa kiinnitetään huomiota nimenomaan rahanpesusta syytetyn mahdollisuuksiin selvittää varojen alkuperä (Lappi–Seppälä ym.
2009, 880).
Rahanpesulaissa mainituilla ilmoitusvelvollisilla selonottovelvollisuus on lain myötä muita
korkeammalla tasolla. Näin ollen on huomattava, että ilmoitusvelvollinen ei syyllisty tuottamukselliseen rahanpesuun silloin, kun tämä toteuttaa asiakkaan ehdottaman epäilyttävän liiketoimen saattaakseen asian viranomaisen tutkittavaksi. Mikäli ilmoitusvelvollinen laiminlyö
liiketoimen perusteiden selvittämisen muussa tapauksessa, arvioidaan tekoa niin tuottamuksellisuuden kuin myös tahallisuuden osalta. (Sahavirta 2008, 199.)
Etelä-Pohjanmaan käräjäoikeus on antamassaan ratkaisussa katsonut rahanpesusta syytettynä
olleen syyllistyneen tuottamukselliseen rahanpesuun. Rahanpesuun syyllistynyt henkilö oli
palkattu rahanpesun tekijäksi kirjallisella sopimuksella ja tälle oli luvattu palkkio rikoksella
saatujen varojen nostamisesta käteisiksi varoiksi ja niiden välittämisestä edelleen ulkomaille.
Käräjäoikeus katsoi, että rahanpesuun syyllistynyt ei ollut pyrkinytkään hankkimaan tarkempaa selvitystä henkilöstä tai tämän yhtiöstä, jonka kanssa syytetty oli tehnyt sopimuksen rahojen välittämisestä. Näin ollen käräjäoikeus totesi syytetyn menetelleen varojen alkuperän
suhteen törkeän huolimattomasti. Käräjäoikeus langetti syytetylle kaksi kuukautta viisi päivää
kestävän ehdollisen vankeusrangaistuksen ja tuomitsi syytetyltä takavarikoidut varat valtiolle
menetetyksi. (Etelä-Pohjanmaan käräjäoikeus R 10 / 859.)
Salahanke törkeän rahanpesun tekemiseksi tuli rangaistavaksi lainmuutoksen yhteydessä
vuonna 2003. Rikoslain 32 luvun 8. §:n mukaan rikokseen syyllistyy henkilö, joka on sopinut
toisen kanssa sellaisen törkeän rahanpesurikoksen tekemisestä, jonka kohteena on lahjuksen
antamisen, lahjuksen ottamisen, törkeän veropetoksen tai törkeän avustuspetoksen tuottama
hyöty tai sen tilalle tullut omaisuus. Henkilö, joka syyllistyy rikoslain 32 luvun 8. §:n mukaiseen rikokseen, on tuomittava salahankkeesta törkeän rahanpesun tekemiseksi sakkoon tai
vankeuteen. Rahanpesurikokseen syyllistynyt voidaan tuomita vankeuteen enintään yhdeksi
vuodeksi. (Lappi–Seppälä ym. 2009, 880.)
Säännös ei ole yleinen, kaikkia törkeitä rahanpesurikoksia koskeva säännös. Se on rajattu
koskemaan ainoastaan yhteisöpetossopimuksessa tarkoitettuja rahanpesun esirikoksia, joilla
loukataan Euroopan yhteisöjen taloudellisia etuja. (Lappi–Seppälä ym. 2009, 880.) Törkeä
veropetos on yksi näistä esirikoksista. Mikäli törkeä veropetos on törkeän rahanpesun esirikoksena, voi 8. §:n mukainen salahankerikoksen tunnusmerkistö täyttyä vain, jos vältetty
vero on ollut Euroopan yhteisöjen lukuun kannettava maksu, joka tilitetään Euroopan yhteisöille sisällytettäväksi yhteisöjen yhteiseen talousarvioon, yhteisöjen hoidossa oleviin tai niiden puolesta hoidettuihin talousarvioihin. Käytännössä salahanke on rangaistavaa, kun se
kohdistuu rikoshyötyyn, joka syntyy vältettäessä tullimaksuja. (Sahavirta 2008, 245.)
Salahankkeen tunnusmerkistöön on otettu mukaan myös lahjusten antaminen tai ottaminen.
Tunnusmerkistöön kuuluva sopiminen voi toteutua tilanteissa, joissa annetaan esimerkiksi
huomattavan suuria lahjuksia. Tällöin rahanpesutoimien toteuttamisesta on mahdollisesti
sovittu jo varhaisessa vaiheessa, jotta rahanpesun onnistuminen myöhemmin voidaan taata.
Näiden lisäksi esirikoksena voi olla myös törkeä avustuspetos. (Sahavirta 2008, 246, 248.)
Rikoslain 32 luvun 8. §:n mukainen säännös koskee henkilöä, joka sopii toisen kanssa törkeän rahanpesurikoksen tekemisestä, jonka kohteena on edellä mainittujen rikosten tuottama
hyöty tai sen tilalle tullut omaisuus. Rahanpesusalahanke edellyttää suunnitelmallisuutta ja
rikoksen tekemisestä sopimista. (Lappi–Seppälä ym. 2009, 880.) Salahankkeelle ei kuitenkaan
jää käytännössä soveltamisalaa, koska rahanpesun tunnusmerkistö täyttyy varsin varhaisessa
vaiheessa ja se myös edellyttää esirikoksen tapahtumista (Sahavirta 2008, 249).
Suomessa rahanpesurikkomus säädettiin rangaistavaksi itsenäisenä rikoksena vuonna 2003.
Sitä ennen rahanpesurikkomus oli rangaistava kätkemisrikkomuksena. Rikoslain 32 luvun 10.
§:n mukaan rikoksentekijä on tuomittava rahanpesurikkomuksesta sakkoon, jos rahanpesu
tai tuottamuksellinen rahanpesu on omaisuuden arvo tai muut rikokseen liittyvät seikat
huomioon ottaen vähäinen. Rahanpesurikkomuksen tulee olla kokonaisuutena arvostellen
vähäinen, jotta säännöstä voidaan noudattaa. Kysymyksessä on siis rahanpesun ja tuottamuksellisen rahanpesun lievä tekomuoto. (Lappi–Seppälä ym. 2009, 881.)
Rahanpesurikkomuksen suhteen ei ole esitetty esimerkkejä sellaisista seikoista, jotka voisivat
lieventää teon moitittavuutta. Laissa on mainittu ainoana esimerkkinä omaisuuden arvo.
Omaisuuden arvolle ei kuitenkaan ole helppo asettaa tarkkaa euromäärää, koska ratkaisu
tehdään kokonaisarvioinnin perusteella, jolloin otetaan huomioon myös muut rikokseen liittyvät seikat. Käytännössä vähäisenä pidetään yleensä alle 1 000 euron arvoista omaisuutta.
Ratkaisua tehtäessä teko-olosuhteet ja tilanteen kokonaisuuden arvioiminen voivat vaikuttaa
ratkaisevasti siihen, onko kyseessä rahanpesun perus- vai lievä tekomuoto. (Lappi–Seppälä
ym. 2009, 881.)
Rahanpesurikos on tahallisena rangaistava. Rahanpesijän tahallisuuden on katettava koko
oikeudenvastainen teko. Tahallisuuden tulee kattaa teon hetkellä rahanpesurikoksen tunnusmerkistötekijät, ensisijassa teon seuraukset sekä teonhetkiset olosuhteet. (Heikinheimo
1999, 136.) Tahallisuuden ohella rahanpesurikoksesta tuomittaessa on huomioitava laillisuusperiaate ja lievemmän lain periaate. Lisäksi on otettava huomioon syyteoikeutta koskeva
rikoslain säännös.
Rikoksesta tuomitsemisen yhteydessä on huomioitava laillisuusperiaate. Laillisuusperiaatteen
mukaan rikokseen syylliseksi saa katsoa vain sellaisen teon perusteella, joka on tekohetkellä
säädetty laissa rangaistavaksi teoksi. Rikoksesta tuomittavan rangaistuksen tulee myös perustua lakiin. Käytännössä tämä tarkoittaa, että ketään ei saa pitää syyllisenä rikokseen eikä
tuomita rangaistukseen sellaisen teon perusteella, jota ei tekohetkellä ole laissa säädetty rangaistavaksi. (Lappi–Seppälä ym. 2009, 70.)
Laillisuusperiaatteen lisäksi on huomioitava myös lievemmän lain periaate. Normaalisti rikokseen sovelletaan lakia, joka oli rikoksentekohetkellä voimassa. Mikäli tuomiota annettaessa on voimassa toinen laki kuin rikoksen tekohetkellä, on tuomioistuimen sovellettava
kuitenkin voimassa olevaa lakia, jos sen soveltaminen johtaa rikoksentekijän kannalta lievempään lopputulokseen. (Rikoslaki 3:2 §.) Tekohetken ja tuomitsemishetken aikaisen lain
vertailu ei aina ole helppoa tai yksinkertaista, koska kysymys ei välttämättä ole vain yhden
säännöksen muuttamisesta. Tällöin tuomioistuimen tulee katsoa, kumpi laki kokonaisuudessaan sovellettuna johtaa lievempään lopputulokseen ja sovellettava sitä tuomiota antaessaan.
(Lappi–Seppälä ym. 2009, 191.)
Rahanpesurikokset ovat virallisen syytteen alaisia. Rikoslain 32 luvun 13 §:ssä on säännös
syyteoikeudesta. Säännöksen mukaan virallinen syyttäjä ei saa nostaa syytettä, ellei asianomistaja ilmoita rikosta syytteeseen pantavaksi tai ellei erittäin tärkeä yleinen etu vaadi syytteen nostamista. Yleinen etu voi vaatia virallisen syyttäjän syytteen nostamista esimerkiksi
silloin, jos asianomistajia ei kyetä selvittämään. Tällä tavoin voidaan menetellä myös silloin,
kun rikoksentekijältä on löydetty paljon rikoksella saatua omaisuutta, mutta yksittäiset asian-
omistajat pitävät menetyksiään niin vähäisinä, etteivät halua omalta osaltaan nostaa syytettä.
(Lappi–Seppälä ym. 2009, 883.)
Rahanpesurikoksen keskeisiä tunnusmerkistötekijöitä ovat tietoisuus varojen laittomasta alkuperästä, törkeä huolimattomuus varojen alkuperän suhteen, omaisuuteen ryhtyminen
peittämis- tai hävittämistarkoituksessa ja omaisuuden alkuperän peittämis- tai häivyttämistoimi. Näiden lisäksi tunnusmerkistöön kuuluu, että rahanpesun kohteena täytyy olla rikoksella hankittu omaisuus ja rahanpesijä on muu kuin esirikoksen tekijä. (Rahanpesun selvittelykeskus 2009.)
Tietoisuus varojen alkuperästä
Tietoisuus varojen alkuperästä luetaan yhdeksi rahanpesun keskeiseksi tunnusmerkistötekijäksi. Tietoisuus voi olla myös olosuhteista pääteltävää tietoisuutta. Oikeus pohtii rahanpesurikoksesta annettavan tuomion kohdalla rikoksen tekohetkellä vallinneita olosuhteita ja
ottaa kantaa siihen, mitä tekijän olisi täytynyt käsittää tai mitä hänen olisi pitänyt ymmärtää
ottaessaan, esimerkiksi rikoksella hankittuja varoja vastaan. Käytännössä tarkkaa tietoa edeltäneen rikoksen yksityiskohdista ei vaadita, vaan tunnusmerkistön täyttymisen kannalta on
riittävää, että tekijä on mieltänyt omaisuuden rikoksella hankituksi tai tällaisen omaisuuden
tilalle tulleeksi omaisuudeksi. (Neira, Perämaa & Vasara 2003.)
Tietoisuutta varojen alkuperästä on kuitenkin usein vaikea näyttää toteen. Oikeuskäytännössä
rahanpesijän tietoisuutta varojen alkuperästä on perusteltu pääasiassa kolmella eri tavalla.
Tietoisuutta perustellaan yleensä rahanpesijän, joko esitutkinnassa tai tuomioistuimessa antamalla omalla kertomuksella, rahanpesijän henkilökohtaisesti tiedossa olevilla seikoilla ja
ulkoisista olosuhteista pääteltävissä olevalla tietoisuudella. Oikeuskäytännön kannalta selkein
tilanne on silloin, kun rahanpesijä myöntää tunteneensa varojen alkuperän esitutkinnassa tai
tuomioistuinkäsittelyssä. (Neira, Perämaa & Vasara 2003.)
Tuomioistuimen täytyy päätellä tietoisuuden olemassaolo olosuhteista myöntämisen puuttuessa. Yleensä tuomioistuin toteaa, että henkilön olisi olosuhteista täytynyt ymmärtää varojen
alkuperän rikollinen luonne, eli ymmärryksen on täytynyt johtua tietyistä, erityisistä olosuhteista. Olosuhteiden lisäksi rahanpesijän tietoisuutta varojen laittomasta alkuperästä osoittaa
rahanpesijän henkilökohtaisesti tietämät seikat esirikoksen tekijästä. Tällainen seikka voi olla
esimerkiksi tietoisuus esirikoksen tekijän aikaisemmasta vankeustuomiosta, jonka perusteella
esirikoksentekijän ei ole ollut mahdollista hankkia huomattavaa omaisuutta laillisin keinoin.
Tällöin tuomioistuin voi katsoa rahanpesijän olleen tietoinen varojen alkuperästä ja syytetyn
on täytynyt ymmärtää varoja vastaanottaessaan, että niitä ei ole hankittu laillisin keinoin.
(Neira, Perämaa & Vasara 2003.)
Törkeä huolimattomuus varojen alkuperän suhteen
Tuottamuksellisen rahanpesun rangaistavuus edellyttää rahanpesurikokseen syyllistyvältä
törkeää huolimattomuutta. Näin ollen ilmoitusvelvollinenkin voidaan tuomita rahanpesurikoksesta, jos tämä on toiminut törkeän huolimattomasti. Mikäli rahanpesijällä ei ole varmaa
tietoa varojen alkuperästä ja tämä ottaa vastaan rikoksella hankittuja varoja, osoittaa teko
törkeää huolimattomuutta. Törkeäksi huolimattomuudeksi voidaan katsoa myös piittaamattomuus tai laiskuus. (Rahanpesun selvittelykeskus 2009.) Käytännössä törkeään huolimattomuuteen voi syyllistyä esimerkiksi pankkivirkailija, joka on toteuttanut tilin avaamisen ja
rahojen tallettamisen tilille, vaikka tällä olisi ollut painava syy suhtautua epäillen varojen alkuperään. (Lahti & Koponen 2007, 158, 167–168.)
Huolimattomuutta arvioidaan tekijän tietoon tulleiden seikkojen tai muiden havaittavissa
olevien seikkojen perusteella. Tuomioistuin voi esimerkiksi katsoa, että tiettyjen havaittavissa
olevien seikkojen perusteella rahanpesijällä on ollut aihetta epäillä omaisuuden alkuperää.
Tällaiseksi tuomioistuin voi katsoa tilanteen silloin, kun rahanpesuun syyllistynyt tuntee esirikoksen tekijän taloudellisen aseman hyvin, eikä hänellä ole sen nojalla syytä pitää mahdollisena, että tekijä on hankkinut varat rehellisin keinoin haltuunsa. Oikeuskäytännössä saattaa
kuitenkin olla vaikea osoittaa, milloin menettely on ollut tahallista ja koska puolestaan törkeän huolimatonta. (Sahavirta 2008, 198.)
Omaisuuteen ryhtyminen peittämis- tai häivyttämistarkoituksessa
Omaisuuteen ryhtymisellä tarkoitetaan toimenpiteitä, joilla pyritään häivyttämään tai peittämään rikoksella hankitun omaisuuden alkuperä. Omaisuuteen ryhtymiseksi katsotaan, jos
tekijä ottaa vastaan, käyttää, muuntaa, luovuttaa, siirtää tai välittää omaisuutta peittämis- tai
hävittämistarkoituksessa. Tunnusmerkistön toteutumisen edellytyksenä on, että rahanpesijän
tulee ottaa vastaan esimerkiksi rahanpesun kohteena olevat varat tai rikoksen tuottama
hyöty. Tällöin rahanpesijän katsotaan saavan omaisuuden hallintaansa. Vastaanottamisen
osalta tuomioistuimen on pyrittävä määrittelemään tuomiota antaessaan, milloin rahanpesijä
on vastaanottanut omaisuuden. (Heikinheimo 1999, 121.)
Rikoksella hankittujen varojen käyttämistä on varojen nopeatahtinen tuhlaaminen. Käyttämisellä pyritään antamaan ulkopuolisille kuva omaisuuden alkuperän laillisuudesta tai näyttämään määräysvallan olevan rahanpesijällä eikä esirikoksentekijällä. Käyttäminen lisättiin rahanpesun tunnusmerkistöön vuonna 2003 tehdyn lainmuutoksen yhteydessä. (Sahavirta
2008, 162–163.) Tunnusmerkistön mukaisella omaisuuden muuntamisella tarkoitetaan esimerkiksi huumausainekaupasta saadun käteisen rahan vaihtamista toiseksi valuutaksi. Tunnusmerkistön voidaan katsoa täyttyneen, kun rahanpesijä on saanut tarkoituksen mukaisesti
muunnettua rikoksella hankitun omaisuuden toiseen muotoon. (Heikinheimo 1999, 122.)
Tunnusmerkistön mukaisella omaisuuden luovuttamisella tarkoitetaan rahanpesun kohteena
olevan omaisuuden siirtämistä kolmannelle henkilölle. Luovuttamisen kohdalla tuomioistuin
voi katsoa tunnusmerkistön täyttyneen, jos rahanpesijä esimerkiksi antaa huumausainekaupasta saadut käteisvarat vastikkeeksi kiinteistön kaupassa. (Heikinheimo 1999, 122.) Omaisuuden siirtämisellä tarkoitetaan rikoshyödyn kuljettamista tai siirtämistä paikasta toiseen tai
henkilöltä toiselle. Siirtämisen toteutuksen edellytyksenä on, että omaisuuden olomuoto ei
muutu. Siirtämisen kohdalla tunnusmerkistön voidaan katsoa täyttyneen, kun rahanpesijä on
saanut siirrettyä esimerkiksi käteisvarat ulkomaille. (Sahavirta 2008, 158.)
Omaisuuden alkuperän peittämis- tai häivyttämistoimi
Rahanpesu on tunnusmerkistön mukaista, jos tekijä peittää tai häivyttää rikoksella hankitun
omaisuuden, rikoksen tuottaman hyödyn tai näiden tilalle tulleen omaisuuden todellisen
luonteen, alkuperän, sijainnin tai omaisuuteen kohdistuvat määräystoimet tai oikeudet
(Lappi–Seppälä ym. 2009, 878). Tunnusmerkistön täyttyminen ei edellytä omaisuuteen ryhtymistä tai toimimista tietyssä tarkoituksessa, mutta menettelyn vaikutuksesta on esimerkiksi
rikoksella hankitun omaisuuden alkuperän peityttävä tai häivyttävä. (Sahavirta 2008, 176.)
Rahanpesijä pyrkii peittämistoimien avulla salaamaan rikoksella hankitun omaisuuden ominaisuuksia. Yleensä peittelyssä on kyse näennäistoimesta, jonka avulla varallisuuden lisäys
saadaan näyttämään laillisesti hankitulta. Käytännössä peittämistoimena voidaan pitää esimerkiksi vääränsisältöistä kauppakirjaa, jolloin varat siirtyvät näennäisesti toisen nimiin ja
esirikoksentekijän rikoksella hankkima varallisuuden lisäys saadaan näyttämään toimien
avulla laillisesti hankitulta. (Sahavirta 2008, 179, 181.)
Rahanpesun kohde
Tunnusmerkistön mukaisesti rahanpesun kohteena täytyy olla rikoksella hankittu omaisuus.
Rikoksella hankittu omaisuus voi olla myös rikoksen tuottama hyöty tai näiden tilalle tullut
omaisuus. Käytännössä rahanpesun kohteena on usein käteinen tai pankkitilillä olevat rahat.
Rikoksella hankitun omaisuuden tilalle tullutta omaisuutta voi puolestaan olla esimerkiksi
huumausainekaupasta hankituilla varoilla ostettu auto. Rahanpesun kohteena voi olla myös
veropetoksesta saatu hyöty. (Lappi–Seppälä ym. 2009, 877.)
Rangaistavuuden edellytyksenä on, että viranomaiset ovat selvittäneet, että esirikos on todella
tapahtunut ja sillä on hankittu omaisuutta tai saatu muuta taloudellista hyötyä. Rahanpesun
rangaistavuuden edellytyksenä ei kuitenkaan ole välttämättä esirikoksen tekijän tuomitseminen rangaistukseen tai, että esirikoksen tekijä on tiedossa. (Lahti & Koponen 2004, 128.) On
kuitenkin huomioitava, että rahanpesun kohteena olevan omaisuuden ei tarvitse kuitenkaan
olla kokonaan hankittu rikoksella saaduilla varoilla. Tuomioistuimet voivat kuitenkin pitää
merkityksettömänä sitä, että osa rahanpesuun käytetyistä varoista voi olla laillisesti hankittuja.
(Heikinheimo 1999, 119.)
Viimeisenä rahanpesurikoksen tunnusmerkistötekijänä on määritelty rahanpesun tekijä. Rahanpesuun voi syyllistyä, kun ottaa vastaan, käyttää, muuntaa, luovuttaa, siirtää tai välittää
rikoksella hankittua omaisuutta. Rikokseen voi siis syyllistyä kuka tahansa, joka edellä mainituin tavoin ryhtyy rikoksella saatuun hyötyyn. Käytännössä rahanpesijä on muu kuin esirikoksen tekijä, koska rikoslain 32 luvun 11 §:n rajoitussäännös rajaa rahanpesurikoksen tekijäpiiristä esirikoksen tekijän, esirikokseen osalliset ja rikoksentekijän kanssa yhteistaloudessa
asuvan. (Lahti & Koponen 2007, 158.)
Suomessa rahanpesusta tuomitaan yleisimmin esirikoksen tekijän perheenjäseniä tai tuttavia
ja tietyn rikoskokonaisuuden tekemiseen osallistuneita. Nykyään myös palkattuja rahanpesijöitä on tuomittu rahanpesusta. Tuomioistuin voi myös tuomita yhteistaloudessa asuvan,
jos tämä on ryhtynyt sellaiseen rikoksella saatuun omaisuuteen, jota esirikoksentekijä ei ole
hankkinut perheen tavanomaiseen kulutukseen tai tämä pesee tavanomaiseen kulutukseen
tarkoitettua omaisuutta muulla tavalla kuin käyttämällä tai kuluttamalla sitä (Sahavirta 2008,
Keskusrikospoliisi on todennut, että Suomesta värvätään järjestelmällisesti yksityisiä henkilöitä järjestäytyneen rikollisuuden apureiksi välittämään ulkomailta tulleita rahalähetyksiä
eteenpäin. Keskusrikospoliisi kutsuu tätä niin sanotuksi muuli-ilmiöksi. Muuli on henkilö,
joka ottaa vastaan rikoksella hankittua omaisuutta ja toimittaa sen eteenpäin ketjussa, jonka
tarkoituksena on peittää rikoksen jälkiä. Värvääminen tapahtuu usein sähköpostin avulla.
Sähköpostiviestissä tarjotaan työpaikkaa, jonka edellytyksenä on pankkitilin käyttö varojen
siirtoon. Henkilöille maksetaan palkkana tietty osuus tilille tulleista ja edelleen siirretyistä varoista. (Keskusrikospoliisi 2011.)
Rikolliset hankkivat siirrettävät varat urkkimalla uhriksi joutuneen kohteen pankkitilin verkkopankkitunnukset ja salasanan. Kun tarvittavat tiedot on onnistuttu urkkimaan, uhrin tililtä
siirretään rahaa toisessa maassa toimivan muulin pankkitilille. Välittömästi tämän jälkeen
muulille annetaan tarkat toimintaohjeet siitä, kenelle, mihin maahan ja millaisina summina
nostetut rahat tulee lähettää edelleen. Varojen siirron kohdemaina on useimmiten Ukraina tai
Venäjä. (Keskusrikospoliisi 2011.)
Rahanpesu edellyttää tekijältään tahallisuutta, eli tämän tulee olla tietoinen varojen tai muun
omaisuuden laittomasta alkuperästä. Rahanpesijällä ei kuitenkaan tarvitse olla tarkkaa tietoa
varojen alkuperästä, mutta tämän tulee kuitenkin tietää, että omaisuus on hankittu rikoksella.
Rangaistavuuden edellytyksenä ei ole, että esirikoksen tekijä olisi tuomittu rangaistukseen
esirikoksesta ja välttämätöntä ei ole edes tietää, kuka on esirikoksen tekijä. (Lappi–Seppälä
ym. 2009, 878.)
Tahallisuuden kohteena on koko rahanpesurikoksen tunnusmerkistö ja sen on katettava
kaikki tunnusmerkistötekijät. Käytännössä tahallisuuden katsotaan kattavan tietoisuuden kaikista niistä tosiasioista, joista teon rangaistavuus riippuu. Tätä kutsutaan samalla peittämisperiaatteeksi, joka kattaa tietoisuuden teon hetkellä vallitsevista olosuhteista ja seurauksista,
jotka teosta aiheutuvat rikoksentekijälle. (Neira, Perämaa & Vasara 2003.)
Tahallisena rangaistavan rahanpesun osalta tekijän tietoisuuden tulee kattaa kaikki rangaistavuuden edellytyksenä olevat tunnusmerkistötekijät, vähintään tahallisuuden alimman asteen
mukaisesti. Tätä oletusta noudatetaan, ellei jollekin tunnusmerkistötekijälle ole asetettu korkeampaa tahallisuusvaatimusta. Rahanpesijä voi suhtautua ilmeisen välinpitämättömästi
mahdollisuuteen, että hänen vastaanottamansa varat on rikoksella hankittuja. Tämän voidaan
katsoa täyttävän olosuhteiden osalta rahanpesun tahallisuuden. (Sahavirta 2008, 172, 174.)
Oikeuskäytännössä tahallisuusarvioinnissa näyttökysymykset ovat merkittävässä asemassa.
Esimerkiksi kiinteistönvälittäjä on tuomittu törkeästä rahanpesusta, kun tämä on hyväksynyt
kiinteistön kauppahinnan käteissuorituksen ja sen lisäksi ottanut menettelystään erillisen
palkkion käteisenä. Oikeuskäytäntö on katsonut, että kiinteistönvälittäjä on ollut tietoinen
toisen esirikoksen tekijän rikollisesta taustasta ja esitutkintakertomuksessa tämä on kertonut
olleensa tietoinen vastaanottamiensa rahojen alkuperästä. Tahallisuusarvioinnissa oli otettu
huomioon, että kiinteistönvälittäjällä oli jo ammattinsa puolesta velvollisuus kiinnittää huomiota niihin olosuhteisiin, joissa kiinteistökauppa tehtiin. (Sahavirta 2008, 175.)
Rahanpesurikokseen voi syyllistyä lähtökohtaisesti jokainen, joka ryhtyy rikoslain 32 luvun 6.
§:ssä tarkoitetuin tavoin esimerkiksi rikoksella hankittuun omaisuuteen, peittääkseen tai häivyttääkseen omaisuuden laittoman alkuperän. Suomen oikeuskäytännössä on rahanpesusta
kuitenkin tuomittu pääasiassa esirikoksen tekijän perheenjäseniä tai tuttavia ja tietyn rikoskokonaisuuden tekemiseen osallistuneita henkilöitä. (Sahavirta 2008, 277.) Tämä käy hyvin ilmi
myös opinnäytetyöhön valituista oikeustapauksista, joita käsitellään tarkemmin viidennessä
Rahanpesurikoksesta tuomittaessa on huomioitava, että rahanpesurikoksen tekijäpiiriä on
rajoitettu rikoslain 32 luvun 11. §:n mukaisilla rajoitussäännöksillä. Rajoitussäännöksen mukaan rikoksesta ei tuomita henkilöä, joka on osallinen siihen rikokseen, jolla omaisuus on
toiselta saatu tai joka on tuottanut hyödyn. Rajoitussäännöksen mukaan rahanpesuun liittyviä
säännöksiä ei sovelleta myöskään rikoksentekijän kanssa yhteistaloudessa asuvaan, joka ainoastaan käyttää tai kuluttaa rikoksentekijän yhteistalouden tavanomaisiin tarpeisiin hankkimaa
omaisuutta. (Lappi–Seppälä ym. 2009, 881.) Käytännössä tämä tarkoittaa, että rahanpesuun
voi syyllistyä ja siitä voidaan tuomita ainoastaan henkilö, joka ei ole osallistunut esirikoksen
Esirikoksen tekijä
Rahanpesusta ei tuomita rikoksentekijää rangaistukseen, jos tämä on osallinen esirikokseen.
Rikoksentekijä on osallinen esirikokseen, jos tämä on toiminut ennen omaisuuteen ryhtymistään samaan omaisuuteen kohdistuvan rikoksen tekijänä, rikoskumppanina, välillisenä
tekijänä, yllyttäjänä tai avunantajana. (Lappi–Seppälä ym. 2009, 881.) Käytännössä tämä tarkoittaa, että Suomessa ei ole rangaistavaa niin sanottu itsepesu, jolloin esirikoksen tekijä pesee itse omalla rikoksellaan saamaansa omaisuutta. Kyseinen säännös perustuu rikosoikeudessa yleisesti noudatettuun periaatteeseen. Periaatteen mukaan samaa rikoksentekijää ei
voida tuomita kahdesti samasta rikoksesta. (Sahavirta 2008, 278.)
Rikoslakiin kirjatun rajoitussäännöksen myötä viranomaisten toiminta vaikeutuu. Syynä tähän on nimenomaan se, että suuri osa rahanpesutapauksista jää viranomaisten toimivallan
ulottumattomiin, koska rikokseen syyllistynyt pesee itse rikoksella hankittua rahaa ilman ul-
kopuolisten apua. Tämän vuoksi rahanpesutapausten tutkijat ovat ehdottaneet oikeusministeriön työryhmälle, että itsepesu tulisi säätää rangaistavaksi. Lainmuutoksen myötä tutkittavien rahanpesutapausten määrät kasvaisivat, tuomioiden määrät lisääntyisivät ja tuomiot olisivat ankarampia. Oikeusministeriön asettaman työryhmän tekemään ehdotukseen rahanpesukriminalisointien muutostarpeista ei kuitenkaan sisälly ehdotusta itsepesun säätämisestä
rangaistavaksi teoksi. (Oikeusministeriö 2010.)
Käytännössä rajoitussäännös mahdollistaa seuraavan esimerkin mukaisen toiminnan. Henkilö A on syyllistynyt veropetokseen. Hän on onnistunut itse pesemään veropetoksesta saamaansa rikoshyötyä ja siirtämään tällä tavalla rahaa pois viranomaisten ulottuvilta. Henkilö A
on toteuttanut kyseiset toimenpiteet ennen veropetoksesta kiinnijäämistään. Hänet tuomitaan veropetoksesta mutta rahanpesusta A:ta ei voida tuomita erikseen, koska esirikos, johon
hän on syyllistynyt, on edellä mainittu veropetos. A:n osalta viranomaiset eivät voi aloittaa
rahanpesututkintaa, jonka vuoksi tuomion suoritettuaan A saa pestyn rikoshyödyn omaan
Rikoksentekijän kanssa yhteistaloudessa asuva
Rikoslain 32 luvun 11. §:n toinen rajoitussäännös antaa mahdollisuuden rikoksentekijän
kanssa yhteistaloudessa asuvan henkilön rankaisematta jättämiseen. Yhteistaloudessa asuvat
henkilöt ovat yleensä avo- tai aviopuolisoita, vanhempia, lapsia ja sisaruksia. Säännöksen
kohdalla kyseeseen voivat tulla myös muut henkilöt, joilla on selkeästi yhteinen talous rikoksentekijän kanssa. (Lappi–Seppälä ym. 2009, 882.)
Rikoksentekijän hankkiman omaisuuden tulee olla hankittu yhteistalouden tavanomaisiin
tarpeisiin. Tällaista omaisuutta voivat olla esimerkiksi ruoka- ja kulutustavarat. Rajoitussäännöstä tulkittaessa kysymykseen eivät tule mitkään ylellisyystavarat. (Lappi–Seppälä ym. 2009,
882.) Ylellisyystavaroihin kuuluvat esimerkiksi korut ja turkit, koska niitä ei katsota tavanomaiseksi omaisuudeksi niiden taloudellisen arvon vuoksi. Joka tapauksessa säännöksessä
tarkoitetun omaisuuden tulee olla rikoksentekijän hankkimaa omaisuutta. Tuomiota päätettäessä tulee ottaa huomioon myös yhteistalouden elintaso, jotta tavanomaisuus voidaan arvioida tapauskohtaisesti. (Heikinheimo 1999, 133.)
Yhteistaloudessa asuva henkilö vapautetaan rangaistusvastuusta, jos tämä ainoastaan käyttää
tai kuluttaa säännöksessä tarkoitettua omaisuutta. Henkilö ei kuitenkaan vapaudu rangaistusvastuusta, jos tämä ryhtyy omaisuuteen jollakin muulla tahallisen tai tuottamuksellisen rahanpesun tai rahanpesurikkomuksen tunnusmerkistön toteuttavalla tavalla. (Lappi–Seppälä
ym. 2009, 882.) Käytännössä tämä tarkoittaa, että yhteistaloudessa asuva henkilö voi syyllistyä rahanpesuun jos tämä ryhtyy rikoksella saatuun omaisuuteen, jota rikoksentekijä ei ole
hankkinut perheen tavanomaisiin tarpeisiin. Yhteistaloudessa asuva voi syyllistyä rahanpesuun myös, jos tämä pesee tavanomaiseen kulutukseen tarkoitettua omaisuutta muutoin
kuin käyttämällä tai kuluttamalla sitä. (Sahavirta 2008, 277.)
Voimassa olevan rikoslain 32 luvun 12. §:n menettämisseuraamussäännöksen perusteella
esirikoksella saatu omaisuus, joka on ollut rahanpesun, törkeän rahanpesun tai tuottamuksellisen rahanpesun kohteena, on tuomittava valtiolle menetetyksi. Käytännössä tämä tarkoittaa,
että rahanpesun kohteena oleva omaisuus on tuomittava valtiolle menetetyksi. Pestävä omaisuus on alusta alkaen rikoksen tuottamaa hyötyä, joka voidaan rikoslain 10 luvun 2. §:n nojalla ottaa haltuun rikoksesta hyötyneeltä tekijältä, osalliselta tai siltä, jonka puolesta tai hyväksi rikos on tehty. Menettämisseuraamussäännöksessä viitataan myös rikoslain 10 lukuun,
jotta olisi selvää, että rikoksella saatu hyöty, rikoksentekoväline ja muu rikosesine tulee tuomituksi menetetyksi. (Lappi–Seppälä ym. 2009, 882–883.)
Menettämisseuraamussäännöksessä ole rajattu tiettyä kohderyhmää, johon menettämisvastuu
voi rahanpesurikoksen perusteella kohdistua. Näin ollen menettämisvastuuseen voivat joutua
kaikki luonnolliset ja oikeushenkilöt. On kuitenkin otettava huomioon, että esirikoksen tekijän kanssa yhteistaloudessa asuvalta ei rikoslain rajoitussäännöksen vuoksi voi tuomita valtiolle menetetyksi rikoksentekijän tavanomaiseen kulutukseen hankkimaa, rikoksella saatua
omaisuutta. Käytännössä menettämisseuraamussäännös koskee ensisijaisesti rahanpesijää.
Menettämisvastuuseen voivat kuitenkin joutua myös kaikki rahanpesun kohteena olleen
omaisuuden siirronsaajat, riippumatta siitä, ovatko nämä olleet omaisuutta vastaanottaessaan
vilpittömässä mielessä vai eivät. (Sahavirta 2008, 399–400.)
Säännöksen perusteella valtiolle on tuomittava menetetyksi rahanpesun kohteena ollut omaisuus. Rahanpesun kohde tulee tuomita aina esinekonfiskaatiolla valtiolle menetetyksi. (Sahavirta 2008, 404–405.) Esinekonfiskaatio kohdistetaan rikokseen liittyvään esineeseen tai oikeuteen. Näin ollen esimerkiksi rahanpesun kohteena olevat varat voivat olla esinekonfiskaation kohteena. (Sahavirta 2008, 390.) Esineellinen menettämisseuraamus voidaan kohdistaa myös pankkitilillä oleviin varoihin silloin, kun tilillä ei ole esimerkiksi lainkaan laillisia
varoja ja rikoksen ja siitä saadun hyödyn välinen suhde on selkeä (Sahavirta 2008, 410, 414).
Menettämisseuraamus on mahdollinen myös, jos laittomat varat on erotettavissa laillisista
varoista. Tämän lisäksi valtiolle voidaan tuomita menetetyksi myös rahanpesijän rahanpesurikoksen tekemisestä saama hyödyn arvo. Rahanpesijän saama hyöty voi olla esimerkiksi
rahanpesun suorittamisesta maksettu palkkio. (Sahavirta 2008, 410, 414.)
Tuomiota annettaessa sovelletaan aina rikoslain 32 luvun 12 §:ää, kun arvioitavana on rahanpesun kohteen menettäminen valtiolle. Menettämisseuraamussäännös on pakottava, joten
syyttäjä ei voi jättää kohdistamatta menettämisseuraamusvaatimusta rahanpesijään ellei toisenlaiseen menettelyyn ole olemassa perusteita. Syyttäjä voi jättää menettämisseuraamusvaatimuksen esittämättä silloin, jos esimerkiksi menetettäväksi vaadittavan omaisuuden arvo on
vähäinen. Käytännössä lain myötä syyttäjän mahdollisuudet luopua menettämisseuraamusvaatimuksen esittämisestä rahanpesijää kohtaan ovat varsin vähäiset. (Sahavirta 2008, 404.)
Rahanpesurikos vanhenee itsenäisesti esirikokseen nähden. Näin ollen esirikoksen vanhentuminen ei estä tuomitsemasta rangaistusta rahanpesurikoksesta.(Heikinheimo 1999, 142.)
Rahanpesurikoksen vanhentumisen katsotaan alkavan ensimmäisestä rahanpesun tunnusmerkistön täyttävästä teosta, jolloin myös teon syyteoikeuden vanheneminen alkaa (Lahti &
Koponen 2007, 172). Syyteoikeuden vanhentumisen myötä rikosoikeudelliset seuraamukset
raukeavat ja rangaistusta ei saa tuomita, jos syytettä ei ole nostettu laissa säädetyssä määräajassa. Toisin sanoen syyteoikeuden vanhentuminen poistaa teon rangaistavuuden. (Heikinheimo 1999, 142.)
Käytännössä teon vanhentumisajan pituus määräytyy rikoksesta seuraavan enimmäisrangaistuksen mukaan. Rikoslain 32 luvun 6. §:ssä määritellystä rahanpesurikoksesta tuomittava
enimmäisrangaistus on kaksi vuotta vankeutta, joten yleinen syyteoikeus vanhenee viidessä
vuodessa. Salahankkeeseen törkeän rahanpesun tekemiseksi syyllistynyt voidaan tuomita
vankeuteen enintään yhdeksi vuodeksi, joten yleinen syyteoikeus vanhenee kahdessa vuodessa. (Rikoslaki 8:1 §.)
Ensimmäisen rahanpesun tunnusmerkistön täyttävän teon katsotaan määräävän rahanpesurikoksen vanhentumisajan alkamishetken. Kyseinen näkökulma perustuu korkeimman
oikeuden näkemykseen. Korkein oikeus on katsonut, ettei rahanpesurikos ole jatkuva rikos
eikä rahanpesijä syyllisty enää rahanpesurikokseen silloin, kun tämä ryhtyy vielä muihin toimenpiteisiin saatuaan omaisuuden haltuunsa. Käytännössä tämä tarkoittaa, että korkein oikeus on katsonut rahanpesun tunnusmerkistön täyttyvän ensimmäisen kerran, kun rahanpesijä vastaanottaa tai muutoin ryhtyy rikoksella saatuun omaisuuteen. (Lahti & Koponen
2007, 172.)
Rahanpesurikoksista annettavien tuomien määrä vaihtelee Suomessa vuosittain. Keskimäärin
vuosittain annetaan noin kymmenen tuomiota rahanpesusta. Seuraavissa luvuissa käsitellään
käräjä- ja hovioikeuksien sekä korkeimman oikeuden antamia päätöksiä.
Oikeustapauksilla pyritään selventämään teoriassa käsiteltyjä asioita ja pohtimaan, mitkä tekijät ovat vaikuttaneet tuomioistuinten antamiin päätöksiin. Lisäksi eri oikeusasteiden antamien päätösten avulla pyritään tuomaan esille näiden erilaisia näkökulmia, jotka liittyvät rangaistavuuteen ja toteen näyttämiseen.
Tampereen käräjäoikeus on antanut 2.9.2008 tuomion tuottamuksellisesta rahanpesusta. Rahanpesun esirikoksena on ollut törkeä huumausainerikos, josta saadut varat ovat olleet rahanpesun kohteena. Jyri Raita on ottanut vastaan esirikoksentekijältä huumausainerikoksen
tuottamaa hyötyä käteisenä rahana 3 850 euroa, tarkoituksenaan säilyttää kyseisiä varoja
asunnossaan. Menettelyllä Raita on pyrkinyt peittämään tai häivyttämään rikoksesta saadun
hyödyn alkuperän ja avustamaan esirikoksentekijää välttämään rikoksen oikeudelliset seuraamukset. Syyttäjä on vaatinut Raidalle ensisijaisesti rangaistusta perusmuotoisesta rahanpesusta. Toissijaisesti syyttäjä on vaatinut rangaistusta tuottamuksellisesta rahanpesusta.
(Tampereen käräjäoikeus R 08 / 2625.)
Rahanpesusta syytetty Raita on tunnustanut menetelleensä syytteessä kuvatulla tavalla ja
syyllistyneensä vaihtoehtoisen syytteen mukaiseen tuottamukselliseen rahanpesuun, josta
syyttäjä on vaatinut toissijaisesti rangaistusta. Jyri Raita on kiistänyt syyllistyneensä rikoslain
32 luvun 6 §:n mukaiseen perusmuotoiseen rahanpesuun, koska hän ei ole tiennyt tekevänsä
rikosta ottaessaan esirikoksentekijän tuomia muuttolaatikoita vastaan. (Tampereen käräjäoikeus R 08 / 2625.)
Käräjäoikeus katsoi Raidan menetelleen törkeän huolimattomasti vastaanottamiensa muuttolaatikoiden sisällön suhteen ja syyllistyneen menettelyllään tuottamukselliseen rahanpesuun. Päätöstään käräjäoikeus perusteli sillä, että Raita oli epäillyt hänen asuntoonsa tuotujen rahojen alkuperää ja hänellä oli ollut jonkinlainen tieto esirikoksentekijän harjoittamasta
kannabiskaupasta. Syyttäjä ei ole kuitenkaan pystynyt osoittamaan, että Raita olisi tiennyt
kannabiskaupan laajuudesta. Käräjäoikeus tuomitsi Raidan tuottamuksellisesta rahanpesusta
neljänkymmenen päiväsakon suuruiseen rangaistukseen. (Tampereen käräjäoikeus R 08 /
2625.)
Kuten edellä käy ilmi, käräjäoikeus tuomitsi rahanpesuun syyllistyneen tuottamuksellisesta
rahanpesusta, vaikka syyttäjä oli ensisijaisesti vaatinut rangaistusta rikoslain 32 luvun 6 §:ssä
määritellystä rahanpesusta. Perusmuotoisen rahanpesun tunnusmerkistön on ilmeisesti katsottu täyttyneen, kun Raita on vastaanottanut rikoksella hankitut varat. Olettaen, että syytetty
on vastaanottanut varat peittääkseen tai häivyttääkseen varojen rikollisen alkuperän.
Raita itse on kiistänyt syytteen tahallisesta rahanpesusta, koska ei ole tiennyt tekevänsä rikosta ottaessaan esirikoksentekijältä muuttolaatikoita vastaan. Tämä kuitenkin herättää epäilyksen, onko Raita tiennyt laatikoiden sisällön vastaanottaessaan niitä ja onko tarkoituksena
ollut vaikeuttaa rahojen jäljittämistä.
Käräjäoikeuden päätöksestä ilmenee, että Raita on epäillyt varojen alkuperää. Hänellä on ollut aihetta epäillä varojen alkuperää, koska hän on ollut jollakin tasolla tietoinen esirikoksentekijän harjoittamasta huumausainekaupasta. Raidalla on ollut erityinen syy suhtautua epäillen varojen alkuperään, mutta on tämä siitä huolimatta vastaanottanut varat, jolloin törkeän
huolimattomuuden tunnusmerkistö on täyttynyt. On myös mahdollista, että Raita olisi ottanut rikoksella hankittuja varoja vastaan, tarkoituksenaan avustaa rikoksentekijää esirikoksen
salaamisessa.
Tutkimuksissa ei kuitenkaan ole kyetty näyttämään toteen, että Raita olisi tiennyt esirikoksentekijän huumausainekaupan laajuudesta, vaikka on tiennyt esirikoksentekijän harjoittavan
huumausainekauppaa. Viranomaiset ovat kuitenkin kyenneet selvittämään, että esirikos on
tapahtunut ja rahanpesun kohteena olleet varat on saatu esirikoksella. Tunnusmerkistön
täyttymisen kannalta on kuitenkin ollut todennäköisesti riittävää, että hän on mieltänyt varat
rikoksella hankituiksi, koska hän on epäillyt niiden alkuperää. Myös muilta osin rahanpesun
keskeisimmät tunnusmerkistötekijät ovat täyttyneet. Käräjäoikeuden antama tuomio tuottamuksellisesta rahanpesusta on oikeudenmukainen, koska tapauksen selvityksen perusteella
kyseessä on enemmän törkeä huolimattomuus kuin tarkoituksenmukainen toiminta.
Mikäli olisi kyetty todistamaan, että Raita on tiennyt muuttolaatikoiden sisältävän rikoksella
hankittuja varoja, olisi hänen toimintansa todennäköisesti katsottu tarkoituksenmukaiseksi.
Tällöin olisi todennäköistä, että Raita olisi ottanut varat vastaan, tarkoituksenaan salata esirikoksentekijän varallisuuden kasvun paljastuminen ja avustaa esirikoksen salaamisessa. Tässä
tapauksessa hänet olisi voitu tuomita rikoslain 6. §:n mukaisesta rahanpesusta.
Etelä-Pohjanmaan käräjäoikeuden ratkaisu R 10 / 859
Etelä-Pohjanmaan käräjäoikeus on antanut 29.6.2010 tuomion tuottamuksellisesta rahanpesusta ja menettämisseuraamuksesta. Rahanpesun esirikoksena on ollut ulkomailla tapahtuneita petoksia, joista hankitut varat ovat olleet rahanpesun kohteena.
Tuuli Sora on tutustunut Roope Mattilaan Internetissä. Henkilö on esiintynyt Roope Mattilana ja kertonut toimivansa XY- nimisen yhtiön edustajana. Varmuutta Mattilan henkilöllisyydestä ei ole ja tiedot yrityksestä ovat olleet vain Mattilan antamia. Sora on kuitenkin tehnyt työsopimuksen Roope Mattila -nimeä käyttäneen henkilön kanssa ja ottanut vastaan sopimuksen mukaisesti omalle pankkitililleen saksalaisen yksityishenkilön pankkitililtä rikoksella siirrettyjä varoja. Sopimuksen mukainen työ on ollut rikoksella siirrettyjen rahojen nostaminen ja lähettäminen edelleen rahanvälitystoimiston välityksellä ukrainalaisille henkilöille.
Sora on toiminut varat vastaanotettuaan puhelimitse ja sähköpostitse saamiensa ohjeiden
mukaisesti. (Etelä-Pohjanmaan käräjäoikeus R 10 / 859.)
Soran tilille on siirretty saksalaisen yksityishenkilön tililtä 9 742 euroa, joista hän on nostanut
ja lähettänyt Ukrainaan ensin 4 000 euroa ja aikonut nostaa ja toimittaa eteenpäin seuraavana
päivänä myös loput pankkitilillään olleet varat. Sora ei ole onnistunut nostamaan seuraavana
päivänä varoja, koska pankissa on ollut tieto, että varat on siirretty Soran pankkitilille rikoksella. Sopimuksen mukainen palkkio rikoksella hankittujen varojen nostamisesta käteisiksi
varoiksi ja välittämisestä edelleen Ukrainaan, on ollut seitsemän prosenttia siirretystä mää-
rästä. Sora ei ole kuitenkaan saanut palkkiota, koska hän olisi ottanut sen toisesta siirrettävästä erästä. (Etelä-Pohjanmaan käräjäoikeus R 10 / 859.)
Syyttäjä on vaatinut Soralle rangaistusta perusmuotoisesta, tahallisesta rahanpesusta. Tämän
lisäksi syyttäjä on vaatinut, että Sora on tuomittava menettämään valtiolle rikoksen kohteena
ollutta 5 742 euroa vastaava määrä. Rahanpesusta syytetty Sora on kiistänyt syyllistyneensä
rikokseen. Sora ei ole tiennyt, että rahat oli hankittu rikoksella. Hän on toiminut täysin vilpittömässä mielessä eikä ole syyllistynyt myöskään tuottamukselliseen rahanpesuun. (EteläPohjanmaan käräjäoikeus R 10 / 859.)
Käräjäoikeus on todennut, että rahansiirto suoraan lähettäjältä vastaanottajalle on tavanomainen rahansiirtomenettely. Näin ollen käräjäoikeus totesi olevan täysin epätavallista, että
tuntematon saksalainen yksityishenkilö on siirtänyt Soran tilille rahaa lähes 10 000 euroa ja
että Soran tehtävänä on ollut siirtää tililleen tulleet rahat kahdelle erinimiselle henkilölle Ukrainaan, jotka ovat olleet Soralle tuntemattomia henkilöitä. Tämän lisäksi Sora ei ole pyrkinytkään hankkimaan tarkempaa selvitystä XY -nimisen yhtiön olemassa olosta tai Roope
Mattilasta. (Etelä-Pohjanmaan käräjäoikeus R 10 / 859.)
Ottaen huomioon Soran tehtävänä olleen rahanvälityksen poikkeuksellisuuden, käräjäoikeus
katsoi Soran ryhtyneen törkeästä huolimattomuudesta rikoksella siirrettyihin varoihin. Rahansiirto Soran pankkitilin kautta ja rahansiirtoon liittyvä menettely kokonaisuudessaan
osoittavat, että Sora on menetellyt rahan alkuperän suhteen huolimattomasti. Sen sijaan käräjäoikeus katsoi, ettei ole näytetty Soran tienneen tililleen siirrettyjen varojen olleen rikoksella hankittuja eikä Sora ole muutoinkaan menetellyt siten, että olisi syyllistynyt tahalliseen
rahanpesuun. (Etelä-Pohjanmaan käräjäoikeus R 10 / 859.)
Näillä perusteilla käräjäoikeus katsoi Soran syyllistyneen tuottamukselliseen rahanpesuun.
Sora tuomittiin tuottamuksellisesta rahanpesusta kolmen kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen ja menettämään valtiolle 5 742 euroa, jotka ovat olleet rikoksen kohteena.
(Etelä-Pohjanmaan käräjäoikeus R 10 / 859.)
Kuten edellä olevasta tuomiosta käy ilmi, että käräjäoikeus on tuominnut Soran tuottamuksellisesta rahanpesusta perusmuotoisen rahanpesun sijaan. Rahanpesuun syyllistynyt Sora oli
palkattu suorittamaan rahanpesu. Myös tässä tapauksessa rahanpesuun syyllistynyt on ottanut
vastaan rikoksella hankittuja varoja. Varat omalle pankkitilille vastaanotettuaan, hän on nostanut rahoja ja onnistunut siirtämään niitä eteenpäin rahanvälitystoimiston välityksellä. Kyseinen tapaus on hyvä esimerkki rahanpesun kansainvälisyydestä ja rikollisten suorittamasta
värväyksestä.
Todennäköisesti kyseessä on ollut ammattirikollinen, joka on pyrkinyt harhauttamaan viranomaisia tilisiirtoja tekemällä ja palkkaamalla ulkopuolisen rahanpesijän. Yleensä lähettäjä
siirtää rahat suoraan vastaanottajalle. Ajallisesti rahanpesu on ollut lyhytaikaista, koska toimenpiteet ovat tapahtuneet yhden vuorokauden aikana.
Sora on kiistänyt syytteen ja kertonut, ettei ole tiennyt varojen olevan rikoksella hankittuja.
Voisi kuitenkin olettaa, että hänen on täytynyt jossakin vaiheessa epäillä toimeksiantoa ja sitä,
miksi hänen on toteutettava rahansiirrot tuntemattomille henkilöille. On kuitenkin todennäköistä, että tuntematon henkilö ei ota yhteyttä Internetin välityksellä ja pyydä välittämään
varoja eteenpäin ilman, että tapauksella olisi jokin yhteys rikolliseen toimintaan. Epäilyksiä
luulisi herättävän myös se, että tuntematon henkilö siirtää varoja omalle tilille, josta ne on
kuitenkin siirrettävä vielä eteenpäin rahanvälitystoimiston kautta.
Sora on syyllistynyt varojen vastaanottamiseen ja välittämiseen. Välittämisen täyttyminen
tunnusmerkistönä edellyttää laittoman alkuperän peittämis- tai häivyttämistarkoitusta. Tässä
tapauksessa se täyttyy, koska tuskin varojen edelleen välittämisellä on ollut muuta tarkoitusta.
On kuitenkin mahdollista, että Soran ei ole katsottu tahallisesti tehneen peittämis- tai häivyttämistoimenpiteitä, koska tämä on toiminut tehdyn sopimuksen mukaisesti. Tuntuu epäilyttävältä, että Sora ei ole ryhtynyt minkäänlaisiin toimiin selvittääkseen varojen alkuperää
edes siinä vaiheessa, kun on saanut tarkempia toimintaohjeita puhelimitse ja sähköpostitse.
Epäilyksiä herättää myös se, eikö Sora ole missään vaiheessa epäillyt syyllistyvänsä rikokseen
ja miksi hän ei ole pyrkinytkään hankkimaan tarkempaa selvitystä yhtiön olemassaolosta tai
Roope Mattilasta.
Tapauksessa ei ole kyetty näyttämään toteen, että Sora olisi tiennyt tililleen tulleiden varojen
olleen rikoksella siirrettyjä, mutta viranomaiset ovat selvittäneet esirikoksen tapahtuneen.
Sora on kuitenkin törkeästä huolimattomuudesta ottanut vastaan rikoksella hankittuja varoja,
koska hänellä olisi tavanomaisista poikkeavissa olosuhteissa ollut syy suhtautua epäillen varojen alkuperään. Käräjäoikeus olisi voinut tuomita Soran yhtä hyvin myös tahallisesta rahanpesusta rangaistukseen, koska toiminta on ollut tarkoituksenmukaista ja tunnusmerkistön
täyttymiseen riittää jo varojen vastaanottaminen tilille.
Joensuun käräjäoikeus on antanut 23.10.2007 tuomion perusmuotoisesta rahanpesusta. Rahanpesun esirikoksina on ollut velallisen petoksia ja huumausainerikoksia. Rahanpesun kohteena on puolestaan ollut rikosten tuottamalla hyödyllä hankittu omaisuus. Rahanpesusta
syytetty Pilvi Melunen on tehnyt 22 000 euron arvoista moottoripyörää koskevan osamaksusopimuksen todellisen ostajan avopuolisonsa sijaan, tietoisena muun muassa siitä, että avopuoliso rahoittaa käsirahan ja osamaksuerät rikosten tuottamalla hyödyllä. Melunen on myös
esittänyt useaan otteeseen viranomaisille omistavansa noin 4 000 euron arvoisen Rolex–kellon, vaikka se on hankittu avopuolison tekemien rikosten tuottamalla hyödyllä ja kellon todellinen omistaja on ollut juuri avopuoliso. (Joensuun käräjäoikeus R 07 / 1254.)
Melusen ja tämän avopuolison tulot teon tapahtuma-aikana ja jo vuosia sitä ennen ovat olleet
vähäiset ja koostuneet lähinnä työttömyyspäivärahoista ja muista etuuksista. Tämän johdosta
syyttäjä on katsonut, että Melusella ja tämän avopuolisolla ei ole ollut mahdollisuutta hankkia
edellä mainittua omaisuutta laillisin keinoin. Omaisuus on näin ollen hankittu avopuolison
tekemien rikosten tuottamalla hyödyllä. Melusen on yhteistaloudessa elävänä ja tietoisena
perheen tulotasosta ja avopuolison aiemmista tuomioista, pitänyt olla tietoinen rikoksien
tuottamasta hyödystä. (Joensuun käräjäoikeus R 07 / 1254.)
Syyttäjä on katsonut, että rahanpesua voidaan pitää törkeänä, koska rahanpesun kohteena on
erittäin arvokas omaisuus ja rikos on tehty erityisen suunnitelmallisesti. Syyttäjä on vaatinut
Meluselle ensisijaisesti rangaistusta törkeästä rahanpesusta. Toissijaisesti syyttäjä on vaatinut
rangaistusta tuottamuksellisesta rahanpesusta. Rahanpesusta syytetty Melunen on kiistänyt
syytteen. Hän on kuitenkin tunnustanut, että hänen avopuolisonsa on tuomittu eri rikoksista,
mutta kiistänyt olleensa tietoinen avopuolison rikoksista. Melunen on myös tunnustanut, että
moottoripyörä on hankittu hänen nimiinsä vaikka moottoripyörä on tosiasiassa ollut avopuolison. Lisäksi Melunen on tunnustanut, että hän on ilmoittanut viranomaisille omistavansa Rolex–kellon. (Joensuun käräjäoikeus R 07 / 1254.)
Käräjäoikeus on katsonut, että kun Melunen on oman tunnustamansakin mukaan ollut jossakin määrin tietoinen avopuolisonsa rikollisesta toiminnasta, ei jää mitään järkevää epäilystä
siitä, ettei Melunen olisi tiennyt puolisonsa hankkivan jatkuvasti tuloja rikollisella toiminnalla.
Näin ollen Melunen on tiennyt syytteessä tarkoitetun omaisuuden, moottoripyörän ja kellon,
olevan rahoitettu rikoksilla hankituilla varoilla ja peitellyt omaisuuden alkuperää väittämällä
niitä omikseen. Käräjäoikeuden mukaan tekoa ei ole pidettävä kokonaisuutena arvostellen
törkeänä. Nämä seikat huomioiden, käräjäoikeus tuomitsi Melusen perusmuotoisesta rahanpesusta viiden kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen. (Joensuun käräjäoikeus R 07 /
Pilvi Melunen valitti käräjäoikeuden antamasta tuomiosta hovioikeuteen. Melunen peruutti
myöhemmin valituksensa. Näin ollen käräjäoikeuden antama viiden kuukauden ehdollinen
vankeusrangaistus jäi noudatettavaksi. (Itä-Suomen hovioikeus R 07 / 1224.)
Melunen tuomittiin edellä kuvatun mukaisesta perusmuotoisesta tahallisesta rahanpesusta.
Syyttäjä oli vaatinut tapauksessa rangaistusta törkeästä tai tuottamuksellisesta rahanpesusta.
Tapauksessa on selvää, että Melusen on täytynyt tietää, että puoliso ei ole voinut hankkia
käteistä rahaa ja kiinteää omaisuutta laillisilla keinoilla. On siis katsottava, että hän on ryhtynyt varoihin tietoisena varojen alkuperästä. Tietoisuutta varojen alkuperästä osoittaa myös se,
että Melunen on tuntenut esirikoksentekijän. Lisäksi tietoisuutta voidaan tapauksessa perustella Melusen henkilökohtaisesti tietämillä seikoilla.
Tapauksessa on selvästi kysymys tahallisuudesta ja tarkoituksenmukaisuudesta. Melusen
voitaisiin myös katsoa suhtautuneen ilmeisen välinpitämättömästi omaisuuden alkuperään.
Epäilyksiä herättää myös, miksi hän on tehnyt omissa nimissään osamaksusopimuksen,
vaikka on tiennyt puolisonsa olevan todellinen ostaja. Tosiasiallinen määräysvalta on siis ollut puolisolla ja omaisuus on vain nimellisesti siirretty Melusen nimiin. On siis mahdollista,
että tarkoituksena on ollut omaisuuden pidempiaikainen hävittäminen, jotta huomattava
omaisuuden lisääntyminen ei herättäisi epäilyksiä ulkopuolisissa.
Melunen sai tuomion tahallisesta rahanpesusta. Tapauksessa olisi ollut mahdollista antaa
tuomio myös törkeästä rahanpesusta, koska rahanpesun kohteena on ollut erittäin arvokas
omaisuus ja jossakin määrin toiminta osoittaa myös suunnitelmallisuutta. Törkeästä rahanpesusta voidaan tuomita, jos toinen ankaroittamisperusteista toteutuu ja teko on kokonaisuudessaan arvioiden törkeä. Oikeus ei todennäköisesti ole katsonut tekoa törkeäksi, koska
omaisuuden arvo, täyttää joka tapauksessa törkeän rahanpesun edellytykset. Käräjäoikeus on
kuitenkin katsonut lieventäviksi seikoiksi syytetyn ja puolison läheisen suhteen ja sen, että
Melunen ei ole näytön valossa osallistunut varojen kulutukseen aktiivisesti.
Helsingin hovioikeus R 09 / 175
Helsingin käräjäoikeus on antanut 4.11.2008 tuomion perusmuotoisesta rahanpesusta. Rahanpesun esirikoksena on ollut ulkomailla tapahtuneita ja syytteeseen saatettuja maksuvälinepetoksia ja petoksia. Rikoksesta syytetty Mika Lautala on ottanut vastaan henkilökohtaiselle pankkitililleen Ruotsista Bengt Jansson -nimisen henkilön pankkitililtä maksuvälinepetoksella siirrettyjä varoja 13 477,82 euroa. Myöhemmin hän on vastaanottanut myös hallinnoimansa yhtiö M Oy:n pankkitilille Ruotsista, Emil Storvallin tililtä maksuvälinepetoksella
siirrettyjä varoja 22 000 euroa. Otettuaan varat vastaan omalle pankkitililleen, Lautala on
siirtänyt suurimman osan rahoistaan nostamalla ne yhdellä 12 000 euron suuruisella käteisnostolla, jolloin tilille on jäänyt noin 1 480 euron suuruinen palkkio. (Helsingin käräjäoikeus
R 08 / 915.)
Käteisnoston jälkeen Lautalan tarkoituksena on ollut oman palkkionsa vähentämisen jälkeen
siirtää saapuneet käteisenä olevat varat rahanvälitystoimiston kautta kolmelle eri henkilölle
Venäjälle, mutta rahanvälitystoimiston toimenpiteiden vuoksi rahojen siirto on onnistunut
ainoastaan kahdelle henkilölle. Lautalan tarkoituksena on ollut menetellä samalla tavalla
myös M Oy:n tilille siirrettyjen varojen kanssa. Lautala on mennyt pankkiin tarkoituksenaan
tehdä käteisnosto, mutta nosto ei ole onnistunut, koska M Oy:n pankkitili oli pankin toimesta suljettu rahojen alkuperän selvittämiseksi. Lautala on tehnyt kaikki edellä kerrotut
toimet tuntemattomaksi jääneen henkilön antamien ohjeiden mukaisesti. (Helsingin käräjäoikeus R 08 / 915.)
Syyttäjä on katsonut, että rikos on törkeä, koska rikoksen kautta saatu omaisuus on ollut
erittäin arvokas ja rahanpesu on myös kokonaisuutena arvostellen törkeä. Syyttäjä on vaatinut Lautalalle rangaistusta törkeästä rahanpesusta. Lisäksi syyttäjä on vaatinut, että vastaaja
on velvoitettava korvaamaan valtiolle todistelukustannukset. Rahanpesusta syytetty Mika
Lautala on kiistänyt syytteen ja syyttäjän muut vaatimukset. Lautala on myöntänyt menetelleensä syyttäjän kuvaamalla tavalla, mutta on kiistänyt teon olleen tahallinen, koska hänen
tarkoituksenaan ei ollut häivyttää varojen alkuperää. Lautala on katsonut, että rikosta ei voi
pitää kokonaisuutena arvostellen törkeänä. (Helsingin käräjäoikeus R 08 / 915.)
Käräjäoikeus katsoi, että on pystytty näyttämään saatujen varojen olleen rikoksella hankittuja.
Riidanalaiseksi käräjäoikeus on katsonut sen, miten varat siirtänyt tuntemattomaksi jäänyt
henkilö on saanut tietoonsa tilinumerot ja osannut ottaa yhteyttää juuri Lautalaan sekä se,
mitä Lautala on henkilön kanssa sopinut. Lautala on kertonut, että omalle ja yrityksen pankkitilille saapuneiden varojen liittyvän liiketoimeen, josta hän oli neuvotellut kaksi vuotta ennen syytteessä kuvattuja tapahtumia mutta liiketoimi ei ollut toteutunut. Käräjäoikeus ei pitänyt uskottavana, että huomattava rahasumma olisi siirretty Lautalan ja yrityksen tilille pelkästään kaksi vuotta aiemman yhteydenoton jälkeen, ilman selkeää vahvistusta edes siitä, että
tilit ovat edelleen käytössä. Lisäksi käräjäoikeus totesi, että Lautalan on täytynyt ainakin
epäillä ehdotetun liiketapahtuman laillisuutta jo silloin, kun on sopinut sen tekemisestä,
koska hänelle esitetty pyyntö varojen nostamisesta ja siirtämisestä eteenpäin on epätavallinen. (Helsingin käräjäoikeus R 08 / 915.)
Käräjäoikeus katsoi Lautalan syyllistyneen törkeän rahanpesun sijasta perusmuotoiseen rahanpesuun. Käräjäoikeus totesi, että Lautala on tahallisesti menetellyt syytteessä kuvatulla
tavalla ja menettely on täyttänyt rahanpesun tunnusmerkistön. Rangaistuksen mittaamisessa
käräjäoikeus otti huomioon lieventävänä seikkana Lautalaan kohdistuneet uhkaukset, koska
uhkauksien seurauksena Lautala teki rahansiirrot saamiensa ohjeiden mukaisesti. Käräjäoikeus arvioi uhkaukset vakaviksi, mutta ei sillä tavoin välittömäksi ja pakottavaksi, että Lautala
olisi toiminut pakkotilassa ja ne olisivat vaikuttaneet hänen syyllisyyteensä. Törkeysarvosteluun vaikutti Lautalan pyrkimys estää rikos, vaikka rikoksen kohteena oli erittäin arvokas
omaisuus. Lautala tuomittiin kahdeksankymmenen päiväsakon rangaistukseen. (Helsingin
käräjäoikeus R 08 / 915.)
Syyttäjä valitti tuomiosta Helsingin hovioikeuteen ja vaati, että Mika Lautala tuomitaan rangaistukseen törkeästä rahanpesusta. Lisäksi syyttäjä vaati, että Lautala tuomitaan vähintään
yhden vuoden ehdolliseen vankeuteen. Toissijaisesti syyttäjä vaati, että Lautalan rangaistus
kovennetaan ehdolliseksi vankeudeksi, koska syyttäjä katsoi käräjäoikeuden antaman rangaistuksen olevan liian lievä tekoon nähden. Lautala vastasi syyttäjän valitukseen ja vaati valituksen hylkäämistä. Lopulta hovioikeus päätyi rikoksen törkeysarvostelussa toiseen lopputulokseen kuin käräjäoikeus. (Helsingin hovioikeus R 09 / 175.)
Hovioikeus ei pitänyt uskottavana, että Lautala ei olisi osallistunut rahojen siirrosta sopimiseen. Lisäksi hovioikeus katsoi, että Lautala on suostunut ottamaan rahat vastaan tietoisena
niiden laittomasta alkuperästä ja siirtämään ne ohjeiden mukaan eteenpäin. Hovioikeuden
mukaan johtopäätöstä tukee Lautalan tililleen jättämä osuus, joka oli yli kymmenen prosenttia hänen vastaanottamistaan rahoista. (Helsingin hovioikeus R 09 / 175.)
Hovioikeus katsoi, että Lautala syyllistyi rahanpesurikokseen jo antamalla tilinumeronsa ja
ottamalla rikoksella hankitut rahat vastaan. Näin ollen hovioikeus katsoi, että rikoksen täyttymisen jälkeen saaduilla uhkauksilla ei ole merkitystä arvioitaessa sitä, onko rikosta kokonaisuudessaan pidettävä törkeänä. Koska rikoksen kohteena ollut omaisuus on ollut erittäin
arvokas ja Lautala toimi palkkiota vastaan, on tekoa myös kokonaisuutena arvostellen pidettävä törkeänä. Hovioikeus tuomitsi Lautalan törkeästä rahanpesusta, mutta otti rangaistusta
lieventävänä seikkana huomioon Lautalan pyrkimykset edistää rikoksensa selvittämistä ja että
hän oli palauttanut siirtämänsä rahat. Lautala tuomittiin törkeästä rahanpesusta kuuden kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen. (Helsingin hovioikeus R 09 / 175.)
Käräjäoikeus tuomitsi Lautalan perusmuotoisesta rahanpesusta, mutta hovioikeus muutti
tuomion ja luki Lautalan syyksi törkeän rahanpesun. Lautala oli ottanut varoja vastaan kahdelle eri pankkitilille. Varojen lähettäjänä oli toiminut tuntemaksi jäänyt henkilö. Epäilyksiä
herättävää on, miten tämä henkilö on osannut ottaa yhteyttä juuri Lautalaan ja ovatko nämä
sopineet esimerkiksi palkkion maksamisesta. Tällaisesta olisi voitu sopia, koska käteisnoston
jälkeen Lautala on jättänyt tietyn määrän vastaanottamiaan rahoja tililleen ikään kuin palkkioksi.
Lautala oli siirtänyt varoja kahden eri rahanvälitystoimiston kautta. Näillä toimilla on pyritty
harhauttamaan viranomaisia ja häivyttämään varojen rikollinen alkuperä. Hän on kuitenkin
todennut, että tarkoituksena ei ollut varojen alkuperän häivyttäminen. Tapauksessa on kuitenkin epäselvää, miksi Lautala on suostunut vastaanottamaan ja siirtämään varoja tuntemattoman henkilön ohjeiden mukaisesti. Tällainen toiminta osoittaa sen, että Lautalan on
täytynyt tuntea ohjeiden antaja.
Muiden toimenpiteiden ohella Lautala on ilmoittanut kirjallisena laaditussa selvityksessä väärän käyttötarkoituksen, joka ei ole ollut todellinen käyttötarkoitus. Myös tämä osoittaa, että
Lautalan on jollakin tasolla täytynyt mieltää varojen olevan rikoksella saatuja. Kiistanalaista
on myös, onko Lautalaan ja hänen perheeseensä kohdistunut todellinen uhka, joka olisi pakottanut hänet suorittamaan siirrot päätökseen, koska todisteita uhkauksista ei ole.
Hovioikeus otti rangaistusta lieventävänä seikkana huomioon Lautalan pyrkimykset edistää
rikoksen selvittämistä. Tekoon nähden hovioikeuden antama tuomio törkeästä rahanpesusta
on oikea, koska rahanpesun kohteena on ollut erittäin arvokas omaisuus ja tämä on toiminut
suunnitelmallisesti palkkiota vastaan. Käräjäoikeuden olisi tullut antaa tuomio törkeästä rahanpesusta, koska annetun selvityksen pohjalta on selvää, että kyseessä on törkeä rahanpesu.
Tapausta on käsitelty käräjäoikeudessa ja hovioikeudessa sekä vielä tämän jälkeen korkeimmassa oikeudessa. Korkein oikeus on antanut tapauksesta päätöksen 11.5.2006. Petri Helminen oli ottanut Jyri Kuuselta vastaan käteistä rahaa noin 22 600 euron edestä. Helminen oli
tiennyt käteisenä olevien rahavarojen olleen rikoksella hankittuja. Hän oli ottanut käteisvaroja vastaan avustaakseen Kuuselaa välttämään rikoksen oikeudelliset seuraamukset eli rahavarojen menettämisen valtiolle. Helminen oli säilyttänyt rahavaroja asunnossaan ja Kuuselalta saamiensa ohjeiden mukaan siirtänyt rahavaroja Kuuselalle Hollantiin. Helminen oli
pitänyt siirtojen jälkeen jääneet loput 9 000 euroa hallussaan, jotka myöhemmin takavarikoitiin Helmisen asunnosta. (Hyvinkään käräjäoikeus R 04 / 383.)
Helminen kiisti syyllistyneensä kätkemisrikokseen, koska Kuusela oli kertonut hänelle saaneensa rahat vakuutuskorvauksena. Käräjäoikeus katsoi, että Helminen oli tuntenut Kuuse-
lan joidenkin vuosien ajan ja tiennyt tämän olleen vankilassa muun muassa huumausainerikosten vuoksi. Tästä johtuen käräjäoikeus ei pitänyt uskottavana Helmisen selitystä siitä, että
Kuusela olisi saanut rahavarat vakuutuskorvauksena. Käräjäoikeus katsoi Helmisen tienneen
rahojen olevan rikoksella hankittuja ja auttaneen Kuuselaa välttämään rikoksen oikeudelliset
seuraamukset ottamalla rahavarat säilytettäväkseen. Käräjäoikeus tuomitsi Helmisen törkeästä kätkemisrikoksesta ja muista rikoksista yhteiseen yhdeksän vuoden vankeusrangaistukseen. (Hyvinkään käräjäoikeus R 04 / 383.)
Hovioikeus katsoi Helmisen menetelleen käräjäoikeuden hänen syykseen lukemalla tavalla.
Sovellettavan lain osalta hovioikeus totesi, että tekoon on sovellettava tekoajan lakia, ellei
lievemmän lain periaatteesta muuta johdu. Rikoksen tekeminen katsotaan päättyneeksi, kun
tekijä on suorittanut loppuun tunnusmerkistön mukaisen toimintansa. Helminen oli 1.9.2002
– 20.8.2003 välisenä aikana siirtänyt Kuuselalle varoja Hollantiin ja tämän lisäksi hänen
asunnostaan oli vuoden 2003 marraskuussa takavarikoitu Kuuselan rahoja. (Helsingin hovioikeus R 04 / 2161.)
Rikoksen tekemisen katsottiin päättyneen marraskuussa, jolloin Helminen oli suorittanut
loppuun tunnusmerkistön mukaisen toimintansa. Tämän vuoksi hovioikeus katsoi, että
Helmisen tekoon oli sovellettava vuonna 2003 voimaan tulleen rikoslain 32 luvun 7. §:n törkeää rahanpesua koskevaa säännöstä. Hovioikeus katsoi Helmisen syyllistyneen törkeän kätkemisrikoksen asemasta törkeään rahanpesuun ja alensi yhteisen vankeusrangaistuksen seitsemään vuoteen. (Helsingin hovioikeus R 04 / 2161.)
Helmiselle myönnettiin valituslupa korkeimpaan oikeuteen ja hän vaati, että tekoon sovelletaan syksyllä 2002 voimassa ollutta törkeää kätkemisrikosta koskevaa säännöstä, eikä hänen
kannalta ankarampaa vuonna 2003 voimaan tullutta törkeää rahanpesua koskevaa säännöstä.
Korkeimman oikeuden mukaan kätkemisrikoksen tunnusmerkistö on täyttynyt silloin, kun
Helminen on vastaanottanut rahavarat. Varojen siirtämisen ja säilyttämisen ei ole katsottu
merkitsevän uusia tekoja, jotka tulisi katsoa osaksi samaa rikosta ja joilla voisi olla rikoksen
tekoaikaa pidentävä vaikutus. (Korkein oikeus R 2005 / 521.)
Korkein oikeus on katsonut, että Helmisen teko on täyttynyt rahavarojen vastaanottamisen
hetkellä syyskuussa 2002 ja tekoon on sovellettava tuolloin voimassa ollutta lakia. Lisäksi
korkein oikeus totesi, että nykyiset rikoslain 32 luvun 6. ja 7. §:n mukaiset säännökset eivät
tule sovellettavaksi siitäkään syystä, että niiden soveltaminen ei johda lievempään lopputulokseen. Korkein oikeus katsoi Helmisen syyllistyneen törkeän rahanpesun sijasta kätkemisrikokseen ja piti hovioikeuden tuomitseman seitsemän vuoden yhteisen vankeusrangaistuksen ennallaan. (Korkein oikeus R 2005 / 521.)
Korkeimman oikeuden ratkaisu R 2006 / 652
Rahanpesun esirikoksena on ollut törkeä veropetos, josta esirikoksentekijä on myös tuomittu
rangaistukseen. Arto Heinonen oli ottanut vastaan, käyttänyt ja muuntanut varoja ja rikoksesta saatua hyötyä sekä näiden tilalle tullutta omaisuutta peittääkseen tai häivyttääkseen varojen ja rikoshyödyn laittoman alkuperän sekä avustaakseen Liisa Kuusta välttämään tekemiensä rikosten oikeudelliset seuraamukset. Rahanpesun kohteena olivat siis törkeästä veropetoksesta saadut varat. (Helsingin käräjäoikeus R 04 / 10242.)
Heinonen oli solminut vuodesta 2000 vuoteen 2004 kolmetoista eri osamaksusopimusta
autoista, joiden mukaan hän oli ajoneuvon ostaja ja vastuussa osamaksuerien suorittamisesta,
vaikka autojen tosiasiallinen ostaja oli Liisa Kuusi. Heinonen oli osamaksusopimuksia solmiessaan tietoinen, että Kuusi rahoittaa autojen kauppahinnat ja osamaksuerät rikoksella saaduilla varoilla. Tämän lisäksi Heinonen oli ottanut vastaan omille pankkitileilleen rikoksella
hankittuja varoja ja käyttänyt niitä maksamalla osan autojen osamaksueristä. (Helsingin käräjäoikeus R 04 / 10242.)
Syyttäjä vaati Heinoselle rangaistusta vuosien 2000–2004 aikana tehdystä törkeästä rahanpesusta. Heinonen kiisti tienneensä, että Kuusen käytössä olleet varat olivat rikoksella saatuja. Hän oli luullut rahojen olleen Kuusen työllä ansaitsemia. Käräjäoikeus ei pitänyt selitystä kuitenkaan uskottavana, koska Heinonen ja Kuusi olivat jo vuosia eläneet yhdessä ja
tällöin on käräjäoikeuden mukaan epätavallista, että osapuolet eivät ole tietoisia mitä toinen
tekee työkseen. Lisäksi perheen yhteisestä kodista oli löytynyt tutkinnan aikana runsaasti JC
Oy:n toimintaan liittyneitä asiakirjoja, joista oli pääteltävissä, että Kuusi ei ollut työntekijänä
yhtiössä. (Helsingin käräjäoikeus R 04 / 10242.)
Autoihin sijoitettujen varojen määrä oli ollut huomattavan suuri myös siihen nähden, mitä
Heinonen oli kertomansa mukaan arvioinut Kuusen kuukausiansioiksi. Näiden seikkojen
perusteella käräjäoikeus totesi, että Heinonen oli hyvin ymmärtänyt hänen nimiinsä hankit-
tuihin ajoneuvoihin käytettyjen varojen laittoman alkuperän ja että hänen menettelynsä oli
ollut tahallista. (Helsingin käräjäoikeus R 04 / 10242.)
Käräjäoikeus katsoi, että Heinosen menettely ei ollut täyttänyt rahanpesurikoksen tunnusmerkistöä ennen 1.4.2003 voimaan tullutta rikoslain muutosta ja hylkäsi rahanpesun syytteen
tätä edeltävältä ajalta. Muilta osin käräjäoikeus totesi, että kolme ajoneuvoa oli ostettu
1.4.2003 jälkeen ja katsoi Heinosen tältä osin syyllistyneen rahanpesuun. Heinosen syyksi
luetussa rahanpesussa rikoksen kautta saatu omaisuus oli ollut erittäin arvokas, rikos oli tehty
erityisen suunnitelmallisesti ja teko oli myös kokonaisuutena arvostellen törkeä. Käräjäoikeus tuomitsi Heinosen törkeästä rahanpesusta ja rekisterimerkintärikoksesta yhdeksän kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen. (Helsingin käräjäoikeus R 04 / 10242.)
Heinonen ja syyttäjä valittivat tuomiosta hovioikeuteen. Hovioikeus hyväksyi toimittamansa
pääkäsittelyn perusteella tapahtumainkulun ja Heinosen tietoisuuden osalta käräjäoikeuden
ratkaisun perusteluineen. Oikeudellisen arvion osalta hovioikeus totesi, että veropetos oli jo
ennen 1.4.2003 voimaan tullutta lainmuutosta voinut tulla kysymykseen rahanpesun esirikoksena, mutta arvioinnissa oli otettava huomioon rikosoikeudellinen laillisuusperiaate. Laillisuusperiaatteen mukaan rikokseen syylliseksi saa katsoa vain sellaisen teon perusteella, joka
on tekohetkellä säädetty laissa rangaistavaksi teoksi. (Helsingin hovioikeus R 06 / 812.)
Laillisuusperiaatteen mukaan hovioikeus katsoi, että Heinonen ei ollut ennen 1.4.2003 voimaan tullutta lainmuutosta syyllistynyt syyttäjän esittämään rahanpesuun. Hovioikeus tuomitsi Heinosen käräjäoikeuden hänen syykseen lukemista rikoksista ja virkasalaisuuden rikkomisesta yhteiseen yhdeksän kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen. (Helsingin
hovioikeus R 06 / 812.)
Syyttäjälle myönnettiin valituslupa korkeimpaan oikeuteen. Valituksessaan syyttäjä vaati, että
Heinonen tuomitaan syytteen mukaisesti rangaistukseen vuosien 2000–2004 aikana tehdystä
törkeästä rahanpesusta. Korkein oikeus pyrki arvioimaan, onko veropetos voinut olla rahanpesun esirikos ennen 1.4.2003 ja syyllistyikö Heinonen rahanpesuun ennen tuota ajankohtaa.
(Korkein oikeus R 2006 / 652.)
Korkein oikeus katsoi, että alempien oikeuksien tuomioiden perusteluista ilmenevistä olosuhteista on pääteltävissä, että Heinosen on täytynyt tietää autoihin käytettyjen rahojen alku-
perä ja että ne ovat olleet rikoksella hankittuja. Näin ollen hän on ottanut vastaan ja muuntanut rikoksella hankituksi tietämiään varoja avustaakseen Kuusta välttämään rikoksen oikeudelliset seuraamukset. Korkein katsoi myös, että Heinonen on ottanut vastaan ja muuntanut
rikoksella saatua omaisuutta yhteensä noin 57 500 euron arvosta. (Korkein oikeus R 2006 /
Korkeimman oikeuden mukaan Heinosen syyksi luettuja tekoja on 1.4.2003 voimaan tulleesta lainmuutoksesta huolimatta pidettävä yhtenä rikoksena siten, että kuhunkin osatekoon
on sovellettava sen tekemisen aikaan voimassa ollutta lakia. Korkein oikeus katsoi, että Heinosen syyksi luetussa rahanpesussa rikoksen kautta saatu omaisuus on ollut erittäin arvokas,
rikos on tehty erityisen suunnitelmallisesti ja rikos on myös kokonaisuutena arvostellen törkeä. Heinonen on näin ollen menettelyllään syyllistynyt rikokseen, joka käsittää törkeän kätkemisrikoksen ja törkeän rahanpesun. Korkein oikeus tuomitsi Heinosen hovioikeuden
tuomitseman rangaistuksen asemasta yhteiseen kymmenen kuukauden vankeusrangaistukseen. (Korkein oikeus R 2006 / 652.)
Korkeimman oikeuden ratkaisu R 2008 / 105
Rahanpesun esirikoksena on ollut törkeä huumausainerikos. Heini Lajusen katsottiin ottaneen vastaan, käyttäneen ja siirtäneen avopuolisonsa huumausainekaupasta saamaa hyötyä
peittääkseen tai häivyttääkseen hyödyn laittoman alkuperän. Rikoksen tuottamalla hyödyllä
oli hankittu perheen käyttöön henkilöauto ja mönkijä. Tämän lisäksi perheen tileille ja erään
kolmannen henkilön tilille oli tehty käteispanoja noin 13 000 euron edestä. Tehdyillä käteispanoilla oli maksettu perheen laskuja ja kuluja. Lisäksi perheen tekemät kaksi lomamatkaa oli
maksettu Lajusen avopuolison antamilla käteisvaroilla. Lajusen katsottiin syyllistyneen menettelyllään perusmuotoiseen rahanpesuun. Käräjäoikeus tuomitsi Lajusen perusmuotoisesta
rahanpesusta kuudenkymmenen päivän ehdolliseen vankeusrangaistukseen. (Oulun käräjäoikeus R 06 / 2751.)
Syyttäjä ja Heini Lajunen valittivat tuomiosta hovioikeuteen. Lajunen vaati ensisijaisesti
syytteen hylkäämistä ja toissijaisesti rangaistuksen lieventämistä sakoksi. Hovioikeus lisäsi
käräjäoikeudessa esiin tulleisiin seikkoihin, että perheen tileille tehtyjen käteispanojen osalta
ei Lajuselta ollut saatu selvitystä, mistä lähteistä käteisvarat olivat peräisin. Käteispanojen
lisäksi selvittämättä olevia muita varoja oli vielä 11 000 euron edestä. Hovioikeus hyväksyi
käräjäoikeuden ratkaisun perusteluineen, mutta katsoi käräjäoikeuden tuomitseman rangaistuksen Lajusen syyllisyyteen nähden liian ankaraksi. Hovioikeus lievensi ehdollisen vankeusrangaistuksen kahdeksaksikymmeneksi päiväsakoksi. (Rovaniemen hovioikeus R 07 / 232.)
Heini Lajuselle myönnettiin valituslupa korkeimpaan oikeuteen. Lajunen vaati valituksessaan
syytteen hylkäämistä. Korkein oikeus on keskittynyt ratkaisussaan kolmeen ratkaistavaan
kysymykseen. Korkein oikeus on pohtinut, onko Lajunen syyllistynyt rikoshyödyn osalta
syytteessä tarkoitettuun ja alempien oikeuksien hänen syykseen lukemaan rahanpesurikokseen, mikä on tapauksessa rajoitussäännöksen merkitys ja olivatko Lajusen vastaanottamat ja
eri tavoin käyttämät varat olleet peräisin avopuolison rikoksella saamasta hyödystä ja mikä oli
hänen tietoisuus asiasta. (Korkein oikeus R 2008 / 105.)
Lajunen on kertonut käteisvarojen olleen peräisin autokaupoista. Autokauppoja oli kuitenkin
tehty aikaisemmin kuin syytteessä mainittuina tekoaikoina. Korkeimmalle oikeudelle ei ollut
annettu myöskään selvitystä, jonka perusteella olisi voitu pitää uskottavana, että perheen
käyttöön juuri avopuolison rikosten aikaan ilmaantuneet huomattavat käteisvarat olisivat
voineet olla peräisin jostakin muusta lähteestä kuin avopuolison huumausainekaupoista.
Korkein oikeus on katsonut selvitetyksi, että Lajunen on tietoisena varojen laittomasta alkuperästä vastaanottanut avopuolisoltaan huomattavan määrän käteisvaroja ja tallettanut niitä.
Lisäksi Lajunen on käyttänyt saamiaan käteisvaroja tarkemmin selvittämättä jääneisiin menoihin ja osallistunut avopuolison rikoksista saamien käteisvarojen kulutukseen. (Korkein
Korkein oikeus on katsonut, että Lajusen talletettua käteisvaroja pankkiin eri tileille, on menettelyssä nähtävissä pyrkimystä siihen, että varojen yhdistäminen avopuolison huumausainerikokseen vaikeutuisi. Kyseinen menettely on myös mahdollistanut varojen käyttämisen
ilman, että varojen käyttämistapa olisi herättänyt epäilyksiä varojen laittomasta alkuperästä.
Korkein oikeus on edelleen katsonut, että Lajusen rooli rikoshyödyn käyttämisessä perheen
tavanomaisista olosuhteista poikkeavaan kulutukseen on ollut keskeinen ja aktiivinen, joka
ilmaisee pyrkimystä varojen laittoman alkuperän peittämiseen tai häivyttämiseen. (R 2008 /
Korkein oikeus on myös todennut, että rikoslain 32 luvun 11 §:n mukaista rajoitussäännöstä
ei sovelleta asiassa. Rajoitussäännöksen osalta korkein on todennut, että tapauksessa ei ole
kysymys säännöksessä tarkoitetusta käyttämisestä tai kuluttamisesta, koska Lajunen on siirtä-
nyt käteisvaroja eri tileille. Korkein oikeus katsoi Lajusen syyllistyneen rahanpesuun, eikä
muuttanut hovioikeuden antamaa tuomiota. (R 2008 / 105.)
Pohdinta korkeimman oikeuden päätöksistä
Korkeimman oikeuden antamassa kahdessa päätöksessä oikeus on joutunut pohtimaan tuleeko rahanpesurikokseen syyllistynyt tuomita vanhan vai uuden lain mukaan. Tämän myötä
korkein oikeus on joutunut myös määrittämään rikoksen tekohetken ja tulkitsemaan laillisuusperiaatetta sekä lievemmän lain periaatetta. Kyseiset periaatteet kuuluvat rikosoikeudellisiin yleisperiaatteisiin, jotka on otettava huomioon oikeuskäytännössä.
Kahdessa oikeustapauksessa tuomio tuli törkeästä rahanpesusta ja kolmannessa tapauksessa
tekijä tuomittiin perusmuotoisesta tahallisesta rahanpesusta. Törkeissä rahanpesutapauksissa
syylliset ovat ottaneet vastaan rikoksella hankittuja varoja ja rahanpesun kohteena on ollut
erittäin arvokas omaisuus. Törkeän rahanpesun toinen ankaroittamisperuste on, että rahanpesun kohteena olevan omaisuuden on oltava erittäin arvokas. Lisäksi oikeuden on täytynyt
katsoa tapauksien olleen kokonaisuutena arvioiden törkeitä. Molemmissa tapauksissa rahanpesu on tapahtunut yhden vuoden aikana, joten toimenpiteet on toteutettu suhteellisen lyhyellä aikavälillä.
Korkeimman oikeuden päätöksestä R 2006 / 652 ilmenee, että rahanpesuun syyllistynyt on
osallistunut aktiivisesti rikoksella hankittujen varojen käyttämiseen ja tämän nimiin on siirretty omaisuutta. Omaisuus on kuitenkin todellisuudessa ollut puolison hallinnassa. Tapauksessa on mahdollisesti ollut kyse myös tietoisesta toiminnasta, koska puoliso ei ole virallisesti
asunut rahanpesuun syyllistyneen luona, mikä johti siihen, että viranomaisilla ei ollut mahdollisuutta yhdistää rahanpesijän nimiin ostettua ja rekisteröityä omaisuutta tämän puolisoon.
Puolison tekemistä törkeistä veropetoksista saadut varat ovat olleet tapauksessa rahanpesun
kohteena. Viranomaiset ovat myös kyenneet selvittämään, että esirikos on tapahtunut.
Korkeimman oikeuden päätöksestä R 2008 / 105 ilmenee, että oikeus ei ole katsonut rahanpesijän käyttäneen ja kuluttaneen esirikoksentekijän yhteistalouden tavanomaisiin tarpeisiin
hankkimaan omaisuutta. Rahanpesijä oli siirtänyt esirikoksentekijältä saamiaan käteisvaroja
eri tileille, minkä vuoksi oikeus katsoi että kysymys ei ollut rikoslain 32 luvun 11 §:n mukai-
sesta käyttämisestä tai kuluttamisesta. Eli rahanpesijä on ryhtynyt muulla tavoin omaisuuteen. Tämän vuoksi tapauksessa ei ole sovellettu rikoslain rajoitussäännöstä.
Rahanpesurikoksien lainsäädäntöä on viime vuosien aikana muutettu viranomaisten toimesta. Viranomaisten tehostetut toimenpiteet ovat puolestaan johtaneet siihen, että rahanpesijät luovat koko ajan uusia rahanpesutapoja, kuten työssä on käynyt ilmi. Tämä merkitsee,
että lainsäädäntö ei tule välttämättä pysymään uusien rahanpesutapojen perässä. Lainsäädännön ei ole mahdollista pysyä ajankohtaisena, koska viranomaiset eivät tiedä, miten rahanpesu
todellisuudessa toteutetaan. On siis mahdotonta, että jokaisen uuden toimintatavan ilmettyä
lakia muutettaisiin. Tämä ei myöskään onnistuisi, koska todennäköisesti rahanpesijät loisivat
heti uuden rahanpesutavan, kun jokin entinen tapa säädettäisiin rangaistavaksi.
Työstä käy ilmi, että niin sanottu itsepesu tulisi säätää rangaistavaksi teoksi. Tämä olisi todella merkittävä muutos, jonka myötä esirikoksentekijän mahdollisuudet pestä rikoksella
hankkimaansa omaisuutta heikkenevät ja tutkittavien rahanpesutapausten määrät kasvaisivat.
On kuitenkin todennäköistä, että itsepesua ei tulla säätämään rangaistavaksi, koska teon rangaistavuus tulisi olemaan ristiriidassa rikosoikeudellisten periaatteiden kanssa. Itsepesun rangaistavuus merkitsisi esirikoksentekijällä eräänlaista lisärangaistusta. Tämä johtaisi puolestaan
ristiriitaan rikosoikeudellisen yleisperiaatteen kanssa, jonka mukaan henkilöä ei saa tuomita
tai syyttää samasta teosta kahdesti. Itsepesua ei siis tulla kirjaamaan rikoslakiin itsenäisenä
rangaistavana rikoksena, vaikka säännös ehkäisisi rahanpesurikollisuutta. Olisi kuitenkin toivottavaa, että itsepesun osalta lakiin saataisiin kirjattua edes jonkinasteinen säännös, joka
vähentäisi itsepesua ja heikentäisi esirikoksentekijän mahdollisuuksia saada rikoshyöty käyttöönsä.
Nykylainsäädäntö antaa myös eräänlaisen mahdollisuuden lain kiertämiseen, koska joissakin
tapauksissa rahanpesu voi olla myös ankarammin rangaistava teko kuin sen taustalla oleva
esirikos. Näin ollen rahanpesusta epäilty saattaa myöntää jälkikäteen osallisuutensa esirikokseen, koska esirikoksesta saattaa seurata lievempi rangaistus kuin itse rahanpesusta. Tällöin
tulkittavaksi tulee rikoslain rajoitussäännös, jonka mukaan esirikoksentekijää ei tuomita rahanpesusta vaan ainoastaan esirikoksesta. Tähän asiaan tulisi kiinnittää tulevaisuudessa huomiota, jotta tällainen lain kiertäminen ei olisi enää jatkossa mahdollista. Olisi tärkeää miettiä,
voitaisiinko esimerkiksi rajoitussäännöksen muuttamisella vaikuttaa asiaan tai tulisiko esirikoksien rangaistuksien olla suhteessa rahanpesun rangaistuksiin. Tällöin rahanpesusta epäil-
lyllä ei olisi syytä tunnustaa osallisuuttaan esirikokseen, koska rangaistus ei olisi rahanpesusta
annettavaa rangaistusta lievempi.
Nykyinen rikoslaissa määritelty rahanpesurikoksien lainsäädäntö on tällä hetkellä rangaistuksien osalta hyvällä tasolla. Tulevaisuudessa rangaistusten koventaminen voi kuitenkin tulla
ajankohtaiseksi, jos tarkoituksena on alentaa tehokkaasti talous- ja rahanpesurikosten määriä.
Toisaalta on epätodennäköistä, että rikollisuutta pystytään torjumaan pelkästään rikoksista
tuomittavilla kovilla rangaistuksilla. Voi jopa olla, että rikollisuus lisääntyy, jos tulevaisuudessa kovennetaan esimerkiksi ainoastaan perusmuotoisesta rahanpesusta annettavia rangaistuksia. Tällöin rahanpesijälle ei välttämättä ole merkitystä sillä, saako tämä rangaistuksen
perusmuotoisesta rahanpesusta vai törkeästä rahanpesusta, jos näistä tekomuodoista tuomittavat rangaistukset ovat yhtä pitkiä.
Rikoslain 32 luvun 8. §:ssä määritelty salahanke törkeän rahanpesun tekemiseksi, tarvitsee
tulevaisuudessa selkeämmän määrittelyn rikoslakiin. Työtä tehdessä oli vaikeuksia ymmärtää,
mitä säännöksellä tarkoitetaan ja missä tapauksissa rahanpesun katsotaan täyttävän kyseisen
määritelmän. Taitaa kuitenkin olla niin, että kyseistä säännöstä ei ole ainakaan Suomessa
käytetty, koska useimmin tuomio annetaan muista rahanpesurikoksen muodoista. Joka
tapauksessa säännös tulisi määritellä ja kirjoittaa lakiin selkeämmin, koska yhä etenevässä
määrin yleistyvä kansainvälisyys rikoksien kohdalla voi luoda tarpeen myös tämän
säännöksen tulkitsemiselle.
Kuten työstä käy ilmi, rahanpesun tekotavoista puuttuu varojen hallussapito. Tämä olisi hyvä
lisätä lakiin, koska kuten työn oikeustapauksista huomattiin, joissakin tapauksissa
rahanpesuun syyllistynyt on pitänyt vastaanottamisen tai käyttämisen ohella varoja myös
hallussaan. Työn edetessä on käynyt ilmi, että rikoslakiin tehtävä muutos astuu voimaan
kesäkuun alussa, jolloin hallussapidosta tulee muiden tekotapojen ohella rangaistava.
Kyseinen muutos tulee todennäköisesti helpottamaan jatkossa tuomioistuinten työskentelyä.
Oikeustapauksien kohdalla ongelmia tuottaa asioiden toteen näyttäminen. Monessa tapauksessa on oletettu, että tekijä on esimerkiksi tiennyt varojen laittomasta alkuperästä, mutta ei
ole pystytty näyttämään toteen, kuinka laajasti tämä on tiennyt esirikoksentekijän laittomasta
toiminnasta. Tämä ilmeisesti vaikuttaa osaltaan myös rahanpesurikoksista annettaviin tuomioihin. Työssä tutkituissa tapauksissa, rangaistuksena oli ehdollinen vankeusrangaistus. Olisi-
kin mielenkiintoista tietää, milloin rahanpesuun syyllistynyt tuomitaan vankeuteen vai onko
yleisin rangaistusmuoto ehdollinen vankeusrangaistus. Erityisesti korkeimman oikeuden tapauksissa esille tulivat lievemmän lain periaate ja laillisuusperiaate, joita jouduttiin tapauksissa
soveltamaan, jotta määriteltävä rangaistus olisi tekijän kannalta oikeudenmukainen. Toteen
näyttämisen osalta parannuskeinoja voisi miettiä, mutta toinen asia on pystytäänkö asioita
todellisuudessa todistamaan oikeiksi. On kuitenkin vaikea näyttää toteen ja osoittaa, että rahanpesijä on todellisuudessa tiennyt tarkasti ja yksityiskohtaisesti, esimerkiksi esirikoksentekijän huumausainekaupoista ja tämän toiminnan laajuudesta. Näyttöongelmat tulevat näin
ollen olemaan keskeisessä osassa rahanpesurikoksien oikeuskäytännössä myös tulevaisuudessa.
Tutkimuksessa mukana olevat oikeustapaukset osoittavat myös sen, että oikeus joutuu tutkimaan jokaista rahanpesurikosta tapauskohtaisesti. Toisaalta oikeustapaukset osoittavat
myös sen, että oikeuskäytäntö ei milloinkaan ole yksiselitteistä. Varsinkin lainmuutoksen
tultua voimaan vuonna 2003, oikeusasteiden täytyi arvioida, noudatetaanko tuomiota antaessa uutta vai vanhaa lakia. Myös tunnusmerkistötekijät ja niiden täyttyminen vaikuttaa olennaisesti oikeusasteiden antamiin ratkaisuihin.
Teoria-aineiston rajaaminen ja sen esittäminen kattavasti ja monipuolisesti toi oman haasteensa työn tekemiseen. Teoriaosuudet on pyritty tekemään niin, että ne tukisivat mahdollisimman hyvin työssä käsiteltyjä oikeustapauksia. Empiria sitoutuu työssä osittain yhteen teorian kanssa, koska joitakin teoriassa käsiteltyjä asioita on pyritty selventämään käytännön
esimerkkien avulla.
Opinnäytetyön tekeminen oli mielenkiintoista ja haastavaa. Rahanpesu aihealueena on mielenkiintoinen ja laaja. Aiheen rajauksen merkitys korostui tietomäärän lisääntyessä, sillä vasta
jälkikäteen on ollut helppo huomata, miten laajasta aiheesta on kysymys. Työstä olisi saanut
myös laajemman kokonaisuuden, mutta tehdyn rajauksen myötä aiheeseen on voinut syventyä paremmin. Työtä kirjoittaessa on huomannut, kuinka vähän asiasta on tiennyt ja kuinka
vähän asiasta edelleen tietää.
Rahanpesusta on aiemmin tehty muutamia opinnäytetöitä, joissa rahanpesua on käsitelty
pankin näkökulmasta. Rahanpesun rangaistavuudesta on puolestaan tehty väitöskirja ja lisensiaattityö, joita on myös käytetty tässä työssä lähdemateriaalina. Ritva Sahavirta on tehnyt
väitöskirjan vuonna 2008, joka käsittelee rahanpesua rangaistavuuden näkökulmasta. Sanna
Heikinheimo on puolestaan tehnyt lisensiaattityön vuonna 1999, joka käsittelee rahanpesua
kriminalisoinnin ja menettämisseuraamuksen näkökulmasta. Aiheen laajuuden vuoksi, rahanpesusta on myös tulevaisuudessa mahdollista tehdä opinnäytetöitä ja tutkimuksia. Tulevaisuudessa rahanpesusta voi tehdä opinnäytetyön esimerkiksi rahanpesun torjumisen näkökulmasta tai tutkimalla, miten rahanpesurikosten määrät ovat muuttuneet viimeisten vuosien
HE 25/2008. Hallituksen esitys eduskunnalle laiksi rahanpesun ja terrorismin rahoittamisen
estämisestä ja selvittämisestä. Saatavilla:
http://www.finlex.fi/fi/esitykset/he/2008/20080025 (Luettu 30.10.2010)
Keskusrikospoliisi 2011. Suomesta värvätään jatkuvasti ns. muuleja järjestäytyneen
rikollisuuden avuksi. Saatavilla:
http://www.poliisi.fi/poliisi/krp/home.nsf/PFBD/39D05E2926CA5212C225785E
002BF399 (Luettu 27.4.2011)
Korkein oikeus. R 2005 / 521. Korkeimman oikeuden ennakkopäätös. Saatavilla:
http://www.finlex.fi/fi/oikeus/kko/kko/2007/20070067 (Luettu 2.1.2011)
Korkein oikeus. R 2006 / 652. Korkeimman oikeuden ennakkopäätös. Saatavilla:
http://www.finlex.fi/fi/oikeus/kko/kko/2006/20060039 (Luettu 2.1.2011)
Korkein oikeus. R 2008 /105. Korkeimman oikeuden ennakkopäätös. Saatavilla:
http://www.finlex.fi/fi/oikeus/kko/kko/2009/20090059?search%5Btype%5D=pik
a&search%5Bpika%5D=KKO%3A2009%3A59 (Luettu 2.1.2011)
Laki rahanpesun ja terrorismin rahoittamisen estämisestä ja selvittämisestä. 503 / 2008.
http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/2008/20080503?search%5Btype%5D=pika&s
earch%5Bpika%5D=laki%20rahanpesun%20selvitt%C3%A4misest%C3%A4%20ja
%20est%C3%A4misest%C3%A4 (Luettu 31.12.2010)
Neira, T., Perämaa, J. & Vasara, P. 2003. Rahanpesurikokset oikeuskäytännössä V.
Web-dokumentti. Saatavilla:
http://www.poliisi.fi/poliisi/krp/home.nsf/files/Rahanpesurikokset%20oikeuskäyt
ännössä%20V/$file/Rahanpesurikokset%20oikeuskäytännössä%20V.pdf (Luettu
Oikeusministeriö 2010. Rahanpesukriminalisointien muutostarpeet. Web-dokumentti.
http://www.om.fi/Etusivu/Valmisteilla/Lakihankkeet/Rikosoikeus/124766708331
6 (Luettu 30.4.2010)
Poliisi 2008. Rahapelien voittotositteita epäillään käytetyn rahanpesuun. Saatavilla:
http://www.poliisi.fi/poliisi/krp/home.nsf/PFBD/53627ABCCE97C34FC225741
8002971BE (Luettu 22.2.2011)
Rahanpesuasetus. 616/2008. Saatavilla:
http://www.finlex.fi/fi/laki/alkup/2008/20080616 (Luettu 1.12.2010)
Rahanpesun selvittelykeskus 2008. Vuosikertomus. Web-dokumentti. Saatavilla:
http://www.poliisi.fi/poliisi/krp/home.nsf/files/RAP_Vuosikertomus%202008/$fi
le/RAP_Vuosikertomus%202008.pdf (Luettu 10.1.2011)
Rahanpesun selvittelykeskus 2009. Rahanpesun torjunnan parhaat käytänteet.
http://www.intermin.fi/poliisi/krp/home.nsf/pages/5ACA47DAF80733D5C2257
057003F5BE4?opendocument (Luettu 30.10.2010)
Rahanpesun selvittelykeskus 2010. Vuosikertomus. Web-dokumentti. Saatavilla:
http://www.poliisi.fi/poliisi/krp/home.nsf/files/RAP_vuosikertomus%202010/$fil
e/RAP_vuosikertomus%202010.pdf (Luettu 30.10.2010).
Rikoslaki. 1889/39. Saatavilla:
http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/1889/18890039001?search%5Btype%5D=pik
a&search%5Bpika%5D=rikoslaki (Luettu 31.12.2010).
Heikinheimo, S. 1999. Rahanpesu erityisesti kriminalisoinnin ja konfiskaation näkökulmasta.
Huhtamäki, A. 2000. Rahan jäljittäminen. Pieksämäki: RT-Print Oy.
Lahti, R. & Koponen, P. 2004. Uudistuva talousrikosoikeus. Saarijärvi: Gummerus
Lahti, R. & Koponen, P. 2007. Talousrikokset. Vaajakoski: Gummerus Kirjapaino Oy.
Lappi–Seppälä, T., Hakamies, K., Koskinen, P., Majanen, M., Melander, S., Nuotio, K.,
Nuutila, A–M., Ojala, T. & Rautio, I. 2009. Rikosoikeus. Helsinki: WS Bookwell Oy.
Sahavirta, R. 2008. Rahanpesu rangaistavana tekona. Jyväskylä: Gummerus Kirjapaino Oy.
Kirjalliset oikeustapaukset
Etelä-Pohjanmaan käräjäoikeus. R 10 / 859. Käräjäoikeuden antama päätös.
Helsingin hovioikeus. R 09 / 175. Hovioikeuden antama päätös. Helsinki.
Itä-Suomen hovioikeus. R 07 / 1224. Hovioikeuden antama päätös. Kuopio.
Tampereen käräjäoikeus. R 08 / 2625. Käräjäoikeuden antama päätös. Tampere.
POHJOIS-KARJALAN AMMATTIKORKEAKOULU RAHANPESUN ESTÄMINEN Liiketalous
RAHANPESUUN JA TERRORISMIN RAHOITTAMISEEN PUUTTUMINEN
Rahanpesun ja terrorismin rahoituksen ehkäisy rahoitusyhtiössä - Henkilöstökoulutukset yhtiössä X
RAHANPESULAINSÄÄDÄNNÖN UUDISTUS 2017 PANKIN NÄKÖKULMASTA – Case Liedon Säästöpankki
RAHANPESUN ESTÄMINEN JA SELVITTÄMINEN Työntekijän ilmoitusvelvollisuus
Saimaan ammattikorkeakoulu Liiketalous, Lappeenranta Liiketalouden koulutusohjelma
RAHANPESUN JA TERRORISMIN RAHOITUKSEN ILMOITUSVELVOLLISUUS Sami Suorsa
Rahanpesu Nooa Säästöpankin näkökulmasta Kumpula, Satu
Rahanpesun ja terrorismin rahoittamisen estäminen asianajotoimiston näkökulmasta
KARELIA-AMMATTIKORKEAKOULU LAINSUOJATTOMUUDESTA SUKUPUOLINEUTRAALIIN AVIO-

matches: tuomioistuin tuomioistuin Tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin Tuomioistuin