KAATTARI LAURA “Osais tukee jokaista lasta siinä, minkälaisii ne
“Osais tukee jokaista lasta siinä, minkälaisii ne on.” Vanhempien käsityksiä
vanhemmuudesta ja siihen vaikuttavista tekijöistä sekä saamastaan tuesta
vanhemmuudelleen
“Osais tukee jokaista lasta siinä, minkälaisii ne on.” Vanhempien käsityksiä vanhemmuudesta ja siihen vaikuttavista tekijöistä sekä saamastaan tuesta vanhemmuudelleen
Kasvatustiede, erityisesti varhaiskasvatus
Tutkimuksen tarkoituksena on tutkia vanhempien käsityksiä vanhemmuudesta ja vanhemmuuteen vaikuttavista tekijöistä, sekä selvittää, mistä vanhemmat saavat tukea vanhemmuuteensa. Koska vanhemmuutta toteutetaan hyvin erilaisissa perheissä, tutkimuksessa selvitetään myös, mitä tarkoitetaan perheellä. Tavoitteena on
avata sitä kontekstia, jossa vanhemmuutta toteutetaan. Taustateoriaan on koottu erilaisiin perhemuotoihin,
perheen historiaan, kasvatustyyleihin sekä vanhemmuuteen vaikuttaviin tekijöihin liittyvää teoriatietoa.
Tutkimus on luonteeltaan kvalitatiivinen ja metodologisena lähestymistapana on käytetty fenomenografiaa,
joka soveltuu hyvin ihmisten käsitysten tutkimiseen ja kuvaamiseen. Tutkimuksen aineisto on kerätty teemahaastattelujen avulla keväällä 2013. Haastateltavina oli kuusi vanhempaa, joilla oli alle kouluikäisiä lapsia. Haastateltavat olivat monikulttuurisen perheen, ydinperheen, maahanmuuttajaperheen, uusperheen, yksinhuoltajaperheen sekä erityislapsen perheen vanhempia. Tutkimuksen aineisto on analysoitu käyttäen fenomenografista analyysimenetelmää.
Tutkimuksessa selviää, että vanhempien käsitykset vanhemmuudesta jakaantuvat neljään ylätason kategoriaan:
lapsikeskeisyyteen, vastuunottoon lapsen hyvinvoinnista, yhdessäoloon ja rakkauteen sekä lapsen käytöksen
kontrollointiin. Vanhempien käsitykset vanhemmuuteen vaikuttavista tekijöistä jakaantuvat myös neljään ylätason kategoriaan, jotka ovat vanhempaan liittyvät tekijät, lapseen liittyvät tekijät, vanhemman oma kehityshistoria ja kasvatuksen päämäärät. Vanhempien käsitykset vanhemmuuden tuen lähteistä jakaantuvat kahteen
ylätason kategoriaan: virallisiin ja epävirallisiin tuen lähteisiin.
Tutkimuksen johtopäätösten mukaan vanhemmuus on monitahoinen ilmiö, josta jokaisella tutkittavalla on
oma, subjektiivinen käsityksensä. Vanhempien käsitysten mukaan vanhemmuus on läsnäoloa ja rakkauden
osoittamista sekä toisaalta rajojen asettamista lapselle. Vanhempien käsityksistä vanhemmuudesta on löydettävissä sekä auktoritatiiviselle että autoritaariselle kasvatustyylille ominaisia piirteitä. Vanhemman oma kehityshistoria ja kasvatukselle asetetut tavoitteet vaikuttavat vanhempien käsitysten mukaan merkittävässä määrin vanhempana toimimiseen. Myös työ ja parisuhde ovat tärkeässä roolissa vanhempana toimimiseen vaikuttavina tekijöinä. Vanhemmuuteen on saatavilla tukea, vaikkakin virallisista lähteistä saatu tuki liittyy vanhempien käsitysten mukaan enimmäkseen lapsen kehitykseen ja perheen arkisiin toimintoihin. Päivähoito ja lastenneuvola ovat vanhempien käsitysten mukaan tärkeimmät viralliset tuen lähteet. Nimenomaan vanhemmuuteen saatu tuki koetaan vähäiseksi, ja sitä saadaan enemmän epävirallisilta tahoilta, kuten vertaisryhmätoiminnasta.
Tutkimukseen osallistui kuusi vanhempaa, joten tutkimukseen osallistuneiden vanhempien käsityksistä ei voida
tehdä yleistyksiä, jotka koskisivat tietyn perhemuodon perheitä tai ylipäätään suurta joukkoa vanhempia. Tutkimuksen tulokset ovat kuitenkin suurelta osin aiempien tutkimusten kanssa samassa linjassa. Tutkimuksen
kulku on selostettu tarkkaan ja raportointi on tehty huolellisesti ottaen mukaan jokainen tutkimuksen vaihe.
Teeman henkilökohtaisuus ja käsitysten subjektiivisuus ja muuttuvuus tuottavat haasteita tutkimuksen luotettavuuden arvioinnille.
Asiasanat/Keywords fenomenografia, kasvatus, käsitykset, perhe, vanhemmuuden tukeminen, vanhemmuus
PERHE .................................................................................................................................................... 3
Perheen historiaa .................................................................................................................................. 4
Moniääninen perhe .............................................................................................................................. 6
VANHEMMUUS .................................................................................................................................... 9
Vanhemmuuteen vaikuttavat tekijät ................................................................................................... 10
Vanhemman ominaisuuksien vaikutukset vanhemmuuteen ....................................................... 11
Lapsen ominaisuuksien vaikutukset vanhemmuuteen ............................................................... 12
Ympäristötekijöiden vaikutukset vanhemmuuteen .................................................................... 13
Kasvatustehtävien ja -tavoitteiden vaikutukset vanhemmuuteen .............................................. 14
Vanhemmuustyylit vanhemmuutta ohjaavina tekijöinä ..................................................................... 15
Vanhemmuuden tukeminen ............................................................................................................... 19
TUTKIMUSKYSYMYKSET .............................................................................................................. 23
TUTKIMUKSEN TOTEUTTAMINEN ............................................................................................. 24
Fenomenografinen tutkimusote.......................................................................................................... 24
Tutkimuksen aineistonkeruu .............................................................................................................. 25
Aineiston käsittely ja analyysi ........................................................................................................... 29
TUTKIMUKSEN TULOKSET ........................................................................................................... 34
Vanhempien käsitykset vanhemmuudesta ......................................................................................... 34
Vanhemmuus on lapsikeskeistä ................................................................................................ 34
Vanhemmuus on vastuunottoa lapsen hyvinvoinnista .............................................................. 35
Vanhemmuus on yhdessäoloa ja rakkautta .............................................................................. 36
Vanhemmuus on lapsen kontrollointia ..................................................................................... 38
Vanhempien käsitykset vanhempana toimimiseen vaikuttavista tekijöistä ........................................ 39
Vanhempaan liittyvät tekijät ..................................................................................................... 39
Lapseen liittyvät tekijät ............................................................................................................ 41
Vanhemman oma kehityshistoria .............................................................................................. 43
Kasvatuksen päämäärät ........................................................................................................... 45
Vanhempien käsitykset saamastaan tuesta vanhemmuudelleen ......................................................... 47
Viralliset tuen lähteet ............................................................................................................... 48
Epäviralliset tuen lähteet.......................................................................................................... 51
TUTKIMUKSEN LUOTETTAVUUS ................................................................................................ 54
JOHTOPÄÄTÖKSET .......................................................................................................................... 57
Vanhemmuus on läsnäoloa ja kontrollia ............................................................................................ 57
Vanhemmuus on monien tekijöiden summa ...................................................................................... 59
Tukea vanhemmuuteen on saatavilla .................................................................................................63
Onko perhemuodolla vaikutusta vanhemmuuteen? ........................................................................... 65
POHDINTA ........................................................................................................................................... 68
LÄHTEET ...................................................................................................................................................... 71
Tämä tutkimus sai alkunsa siitä, kun silmiini osui keväällä 2011 Terveyden ja hyvinvoinnin
laitoksen internet-sivuilla uutinen, joka oli otsikoitu ”Vanhemmuuteen hankala saada tukea
lapsiperheiden palveluista”. Alun perin tutkimuskohteeni oli vanhemmuuden tuki, mutta
matkan varrella tutkimukseni päätyi käsittelemään vanhemmuutta laajemmin. Tässä tutkimuksessa mielenkiinnon kohteena ovat vanhempien käsitykset vanhemmuudesta ja vanhempana toimimiseen vaikuttavista tekijöistä sekä vanhempien saama tuki vanhemmuudelleen.
Vanhemmuutta ilmiönä lähestytään erilaisten perheiden kautta. Työssäni lastentarhanopettajana olen törmännyt hyvin erilaisiin perheisiin sekä rakenteeltaan ja dynamiikaltaan että
perhekulttuuriltaan. Perheet kohtaavat erilaisia haasteita ja käsittelevät niitä eri tavoin. Erilaiset perhemuodot lisääntyvät ja yleistyvät tuoden uusia näkökulmia myös vanhemmuuteen
ja vanhempana toimimiseen sekä vanhemmuuden tukemiseen.
Vanhemmuutta, vanhempana toimimista sekä vanhemmuuden vaikutusta lastenkasvatuksen
tapoihin ja tyyleihin on tarkasteltu etenkin psykologisessa tutkimuksessa jo 1900-luvun alkupuolelta saakka (Holden & Miller, 1999, s. 225–226). Vanhemmuutta on lähestytty hyvin
erilaisista teoreettisista viitekehyksistä käsin ja sitä kautta vanhemmuus on myös tullut määritellyksi monin eri tavoin: eri käsitteillä kuvataan usein samaa tai ainakin hyvin samantyyppistä ilmiötä ja toisaalta samoja käsitteitä käytetään kuvaamaan eri asioita. Esimerkkejä näkökulmista ja teoreettisista viitekehyksistä ovat muun muassa kiintymystyylit, vanhemmuustyylit, vanhempi-lapsi kommunikaatio, kasvatuskäytännöt, vanhemmuuteen liittyvät
uskomukset ja käsitykset, vanhemmuuden stressi ja niin edelleen. (Aunola, 2005, s. 356–
357; ks. myös Kivijärvi, Rönkä ja Hyväluoma, 2009, s. 48.)
Suomessa on tehty jonkin verran tutkimuksia, joissa on lähestytty vanhemmuutta eri näkökulmista. Suuri osa vanhemmuustutkimuksesta on kuitenkin ollut ns. ongelmakeskeistä keskittyen erityistä tukea tarvitseviin perheisiin. Vanhemmuuden jokapäiväinen arki kahden
vanhemman perheissä on kiinnostanut tutkijoita vähemmän. (Malinen, Sevón & Kinnunen,
2006, s. 345–346.) Tutkimusta on kuitenkin tehty muun muassa kotikasvatuksesta (esim.
Pulkkinen 1977), vanhemmuuden malleista (esim. Hoikkala 1993), vanhemmuuden ja yhteiskunnallisen kasvatuksen suhteesta (esim. Alasuutari 2003), sekä kasvatuskäsityksistä
(esim. Tiilikka 2005). Erilaisia perhetutkimukseen liittyviä hankkeita on ollut käynnissä
etenkin Jyväskylän yliopiston Perhetutkimuskeskuksen alaisuudessa, ja hankkeiden pohjalta
on tehty useita tutkimuksia liittyen vanhemmuuteen (esim. Malinen 2011, Sevón 2009).
Isyystutkimuksen myötä myös isien ääni vanhempana on noussut vahvemmin esiin (esim.
Huttunen 1994, 2001; Mykkänen 2010; Eerola 2015). Myös erilaiset perhemuodot ovat saaneet kiinnostusta osakseen, ja 2010-luvun aikana on tutkittu muun muassa sateenkaariperheitä (esim. Moring 2013), uusperheitä (esim. Broberg 2010; Väänänen 2013) ja yksinhuoltajaperheitä (esim. Tuovinen 2014).
Perhe rakentuu vanhempien parisuhteen sekä vanhempien ja lasten välisten suhteiden varaan
(Jallinoja, 2000, s. 11, 189). Lapset ovat tärkeässä roolissa perheen vuorovaikutussuhteiden
rakentumisessa. Vanhempien ja lasten välinen suhde on vastavuoroinen. Vanhemmille asetetaan odotuksia liittyen lasten hoitoon ja kasvatukseen. (Broberg & Tähtinen, 2009, s. 157–
158.) Lasten temperamentit ja ominaisuudet eroavat toisistaan, joten on tärkeää huomioida,
että vanhemmat ovat erilaisissa tilanteissa vanhemmuuden muotoutumisessa ja toteuttamisessa. (Malinen, Sevon & Kinnunen, 2006, s. 356.) Nykyvanhemmuudelle on tyypillistä,
että auktoriteettiasema suhteessa lapseen täytyy saavuttaa ja arvovalta täytyy hankkia,
pelkkä aikuisuus ei oikeuta aikuista määrittämään lapselle rajoja. (Korhonen, 2002, s. 57–
Tämä tutkimus käsittelee siis vanhempien käsityksiä vanhemmuudesta ja vanhempana toimimiseen vaikuttavista tekijöistä sekä vanhempien saamaa tukea vanhemmuudelleen. Tutkimukseni jakautuu yhdeksään päälukuun. Toisessa luvussa kuvaan perhettä ja käsittelen
lyhyesti perheen historiaa. Kolmannessa luvussa käsittelen vanhemmuutta ja vanhemmuuden tukemista. Neljännessä luvussa avaan tutkimustehtävät. Viidennessä luvussa kerron tutkimuksen toteuttamisesta ja metodologisista valinnoista. Kuudes luku sisältää tutkimuksen
tulokset. Seitsemännessä luvussa arvioin tutkimuksen luotettavuutta. Kahdeksannessa luvussa teen yhteenvedon tutkimuksen tuloksista ja esittelen johtopäätökset. Yhdeksännessä
luvussa pohdin tutkimusprosessini kulkua ja tutkimusaihettani yleisellä tasolla.
Perhe voidaan määritellä yhtä monella tavalla, kuin on määrittelijöitä. Tutkimukseni kannalta merkittävää on se, että tutkin erilaisissa perheissä eläviä vanhempia, ja tutkijana olen
velvollinen määrittelemään, mitä perheellä tarkoitetaan ja mitä erilaiset perhemuodot pitävät
sisällään. Seuraavaksi esittelen lyhyesti perheeseen liittyviä merkittävimpiä yhteiskunnallisia muutoksia Suomessa alkaen 1900-luvun ensimmäisiltä vuosikymmeniltä. Vanhemmuutta ja perhettä tutkittaessa on tärkeää tietää, millaisessa viitekehyksessä nämä teemat
ovat milläkin vuosikymmenellä näyttäytyneet.
Jallinojan (1985) mukaan perhe voidaan määritellä rakenteellisesti (jäseniensä summana),
asumismuotona (yhteisessä taloudessa asuvat) tai funktionalistisesti eli yhteisönä, jossa jokaisella jäsenellä on tietty tehtävänsä ja jäsenillä lisäksi keskenään erilaisia suhteita (esim.
sukupuolielämä, lasten kasvattaminen, taloudellinen yhteistyö). Kun pyritään määrittelemään perhe käsitteenä, pyrkivät objektiiviset, perheen ulkopuolelta tehdyt määritelmät ja
subjektiiviset, ihmisen henkilökohtaisiin tunteisiin perustuvat määritelmät sekoittumaan.
Jallinoja näkee perheen sosiaalisena yhteisönä, johon kuuluu vähintään kahden peräkkäisen
sukupolven edustajia ja joissa lasten olemassaolo on keskeinen tekijä, jäsenet ovat sitoutuneet toisiinsa ja useimmiten asuvat yhdessä. (Jallinoja, 1985, s. 6-7.)
Jallinojan määritelmä on edelleen, 30 vuotta myöhemmin, paikkansapitävä, vaikkakin perhe
on kohdannut monenlaisia muutoksia viimeisten vuosikymmenten aikana. Vuonna 2007 julkaistun Perhebarometrin tulosten mukaan ydinperhe on edelleen vahvassa asemassa, vaikkakin muut perhemuodot ovat nousemassa sen rinnalle. Kyseisen tutkimuksen mukaan perheen määrittely ei ole vuosikymmenessä (vuodesta 1997 vuoteen 2007) juurikaan muuttunut, vaan perheen määrittäjinä toimivat edelleen lapset, parisuhde ja sukulaisuus. Perheen
muodostivat Perhebarometriin vastanneiden mielestä mies ja nainen sekä heidän lapsensa tai
yksi vanhempi ja lapset. Hyväksyntä erilaisia perheitä ja parisuhteita kohtaan on kasvanut ja
avoliitosta on tullut lähes tasavertainen muoto avioliiton rinnalle. Erityisen haasteelliseksi
Perhebarometriin osallistuneet kokivat uusperheen määrittelyn. Yhä useammin kokemus
perheestä on subjektiivinen: perhe on se, minkä yksilö kokee perheekseen. (Paajanen, 2007,
s. 28, 84.)
Tässä tutkimuksessa tarkastelen perhettä Jallinojan määritelmän mukaisesti sosiaalisena yhteisönä, mutta pyrin huomiomaan jokaisen perhemuodon ominaispiirteet. Seuraavissa alaluvuissa käsittelen perheen historiaa ja tämän tutkimuksen kannalta oleellisia erilaisia perhemuotoja.
2.1 Perheen historiaa
Alkuaan 1800-luvulla porvarillisena elämäntapaihanteena syntynyt ydinperheideaali vakiintui 1920–1930-luvuilla kaikille suomalaisille tarjotuksi elämäntavan malliksi (Nätkin, 2003,
s. 18). Lapset olivat sosiaalinen ja taloudellinen turva niin maataloustöiden kuin vanhuuden
ja sairauden varalle. Tultaessa 1930-luvulle perheiden keskimääräinen lapsimäärä pieneni
viidestä kolmeen. Lapsista aiheutuneet kustannukset kasvoivat, kun lapsityökielto ja koulupakko tulivat voimaan. Yhteiskunnassa huolestuttiin väestönkehityksen pysähtymisestä, ja
alettiin kehittää erilaisia tukijärjestelmiä lapsiperheille. Toisen maailmansodan jälkeen lapsiperheiden määrä Suomessa kääntyi nousuun ja lapsilisien maksaminen osoittautui taloudellisesti erittäin raskaaksi. Tällöin perhepolitiikan kehittäminen pysähtyi vuosiksi. (Hiilamo, 2006, s. 5-6.)
1950-luvun Suomessa kasvatusta ei nähty muusta elämästä erillisenä. Lapset kasvoivat heitä
ympäröivien ihmisten rinnalla työtä tehden, vanhemmuus oli emotionaalisesti etäistä ja lapsilla oli melko suuri itsemääräämisoikeus. Kasvatus ei ollut tavoitteellista toimintaa, vaan
lasten ajateltiin kasvavan itsestään ja he saivat toimia vapaasti silloin, kun eivät olleet suorittamassa heille määrättyjä työtehtäviä. Lapsuus oli perhelapsuutta, jota ympäröi suku ja
kyläyhteisö. Kasvatuksellisen auktoriteetin saavuttamiseen riitti se, että oli aikuinen. (Korhonen, 2002, s. 60–63.)
1960-luvulla alettiin maksaa ansiosidonnaista korvausta äitiyslomasta ja kehittää lasten päivähoitoa (Hiilamo, 2006, s. 6). Perinteisen ydinperheen rinnalle alkoi tulla uusia perhemalleja. Yhteiskunnassa alettiin vaatia erilaisten perhemuotojen ja parisuhteiden hyväksymistä.
Tuolloin käytiin keskustelua esiaviollisista sukupuolisuhteista, avoliitosta ja avioerosta,
myöhemmin naimattomuudesta, vapaaehtoisesta lapsettomuudesta ja lapsen hankkimisesta
”ilman miestä”. (Jallinoja, 2000, s. 228–229.) Radikaali naissukupolvi vaati 1960-luvulla
oikeutta aborttiin ja syntyvyyden säännöstelyyn (Nätkin, 2003, s. 19).
Jallinoja (1985, 2006) puhuu individualistisesta ja familistisesta perhekäsityksestä. Individualistinen käsitys perheestä syntyi 1800-luvulla vaihtoehdoksi kirkon ja valtion vahvistamalle familistiselle ajattelulle. Individualistinen perhekäsitys pohjautuu ajatukseen, että jokainen ihminen on vapaa ja itsenäinen yksilö, jonka henkilökohtaiset tunteet, tarpeet ja pyrkimykset nousevat perheen edun yläpuolelle ja jota ei saa kahlita sosiaalisilla ja institutionaalisilla säännöksillä. Familismilla tarkoitetaan yksinkertaisimmin ilmaistuna perhemyönteisyyttä; familistinen perhekäsitys pitää sisällään kotiäitiyden ja hyvän vanhemmuuden korostamisen. (Jallinoja, 1985; Jallinoja, 2006.) Individualistisen perhekäsityksen nousu 1960luvulta lähtien oli seurausta muun muassa tasa-arvon kehittymisestä ja naisten yksilöllisten
oikeuksien kohentumisesta. Naiset eivät enää eläneet pelkästään perhettä varten, vaan alkoivat kaivata myös ”omaa aikaa”, josta nauttiminen alkoi näkyä muun muassa vapaan nuoruuden pitkittymisenä ja perheen perustamisen myöhentymisenä. (Jallinoja, 1998, s. 64.) Avoliitot alkoivat yleistyä 1970-luvulta lähtien, ja avioerojen määrä lähti kasvuun vuonna 1988
voimaantulleen avioeron saamista helpottaneen avioliittolain muutoksen myötä (Haataja,
2009, s, 49–51).
Työn ja perhe-elämän yhdistäminen nousi yhteiskunnallisen keskustelun aiheeksi 1990-luvulla. Samaan aikaan Suomea koetteli laaja työttömyys ja toisaalta työelämän vaatimukset
kasvoivat koko vuosikymmenen ajan. (Lammi-Taskula & Salmi, 2004, s. 30.) Perheille
1990-luku oli haasteellista aikaa, sillä joinakin vuosina jopa viidesosa vanhemmista koki
työttömyyttä. Perheet säästivät niin ruoassa kuin vaatteissa, luopuivat hankinnoista ja matkustamisesta. Vanhemmuuteen lama vaikutti muun muassa lasten ja perheiden peruspalvelujen karsimisen kautta. Säästötoimet kohdistuivat esimerkiksi koululaisten terveystarkastuksiin, neuvolan perhevalmennuksiin ja lapsiperheiden kotipalveluun. Päivähoidossa ja
koulussa aikuisten saatavuus väheni ryhmäkokojen kasvaessa ja sijaiskieltojen seurauksena.
Vanhemmat kokivat uupumusta ja mielenterveyden ongelmia. Kovakourainen ja ailahtelevainen vanhemmuus lisääntyi ja erityisesti ahdistus verotti vanhemmuutta, jonka seurauksena lapset alkoivat oireilla. (Lammi-Taskula & Salmi, 2010; Solantaus, 2010.)
Jallinojan (2006) perheen murrosta vuosituhannen vaihteessa käsitellyssä tutkimuksessa havaittiin, että oli tapahtumassa muutos individualistisesta perhekäsityksestä familistiseen perhekäsitykseen. Familistisen perhekäsityksen vahvistuminen johti myös perheiden kannalta
merkittäviin poliittisiin keskusteluihin ja päätöksiin. Isyyslomaa pidennettiin, kotihoidon-
tuesta keskusteltiin ja sitä kehitettiin, jotkut kunnat ottivat käyttöön kotihoidontuen kuntalisän. Poliittisen keskustelun keskipisteenä ei kuitenkaan ollut niinkään familistinen ideologia,
vaan raha. (Jallinoja, 2006, s. 9, 96–97, 223–231.)
Suomalaisen perhepolitiikan tavoitteena 2010-luvulla on ollut luoda turvallinen kasvuympäristö lapsille ja turvata vanhemmille aineelliset ja henkiset mahdollisuudet perheen perustamiseen. Painopisteenä on ollut muun muassa työn ja perheen yhteensovittaminen, isyyden
vahvistaminen ja lapsiperheiden toimeentulon turvaaminen. (Lammi-Taskula & Karvonen,
2014, s. 14.)
2.2 Moniääninen perhe
Tässä tutkimuksessa määrittelen perheen ulkoisten tekijöiden perusteella. Kiinnostukseni
kohteena ovat ydinperhe, maahanmuuttajaperhe, uusperhe, monikulttuurinen perhe, erityislapsen perhe sekä yksinhuoltajaperhe. Pyrin kuitenkin pitämään mielessä, että varsinaisesti
perheen määritelmä on kuitenkin yksilön subjektiivinen kokemus, eli jokainen tutkimukseen
osallistunut henkilö saa itse määritellä, ketä hänen perheeseensä kuuluu.
Tilastokeskus ryhmittelee lapsiperheet seuraavasti: aviopari ja lapsia, avopari ja lapsia, äiti
ja lapsia, isä ja lapsia sekä rekisteröity pari ja lapsia. Tilastokeskuksen mukaan Suomessa
oli vuoden 2014 lopussa yhteensä 574 000 lapsiperhettä, joissa oli yhteensä 1 056 000 alaikäistä lasta. Lapsiperheeksi määritellään sellainen perhe, jossa on vähintään yksi alle 18vuotias lapsi. Lapsiperheiden yleisin perhemuoto on edelleen avioparin perhe, joita on 60
prosenttia lapsiperheistä. Avoparien perheitä on 19 prosenttia lapsiperheistä. Lähes saman
verran on äiti ja lapsia -perheitä, joita on noin 18 prosenttia. Isä ja lapsia -perheitä on edelleen
hyvin vähän: pelkästään isä asuu lasten kanssa vain hieman alle 3 % perheistä.. Saman sukupuolen rekisteröity pari on vanhempina hieman yli 500 lapsiperheessä. (Perheet 2014.)
Ydinperheellä tarkoitetaan tavallisesti avioliitossa olevien äidin ja isän sekä heidän yhteisten, biologisten lastensa muodostamaa perhettä. Nätkinin mukaan perhekeskusteluissa etsitään jatkuvasti alkuperäistä, oikeaa ja luonnollista perhettä. Keskeinen käsite on vanhempien
heteroseksuaalisen parisuhteen ympärille kietoutuva ”ehjä ydinperhe”. Sen uskotaan olevan
paras perhemuoto lapsille. Ydinperheeseen liitetään luonnollisia ja oikeana pidettyjä elementtejä, joita ovat vanhempien heteroseksuaalisen parisuhteen lisäksi muun muassa avioliitto, biologinen vanhemmuus sekä lasten ja vanhempien hierarkkinen suhde. (Nätkin, 2003,
s. 16–17.)
Maahanmuuttaja on Maahanmuuttoviraston määritelmän mukaisesti maasta toiseen muuttava henkilö. Maahanmuuttaja on yleiskäsite, joka koskee kaikkia eri perustein maahan
muuttavia henkilöitä. Maahanmuuttajien määrää Suomessa voidaan arvioida useiden eri kriteerien, muun muassa äidinkielen ja kansalaisuuden perusteella. Kokonaan ulkomaalaisia
perheitä eli sellaisia, joissa ainoa vanhempi tai molemmat puolisot ovat ulkomaiden kansalaisia, oli Tilastokeskuksen mukaan vuoden 2013 lopussa 32 000. (Perheet 2013.) Maahanmuuttajaperheellä tarkoitan tässä tutkimuksessa sellaista perhettä, jossa toinen tai molemmat vanhemmista ovat muuttaneet Suomeen jostakin muusta maasta. Muuttamisen syyllä ei
sinänsä ole tutkimuksen kannalta merkitystä.
Uusperheellä tarkoitetaan avio- tai avoeron jälkeistä perhettä, jonka pohjana on uusi parisuhde, ja jossa on mukana lapsia puolisoiden aiemmista liitoista (Ritala-Koskinen, 2003, s.
121). Tilastokeskuksen määritelmän mukaan uusperheeksi kutsutaan perhettä, jossa on alle
18-vuotias vain toisen puolison lapsi ja perheen kaikki lapset eivät ole puolisoiden yhteisiä.
Uusperheitä oli vuoden 2014 lopussa 9,1 prosenttia kaikista lapsiperheistä, ja uusperheissä
eli kaikkiaan noin 109 000 lasta. (Perheet 2014.)
Monikulttuurisella perheellä tarkoitetaan useimmiten kahdesta eri kulttuurista muuttaneen
aikuisen perhettä. Monikulttuurisia perheitä voidaan jaotella esimerkiksi seuraavan periaatteen mukaan: 1) perhe, joissa toinen vanhemmista puhuu asuinympäristön kieltä 2) perhe,
joissa molemmat vanhemmat puhuvat samaa vähemmistökieltä, mutta asuinympäristön kieli
on jokin muu tai 3) perhe, joissa molemmilla vanhemmilla on eri äidinkieli ja asuinympäristön kieli on niistä molemmista poikkeava eli lapsi voi kehittyä kolmen kielen vaikutuspiirissä. (Oksi-Walter, 2009, s. 99.) Monikulttuurisella perheellä tarkoitan tässä tutkimuksessa
sellaista perhettä, jossa perheen vanhemmat ovat lähtöisin eri kulttuureista ja heillä on eri
Erityislapsen määritelmää ei sellaisenaan löydy teoriakirjallisuudesta. Erityisyys voi liittyä
esimerkiksi kielelliseen kehitykseen, sosiaalis-emotionaalisiin vaikeuksiin, neurologisiin
kehityshaasteisiin tai lapsen vammaan, kuten liikunta-, näkö- tai kuulovammaan. Myös pitkäaikaissairaudesta kärsivä lapsi saattaa tarvita erityistä tukea. (Pihlaja & Viitala, 2004.)
Erityislapsen perheellä tarkoitetaan tässä tutkimuksessa sellaista perhettä, jossa perheen
lapsi tarvitsee tukea kasvulleen ja oppimiselleen.
Yksinhuoltajaperheessä on yksi vanhempi ja lapsi tai lapsia. Yksinhuoltajaperheiden osuus
lapsiperheistä on kaksinkertaistunut 1970-luvulta nykypäivään tultaessa. Vuonna 2014 lapsiperheistä 20,9 prosenttia eli noin 119 000 perhettä oli yksinhuoltajaperheitä. Yleisimmin
yksinhuoltajana toimii äiti: vuonna 2014 yksinhuoltajaäitejä oli hieman yli 103 000 eli 18
prosenttia kaikista lapsiperheistä. Yksinhuoltajaisien osuus oli noin 16 000 eli 2,9 prosenttia.
Suurimmassa osassa yksinhuoltajaperheistä myös etävanhempi osallistuu lapsen hoitoon ja
lapsi asuu ainakin osan aikaa myös etävanhemman luona. (Perheet 2014.)
3 VANHEMMUUS
Schmittin ja Pihan (2008) mukaan vanhemmuus voidaan ymmärtää joko vanhempana olemisena (engl. parenthood) tai vanhempana toimimisena (parenting). Vanhempana olemisella tarkoitetaan vanhemmaksi tulemisen myötä syntyvää ja kehittyvää mielentilaa. Vanhempana toimimisella taas tarkoitetaan niitä konkreettisia käyttäytymisen tapoja, joilla vanhempi suhtautuu lapseensa tämän kasvun ja kehityksen aikana. Vanhempana toimiminen
käsittää vanhemman käyttämät keinot, menetelmät ja käytännöt sekä suurena tutkimuslinjana vanhemmuustyylien tutkimuksen ja sen yhteyden lapsen myönteiseen tai kielteiseen
kehitykseen. (Schmitt & Piha, 2008; ks. myös Valkonen, 2006, s. 61.) Bardyn (2002) mukaan vanhemman ja lapsen suhde on vuorovaikutteinen; lapsi olemassaolollaan asettaa rajoja
myös aikuisen toiminnalle. Vaikka vanhemmuudella on erityiset ja ainutlaatuiset tehtävänsä,
sitä ei voida erottaa persoonasta erilliseksi osaksi. (Bardy, 2002, s. 40–41.) Se, mitä aikuisen
elämässä tapahtuu, vaikuttaa sekä vanhemmuuteen että lapsiin (Valkonen, 2006, s. 100).
Vanhemmuutta on tutkittu viime vuosikymmeninä useista eri näkökulmista. 1950-luvulta
lähtien yhtenä vanhemmuuden tutkimisen painopistealueena on ollut vanhemman ja lapsen
välistä tunnesuhdetta korostava tutkimus. Kiintymyssuhdeteorian mukaan lapsen ja vanhemman välisen suhteen laadulla on merkitystä yksilön persoonallisuuden kehitykselle. Vanhemman herkkyyden ja toiminnan ennustettavuuden on nähty luovan pohjaa lapsen turvalliselle kiintymykselle ja tasapainoiselle persoonallisuuden kasvulle. (Bowlby, 1969.)
1960-luvulla Diana Baumrind (1966, 1967) toi keskusteluun nykyisin jo klassikoksi muodostuneen vanhemmuustyylin käsitteen. Vanhemmuus- tai kasvatustyylillä (engl. parenting
style) tarkoitetaan vanhemman suhteellisen pysyvää käsitystä kasvatuksen tavoitteista ja niiden saavuttamiseen liittyvistä keinoista (Metsäpelto & Pulkkinen, 2004, s. 212) sekä vanhemmalle ominaista, kokonaisvaltaista asennetta ja eri tilanteissa ilmenevää tapaa olla vuorovaikutuksessa lapsen kanssa (Aunola, 2005, s. 357–358).
1970-luvulla vanhemmuutta alettiin tutkia ekologisen teorian näkökulmasta. Tämän näkemyksen mukaan lapsi kasvaa ja kehittyy vuorovaikutuksessa perheenjäsenten ja muun ympäristön kanssa. Ekologisessa lähestymistavassa vanhemmuutta on tarkasteltu vanhempana
toimimisen kautta, ja etsitty vastausta siihen, mitkä asiat vaikuttavat vanhempana toimimiseen. (Belsky, 1984; Bronfenbrenner, 1979.) Vanhemman toimintaa selittäviä tekijöitä ovat
muun muassa vanhemman ominaisuudet, lapsen ominaisuudet, vanhempien välinen suhde
ja muut ihmissuhteet, erilaiset ympäristötekijät, kuten sosioekonominen asema, tukiverkostot tai yhteiskunnalliset tekijät. (Luster & Okagaki, 1993).
Vanhemmuutta voidaan siis lähestyä eri näkökulmista. Tässä tutkimuksessa lähtökohtana on
ekologinen lähestymistapa, jonka mukaan vanhemmuuteen vaikuttavat useat eri tekijät. Lisäksi tutkimuksessa kiinnostuksen kohteena ovat vanhemmuustyylit ja vanhemmuuden tukeminen. Esittelen seuraavaksi näihin teemoihin liittyvää teoreettista taustaa ja tutkimuksia.
3.1 Vanhemmuuteen vaikuttavat tekijät
Vanhemmuus määrittyy monien eri tekijöiden kautta. Belsky (1984) kuvaa vanhemmuutta
moniulotteisena ilmiönä, johon vaikuttavat kolmenlaiset tekijät: 1) vanhemman ominaisuudet, 2) lapsen ominaisuudet sekä 3) ympäristötekijät. Vanhemman ominaisuuksista tutkijoita
on kiinnostanut etenkin vanhemman psykologiset voimavarat, johon liittyvät vanhemman
personallisuus, mielenterveys, kokemukset omasta lapsuudesta sekä herkkyys, jolla vanhempi kykenee virittäytymään kasvavan lapsen emotionaalisiin tarpeisiin. Lapsen ominaisuuksista tutkimuksissa on keskitytty temperamenttiin ja sen vaativuuteen sekä vanhemman
ja lapsen temperamenttien yhteensopivuuteen. Ympäristötekijöistä merkityksellisiä ovat erityisesti parisuhde, sosiaalinen verkosto sekä vanhempien työ. Belskyn kehittämässä vanhemmuuden prosessimallissa nämä kaikki tekijät ovat vuorovaikutuksessa keskenään.
(Belsky, 1984, s. 84.)
Kuvio 1. Vanhemmuuteen vaikuttavien tekijöiden prosessimalli (Belsky, 1984, s. 84).
Vanhemman ominaisuudet, lapsen ominaisuudet ja ympäristötekijät ovat Belskyn mukaan
merkittävimmät vanhemmuutta määrittävät tekijät. Bronfenbrennerin (1979) mukaan lapsen
kasvuun ja kehitykseen vaikuttavat lähellä tapahtuvat prosessit, joihin vaikuttavat vanhempien ja muiden lapsen kanssa vuorovaikutuksessa olevien henkilöiden ainutlaatuiset ominaisuudet, kuten persoonallisuus, kasvatukseen liittyvät uskomukset, koulutustausta ja psyykkinen hyvinvointi. Lapsen ja vanhemman ominaisuuksien lisäksi heidän suhdettaan ympäröivä konteksti vaikuttaa heidän väliseensä vuorovaikutukseen. (Bronfenbrenner, 1979.)
Esittelen seuraavaksi tutkimustietoa Belskyn esittämän vanhemmuuteen vaikuttavien tekijöiden prosessimallin tueksi.
3.1.1 Vanhemman ominaisuuksien vaikutukset vanhemmuuteen
Vanhemman persoonallisuus luo perustan vanhempana toimimiselle (Metsäpelto, 2003).
Varhaisimmat ajatukset persoonallisuuden ja vanhemmuuden yhteydestä nousevat psykoanalyyttisesta viitekehyksestä, jolloin huomio kiinnittyy lähinnä patologiseen käyttäytymiseen. Jos vanhemman omat emotionaaliset tarpeet eivät ole tulleet täytetyiksi hänen kehityksensä aikana, nämä täyttymättömät tarpeet heijastuvat myös lapsen ja vanhemman väliseen suhteeseen ja käyttäytymiseen vanhempana. (Belsky & Barends, 2002, s. 416.) Vanhemman psyykkisellä pahoinvoinnilla on kielteinen vaikutus vanhempana toimimiseen ja
sitä kautta lapsen kehitykseen (Leinonen, 2004a; Leinonen, Solantaus & Punamäki, 2003;
Metsäpelto & Pulkkinen, 2004), kun vastaavasti psyykkisesti hyvinvoivalla vanhemmalla
on enemmän voimavaroja huomioida lapsen tarpeet sekä kuunnella, opastaa ja ohjata lasta
kärsivällisesti (Metsäpelto & Pulkkinen, 2004). Värrin (2000) mukaan lapsen kasvuilmapiirin tärkein tekijä on vanhemman ja lapsen välinen perusluottamus. Sillä on merkittävä vaikutus myös lapsen myöhemmälle kehitykselle, lapsen itsenäistymiselle ja aina aikuisikään
saakka. (Värri, 2000a, s. 110–111.)
Metsäpelto (2003) selvitti tutkimuksessaan millä tavalla vanhemman persoonallisuus on yhteydessä vanhempana toimiseen. Tutkimuksessa kerättiin tietoa kolmella tavalla: vanhemmat arvioivat omaa toimintaansa kasvattajina, vanhempien käyttäytymistä tarkasteltiin vuorovaikutustilanteessa lapsen kanssa sekä selvitettiin lasten kokemuksia kasvatuksesta ja perheilmapiiristä. Aineiston pohjalta Metsäpelto selvitti lastenkasvatuksen eroja, kasvatukseen
vaikuttavia tekijöitä sekä kasvatuksen yhteyttä vanhempien persoonallisuudenpiirteisiin.
Tutkimus osoitti, että vanhempien arviot itsestään kasvattajina olivat yhteydessä heidän persoonallisuudenpiirteisiinsä. Lisäksi tutkimuksessa selvisi, että suuri osa vanhemmista toimi
lapsen kanssa myönteisesti. Vanhemmat osoittivat lämpimiä tunteita ja kiinnostusta lasta
kohtaan, auttoivat ja toimivat yhdessä lapsen kanssa. Joidenkin vanhempien käyttäytymisessä oli kuitenkin havaittavissa epäedullisempia piirteitä. He kohtelivat lasta kylmemmin,
eivät olleet kiinnostuneita lapsen tekemisistä, eivät auttaneet eivätkä toimineet yhdessä lapsen kanssa. Tärkeä huomio oli se, että vanhempien väliset erot käyttäytymisessä ovat suhteellisen pysyviä. Ne vanhemmat, jotka ilmaisivat eniten myönteisiä tunteita lasta kohtaan
ja antoivat apua yhdessä tilanteessa, toimivat samalla tavoin myös muulloin. (Metsäpelto,
3.1.2 Lapsen ominaisuuksien vaikutukset vanhemmuuteen
Lapsen ominaisuuksilla on tutkittu olevan vaikutuksia vanhemmuuteen. Lapsen ja vanhemman välinen vuorovaikutus on suotuisinta silloin, kun lapsen ja vanhemman ominaisuudet
sopivat hyvin yhteen. Lapsen ominaisuuksista muun muassa temperamentti, lapsen ikä ja
kehitystaso sekä sukupuoli ovat vanhemmuuteen vaikuttavia tekijöitä. (Belsky, Lerner &
Spanier, 1984.)
Thomas ja Chess (1977) jakavat temperamentin yhdeksään temperamenttipiirteeseen, joita
ovat aktiivisuus, rytmisyys, lähestyminen tai vetäytyminen uusissa tilanteissa, sopeutuminen, ärsykekynnys, tunnereaktioiden intensiivisyys, mieliala, häirittävyys sekä tarkkaavuuden kesto ja sinnikkyys. Näiden temperamenttipiirteiden erilaisista yhdistelmistä voidaan
muodostaa kolme temperamenttityyppiä. Helppo temperamentti luonnehtii lasta, jonka biologiset toiminnot ovat säännöllisiä, joka innokkaasti lähestyy uusia tilanteita ja sopeutuu niihin nopeasti. Lisäksi hänen vallitseva mielialansa on positiivinen ja tunnereaktiot rauhallisia.
Hitaasti lämpenevä temperamentti puolestaan näkyy kielteisenä mielialana, vetäytymisenä
ja sopeutumisen vaikeutena. Temperamentiltaan hitaasti lämpenevän lapsen tunnereaktiot
ovat kuitenkin suhteellisen rauhallisia ja biologinen rytmi melko säännöllinen. Vaikeaa temperamenttia pidetään helpon temperamentin vastakohtana: sitä kuvaa biologisten toimintojen epäsäännöllisyys, vetäytyminen ja estyneisyys uusissa tilanteissa sekä hidas sopeutuminen. Vaikeaan temperamenttiin liittyy myös taipumus voimakkaisiin tunneilmauksiin ja negatiiviseen mielialaan. Vaikea temperamentti on Thomasin ja Chessin mukaan erityisen altis
huonolle yhteensopivuudelle ympäristön kanssa johtaen usein epäedulliseen vanhempi–
lapsi-suhteeseen. (Thomas & Chess, 1977.) Myös Malisen, Sevónin ja Kinnusen (2006) tutkimuksessa kokemus lapsen vaativuudesta osoittautui tärkeäksi vanhemmuutta määrittäväksi tekijäksi. Lapsen vaativa temperamentti heikensi vanhemman kokemusta vanhempilapsisuhteesta. (Malinen, Sevón & Kinnunen, 2006, s. 351, 356.)
Lapsen sukupuoli ja ikä vaikuttavat siihen, miten vanhemmat kohtelevat lasta (Belsky,
1984). Joidenkin tutkimusten (mm. Bronstein, 1984) mukaan kasvatuskäytäntöjä erottelee
se, onko vanhempi-lapsi-dyadi keskenään samaa vai eri sukupuolta. Samansuuntaisia tuloksia on saatu myös McBriden, Shoppen ja Ranen (2002) tutkimuksessa, jonka mukaan vanhempana toimimiseen vaikuttavat sekä lapsen erilaiset temperamenttipiirteet ja sukupuoli
että vanhemman sukupuoli. Tutkimuksen mukaan lapsen temperamenttipiirteet vaikuttavat
enemmän isien kuin äitien toimimiseen vanhempana. (McBride, Schoppe & Rane, 2002).
3.1.3 Ympäristötekijöiden vaikutukset vanhemmuuteen
Vanhempien kasvatuskäytännöt eroavat toisistaan ympäröivän kontekstin osalta. Kontekstuaalisia tekijöitä voivat olla muun muassa vanhemman koulutustaso, vanhemman saama
tuki ja psyykkinen hyvinvointi, perheen vakaus sekä köyhyys. Vaihtelu liittyy myös kontekstuaalisten tekijöiden eroihin, esimerkiksi koulutukseen, sosiaaliseen tukeen, vanhemman
psyykkiseen hyvinvointiin, perheen vakauteen sekä köyhyyteen. (Belsky, Lerner & Spanier,
1984.) Parisuhde, sosiaalinen verkosto sekä vanhempien työ voivat olla tilanteesta riippuen
sekä stressin että tuen lähteenä. Parisuhteen laatu ja sosiaalisten verkostojen antama tuki
vaikuttavat vanhemman psyykkiseen hyvinvointiin ja sitä kautta vanhempana toimimiseen.
Vanhempien toisiltaan saama tuki vaikuttaa positiivisesti vanhempana toimimiseen nostaen
tunnetta pystyvyydestä vanhempana, vaikka lapsi olisikin temperamentiltaan haastava.
(Belsky, 1984.)
Malisen (2011) tutkimuksen mukaan parisuhteessa koettu tyytyväisyys näkyy myös tyytyväisyytenä vanhempi-lapsisuhteeseen. Mitä parempana vanhemmat kokevat vanhempi-lapsisuhteen laadun ja mitä tyytyväisempiä vanhemmat ovat parisuhteeseensa, sitä vähemmän
he kokevat vanhemmuuden rajoittavana tekijänä elämässään. Jaettu vanhemmuus, yhdessä
tekeminen ja puhuminen sekä molempien puolisoiden vastuunotto lapsista koetaan tärkeäksi
paitsi parisuhteen, myös yksilöiden oman hyvinvoinnin ja lasten kannalta. (Malinen, 2011,
s. 56, 58.) Väänäsen (2013) tutkimuksen mukaan toimiva vuorovaikutus perheessä saattaa
ehkäistä lasten psyykkisiä häiriöitä. Perheen dynamiikalla näyttää olevan vaikutusta sekä
lapsen sosiaalisten taitojen kehitykseen että lapsen psyykkiseen hyvinvointiin. Lisäksi lasten
psyykkiset häiriöt olivat yleisempiä perheissä, joiden sosiaaliset ja emotionaaliset arvot olivat muita perheitä alhaisempia. (Väänänen, 2013, s. 88–91.)
Työn ja perheen yhteensovittamista on tutkittu muun muassa Jyväskylän yliopiston Perhetutkimuskeskuksen Paletti-tutkimuksessa. Tutkimukseen osallistuneista vanhemmista suurin osa koki onnistuvansa työn ja perheen yhteensovittamisessa hyvin tai melko hyvin. Epäonnistumista työn ja perheen yhteensovittamisessa koki vain 5 prosenttia. Onnistumisen tai
epäonnistumisen kokemuksiin vaikuttivat ainakin osin työaikaan liittyvät kysymykset. Yksinhuoltajaäidit kokivat työn ja perheen yhteensovittamisen ydinperheiden äitejä haastavampana. (Kinnunen, Malinen & Laitinen, 2009, s. 128–129.) Samansuuntaisia tuloksia on saatu
myös Piensohon (2006) tutkimuksessa, jonka mukaan suurin osa vanhemmista totesi työn ja
perheen yhteensovittamisen olevan mahdollista. Osalle vanhemmista yhteensovittaminen oli
haastavaa, merkiten jatkuvaa neuvottelua tai järjestelyä. Kolmas ryhmä koki työn ja perheen
yhteensovittamisen miltei mahdottomana. Haasteita tuottivat muun muassa pitkät työmatkat
ja iltatyöt. (Piensoho, 2006, s. 42–44.)
3.1.4 Kasvatustehtävien ja -tavoitteiden vaikutukset vanhemmuuteen
Värrin (2000) mukaan kasvatuksen perusperiaatteena on kasvattajan vastuu edistää kasvatettavan hyvää, ja hänen parhaiden kykyjensä ja ominaisuuksiensa toteutumista. Värri korostaa perheiden ja vanhempien olevan erilaisia resursseiltaan ja edellytyksiltään. Vaikka
lapsuus, vanhemmuus ja perheideologia ovat muuttuvia ilmiöitä, tietyt velvoitteet ovat kaikille vanhemmille yhteisiä. Vanhemmuuden pysyvä velvoite on ensinnäkin elämän ehtojen
turvaaminen, jolla tarkoitetaan lapsen välittömien tarpeiden tyydyttämistä. Toinen velvoite
on maailmaan orientoiminen, joka tarkoittaa lapsen hyvän kasvun turvaamista sosiaalisessa
todellisuudessa. Myös lapsen itsenäistyminen ja vastuuseen kasvaminen ovat osa maailmaan
orientoitumista. Lapselta odotetaan sekä itsenäistymistä perheestään että pystymistä elämään perheen ulkopuolella noudattaen yhteisön tapoja, normeja ja arvoperusteita. Vanhempien tehtävä, riippumatta vanhempien sosiaalisesta asemasta ja kulttuuripääomasta, on huolehtia lapsen yksilöllisen kasvun, kulttuuristumisen sekä menestymisen mahdollisuuksista.
Kolmas vanhemmuuden velvoite on olemisen mysteeriin vastaaminen. Lapsen olemiskysymykset ja kysymykset omasta syntymästään ja kuolemastaan sekä vanhempien kuolemasta
osoittavat lapsen pyrkimystä ymmärtää omaa yksilöyttään. Vanhemmat voivat asennoitumisellaan, vastaustyylillään ja vastauksillaan joko rohkaista tai latistaa lapsen itseytymiskehitystä. (Värri, 2000b, s. 131–135.)
Kasvatettavan itseys, jolla Värri tarkoittaa sekä itseksi tulemista että vastuuseen kasvamista,
sekä hyvä elämä ovat kasvattajalle usein abstrakteja ideaalikäsitteitä, joiden sisäistäminen
vaatii omien kasvatuskäsitysten kriittistä analyysia ja itsekasvatusta. Kasvatusideaalien määrittelyn haasteellisuudesta huolimatta kasvattajalla on todennäköisesti useimmiten jonkinlainen käsitys kasvatuksen päämääristä, kasvatustilanteen vaatimuksista ja soveliaista kasvatusmenetelmistä. Tällainen käytännöllinen tieto mahdollistuu kasvattajan käytännöllisen järjen ansiosta. (Värri, 2000a, s. 26–28.)
Myös Hoikkala (1993) puhuu vastuusta. Hoikkala käyttää sanaparia vastuullinen vanhemmuus, joka velvoittaa hyvien kasvuedellytysten luomista lapsille. Hyviin kasvuedellytyksiin
kuuluvat huolenpito, ohjaaminen mahdollisimman hyviin harrastuksiin, koulutuksen turvaaminen sekä rajoittaminen. Vastuullinen vanhempi panostaa lapsiin ja perhe rakentuu lapsen
ympärille. (Hoikkala, 1993, s. 52–53.)
3.2 Vanhemmuustyylit vanhemmuutta ohjaavina tekijöinä
Suomenkielisessä kirjallisuudessa puhutaan sekä vanhemmuustyyleistä että kasvatustyyleistä tarkoittaen pääsääntöisesti samaa ilmiötä. Tässä tutkimuksessa käytän molempia termejä rinnakkain tarkoittaen samaa asiaa ja perustelen sitä sillä, että myös käyttämässäni lähdekirjallisuudessa käytetään molempia termejä. Esittelen seuraavaksi kasvatus- ja vanhemmuustyyleihin liittyvää teoriatietoa.
Darlingin ja Steinbergin (1993) mukaan vanhemmuustyylillä tarkoitetaan vanhemman lapseen kohdistamia asenteita, jotka välittyvät lapselle vanhemman käyttäytymisen kautta ja
luovat perustan tilannekohtaisemmille kasvatuskäytännöille. Kasvatuskäytännöillä tarkoitetaan vanhemman valitsemia keinoja kasvatuksellisten päämäärien saavuttamiseksi. Kasvatuskäytännöt ovat vanhemman strategista toimintaa, spesifien päämäärien saavuttamista spesifeissä tilanteissa. Vanhemmuustyyliin ja kasvatuskäytäntöihin vaikuttavat vanhemman arvot ja kasvatuspäämäärät. Vanhemmuustyyli välittyy lapselle sekä kasvatuskäytäntöjen että
vanhemman eleiden ja ilmeiden kautta luoden tietynlaisen emotionaalisen ilmapiirin vanhemman ja lapsen väliselle vuorovaikutukselle. (Darling & Steinberg, 1993, s. 488; Aunola,
2005, s. 357–358.)
Keskeinen vanhemmuustyylejä käsittelevä teoria on Diana Baumrindin teoria, jossa vanhemmuus luokitellaan kolmeen eri tyyliin: sallivaan vanhemmuuteen, autoritaariseen vanhemmuuteen ja auktoritatiiviseen vanhemmuuteen (Baumrind, 1966).
Auktoritatiivinen vanhempi on tunneperäisesti lämmin, rohkaisee lasta keskustelemaan kanssaan ja perustelee lapselle oman menettelytapansa eli yrittää vaikuttaa lapseen
rationaalisella tavalla. Hän ylläpitää avoimen vuorovaikutuksen kulttuuria, ja hänen toimintansa tukee lapsen itsenäisyyttä. Hän tiedostaa oman näkökulmansa aikuisena, mutta arvostaa myös lapsen yksilöllisiä kiinnostuksenkohteita ja erityispiirteitä. Auktoritatiivisesta vanhemmuudesta on käytetty suomen kielessä myös termejä ohjaava tai lapsilähtöinen kasvatustyyli (ks. Pulkkinen, 1994; 2002). Lapsilähtöisesti toimiva vanhempi ottaa lapsen huomioon, kannustaa ja asettaa perusteltuja rajoja.
Autoritaarinen vanhempi on emotionaalisesti etäinen, pyrkii kontrolloimaan
lastaan mahdollisimman paljon, rankaisee ja ohjaa lasta voimakkaasti haluamaansa suuntaan. Autoritaarinen vanhempi ei keskustele lapsensa kanssa tämän käytöksestä, vaan ajattelee, että lapsen täytyy totella aikuista kyseenalaistamatta tämän sanoja. Hän toimii omista
lähtökohdistaan käsin, ilmaisee vain vähän kiinnostusta lapsen asioita kohtaan ja on epäjohdonmukainen ja kohtuuton rangaistuksissaan.
Salliva vanhempi välttää kontrolloimasta lastaan, antaa lapsen itse säännellä
omaa käyttäytymistään mahdollisimman paljon, yrittää olla rankaisematta lastaan ja asettaa
vain vähän vaatimuksia lapselleen. Maccobyn ja Martin (1983) ovat tarkentaneet Baumrindin luokittelua jakaen sallivan kasvatuksen kahteen tyyppiin, hemmottelevaan ja laiminlyövään. Hemmottelevat (sallivat) vanhemmat huomioivat lapsen tarpeet, mutta ovat vaatimuksissaan vähäisiä. Laiminlyövät vanhemmat eivät reagoi lapsen tarpeisiin, eivätkä ole vaativia. (Baumrind, 1966, s. 889–891; Kivijärvi ym., 2009 s. 49; Metsäpelto & Pulkkinen, 2004,
s. 213; Pulkkinen, 2002, s. 34-37.)
Vanhemmuustyylejä on tarkasteltu useimmiten kahden keskeisen ulottuvuuden kautta. Ne
ovat lapsen tarpeisiin vastaaminen (responsiveness) ja vaativuus (demandingness). Näistä
ulottuvuuksista puhutaan myös muilla käsitteillä, kuten vastaanottavaisuus, huolehtivuus ja
lämpimyys, tai kontrolloivuus ja rajoittavuus. Lapsen tarpeisiin vastaava vanhempi on kiinnostunut lapsen asioista, kannustaa häntä ja auttaa vaikeuksissa keskustelemalla lapsen
kanssa. Lapsilähtöinen vanhempi tukee toiminnallaan lapsen yksilöllisyyden, itsehallinnan
ja itseluottamuksen kehittymistä. Vaativuudella voidaan tarkoittaa sekä positiivisesti että negatiivisesti latautunutta vaativuutta. Myönteisellä tavalla vaativa vanhempi ohjaa, puuttuu
lapsen ongelmakäyttäytymiseen sekä asettaessaan rajoja perustelee toimintaansa. Aikuiskeskeinen vaativuus ilmenee rajoittavana kontrollina sekä rangaistuksia ja voimankäyttöä suosivina menetelminä. (Metsäpelto & Pulkkinen, 2004, s. 212–213.)
Vanhemman hyvä itsetunto, psyykkinen hyvinvointi ja tavoiteorientoituneet selviytymisstrategiat ovat yhteydessä auktoritatiiviseen vanhemmuustyyliin ja alhaiseen koettuun vanhemmuusstressiin. Syynä voi olla se, että vanhemman itsetunto heijastaa hänen omaa kehityshistoriaansa, joka johtaa siihen, että vanhempi siirtää oppimansa toimintatavan myös
omaan vanhemmuuteensa. Toisaalta saattaa myös olla, että vanhemmat, joilla on hyvä itsetunto, luottavat enemmän omiin taitoihinsa vanhempana. (Aunola, Nurmi, Onatsu-Arvilommi & Pulkkinen, 1999, s. 314.)
Maccobyn ja Martinin malli voidaan esittää kasvatustyylien nelikenttänä, jossa edellä kuvatut kaksi vanhemmuuden ulottuvuutta – lämpimyys ja kontrolloivuus – erottelivat neljä
edellä kuvattua kasvatustyyliä: auktoritatiivinen, autoritaarinen, salliva ja laiminlyövä vanhemmuus (Maccoby & Martin, 1983; Aunola, 2005). Laiminlyövistä vanhemmista käytetään myös termiä sitoutumattomat vanhemmat (Valkonen, 2006, s. 61).
Kuvio 2. Maccobyn ja Martinin (1983) kasvatustyylien nelikenttä (Aunola, 2005, s. 359).
Auktoritatiivinen ja salliva vanhemmuus ovat molemmat lapsikeskeisiä ja emotionaalisesti
lämpimiä, mutta siinä missä auktoritatiivinen vanhempi toimii asettamalla selkeät rajat ja
valvomalla toimintaa, sallivan vanhemman käytöstä leimaa rajattomuus. Autoritaarista ja
laiminlyövää vanhemmuutta yhdistää emotionaalinen viileys. Autoritaarinen vanhemmuus
sisältää rajoittavaa kontrollia ja on aikuiskeskeistä, laiminlyövälle vanhemmuudelle tyypillistä on kontrollin puute, piittaamattomuus ja sitoutumattomuus. (Aunola, 2005, s. 358–359.)
Vanhemman neuroottisuus on liitetty sekä sallivaan että autoritaariseen vanhemmuuteen
(Metsäpelto, 2003) ja sen on havaittu vanhempien omien arvioiden mukaan heikentävän
myös vanhempi-lapsi -suhteen laatua (Malinen, Sevón & Kinnunen, 2006, s. 353).
Maccobyn ja Martinin sekä Baumrindin teoreettisia malleja on edelleen kehitetty muun muassa Barberin (1996) toimesta. Barber on pyrkinyt erottamaan kontrolloivuus-ulottuvuudesta
kaksi eri puolta: behavioraalisen ja psykologisen kontrollin. Psykologinen kontrolli on Barberin mukaan kolmas kasvatustyyliulottuvuus. Psykologisella kontrollilla tarkoitetaan toimintatapaa, jossa vanhempi syyllistää lasta sekä pyrkii kontrolloimaan lapsensa tunteita ja
käytöstä psykologisin keinoin. Vanhempi voi esimerkiksi kieltää rakkaudentunteensa lasta
kohtaan, aiheuttaa tälle syyllisyydentunteita tai ahdistusta tai liiaksi puuttua tämän tekemisiin. Psykologinen kontrolli on tungettelevaa ja manipuloi lapsen ajatuksia, tunteita ja kiintymyssuhdetta vanhempaan. Psykologinen kontrolli ilmenee kasvatuksessa esimerkiksi lapsen syyllistämisenä, rakkauden epäämisenä ja tunteiden mitätöimisenä. Behavioraalinen
kontrolli taas tarkoittaa vanhempien pyrkimystä säädellä ja valvoa lapsen käyttäytymistä
johdonmukaisesti. Behavioraalisessa kontrollissa vanhemman vaatimukset ovat lapsen kypsyystason mukaiset. (Barber, 1996).
Kasvatustyylillä on merkitystä useisiin lapsen kehityksen osa-alueisiin. Leinosen (2004) mukaan vanhemmuustyyli voidaan yhdistää lapsen itsetuntoon ja -säätelyyn, kognitiivisiin ja
sosiaalisiin taitoihin sekä mielenterveyteen. Baumrindin jaottelun mukaiset autoritaarinen ja
salliva vanhemmuus näyttäisivät heijastuvan kielteisesti lapsen kehitykseen, kun taas auktoritatiivinen vanhemmuustyyli tukee lapsen kehityksen eri osa-alueita. (Leinonen, 2004b, s.
188; ks. myös Kivijärvi ym., 2009, s. 51.) Aunolan ja Kervisen (2013) tutkimuksen mukaan
vanhempien, etenkin äitien, kasvatustyyleillä on merkitystä lasten koulussa käyttämiin työskentelytapoihin ja näiden kehitykseen ensimmäisen kouluvuoden aikana. Äidin lämmin kasvatustyyli ja behavioraalinen kontrolli ovat tutkimuksen mukaan yhteydessä lapsen tehokkaisiin työskentelytapoihin. Behavioraalisen kontrollin tuottamat positiiviset seuraukset
saattavat tutkijoiden mukaan selittyä sillä, että rajojen asettaminen vaikuttaa myönteisesti
lapsen itsekontrollin ja vastuuntunnon kehitykseen. Vanhempien asettaessa lapselle rajoja ja
odottaessa lapselta iänmukaista käytöstä, lapsi oppii kontrolloimaan omaa toimintaansa ja
käyttäytymään ympäristön hyväksymällä tavalla. (Aunola & Kervinen, 2013, s. 12–13.)
Keskisen ym. (2012) lasten ongelmakäyttäytymisen ja vanhemmuustyylien välisiä yhteyksiä
käsittelevässä artikkelissa todetaan lämpimän vanhemmuuden olevan yhteydessä lasten vähäisempään ongelmakäyttäytymiseen ja syyllistävän vanhemmuuden olevan yhteydessä lasten runsaampaan ongelmakäyttäytymiseen ensimmäisten kouluvuosien aikana. Lämpimän
vanhemmuuden antama tuki on tehokasta kuitenkin vain silloin, kun vanhemmat välttävät
lapsensa syyllistämistä. Artikkelissa todetaan, että lapsen syyllistäminen pettymyksen tuottamisesta sekä kiintymyksen kieltäminen voivat vaarantaa lapsen turvallisuudentunteen ja olla
riski käyttäytymisen ja vuorovaikutussuhteen ongelmiin. Oppimisen pulmista kärsivälle lapselle vanhemmuuden hyvä laatu saattaa olla lapsen kehitykselle merkittävä suojaava tekijä.
(Keskinen ym., 2012, s. 357–358.)
3.3 Vanhemmuuden tukeminen
Vanhemmuuden tukemista voidaan nähdä tapahtuvan kahdella tasolla. Ensinnäkin julkiset
toimijat, kuten valtio ja kunnat, ovat eri lakien määrääminä velvoitettuja tukemaan vanhemmuutta. Toiseksi vanhemmuuteen saadaan tukea erilaisista epävirallisista lähteistä. LammiTaskulan ja Salmen (2008) tutkimuksen mukaan vanhemmat kokivat saavansa riittämättömästi sekä konkreettista apua että henkistä tukea omaan vanhemmuuteensa. Tukea saatiin
eniten puolisolta. Perheeltä ja suvulta saatiin eniten tukea pikkulapsivaiheessa. Tuen saamisen kokemus väheni lasten kasvamisen myötä, vaikka tuen tarve ei vähentynyt. (LammiTaskula & Salmi, 2008, s. 52.) Samansuuntaisia tuloksia saatiin myös Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen tutkimuksessa vuonna 2011. Vanhemmat kokivat saamansa tuen riittämättömäksi muun muassa parisuhteeseen, mielenterveyteen sekä päihteisiin liittyvissä asioissa.
Lisäksi vanhemmat olisivat tarvinneet enemmän tukea myönteisen palauttamisen antamiseen sekä vertaistukiryhmiin. Tavallisin huoli vanhempana toimimiseen liittyvissä asioissa
oli huoli vanhemman omasta jaksamisesta. Vanhemmat olivat huolissaan yhteisen ajan riittävyydestä, omista taidoistaan vanhempana sekä maltin menettämisestä ristiriitatilanteissa.
Parisuhteeseen, taloudelliseen tilanteeseen sekä työttömyyteen liittyvät huolet olivat yleisimpiä perhetilanteeseen liittyviä huolia. (Perälä, Salonen, Halme & Nykänen, 2011, s. 72–
Suomessa vanhemmuuden tukeminen mainitaan useissa laeissa. Varhaiskasvatuslain § 2a
mukaan yhtenä varhaiskasvatuksen tavoitteena on toimia yhdessä lapsen sekä lapsen vanhemman tai muun huoltajan kanssa lapsen tasapainoisen kehityksen ja kokonaisvaltaisen
hyvinvoinnin parhaaksi sekä tukea lapsen vanhempaa tai muuta huoltajaa kasvatustyössä.
Lisäksi § 7a velvoittaa laatimaan erityistä hoitoa ja kasvatusta tarvitsevan lapsen kuntoutuksen yhteensovittamiseksi kuntoutussuunnitelman yhteistyössä lapsen vanhempien ja muiden
tahojen kanssa. (Varhaiskasvatuslaki 36/1973.) Varhaiskasvatuksessa vanhemmuuden tukeminen kytkeytyy useimmiten kysymykseen yhteistyöstä vanhempien kanssa. Varhaiskasvatussuunnitelman perusteissa käytetään termiä kasvatuskumppanuus, jolla tarkoitetaan vanhempien ja henkilöstön tietoista sitoutumista yhteiseen toimintaan lapsen parhaaksi. Kasvatuskumppanuuden tavoitteena on lapsen kasvun, kehityksen ja oppimisen tukeminen. Keskinäinen luottamus, tasavertaisuus sekä molemminpuolinen kunnioitus ovat avainasemassa.
Kasvatuskumppanuus lähtee lapsen tarpeista ja sen eräänä tavoitteena on tunnistaa herkästi
ja mahdollisimman varhain lapsen tuen tarve. (Stakes, 2005, s. 31–32.) Kasvatuskumppanuus rakentuu vuorovaikutukselle, jota ohjaavat periaatteet ovat kuuleminen, kunnioitus,
luottamus sekä dialogisuus (Kaskela & Kekkonen, 2006, s. 32–40).
Terveydenhuoltolain § 15 velvoittaa neuvolapalvelut tukemaan vanhemmuutta ja perheen
muuta hyvinvointia sekä tunnistamaan lapsen ja perheen erityisen tuen ja tutkimusten tarpeen sekä ohjaamaan tarvittaessa tutkimuksiin tai hoitoon. (Terveydenhuoltolaki
1326/2010.) Sosiaali- ja terveysministeriön julkaiseman neuvolatoiminnan oppaan (2004)
mukaan lastenneuvolan pääasiallisena tarkoituksena on lapsen terveyden ja hyvinvoinnin
varmistaminen. Lastenneuvolan rooli vanhemmuuden tukijana kytkeytyy kumppanuuden
periaatteeseen ja hyvän yhteistyösuhteen luomiseen. Neuvolan mahdollisuudet tukea lapsiperhettä ovat hyvät kumppanuuden ollessa myönteistä. Hyvälle yhteistyösuhteelle ominaisia
piirteitä ovat vastavuoroisuus, rehellisyys, sitoutuminen ja vanhempien yksilöllisyyden kunnioittaminen. Tärkeitä tekijöitä ovat myös aitous, herkkyys vanhemman tunteiden tunnistamiselle, hienotunteisuus sekä perheen valinnanvapauden kunnioittaminen. (Sosiaali- ja terveysministeriö, 2004, s. 94–96.)
Neuvolatoimintaa ohjaa voimavaralähtöinen työmenetelmä, jonka lähtökohtana on perheen
vahvuuksien tunnistaminen ja kehittäminen sekä uusien vahvuuksien synnyttäminen. Tavoitteena on saada perhe tietoiseksi omista voimavaroistaan ja niitä kuormittavista tekijöistä
sekä auttaa perhettä omien voimavarojensa kehittämisessä ja kuormittavien tekijöiden vähentämisessä. Voimavaralähtöisiä menetelmiä ovat muun muassa vanhemman tietoisuuden
lisääminen omasta elämäntilanteestaan ja sen tarjoamista mahdollisuuksista, merkityksellisen tiedon tarjoaminen, vanhemman itsetunnon ja henkilökohtaisen hallinnantunteen tukeminen sekä perheen sosiaalisen verkoston vahvistaminen. (Sosiaali- ja terveysministeriö,
2004, s. 94–95, 103–104.) Viljamaan (2003) mukaan vanhemmuuden tukeminen on ennen
kaikkea sosiaalista tukea. Sosiaaliseen tukeen kuuluvat emotionaalinen tuki, käytännön apu,
informatiivinen tuki ja vertailutuki. (Viljamaa, 2003, s. 25.)
Lastensuojelulain § 2 velvoittaa lasten ja perheiden kanssa toimivia viranomaisia tukemaan
vanhempia ja huoltajia heidän kasvatustehtävässään ja pyrkimään tarjoamaan perheelle tarpeellista apua riittävän varhain. Lastensuojelulain § 4 mukaan lastensuojelun on tuettava
vanhempia, huoltajia ja muita lapsen hoidosta ja kasvatuksesta vastaavia henkilöitä lapsen
kasvatuksessa ja huolenpidossa, pyrittävä ehkäisemään lapsen ja perheen ongelmia sekä
puuttumaan riittävän varhain havaittuihin ongelmiin. Lisäksi lastensuojelussa on toimittava
mahdollisimman hienovaraisesti ja käytettävä ensisijaisesti avohuollon tukitoimia, jollei lapsen etu muuta vaadi. Lastensuojelulain § 34 mukaan avohuollon tukitoimien tarkoituksena
on edistää ja tukea lapsen myönteistä kehitystä ja vahvistaa vanhempien kasvatuskykyä ja mahdollisuuksia. Avohuollon tukitoimia ovat muun muassa kotipalvelu, toimeentulotuki,
lasten päivähoito, tuki lapsen ja perheen ongelmatilanteen selvittämiseen, tukihenkilö tai perhe, lapsen kuntoutumista tukevat hoito- ja terapiapalvelut, perhetyö, vertaisryhmätoiminta sekä loma- ja virkistystoiminta. (Lastensuojelulaki 417/2007.)
Sosiaalihuoltolain § 10 velvoittaa antamaan ja kehittämään sellaisia palveluja, joiden avulla
tuetaan vanhempia, huoltajia ja muita lasten kasvatuksesta vastaavia henkilöitä lasten kasvatuksessa. Lisäksi lain § 13 mukaan lapsella ja hänen perheellään on oikeus saada viipymättä lapsen terveyden tai kehityksen kannalta välttämättömät sosiaalipalvelut. Palvelujen
on tuettava vanhempia, huoltajia ja muita lapsen hoidosta ja kasvatuksesta vastaavia henkilöitä lapsen kasvatuksessa ja huolenpidossa. Sosiaalihuoltolain edellyttämiä sosiaalipalveluja ovat muun muassa sosiaalityö, perhetyö ja lapsiperheiden kotipalvelu. (Sosiaalihuoltolaki 1301/2014.)
Vertaistuella tarkoitetaan kokemusten jakamista, joka voi tapahtua kahden henkilön, ryhmien tai verkostojen välillä. Toiminta on useimmiten säännöllistä, mutta yksilöt voivat osallistua toimintaan oman aikataulunsa ja kiinnostuksensa mukaisesti. Aloitteentekijänä ja ryhmän perustajina voivat toimia kansalaiset tai ammattilaiset yksin tai yhdessä. (Nylund, 2005,
s. 203.) Männikön (2011) mukaan vertaistuki on keskeinen tukimuoto yhdistyksissä, joiden
jäseniä yhdistävät samankaltaiset elämänkokemukset, -kriisit tai vaikeudet. Vertaistukiryhmien keskeinen arvo on kokemusten jakaminen tasa-arvoisessa ilmapiirissä. (Männikkö,
2011, s. 218, 229.) Hyvärin (2005) mukaan vertaistuella tarkoitetaan kohdattujen vaikeuksien keskinäistä jakamista. Vertaistuki perustuu vastavuoroisuudelle, ja siihen rakentuvien
suhteiden luominen edellyttää kokemusten jakamista ja vuorovaikutteista kohtaamista. (Hyväri, 2005, s. 214, 219, 225.)
4 TUTKIMUSKYSYMYKSET
Tässä tutkimuksessa halusin selvittää, millaisia käsityksiä vanhemmilla on vanhemmuudesta
ja vanhempana toimimiseen vaikuttavista tekijöistä. Lisäksi olin kiinnostunut siitä, mistä
vanhemmat saavat tukea vanhemmuuteensa. Tutkimuskysymykset muodostuivat seuraavasti:
1. Millaisia käsityksiä vanhemmilla on vanhemmuudesta?
2. Millaisia käsityksiä vanhemmilla on vanhempana toimimiseen vaikuttavista tekijöistä?
3. Millaisia käsityksiä vanhemmilla on saamastaan tuesta vanhemmuudelleen?
Laadullinen tutkimus pyrkii kuvaamaan todellista elämää ja sen ilmiöitä mahdollisimman
kokonaisvaltaisesti (Hirsjärvi, Remes & Sajavaara, 2007, s. 157). Laadullisessa tutkimuksessa pyritään ymmärtämään tiettyä toimintaa, kuvamaan ilmiötä tai tapahtumaa, tai antamaan teoreettisesti mielekäs tulkinta jollekin ilmiölle (Eskola & Suoranta, 2003, s. 87–88).
Tässä tutkimuksessa tutkin vanhemmuutta ilmiönä, ja koetan kuvata vanhemmuutta mahdollisimman kokonaisvaltaisesti, kuitenkin tutkimustehtävien asettamissa rajoissa.
5.1 Fenomenografinen tutkimusote
Fenomenografia tutkii ihmisten laadullisesti erilaisia tapoja kokea, käsitteellistää ja ymmärtää heitä ympäröivän maailman eri puolia ja ilmiöitä (Marton, 1988, s. 144). Fenomenografisen tutkimusotteen kehittely lähti käyntiin Göteborgin yliopistossa 1970-luvun lopulla professori Ference Martonin johtaman tutkimusryhmän alkaessa tutkia opiskelijoiden erilaisia
käsityksiä oppimisesta (Ahonen, 1994, s. 115). Alkuaikoina lähtökohtana olivat lähinnä käytännön ongelmanratkaisun ja vastausten löytämisen tarpeet ja vasta 1990-luvulla alettiin laajemmin puhua fenomenografian teoreettisista perusteista (Niikko, 2003, s. 11). Martonin ja
Boothin (1997) mukaan fenomenografia ei ole sen sisältämistä metodologisista elementeistä
huolimatta varsinaisesti metodi. Se ei ole myöskään teoria kokemisesta vaikka siinä on teoreettisia elementtejä. Fenomenografia on lähestymistapa, jonka avulla voi tunnistaa, muotoilla ja vastata tietyn tyyppisiin tutkimuskysymyksiin. (Marton & Booth, 1997, s. 111.)
Fenomenografinen tutkimus etenee Ahosen (1994) mukaan seuraavasti: (1) tutkija kiinnittää
huomionsa asiaan tai käsitteeseen, josta esiintyy erilaisia käsityksiä. (2) Tutkija perehtyy
ilmiöön teoreettisesti ja jäsentää siihen liittyviä näkökulmia. (3) Tutkija suorittaa haastattelut. (4) Tutkija luokittelee käsitykset niiden merkitysten perusteella, ja kokoaa ne ylemmän
tason merkitysluokiksi. (Ahonen, 1994, s. 115.) Niikon (2003, s. 24) mukaan fenomenografisessa tutkimuksessa erotetaan toisistaan ensimmäisen ja toisen asteen näkökulma. Ensimmäisen asteen näkökulmasta maailmaa kuvataan sellaisena, kuin se on. Toisen asteen näkökulma painottaa ihmisten tapaa kokea jotakin. Fenomenografiassa ollaan kiinnostuneita toisen asteen näkökulmasta, eikä tavoitteena ole tutkia, miksi ihmiset muodostavat tietynlaisia
käsityksiä tutkittavasta ilmiöstä, vaan fenomenografinen tutkimus pyrkii kuvaamaan käsitysten ja ajattelun sisältöä.
Ihmisten antamat sisällöt ilmiöille sekä kokemukset ja käsitykset eroavat toisistaan, vaikka
tarkasteltava ilmiö olisi sama (Niikko, 2003, s. 27). Yksilön tulkinnat tilanteista rakentuvat
hänen aikaisempien käsitystensä, tietojensa ja kokemustensa pohjalta. Ymmärrys asioista
rakentuu suhteessa ympäröivään maailmaan. (Huusko & Paloniemi, 2006, s. 164–165.) Kakkorin ja Huttusen (2011) mukaan fenomenografiassa tutkitaan sitä, miten tutkittavat ajattelevat asioiden olevan, kuvataan ilmiöitä niin kuin se havaitaan. Ihmisten käsitykset ilmiöistä
nousevat siitä tavasta, jolla he kokevat maailmaa. (Kakkori & Huttunen, 2011, s. 9.) Ahosen
mukaan yksilöiden käsitysten eroavaisuudet riippuvat ennemmin kokemustaustasta kuin ikäkaudesta. Ihmisten arkikokemuksesta muodostuvia käsityksiä voidaan asiantuntijoiden käsityksiin verrattuna kutsua esikäsityksiksi, jotka luovat pohjaa sille, miten ihminen ymmärtää uuden kokemuksen. (Ahonen, 1994, s. 114.) Niikon mukaan käsitys nähdään fenomenografiassa hyvin perustavanlaatuisena ymmärtämisenä tai näkemyksenä jostakin. Ihminen rakentaa käsityksensä aiemmin saamiensa kokemusten perusteella. Käsitysten kautta ihminen
luo merkityksen itsensä ja maailman välille. (Niikko, 2003, s. 25.) Fenomenografiassa hyväksytään, että on olemassa yhteinen todellisuus, jonka yksilöt kokevat ja käsittävät erilaisin
tavoin (Huusko & Paloniemi, 2006, s. 165).
5.2 Tutkimuksen aineistonkeruu
Tässä tutkimuksessa on käytetty aineistonkeruumenetelmänä teemahaastattelua. Fenomenografiselle haastattelulle on tyypillistä suorittaa haastattelu edeltä määrätyillä avoimilla ja
suhteellisen väljillä kysymyksillä. Tavoitteena on auttaa haastateltavaa heijastamaan tutkimuskohteena olevaa ilmiötä tutkittavan omasta viitekehyksestä käsin. Fenomenografinen
haastattelu keskittyy mitä- ja kuinka-näkökulmaan. (Niikko, 2003, s. 31–32.) Fenomenografisessa haastattelussa tutkija pyrkii herättämään haastateltavassa uudenlaista tietoisuutta tutkittavasta ilmiöstä. Haastattelijan tehtävänä on saattaa haastateltava niin sanottuun metatietoisuuden tilaan, jossa haastateltava on tietoinen tietoisuudesta. (Hirsjärvi & Hurme, 2001,
s. 168–169.)
Haastattelun etu aineistonkeruumenetelmänä on sen joustavuus. Haastattelun aikana on
mahdollista säädellä käsiteltävien aiheiden järjestystä ja esittää tarvittaessa tarkentavia lisäkysymyksiä. Lisäksi haastateltavat voidaan tavoittaa myöhemmin, jos aineiston täydentäminen on tarpeen. Toisaalta haastattelun hyvät puolet saattavat myös osoittautua ongelmiksi.
Haastattelut ovat useimmiten pitkäkestoisia ja edellyttävät huolellista suunnittelua ja valmis-
tautumista ja näin ollen haastattelu aineistonkeruumenetelmänä on aikaa vievä. Lisäksi haastattelutilanne itsessään on haastava, sisältäen monia mahdollisuuksia virheiden syntymiseen.
(Hirsjärvi, Remes & Sajavaara, 2007, s. 200–202.)
Hirsjärven ja Hurmeen (2001) mukaan teemahaastattelu on niin sanottu puolistrukturoitu
haastattelumenetelmä, jossa haastattelu kohdentuu tiettyihin teemoihin, joista keskustellaan.
Kysymykset eivät ole yksityiskohtaisia, eikä niitä ole tarkoitus esittää tarkassa muodossa tai
järjestyksessä. (Hirsjärvi & Hurme, 2001, s. 47–48.) Tässä tutkimuksessa käytin teemahaastattelujen pohjana Belskyn vanhemmuuden prosessimallia. Haastattelun teemat nousivat kyseisestä mallista, joka on esitelty tarkemmin luvussa 3.1. Mallin mukaan vanhemmuuteen
vaikuttavat useat eri tekijät, ja nämä tekijät olen valinnut haastattelujen teemoiksi. Teemahaastattelun runko löytyy tämän tutkimuksen liitteistä (liitteet 1 ja 2).
Laadullisen tutkimuksen tarkoitus on siis kuvata tiettyä ilmiötä ja pyrkiä ymmärtämään sitä.
Niinpä on tärkeää, että ihmisiä tutkittaessa tutkittavat tietävät tutkittavasta ilmiöstä paljon
tai heillä on siitä kokemusta. Tutkittavien valinnan tulee olla harkittua ja tarkoitukseen sopivaa, ei satunnaista. (Tuomi & Sarajärvi, 2002, s. 87–88.) Tässä tutkimuksessa keskityin
tutkimaan vanhemmuutta. Niinpä oli itsestään selvää, että tutkimuksen kohteena ovat vanhemmat.
Tutkimukseen haastatellut vanhemmat valitsin harkinnanvaraisella otannalla, jossa oli piirteitä eliittiotannasta. Eliittiotannassa tietoa kerätään sellaisilta henkilöiltä, joilta oletetaan
saatavan parhaiten tietoa tutkittavasta ilmiöstä. Valinnassa voidaan käyttää kriteereinä esimerkiksi itsensä ilmaisemisen taitoa, puhekykyä, kirjoitustaitoa ja niin edelleen. (Tuomi &
Sarajärvi, 2002, s. 88.) Tutkimuskohteiden valinta käynnistyi siten, että otin yhteyttä erääseen päiväkotiin, ja tiedustelin, olisiko päiväkodin henkilöstön mielestä heidän asiakkaissaan sellaisia vanhempia, jotka saattaisivat olla kiinnostuneita osallistumaan tutkimukseen.
Tärkeimpinä kriteereinä oli ymmärrettävä suomen kielen taito ja valmius ilmaista itseään
selkeästi sekä halu kertoa kokemuksistaan avoimesti. Luotin siihen, että päiväkodin henkilöstö tunsi vanhemmat niin hyvin, että pystyi arvioimaan kyseisten kriteerien toteutumisen.
Päiväkodista annettiin heidän sopimiksi katsomilleen henkilöille kirjoittamani saatekirje
(liite 3), jossa kuvasin tutkimusaihetta ja kerroin haastattelujen toteuttamisesta sekä pyysin
vanhempien yhteystiedot.
Saatuani vanhempien yhteystiedot ja soitin heille tiedustellakseni suostumusta osallistua tutkimukseen. Sovimme yhdessä haastattelun ajankohdan, ja kertasin vielä puhelimessa tutkimukseni aiheen ja pyysin lupaa haastattelun nauhoittamiseen. Päiväkodin kautta löytyi viisi
haastateltavaa. Kuudes tutkimukseen osallistuneista äideistä oli tuttavieni tuttava. Tiesin ennalta hänen perheensä elämäntilanteen, ja ajattelin, että hän saattaisi olla halukas osallistumaan tutkimukseen, ja edustaisi hyvin sitä kohdejoukkoa, jonka kokemuksista olin kiinnostunut. En kuitenkaan tuntenut kyseistä äitiä henkilökohtaisella tasolla, vaan tiesimme toistemme nimet yhteisten tuttavien kautta. Otin äitiin yhteyttä sosiaalisen median kautta, ja hän
mietti asiaa muutaman päivän, ja suostui osallistumaan tutkimukseen. Seitsemäs äideistä
kuului omaan tuttavapiiriini. Olin tutustunut kyseiseen äitiin kuitenkin melko vasta, joten
henkilökohtaista ystävyyssuhdetta ei ollut kyseiseen äitiin muodostunut.
Keskeinen tekijä tutkimuskohteiden valinnassa oli se, että alun perin tarkoitukseni oli tutkia
erilaisten perheiden vanhempia, ja mahdollisesti vertailla heidän käsityksiään vanhemmuudesta. Tästä syystä tutkimuskohteikseni valikoitui hyvin erilaisia vanhempia. Halusin haastatella yksinhuoltajaperheen, maahanmuuttajaperheen, erityislapsen perheen, uusperheen,
monikkoperheen, sateenkaariperheen, suurperheen sekä ydinperheen vanhempaa. Loppujen
lopuksi haastateltaviksi valikoitui kaksi maahanmuuttajaäitiä, joista toinen oli yksinhuoltaja,
monikkoperheen äiti, erityislapsen äiti, uusperheen äiti, monikulttuurisen perheen äiti sekä
ydinperheen äiti. Tarkoituksenani ei ollut haastatella erityisesti äitejä. Saatekirjeessä, joka
päiväkodista laitettiin eteenpäin vanhemmille, mainitsin, että haluaisin haastatella joko perheen äitiä tai isää, tai mahdollisesti molempia. Aineistoni perheet olivat kuitenkin kaikki
sellaisessa elämäntilanteessa, että ainoastaan äiti pystyi osallistumaan tutkimukseen.
Kuusi haastatteluista onnistui hyvin, yhdessä informaatio oli sen verran niukkaa, että päädyin jättämään haastattelun kokonaan pois aineistosta. Jouduin haastatellessani johdattelemaan kysymyksillä vastaajaa liian pitkälle, ja siltikin hän saattoi vastata parilla sanalla. Esittelen seuraavaksi haastatellut henkilöt.
H1. Monikulttuurinen perhe, jossa on neljä 0-10-vuotiasta lasta. Perheen äiti on suomalainen
ja isä on kotoisin Lähi-idästä.
H2. Ydinperhe, jossa on kaksi alle kouluikäistä lasta.
H3. Yksinhuoltajaperhe, jossa vanhempi on maahanmuuttaja. Kaksi lasta, joista toinen on
alle kouluikäinen.
H4. Maahanmuuttajaperhe, jossa molemmat vanhemmat ovat maahanmuuttajia. Perheessä
on kolme alle kouluikäistä lasta.
H5. Erityislapsen perhe, jossa on kaksi alle kouluikäistä lasta. Haastattelun aikana selvisi,
että vanhempi on jäänyt vastikään yksinhuoltajaksi.
H6. Uusperhe, jossa yhteensä neljä lasta, joista kaksi ovat vanhempien yhteisiä sekä kaksi
muuta lasta, joista toinen on perheen isän ja toinen äidin biologinen lapsi.
Kaikki tutkimushenkilöt halusivat, että haastattelu suoritetaan heidän kodissaan. Annoin
mahdollisuuden haastattelun suorittamiselle myös muualla, esimerkiksi kirjastossa tai
muussa rauhallisessa paikassa. Kaikille kuitenkin sopi paremmin haastattelun toteuttaminen
omassa kodissaan. Hirsjärven ja Hurmeen (2001, s. 91–92) mukaan haastattelutilanteessa
haastateltavan ja haastattelijan etäisyys toisistaan ei saisi olla liian suuri ja henkilöiden tulisi
nähdä toistensa ilmeet. Huomioin nämä asiat ohjatessani hienovaraisesti haastattelun paikan
valintaa. Kaikki haastattelut suoritettiin keittiön pöydän ääressä tai olohuoneessa.
Ensimmäinen toteuttamani haastattelu oli koehaastattelu (ks. esim. Hirsjärvi, Remes & Sajavaara, 2007, s. 206). Halusin testata, ovatko kysymyksen asetteluni oikeita, kuinka kauan
teemojen läpikäymiseen kuluu aikaa, sekä saada itse kokemusta haastattelijana toimimisesta.
Koehaastattelu onnistui hyvin, ja siitä saatu aineisto oli kuitenkin sisällöltään sopiva tutkimukseeni, joten päätin sisällyttää sen aineistooni.
Haastateltavan muu toiminta ei saisi häiritä hänen ajatteluaan (Hirsjärvi & Hurme, 2001, s.
92). Tämän tutkimuksen haastatteluissa yhtä lukuun ottamatta kaikissa oli paikalla yksi tai
useampia lapsia. Tämä tuotti jonkin verran haasteita. Jotkut haastateltavat eivät halunneet
puhua lasten kuullen kaikista asioista, joten haastattelu jouduttiin välillä keskeyttämään tai
vaihtamaan teemasta toiseen. Useassa perheessä oli haastattelun aikana vauva, joka vaati
osansa haastateltavan äidin huomiosta. Kokonaisuutena haastattelutilanteet olivat mielestäni
kuitenkin rauhallisia ja ilmapiiriltään avoimia.
Teemahaastattelun kesto on tavallisimmin 1-2 tuntia. Haastattelijan tulisi varautua sekä puheliaisiin että niukkasanaisiin haastateltaviin. (Hirsjärvi, Remes & Sajavaara, 2007, s. 206.)
Tässä tutkimuksessa haastattelujen kesto oli keskimäärin 67 minuuttia, lyhin haastattelu
kesti 59 minuuttia ja pisin 78 minuuttia. Haastateltavat erosivat jonkin verran toisistaan puheliaisuutensa tasossa. Suurin osa haastateltavista oli luontevia ja vastaili kysymyksiin
melko pitkilläkin lauseilla, mutta kuten edellä kerroin, yksi haastateltavista oli niin niukkasanainen, että päädyin jättämään hänen haastattelunsa kokonaan pois aineistostani. Hänen
vastauksensa olivat pääsääntöisesti ”kyllä” ja ”ei”-tyyppisiä, jolloin esittämäni kysymykset
johdattelivat haastattelutilanteessa saamani kokemuksen mukaan liikaa tutkittavan vastauksia, enkä voinut luottaa siihen, että tutkittava olisi itse kertonut käsityksistään tällä tavoin.
Oman tulkintani mukaan kyseinen haastateltava ei ollut pohtinut vanhemmuuteen liittyviä
asioita kovinkaan syvällisesti, jolloin kysymykset osoittautuvat mahdollisesti liian vaikeiksi
5.3 Aineiston käsittely ja analyysi
Tämän tutkimuksen aineisto analysoitiin käyttäen fenomenografista analyysimenetelmää.
Fenomenografisen analyysin luonne ei ole kovin strukturoitu. Aineisto toimii analyysin lähtökohtana ja analyysi on aina sidottu aineistoon. Fenomenografinen analyysi noudattaa pitkälti kvalitatiivisen analyysin yleisiä piirteitä, kuten analyysin jatkumista koko aineiston keruuajan, prosessin systemaattisuutta ja loogisuutta sekä aineiston jakamista merkityksellisiin
osiin kadottamatta kokonaisuutta. (Niikko, 2003, s. 32–37.) Teoriaa ei käytetä luokittelurunkona tai teoriasta johdettujen olettamusten testaamisen perustana. Empiirisestä aineistosta
edetään kuvauskategorioihin, jotka ovat tutkimuksen tulos. Aineistoa kuitenkin peilataan aikaisempiin teorioihin kanssa kategorioita muodostettaessa. (Huusko & Paloniemi, 2006, s.
166; Uljens, 1989, s. 43.)
Fenomenografinen analyysi edellyttää sitä, että tutkijalla on oltava jonkinlainen esiymmärrys tutkittavasta aiheesta. Aineistonkeruun ja analyysin menetelmiä ja vaiheita on mahdotonta erottaa toisistaan. Jo aineiston keruun aikana tapahtuu myös analysointia, joka voi vaikuttaa myöhempään aineiston keruuseen. Aineiston tulkinta ei ole yhdellä kertaa tapahtuva
suoritus, vaan tutkija käsittelee aineistoa tutkimuksen kaikissa vaiheissa aina raportin kirjoittamiseen asti. (Niikko, 2003, s. 32; Marton & Booth, 1997, s. 129; Ahonen, 1994, s. 125.)
Myös tutkijan tapa ymmärtää todellisuutta on merkityksellinen fenomenografisessa analyysissa. Martonin ja Boothin (1997, s. 136) mukaan fenomenografisen analyysin tuloksissa
näkyy tutkijan käsitys siitä, millaisia eroavaisuuksia on tutkittavien käsityksissä ilmiöstä.
Tutkija näkee siis tutkittavien käsitykset ja niiden eroavaisuudet omaksumansa todellisuuden hahmottamisen tavan kautta. Esittelen seuraavaksi fenomenografisen analyysin etenemisen Niikon (2003) mukaan, ja kuvaan tämän tutkimuksen analyysin etenemisen.
Fenomenografisen analyysin ensimmäinen vaihe on aineiston läpi lukeminen (Niikko, 2003,
s. 33). Aloitin aineiston käsittelyn haastattelujen litteroinnilla. Ensimmäiset haastattelut litteroin sanatarkasti. Myöhempien haastattelujen litteroinnista jätin pois sekä haastattelijan
että haastateltavan käyttämät täytesanat ja tulkinnan kannalta epäoleelliset lausahdukset. Lisäksi olisin voinut jättää joitakin kokonaisia haastattelun osia pois, koska välillä keskustelu
ajautui selkeästi teeman ulkopuolelle. Halusin kuitenkin olla mieluummin liian tarkka, koska
en voinut ennalta tietää, mitkä asiat tulisivat olemaan tutkimuksen edetessä oleellisia. Litteroinnin jälkeen luin koko aineiston läpi useaan kertaan ja olin jo melko hyvin selvillä siitä,
millaisia teemoja aineistosta todennäköisesti tulisi nousemaan.
Niikon (2003, s. 34) mukaan fenomenografisen analyysin toinen vaihe on merkityksellisten
ilmausten etsiminen, lajittelu ja ryhmittely. Aineistosta etsitään merkitysten joukosta samankaltaisuuksia ja erilaisuuksia, sekä harvemmin esiin tulevia ja jopa marginaalisia merkityksiä. Aineistosta löytyvät marginaaliset ilmaisut saattavat usein paljastaa jonkin oleellisen
teoreettisen ulottuvuuden tutkimuksen kohteena olevasta ilmiöstä. Vaikka ilmaisua edustaisi
mahdollisesti vain yksi henkilö, ilmaisun laadullinen sisältö tekee siitä kiinnostavan. (Ahonen, 1994, s. 127).
Tässä analyysin vaiheessa loin tietokoneelle erillisen tiedoston, johon kirjoitin haastatteluissa nousseet ilmaisut poistaen litteroinnissa aineistoon jääneet täytesanat ja lausahdukset.
Tutkimuskysymykseni eivät vielä olleet täysin selkeät, joten jaottelin aineistoa melko vapaasti haastatteluteemojen alle etsien aineistosta yhtäläisyyksiä ja eroavuuksia. Numeroin
ilmaukset sen perusteella, keneltä haastateltavista ilmaus oli peräisin. Pidin mielessäni sen,
että fenomenografian tarkoitus on löytää tutkittavaa ilmiötä koskevien käsitysten vaihtelu ja
merkitysten laadullinen erilaisuus (Ahonen, 1994, s. 126–127). Siksi joidenkin teemojen ja
ryhmittelyjen alle tuli vain muutamia ilmauksia, kun taas toinen teema toistui aineistossa
jatkuvasti. Merkityksiä etsiessäni en valinnut etukäteen analyysiyksikköä, vaan annoin aineiston ohjata valintaa. Lopulta päädyin siihen, että analyysiyksikkönä saattoi toimia joko
yksittäinen sana tai kokonainen lause. Tällä tavoin pystyin varmistamaan, etten hukannut
merkityksiä kontekstistaan. Aineiston analyysin kannalta koin tämän järkeväksi ratkaisuksi.
Ilmaukset saattoivat olla pitkähköjä, mutta toisaalta pyrin erottelemaan herkästi toisistaan
ilmaukset, joiden laadullinen sisältö vähänkään erosi toisistaan.
Tämä analyysin vaihe oli erittäin työläs, koska tulkintaa ei voinut tehdä yksittäisten lauseiden tai sanojen kirjoitetun olemuksen perusteella, vaan sisällön erilaisia ulottuvuuksia täytyi
vertailla koko ajan ja pyrkimys oli jakaa aineistoa merkityksellisiin osiin kadottamatta kokonaisuutta. Niikon (2003, s. 33) mukaan fenomenografinen analyysi keskittyy tutkittavien
sijaan heidän tuottamiinsa ilmauksiin. Merkitykset hahmotetaan ilmauksista, huolimatta
siitä, ovatko ne peräisin samalta tutkittavalta vai eivät. Huomionarvoista on kuitenkin se,
että jokainen ilmaisu täytyy ymmärtää kahdessa kontekstissa: ensinnäkin haastattelussa,
josta ilmaus on peräisin, ja toisaalta merkitysten ryhmässä, johon ilmaus kuuluu. Ilmausten
tulkinta tehdään suhteessa siihen kontekstiin, josta ilmaus on peräisin. Tutkijan on tarkoitus
tehdä tutkittavien käsitykset ymmärrettäviksi niiden omissa ajatteluyhteyksissä (Ahonen,
1994, s. 126). Lajitellessani ja ryhmitellessäni ilmaisuja hyvin usein kävi niin, että jos olisin
lajitellut ilmaisun pelkän tekstin ulkoisen olemuksen perusteella, se olisi saattanut sopia useampaan eri kategoriaan. Pyrin tekemään ilmausten tulkinnan siinä kontekstissa, jossa se välittömästi esitettiin, eli peilaamaan ilmauksen merkitystä sen tuottaneeseen tutkittavaan.
Analyysin kolmannessa vaiheessa Niikko (2003, s. 36) neuvoo määrittelemään kategoriat ja
niiden rajat, eli muuntamaan analyysin tuloksena saadut merkitysryhmät kategorioiksi. Niikon mukaan kategoriat ja niiden ominaisuudet syntyvät joko tutkijan oman ajatteluprosessin
kautta tai ne muodostetaan tutkittavien ilmauksista. Ahosen (1994, s. 127) mukaan tutkijan
mielessä oleva teoreettinen tarttumapinta auttaa tutkijaa päättämään, mitkä käsitykset kuuluvat yhteen ja muodostavat merkityskategorioita. Kategorioiden muodostamisessa keskeistä ei ole ilmaisujen lukumäärä, vaan se, että kategoriat kattavat aineistossa esiin tulevien
käsitysten vaihtelun (Marton & Booth, 1997, s. 125). Etenkin tässä vaiheessa aineisto ohjasi
analyysia: kategorioiden nimeäminen ja rajaaminen tapahtuivat aineiston pohjalta.
Fenomenografiselle tutkimukselle on oleellista, että se keskittyy käsitysten sisällöllisiin eroihin ja pyrkii selittämään mahdollisten eroavaisuuksien syitä. (Ahonen, 1994, s. 114–115.)
Tässä analyysin vaiheessa huomasin tarvitsevani joistakin aineistossa esiin tulleista sisällöistä lisää teoriatietoa, ja niinpä jatkoin tutkimusaihetta käsittelevän kirjallisuuden lukemista käyttäen melko väljästi erilaisia hakusanoja tiedonhaussa. Huolimatta fenomenografisen analyysin aineistolähtöisestä luonteesta, vanhemmuuden teorioihin ja erilaisiin teemaa
käsitteleviin tutkimuksiin perehtymisestä oli huomattavasti apua kategorioiden luomisessa
ja nimeämisessä. Tässä vaiheessa muodostin jo sekä alatason että ylätason kategorioita.
Niikon mukaan fenomenografisen analyysin neljännessä vaiheessa kategorioita pyritään yhdistämään teoreettisista lähtökohdista laajemmin ylemmän tason kategorioiksi eli kuvauskategorioiksi. Fenomenografiselle analyysille on oleellista kuvauskategorioiden laadullisten
erojen selkeyttäminen siten, että kategoriat eivät mene limittäin (Niikko, 2003, s. 36–37.)
Tässä tutkimuksessa tutkimuskysymykset ohjasivat kuvauskategorioiden muotoutumista siten, että kukin kuvauskategoria oli vastaus yhteen tutkimuskysymykseen.
Seuraavassa taulukossa on esimerkki tämän tutkimuksen analyysin kulusta. Ensimmäinen
tutkimuskysymys käsitteli vanhempien käsityksiä vanhemmuudesta. Vanhempien käsitykset
vanhemmuudesta ovat tämän tutkimuksen ensimmäinen kuvauskategoria, joka jakaantuu
neljään ylätason kategoriaan: vanhempien käsitysten mukaan vanhemmuus on ensinnäkin
lapsikeskeistä, toiseksi vastuunottoa lapsen hyvinvoinnista, kolmanneksi yhdessäoloa ja rakkautta sekä neljänneksi lapsen käytöksen kontrollointia. Ylätason kategoriat jakaantuvat
vielä yhteensä yhteentoista alatason kategoriaan.
Taulukko 1. Esimerkki analyysin kulusta.
Kuvauskategoria
Alatason
Lapsen yksilöllisten ominaisuuksien huomiointi
”jokainen on oma persoonansa”
”antaa sen olla haaveilija, luo rajat sen mukaan”
”osais tukee jokaista lasta siinä,
minkälaisii ne on”
”hyväksyis hänet semmosena, kun
hän on”
”on toki lapset erilaisia”
Lapsen oman tah- ”jos tykkää jostain harrastuksesta,
don kuuntelemi- voi kokeilla, jos ei halua, sitte ei oo
viety”
”on tarjottu erilaisia juttuja, sitte
on sanonu kiinnostaako vai ei”
Arkea helpottavat ”ois enempi apua siihen arkeen,
että lapsilla ois lyhyemmät päivät”
”haluaisin olla ite mahdollisimman pitkään kotona lasten kanssa”
”en haluais tehä vuorotyötä”
”se on ihanaa ku täällä on joku kotona ku tulee koulusta”
”rauhallinen paikka ja turvallinen
paikka. Kun he leikkii ulkona, minä
voin tietää he ovat koulun pihalla”
Fenomenografisessa tutkimuksessa lopullinen tulosten kuvaaminen täytyy olla arkikielistä,
jotta kuvaukset pysyisivät sensitiivisinä kokemusten ja käsitysten semanttiselle sisällölle.
Tulokset sisältävät suoria lainauksia, eli autenttisia ilmaisuja, jotka liitetään kuvauskategorioiden yhteyteen. Tavoitteena on, että lukija voi seurata tutkijan päättelyä ja perusteluja
kuvauskategorioiden muodostumisessa. (Niikko, 2003, s. 39.) Tämän tutkimuksen tulososiossa on paljon suoria lainauksia aineistosta, ja olen pyrkinyt avaamaan tulkintaprosessin
mahdollisimman perusteellisesti. Halusin tutkimustulosten olevan mahdollisimman arkikielisiä ja pyrin kirjoittamaan ne auki tiiviissä ja selkeässä muodossa.
Tässä tutkimuksessa haluttiin selvittää, millaisia käsityksiä vanhemmilla on vanhemmuudesta ja vanhempana toimimiseen vaikuttavista tekijöistä. Lisäksi tutkimuksessa selvitettiin,
mistä vanhemmat saavat tukea vanhemmuuteensa. Esittelen tässä pääluvussa tutkimuksen
tulokset. Ensimmäinen tutkimuskysymys käsitteli vanhempien käsityksiä vanhemmuudesta.
Tähän kysymykseen vastaan alaluvussa 6.1. Toinen tutkimuskysymys käsitteli vanhempien
käsityksiä vanhemmuuteen vaikuttavista tekijöistä. Tähän kysymykseen vastaan alaluvussa
6.2. Kolmas tutkimuskysymys käsitteli vanhempien saamaa tukea vanhemmuudelleen. Tähän kysymykseen vastaan alaluvussa 6.3. Jokaisen alaluvun lopussa on koontitaulukko kyseisen alaluvun tuloksista.
6.1 Vanhempien käsitykset vanhemmuudesta
Ensimmäisessä tutkimuskysymyksessä kysyttiin, millaisia käsityksiä vanhemmilla on vanhemmuudesta. Vanhempien käsitykset vanhemmuudesta ovat tämän tutkimuksen ensimmäinen kuvauskategoria, joka jakaantuu neljään ylätason kategoriaan. Ylätason kategoriat ovat
lapsikeskeisyys, vastuunotto lapsen hyvinvoinnista, yhdessäolo ja rakkaus sekä lapsen käytöksen kontrollointi. Ylätason kategoriat jakaantuvat vielä yhteensä yhteentoista alatason
6.1.1 Vanhemmuus on lapsikeskeistä
Ensimmäinen vanhempien käsityksiä vanhemmuudesta kuvaava ylätason kategoria on lapsikeskeisyys, joka jakaantuu kolmeen alatason kategoriaan: lapsen yksilöllisten ominaisuuksien huomioimiseen, lapsen oman tahdon kuuntelemiseen sekä arkea helpottaviin järjestelyihin.
Lapsen yksilöllisten ominaisuuksien huomioiminen. Vanhemmat kertoivat huomioivansa
lapsen yksilölliset ominaisuudet toiminnassaan ja pyrkimyksestään tukea lapsen kehitystä
omana itsenään ja sovittaa omaa toimintaansa lapsen yksilöllisten ominaisuuksien mukaan.
Vanhemmat pohtivat runsaasti sitä, mihin saakka lapsen yksilöllisiä ominaisuuksia on mahdollista ottaa huomioon, jos perheessä on useampia lapsia.
”Antaa sen olla haaveilija, luo rajat sen mukaan. Osais tukee jokaista lasta
siinä, minkälaisii ne on.”(H6)
Lapsen oman tahdon kuunteleminen. Lapsikeskeisyys näkyi vanhempien kuvauksissa
myös sellaisten esimerkkien kautta, joiden voidaan tulkita kuvaavan lapsilähtöistä toimintaa:
lapsen oman tahdon kuuntelemista ja huomioon ottamista häntä koskevien asioiden päätöksenteossa. Tämä korostui etenkin kuvauksissa lasten harrastuksista. Vanhemmat pitivät tärkeänä, että lapsi sai itse päättää, halusiko osallistua harrastukseen.
”Jos tykkää jostain harrastuksesta, voi kokeilla, jos ei halua, sitte ei oo viety.
On tarjottu erilaisia juttuja, sitte on sanonu kiinnostaako vai ei”(H2)
Arkea helpottavat järjestelyt. Lapsikeskeisyys näkyi perheen arkeen liittyvissä järjestelyissä, joiden tavoitteena oli saada arki lasten kannalta mahdollisimman ihanteelliseksi. Vanhemmat mainitsivat esimerkiksi hoitavansa alle kouluikäiset lapset kotona mahdollisimman
pitkään ja tekevänsä lyhennettyä työaikaa lasten ollessa pieniä koululaisia, sekä nostivat
esiin vuorotyön asettamat haasteet lapsiperheelle. Maahanmuuttaja-vanhempi painotti rauhallisen ja turvallisen asuinpaikan merkitystä.
”Neljän pienen lapsen kanssa kokopäivätöihin meneminen ei kuulosta pelkästään hyvältä ajatukselta.” (H1)
”Rauhallinen paikka ja turvallinen paikka. Kun he leikkii ulkona, minä voin
tietää he ovat koulun pihalla.” (H3)
Tässä tutkimuksessa kolme perhettä kuudesta oli ratkaissut lastenhoidon siten, että äiti hoiti
lapsia kotona. Ratkaisuun oli päädytty perheissä toisaalta siksi, että vanhemmat arvostivat
kotiäitiyttä ja lasten kotihoitoa, ja toisaalta siksi, että kyseisillä äideillä ei ollut työpaikkaa,
mihin palata äitiysloman tai hoitovapaan jälkeen.
6.1.2 Vanhemmuus on vastuunottoa lapsen hyvinvoinnista
Toinen vanhempien käsityksiä vanhemmuudesta kuvaava ylätason kategoria on vastuunotto
lapsen hyvinvoinnista. Vanhempien kuvaukset jakaantuvat kolmeen alatason kategoriaan.
Kuvausten mukaan vastuunotto tarkoittaa arkirutiinien tärkeyttä, kiireetöntä ilmapiiriä sekä
rajojen asettamista lapselle. Vanhemmat toivoivat, että aina ei tarvitsisi mennä aikataulujen
mukaan, saisi tehdä kotitöitä rauhassa ja sitä, ettei aikuisen kiireen tuntu välittyisi lapselle.
Arkirutiinien tärkeys. Vanhemmat kuvasivat arkirutiinien tärkeyttä korostamalla lapsen
perustarpeista, ruoasta ja puhtaudesta huolehtimista sekä vanhempien vastuuta lasten arjen
sujuvuudesta.
”Kaikki mitä nyt arkeen liittyy, aamulla sängystä nousemiset, aamupalat, hampaanpesut, pukemiset.” (H2)
”Vanhemmat huolehtii perustarpeista.”(H1)
Kiireetön ilmapiiri. Vanhemmat kuvasivat vastuutaan lapsen hyvinvoinnista kiireettömän
ilmapiirin varmistamisen kautta. Vanhemmat pyrkivät huolehtimaan siitä, että perheellä on
kiireettömiä päiviä, jolloin kenenkään ei tarvitse huolehtia aikatauluista. Vanhemmat korostivat myös pelkän olemisen tärkeyttä.
”Osataan olla rauhallisesti, jos on vapaapäivä, että ei mennä koko ajan paikasta toiseen”(H2)
”Parhaat hetket vanhemmuudessa on toimintojen välit, ku ei periaatteesa tehä
mitään, vaan ollaan.”(H5)
Rajojen asettaminen. Vanhemmat pitivät tärkeänä rajojen asettamista lapselle ja yhteisten
sääntöjen noudattamista. Vanhemmat kuvasivat joko omaa toimintaansa tai perheessä käytössä olevia sääntöjä ja rangaistuksia. Vanhemmat kuvasivat asettavansa rajoja lapselle ja
kertoivat, että teoilla on seuraamuksia. Kuvaukset olivat johdonmukaisia ja sävyltään ”rajat
ovat rakkautta”-periaatteen mukaisia.
”Jatkuvasti pitää hirveenä rajoja laittaa ja jäähyllä, kun ei tottele.” (H2)
”Joskus pitää olla tiukka, kun sanoo ei, tarkoittaa ei.” (H3)
”Meillä on todella paljon kuria, mut me katotaan että se on osa sitä rakkautta.” (H6)
Perheissä käytettiin rangaistuksina muun muassa jäähypenkkiä, tavaroiden takavarikoimista
ja kaverivierailujen kieltämistä.
6.1.3 Vanhemmuus on yhdessäoloa ja rakkautta
Kolmas vanhempien käsityksiä vanhemmuudesta kuvaava ylätason kategoria on yhdessäolo
ja rakkaus. Ylätason kategoria jakaantuu kolmeen alatason kategoriaan, jotka ovat myönteinen tunneilmapiiri, yhteinen tekeminen sekä läsnäolo.
Myönteinen tunneilmapiiri. Vanhemmat kertoivat osoittavansa rakkautta sekä sanallisesti
että fyysisen kosketuksen kautta pitäen lapsia sylissä ja halaamalla lapsia. Vanhemmat ker-
toivat pitävänsä tärkeänä, että lapsen olo on turvallinen ja että lapsi tietää vanhempien rakastavan häntä ehdoitta. Myönteiseen tunneilmapiiriin sisältyi myös tunne molemminpuolisesta luottamuksesta.
”Onnistumisia on sellaset hetket, ku laps tulee kertomaan hankalasta aiheesta,
kokee että äitille voi kertoa.” (H1)
”Lapset tietäis että niitä rakastetaan, tekivät sitte mitä hyvänsä.”(H1)
”Lapsilla ois turvallinen olla, ja rakkautta ja rajoja.”(H2)
”Rakastaa lasta, ja lapsi tietää, että vanhemmat rakastaa.”(H4)
Yhteinen tekeminen. Vanhemmat kuvasivat yhteisten tekemisten tuovan positiivisia kokemuksia sekä lapsille että vanhemmille. Kuvaukset liittyivät joko kotitöihin, kuten ruoanlaittoon ja siivoukseen, tai muuhun yhdessä toteutettuun tekemiseen, kuten ulkoiluun, pelaamiseen, lukemiseen, elokuvan katsomiseen tai piirtämiseen. Tärkein yhteinen tekijä kuvauksissa oli positiivisten kokemusten saaminen yhdessä tekemisestä ja ylipäätään koko perheen
yhteisen ajan järjestäminen.
”Isojen lasten kanssa jos on isot murheet, niin on isot ilotkin. Onhan niitten
kanssa niin paljo yhteistä puuhattavaa.” (H1)
”On ihanaa olla teiän kaa yhessä täälä ja yhesä tehä.”(H2)
”Menemme kaupunkiin yhdessä, syödään pizzaa tai tehdään jotain mukavaa.”
Läsnäolo. Vanhemmat pitivät tärkeänä, että lapset kokisivat vanhempien olevan läsnä heidän elämässään ja kuuntelevan heitä. Läsnäololla tarkoitettiin myös sitä, että vanhemmat
ovat kiinnostuneita lasten asioista ja oppivat sillä tavoin tuntemaan lasta paremmin. Jotkut
vanhemmat nostivat esiin kahdenkeskisen ajan merkityksen jokaisen lapsen kanssa. Eräs
vanhemmista toi esiin työn mukanaan tuomat haasteet ajankäytölle ja kertoi arvostavansa
lasten kanssa olemista työelämään siirtymisen aloittamisen jälkeen entistä enemmän.
”Nyt ku on töissä, osaa arvostaa lasten kanssa olemista.” (H4)
Useissa puheenvuoroissa vanhemmat kertoivat olevansa huolissaan työn ja perheen yhteensovittamisen haasteista. Vanhemmat pitivät tärkeänä sitä, että työn lisäksi aikaa jäisi myös
lapsille ja perheelle.
6.1.4 Vanhemmuus on lapsen kontrollointia
Neljäs vanhempien käsityksiä vanhemmuudesta kuvaava ylätason kategoria on lapsen kontrollointi, joka jakaantuu kahteen alatason kategoriaan: käytöksen kontrollointiin ja aikuiskeskeisyyteen.
Käytöksen kontrollointi. Vanhemmat kuvasivat vanhemmuuden olevan lapsen käytöksen
kontrollointia. Vanhempien kuvausten mukaan vanhemman tavoitteena oli saada lapsi tottelemaan ja pitää lapsi kurissa ja järjestyksessä. Vanhemmat käyttivät emotionaalisesti viileitä
ilmaisuja ja vähättelivät lapsen tunteita.
”Mulle saa huutaa ja mulle saa möykätä, mutta se ei tarkota sitä että mää
kuuntelen. Mun reagointi siihen jos se alakaa kiukutteleen, mää kiellän. Jos se
ei tottele mua, mää en sano yhtään mittään. Oon aivan hiljaa. Se hoksaa että
mua ei kiinnosta. Se vaan kattoo vähä aikaa, aha. Se siitä.”(H5)
Aikuiskeskeisyys. Toisaalta lapsen kontrollointi näkyi vanhempien kuvausten aikuiskeskeisyytenä. Vanhemmat kuvasivat omaa rooliaan perheessä painottaen valta-asemaansa suhteessa lapseen. Vanhemmat korostivat omien tuntemustensa voimakkuutta lasten kanssa tapahtuvissa ristiriitatilanteissa.
”Isommissa asioissa, jotka liittyy lasten terveyteen tai turvallisuuteen, niin sanelupolitiikka on se, mitä noudatan, enkä edes häpeile.” (H1)
”Minä oon meiän perheen pomo. Täällä on minun säännöt.”(H5)
”On hirveen vaikee kestää, jos ne näyttää mua kohtaan vihaa. Ehkä pitäis antaa lasten näyttää se, mut mä en vaan pysty kestään siinä sitä epäkunnioitusta
vanhempaa kohtaan.”(H6)
Tässä alaluvussa olen vastannut ensimmäiseen tutkimuskysymykseen, jossa kysyttiin, millaisia käsityksiä vanhemmilla on vanhemmuudesta. Vanhempien käsitykset vanhemmuudesta jakaantuivat neljään ylätason kategoriaan ja yhteentoista alatason kategoriaan, jotka
olen koonnut seuraavaan taulukkoon.
Taulukko 2. Vanhempien käsitykset vanhemmuudesta.
Vastuunotto lapsen
Yhdessäolo ja
Alatason kategoria
Lapsen yksilöllisten ominaisuuksien
Lapsen oman tahdon kuunteleminen
Arkea helpottavat järjestelyt
Arkirutiinien tärkeys
Kiireetön ilmapiiri
Myönteinen tunneilmapiiri
Aikuiskeskeisyys
6.2 Vanhempien käsitykset vanhempana toimimiseen vaikuttavista tekijöistä
Toisessa tutkimustehtävässä kysyttiin, millaisia käsityksiä vanhemmilla on vanhempana toimimiseen vaikuttavista tekijöistä. Nämä käsitykset muodostavat tämän tutkimuksen toisen
kuvauskategorian, joka jakaantuu neljään ylätason kategoriaan. Ylätason kategoriat ovat
vanhempaan liittyvät tekijät, lapseen liittyvät tekijät, vanhemman oma kehityshistoria ja kasvatuksen päämäärät. Ylätason kategoriat jakaantuvat vielä yhteensä kuuteentoista alatason
6.2.1 Vanhempaan liittyvät tekijät
Ensimmäinen vanhempana toimimiseen vaikuttavia tekijöitä kuvaava ylätason kategoria on
vanhempaan liittyvät tekijät, joka jakaantuu neljään alatason kategoriaan: persoonallisuuden
piirteisiin, vanhemman omaan vireystilaan, työhön sekä parisuhteeseen.
Persoonallisuuden piirteet. Vanhempien kuvaukset persoonallisuudenpiirteistään olivat
pääsääntöisesti yhden tai kahden sanan lauseita, joilla vanhemmat kuvailivat itseään sekä
suhdettaan lapsiin ja vanhemmuuteen. Vanhempien käyttämiä ilmaisuja olivat muun muassa
lapsenmielinen, vanhanaikainen, kova äiti, ankara, helposti syttyvä, impulsiivinen, vahvat
mielipiteet. Lisäksi vanhemmat kuvailivat luonteenpiirteidensä vaikuttavan vanhempana toimimiseensa seuraavasti:
”No minähän oon semmonen hyvin helposti syttyvä, että en kauaa katso enkä
kuuntele vaan ärähdän hyvinki nopeesti, mutta meillä kaikki riidat sovitaan
hirveen nopeasti.” (H1)
”Puhun itestä positiivisena ja rehellisenä, en lähe edes lasta huiputtamaan.”(H5)
”Aika räjähtävä luonne, toivoisin pidempää pinnaa.”(H6)
Vireystila. Vanhemmat kuvasivat vanhempana toimimistaan myös oman vireystilansa
kautta, kertoen stressin ja toisaalta myös hyväntuulisuuden vaikuttavan yksittäisiin tilanteisiin vanhempana toimimisessa.
”Jos on kiireinen ja väsyny, niin saattaa sitä pinnaa lyhentää.” (H1)
”Jos oon hyvällä tuulella, yritän tehdä asioita joita ei usein tehä.” (H4)
”Stressi vaikuttaa, oon kireempi, huonompi äiti sillon. Hermot kireellä ei jaksanu leikkiä lasten kanssa. Siis must tulee ihan hirvee sillon ku mulla on stressiä.”(H6)
Työ. Työn vaikutukset vanhemmuuteen koettiin merkityksellisinä. Yksi äideistä kertoi vuorotyön aiheuttavan stressiä ja toivoi löytävänsä muuta työtä. Hän koki kolmivuorotyön ja
perheen yhdistämisen erityisen haasteellisena, ja kertoi kokevansa syyllisyyttä siitä, että ei
ehdi olla lastensa kanssa riittävästi.
”Tää kolmivuorotyö ja se vie tosi paljo aikaa. Se on tosi raskasta, ku ei pysty
koskaan suunnitteleen mitään. Aina oottaa sitä vapaata että pystyy.”(H4)
Tämän tutkimuksen kuudesta perheestä kolme perhettä oli tehnyt sen ratkaisun, että perheen
äiti oli jäänyt hoitamaan lapsia kotiin. Nämä äidit olivat tutkimusaineiston hankkimisen aikaan äitiyslomalla, mutta olivat tehneet ratkaisun jäädä hoitamaan lapsia kotiin myös pidemmäksi aikaa.
”Haluaisin olla mahdollisimman pitkään kotona lasten kanssa, mutta sitten ku
tulee aika lähtee töihin, niin toivottavasti sais jotain hoitajan työtä, mut mä en
haluis tehä vuorotyötä. Et se on se paha.”(H6)
Parisuhde. Puolison kanssa yhteiset näkemykset kasvatuksesta ja myönteiset piirteet puolisosta vanhempana koettiin voimavarana vanhemmuudelle. Vanhemmuus nähtiin yhdessä
toimimisena lapsen parhaaksi.
”Hirveän hyvä isä, viettää paljon aikaa lasten kanssa. Sitä ei tarvi patistella,
tekee semmosia asioita, mitä minä en tee”(H1)
”Kieltää samoista asioista samassa kohtaa.”(H5)
”Meillä on sama linja ollu, että rakkautta ja rajoja. Jos toinen sanoo jotain,
niin toinen ei mee puuttuun, ei murenna toisen auktoriteettia.”(H6)
Lisäksi parisuhteeseen liittyivät perheen roolit. Vanhemmat nostivat esiin kotitöiden jakamisen ja yhteisen vastuun lastenhoidosta sekä perinteisten roolimallien olemassaolon.
”Vanhat miesten ja naisten roolit.” (H2)
”Ollaan molemmat vastuussa lapsista kotona.”(H4)
”Vanhaan tyyliin, minä hoidan lapset ja kodin.”(H6)
Myös parisuhteen puuttumisen ja yksinhuoltajuuden koettiin vaikuttavan vanhempana toimimiseen ja arkisten toimintojen sujuvuuteen.
”Ennen oli kyllä vaikeaa, kun Dabir oli vähän pienempi. Silloin mulla vielä ei ollu
ajokortti. Piti hoitaa asiat, piti mennä kauppaan hakeen ruokaa. Oikeesti, minä hoidan kaikki asiat yksin.”(H3)
6.2.2 Lapseen liittyvät tekijät
Toinen vanhempana toimimiseen vaikuttavia tekijöitä kuvaava ylätason kategoria on lapseen liittyvät tekijät, joka jakaantuu viiteen alatason kategoriaan: lapsen temperamentti, sukupuoli, ikä, sisarussuhteet sekä erityisominaisuudet.
Temperamentti. Vanhemmat kuvailivat monipuolisesti lapsen luonteenpiirteitä käyttäen
muun muassa ilmaisuja tykkää johtaa, olla pomo, kiltti, ystävällinen, helppo luonne, sosiaalinen, puhelias, innostunut, temperamenttinen, itsepäinen ja niin edelleen. Joissakin kuvauksissa vanhemmat kertoivat toimivansa itse eri tavoin riippuen lapsen ominaisuuksista. Vanhemmat pohtivat myös temperamenttipiirteiden periytyvyyttä sekä lapsen ja vanhemman
temperamenttien yhteensopivuutta.
”Persoonallisuus, kun jonku kanssa ei vaan kertakaikkisesti toimi sama mikä
toimii toisen kanssa. Se, joka on lähimpänä isänsä temperamenttia, sopii mulle
parhaiten, ja se joka on lähimpänä mua, niin sen kanssa on kaikkein vaikeinta.”(H1)
Sukupuoli. Vanhemmat mainitsivat lapsen sukupuolen kuvaillessaan lapsen temperamenttia sekä vanhemman omaa toimintaa.
”Mies aina sanooki, että meillä on luonteet pyörähtäny väärin päin, että pojan
pitäis olla temperamenttinen ja tytön kiltimpi. Mää oon sanonu joilleki kellä
on ollu kolme tyttöä ja on saanu neljännen lapsen sitte pojan, että nyt pääsette
helpolla.” (H2)
”On kiva ku on tyttö, ku mulla on itellä ei oo siskoa, niin se on tavallaan mulle
sisko, tytön kans on vähän erilaisia juttuja” (H4)
Ikä. Eräs tekijä, jonka vanhemmat kertoivat vaikuttavan omaan toimintaansa vanhempana,
oli lapsen ikä.
”Menee iän mukaan, mitä vanhempi on, sitä enemmän vaadin ja sitä helpommin mulla katkee pinna, vauvan kanssa kestää ja venyy, vaikka kuinka kitisee.”(H6)
Vanhemmat kertoivat lapsen iän vaikuttavan myös siihen, millaisista asioista vanhemmat
pyrkivät neuvottelemaan lasten kanssa, ja mitkä asiat olivat vanhempien päätäntävallan alla.
Vanhemmat kertoivat ajattelevansa vanhemmuuden muuttuvan sitä mukaa, kun lapset kasvavat.
Sisarusuhteet. Vanhempien toimintaan vaikutti myös lasten lukumäärä perheessä ja sisarusten väliset suhteet.
”Ku tulee enemmän lapsia, niin vanhemman rooli muuttuu sillä tavalla, että
koskaan ei pysty, niinku yhden lapsen kans ehkä pystyis, sen tilanteen pitään
koko ajan rauhallisena. Sisarusten välisiltä riidoilta on huomattavasti vaikeampi välttyä kun on monta tämmöstä jo hyvällä iällä olevaa lasta. Että totta
kai se vanhemmuus muuttaa muotoaan.” (H1)
Vanhemmat korostivat myös pyrkivänsä kohtelemaan sisaruksia tasapuolisesti.
”Se että osaa, ku on vaan kaks lasta, että osaa olla niille tasapuolinen, ettei
kumpaakaan suosi.” (H2)
”En mielestäni ole erilainen äiti riippuen lapsesta, mää yritän aina olla tasapuolinen, ku kumminki jokainen lapsi on erilainen ja en mää voi vaan mennä
jonku lapsen… ne on kaikki mun lapsia, vaikka ne on erilaisia.”(H4)
Uusperheen vanhempi kertoi toimivansa joissakin tilanteissa eri tavoin riippuen siitä, oliko
kyse hänen omasta biologisesta lapsestaan vai puolison lapsesta.
”Mikalle mä en välttämättä niin tiukasti sano, koska mä ajattelen, että jos hänen äiti on antanu tässä vapautuksen et näitä ruokia ei tarvi syödä, niin en mä
voi sit siinä…” (H6)
Erityisominaisuudet. Erityislapsen vanhempi kertoi erityislapsen vanhemmuuden olevan
erilaista kuin tavallisen lapsen vanhemmuus, määrittelemättä sen tarkemmin, mitä tarkoitti.
Lisäksi hän korosti tuen merkitystä vanhemmuudessa ylipäätään ja kertoi jännittävänsä normaalin lapsen kasvatusta erityislapsen kasvatuksen jälkeen.
”Meillä on ollu tuki koko ajan ympärillä, me ei olla oltu niitten asioitten kanssa yksin.
Nyt mulla on tässä niin sanotusti normaali lapsi, josta mää oon täysin vastuussa itte.
Mun pitää opettaa kaikki sille itte. Niin on seki sillä tavalla aika pelottavaa.”(H5)
6.2.3 Vanhemman oma kehityshistoria
Kolmas vanhempana toimimiseen vaikuttavia tekijöitä kuvaava ylätason kategoria on vanhemman oma kehityshistoria. Halusin nostaa vanhemman kehityshistorian omaksi ylätason
kategoriakseen vanhemmuuteen vaikuttaviin tekijöihin, vaikka olisi ollut mahdollisuus liittää se myös osaksi vanhempaan liittyviä tekijöitä. Tämän tutkimuksen aineistossa vanhemman omaa kehityshistoriaa korostettiin kahdessa haastattelussa niin vahvasti, että oli perusteltua tehdä siitä oma ylätason kategoriansa vanhemmuuteen vaikuttavissa tekijöissä.
Kaksi vanhempaa kuvasi tarkasti omaa lapsuuttaan ja nosti lapsuudenperheen vaikutuksen
omaan vanhemmuuteensa erittäin merkittävään rooliin. Myös muut vanhemmat kuvasivat
yksittäisten esimerkkien kautta lapsuudenperheensä vaikutusta vanhemmuuteensa. Kahden
tarkimman kuvauksen teemana olivat lapsuudenperheen ristiriidat, jotka vanhempien kokemusten mukaan vaikuttivat myös heidän omaan vanhemmuuteensa ja päivittäiseen toimintaansa lasten kanssa. Vanhemman oma kehityshistoria jakaantui kolmeen alatason kategoriaan: emotionaaliseen turvattomuuteen, kulttuuriseen taustaan sekä perhekeskeisyyteen.
Emotionaalinen turvattomuus. Eräs vanhempi kuvasi oman lapsuudenkotinsa tunneilmapiiriä analysoiden sen vaikutuksia omaan vanhemmuuteensa ja vanhempana toimimiseensa.
Kyseisen vanhemman kuvaukset lapsuudenperheestään käsittelivät suurelta osin turvattomuudentunnetta, joka kumpusi läsnäolon ja tunteiden ilmaisun puutteesta sekä perheen ristiriitaisista rooleista ja liian aikaisesta vastuun luovuttamisesta lapselle.
”Tuntuu että se on hirveen raskasta, että pitää puhua lapsille ja vauvoille sillai, ku ite ei oo saanu omalta äidiltä. Omassa lapsuudenkodissa ei puhuttu
hirveesti, koen että mun pitää kaikki puhua lapsille ja sanoo niin ku asiat on.
Koen että omassa lapsuudenkodissa ei tunteita osattu näyttää. Mulle taas on
tärkeetä, että pitää halata ja pussata. Pitää sanoo että nyt äitillä on paha olo
ja selittää että mistä se johtuu.”(H2)
”Mut on viety 3 kk ikäisenä hoitoon. Olin äiti mun vanhemmille ja sisaruksilleni. Mulla on yks sisko olemassa ja hän pitää mua äitinä. Kotityöt on liian
paljo täyttäny omaa lapsuutta. Olin paljo yksin kotona, vanhemmat oli töissä.
Olin mun kummitädin perheessä, heillä oli aina niin hyvä olla. Ehkä siellä kotona ei ollu turvallista.” (H2)
Kulttuurinen tausta. Toisen vanhemman kuvauksissa omassa lapsuudenperheessä koettu
perheväkivalta ja tiukka kurinpito olivat jättäneet kielteisiä muistoja. Vanhempi kuvasi kokemuksiaan kulttuuristen tekijöiden kautta. Hänen lapsuudenperheensä oli muslimiperhe,
jossa isällä oli ollut merkittävä rooli vallankäyttäjänä.
”Tiedän että isä rakasti, mut sillä oli myös kulttuuria, vallankäyttöä. Ne rangaistukset ei ollu mitään jäähyjä tai muuta, se oli ihan fyysistä mitä isä käytti,
ja samoin oli myös mun äitiä kohtaan. Ne on sellaset ikävät muistot. Ei saanu
olla omia mielipiteitä, ei surun tunteita. Piti aina olla hymy suussa jos joku tuli
ja kysy mitä kuuluu. Perheen kunnia oli kaikki kaikessa, perheen nimi. Sitä ei
saanu liata, ja mä oon sen liannu. Mä en kuulu enää siihen kastiin. Tuntuu et
sillon ku ite oli lapsi, kaikkien piti olla samassa muotissa, kaikki piti tapahtuu
tiettyyn kellonaikaan ja tehä just niin ku sanottiin, niin mä en haluu sellaseks.”(H6)
Lapsuuden kokemukset vaikuttivat edelleen myös vanhemman omaan toimintaan:
”Mä huomaan, että mulla on jotkut asiat jääny esimerkiks se, et meillä oli todella tiukka se, et miten vanhemmille puhuttiin, miten vanhempia kunnioitettiin. Se on mulle jääny, et mä en edelleen siedä sitä, jos lapset korottaa ääntä
vanhemmille. Ja muutenki käyttäytymissäännöt ruokapöydässä, miten ruokaa
kunnioitetaan. Se oli kans tosi tärkee. Niin sellaset että jos vähäki pelleillään
pöydässä tai maataan tai muuta sellasta sillon ku syödään, niin en hyväksy
sitä. Ne on niinku jääny kotoota”(H6)
”Kyl se lapsuus on hirveesti vaikuttanu mun elämään, silloin aattelin et mä en
ikinä ite tee noin, miten omat vanhemmat teki. Välillä huomaan, et meinaan
olla liian tiukka joissakin asioissa, liian tiukasti pidän kiinni. Sit mä yritän
ittelleni, et päästä vähän irti, että älä tukahduta sitä tyttöä, niin ku isä teki
meille.”(H6)
Perhekeskeisyys. Kielteisten asioiden lisäksi vanhemmat kuvasivat lapsuudenperhettään ja
sen vaikutuksia omaan vanhemmuuteensa myös myönteisesti nostaen merkittäväksi tekijäksi perhekeskeisyyden. Vanhemmat kertoivat omasta lapsuudestaan ja omien vanhempiensa läsnäolosta muun muassa seuraavasti:
”Ollaan perheneuvolat läpikäyneitä. Ollaan tosi tiivis yksikkö oltu aina. Meillä
on äiti ollu kotona ja iskä on ollu vuorotöissä, mutta on sitte ollu meiän kans
niin paljon ku on pystyny olemaan.” (H5)
”Meillähän oli hirveen perhekeskeistä, et perheellä tehtiin asioita ja äiti oli
tosiaan kotona ja oli semmonen hellä. Äiti oli hirveen pitkään kotona, ja se oli
tosi ihanaa että oli ku tuli koulusta kotiin, niin oli ruoka valmiina ja oli joku
ottamassa vastaan.” (H6)
Kyseiset vanhemmat olivat myös itse päättäneet hoitaa lapsensa kotona mahdollisimman
pitkään, koska olivat kokeneet sen omassa lapsuudessaan hyvänä asiana.
6.2.4 Kasvatuksen päämäärät
Tässä tutkimuksessa neljäs vanhempana toimiseen vaikuttava ylätason kategoria on kasvatuksen päämäärät, joka jakaantuu neljään alatason kategoriaan. Alatason kategoriat ovat
vastuunotto omasta tulevaisuudesta, koulutuksen hankkiminen, sosiaaliset taidot sekä luottamuksellinen suhde lapseen.
Vastuunotto omasta tulevaisuudesta. Vanhemmat pitivät tärkeänä, että lapsi itsenäistyy ja
pystyy ottamaan vastuuta omasta tulevaisuudestaan. Vanhemmat kertoivat kasvatuksen tavoitteena olevan muun muassa kotitöiden oppimisen, vastuunottamisen omasta elämästä
sekä painottivat, että hyvä tulevaisuus on oma valinta, jonka eteen täytyy tehdä työtä. Eräs
vanhempi nosti esiin lasten tulevaisuuden ”kunniallisina kansalaisina”. Kyseisen perheen
kasvatuksessa pidettiin tärkeänä sitä, että lapset oppisivat, että teoilla on seurauksia.
”Ettei tulis tieto että teidän lapset on huligaaneja. Jokainen tulee tekemään
omat virheensä, mutta ettei tekis mitään suuria virheitä, jotka vois vaikuttaa
tulevaisuuteen huonosti.” (H6)
Koulutuksen hankkiminen. Tutkimukseen osallistuneet kaksi maahanmuuttajavanhempaa
nostivat esiin koulutuksen merkityksen, ja kertoivat omista kokemuksistaan koulutuksen
hankkimisen tärkeydestä. Toinen maahanmuuttajavanhemmista kertoi omasta lapsuudestaan
ja oman isänsä antamasta tuesta koulunkäyntiin, ja sen merkityksestä omalle nykytilanteelleen. Hän myös korosti haluavansa antaa omille lapsilleen samat mahdollisuudet, jotka on
itse saanut.
”Mun isä ja mun veli, ne on aina tukenu ja ne on panostanu siihen koulutukseen. Mun isä on aina ollu sitä mieltä, että koulu on kaikista tärkein elämässä,
sen kautta pystyy rakentaan hyvää tulevaisuutta. Että on paljo helpompaa
saada tulevaisuudelta kaikki mitä haluaa. Se on aina pienestä asti panostanu
siitä koulusta.”(H4)
Sosiaaliset taidot. Vanhemmat pitivät kasvatuksessa tärkeänä sitä, että lapsi oppisi sosiaalisia taitoja, tulemaan toimeen muiden ihmisten kanssa ja oppisi käyttäytymään oikein erilaisissa tilanteissa. Lisäksi yksi vanhemmista painotti kasvatuksessaan läsnäoloa ja tärkeiden
ihmissuhteiden arvostamista ja laajensi ajatteluaan myös oman perheensä ulkopuolelle.
”Tärkeimmät on, että lapsi osaa arvostaa, mitä hänellä on. Pitää tietää, ketkä
ihmiset on heille tärkeitä, että osaa antaa heille aikaa”(H4)
”Se, että tulis muiden kanssa toimeen, sosiaaliset taidot olis, että osaa olla
kohtelias ja tietää, miten käyttäytyä tietyissä tilanteissa ja ystävällinen.” (H6)
Luottamuksellinen suhde lapseen. Vanhemmat pitivät tärkeänä luottamuksellista suhdetta
vanhemman ja lapsen välillä myös tulevaisuudessa, etenkin teini-iässä. Vanhemmat toivoivat, että pystyisivät keskustelemaan kaikista asioista lapsensa kanssa.
”Me ollaan kauheasti siitä puhuttu, että sitten ku sinusta alkaa tuntua, että
aikuiset on tylsiä, että kaikki mitä äiti sanoo, on tyhmää, ja se mitä kaverit
ajattelee ja sanoo on mukavaa, saatais keskusteluyhteys säilytettyä myös siinä
tilanteessa, ku ei pätkääkään kiinnosta.” (H1)
Erityislapsen vanhempi suhtautui luottavaisesti lapsensa tulevaisuuteen. Hän korosti lapsen
yksilöllisen kehityksen merkitystä.
”En ota paineita tulevaisuudesta. Kun se on valmis, niin tapahtuu. Tässä maailmassa kerkee kyllä, meillä ei oo kiire yhtään minnekään. Jos käydään jotain
juttuja kahteen kertaan, niin mitä sitte?”(H5)
Tässä alaluvussa olen vastannut toiseen tutkimuskysymykseen, jossa kysyttiin, millaisia käsityksiä vanhemmilla on vanhempana toimimiseen vaikuttavista tekijöistä. Vanhempien käsitykset vanhempana toimimiseen vaikuttavista tekijöistä jakaantuivat neljään ylätason kategoriaan ja kuuteentoista alatason kategoriaan, jotka olen koonnut seuraavaan taulukkoon.
Taulukko 3. Vanhempien käsitykset vanhempana toimimiseen vaikuttavista tekijöistä.
Ylätason kategoria
Vanhempaan liittyvät Persoonallisuuden piirteet
Lapseen liittyvät
Vanhemman oma
Emotionaalinen turvattomuus
Vastuunotto omasta tulevaisuudesta
Koulutuksen hankkiminen
Luottamuksellinen suhde lapseen
6.3 Vanhempien käsitykset saamastaan tuesta vanhemmuudelleen
Tämän tutkimuksen kolmas tutkimuskysymys koski vanhemmuuden tukea. Käsitykset tuen
lähteistä muodostavat tämän tutkimuksen kolmannen kuvauskategorian, joka jakaantuu kahteen ylätason kategoriaan: virallisiin ja epävirallisiin tuen lähteisiin. Ylätason kategoriat jakaantuvat vielä yhteensä kuuteen alatason kategoriaan.
6.3.1 Viralliset tuen lähteet
Ensimmäinen vanhemmuuden tuen lähteitä kuvaava ylätason kategoria on viralliset tuen
lähteet, joka jakaantuu neljään alatason kategoriaan. Alatason kategoriat ovat päivähoito,
lastenneuvola, tukiperhetoiminta sekä muut viralliset tahot.
Päivähoito. Vanhemmat kertoivat saavansa tukea lasten hoitoon ja kasvatukseen liittyvissä
asioissa päivähoidosta nostaen sen merkitykselliseen asemaan perheen tukijana. Erityislapsen perheessä tämä näkyi kaikista vahvimmin. Vanhempi kertoi lapsensa olevan päiväkodin
erityisryhmässä, ja kuvaili kehityksen menneen eteenpäin ja lapsen saaneen emotionaalisesti
turvallisia kontakteja päivähoidosta.
”Päiväkodin erityisryhmä on niin oikee paikka. Sielä ku on enemmän aikuisia,
niillä on enemmän aikaa. Se menee mielellään sinne.” (H5)
Maahanmuuttajavanhempi kertoi saavansa paljon tukea päivähoidosta ja ilmaisi tyytyväisyytensä päivähoidon henkilöstöön. Hän osasi myös asettaa odotuksia henkilöstön toiminnalle lasten kanssa. Maahanmuuttajavanhemman lapsella oli myös erityisen tuen tarvetta, ja
hän kertoi luottavansa päivähoidon henkilöstön kykyyn arvioida lapsen kehitykseen liittyviä
”Oikeesti on tosi hyvä henkilökunta ja tosi hyviä hoitajia. Mää ootan, että ne
kattos sitä lasta ihan niin ku omia lapsia. Se on tärkeetä, ku lapsi menee päiväkotiin, että se henkilökunta pitää olla hyvää. Pitää tykätä sitä lasta ja haluaa
hänelle parasta ja tukea sitä, jos on jotain. Ja sitten kans että ne tukee, ja kertoo meille jos lapsella on jotain ja voi neuvoa meitä, että miten autetaan sitä
lasta. Aina jos ne neuvoo tai sanoo jotaki, niin se on aina pitäny paikkansa.
Saan tosi paljon tukea päiväkodista.” (H4)
Vanhemmat nostivat esiin avoimuuden ilmapiirin ja päivittäisten kuulumisten vaihdon merkityksen.
”Aina on sanottu, että halutaan että avoimesti sanotaan päivähoidossa, että
miten on asiat. Puhutaan, että miten on menny päivä. Kyllä jos haluaa jutella
päivittäin päivähoidossa, mutta en mää tiiä, ei sitä nyt sillä lailla välttämättä
halua, mutta sitte ku tuntuu, niin kyllä aina pystyy jutella.” (H2)
”Kun mun lapset tee jotain, tästä pitää kertoo mulle heti. Tai kun asiat menee
huonosti, pitää kertoa mulle heti taai laittaa mulle viesti. Sitten kotona minä
voin jutella hänen kans. Kotona hän kyllä hän kertoo, mitä tapahtu siellä. Heti
kun minä aamulla menen, tiättekö, onko eilen tapahtunu jotain. Ja sitte se sovitaan siellä. Hyvä ihmisiä kyllä siellä.” (H3)
Toisaalta kaikille vanhemmille päivähoito ei näyttäytynyt merkityksellisenä vanhemmuuden
tukijana, vaan pikemminkin paikkana, johon lapsen voi viedä työpäivän ajaksi. Vanhempi
tunnusti päivähoidon merkityksen lapsen kasvattajana, mutta ei kokenut päivähoitoa itselleen merkityksellisenä vanhemmuuden tukijana.
”Niin, no kyllähän siis niin me nyt juteltu ollaan päiväkodissa, mutta ei me
kauheen semmosia syvällisiä oo koskaan ehitty juttelemaan. Omina työssäoloaikoina onhan se päivähoito ollu hirvittävän suuressa roolissa lasten hoidossa
ja varmaan kasvatuksessakin. Että kyllähän ne on viettäny sielä hyvin suuren
osan.” (H1)
Lastenneuvola. Lastenneuvola on merkittävä vanhemmuuden tukija suomalaisissa lapsiperheissä. Neuvolatyöllä on pitkät perinteet ja sen palvelut tavoittavat lähes kaikki lapsiperheet.
Perheet ovat olleet neuvolatoimintaan pääsääntöisesti tyytyväisiä. (Viljamaa, 2003, s. 3536.) Tässä tutkimuksessa vanhemmat kokivat lastenneuvolan tarjoaman tuen eri tavoin.
Haasteellisena koettiin neuvolan henkilökunnan vaihtuvuus. Vanhempien kokemusten mukaan lastenneuvolasta saatiin kyllä tukea lapsen kasvuun ja kehitykseen liittyvissä asioissa,
mutta varsinaisesti vanhemmuuteen tukea ei saatu tai haluttu hakea. Yksi vanhempi mainitsi
olevansa tyytyväinen lastenneuvolan tarjoamaan tukeen ja apuun sekä saamaansa tietoon.
”Kyllä just silloin kun sain tään mun pojan ja tyttö oli vielä pieni. Sain sillon
apua neuvolasta. Yleensä oon minä joka kysyn, ja ne vastaa. Enimmäkseen ne
kattoo sitä lasta, kasvua.” (H4)
Muiden vanhempien kommentit lastenneuvolan tarjoamasta tuesta olivat kriittisiä.
”Multa ei oo ikinä kysytty neuvolassa että jaksanko. En oo ehkä sielä näyttäny
semmoselta että en olis sitten jaksanu.” (H1)
”No ei millään lailla oo saatu tukea neuvolasta. (H2)
”Ei ikinä, ei ikinä minä en kysy apua neuvolasta. (H3)
”Mää oon hirveen vihanen tälle meiän neuvolalle siitä, kun meillä on ollu
meiän oma neuvolantäti, Matti täyttää viis, sinä aikana kolme kertaa, mikä on
meiän omaksi neuvolantätiksi määrätty. Tiäksää kuinka ärsyttävää se on, että
ku on tällanen lapsi jolla on paljo kaikkee juttua. Sitte sää meet sinne että no
niin, onpa kiva, mennään kattoon miten on menny hommat. Sitte sielä on aina
eri ihminen, sun pitää aina selittää samat asiat. Jos sulla ois mielen päällä
jotain, niin siinä kohtaa ku selität parin vuojen sairaalaruljanssit ja kaikki nää,
niin ethän sää muista enää yhtään mitään. Että siihen on pikkusen ollu hankala
suhtautua. Ku kaikki kehuu hirveesti sitä, että neuvolassa on niin kiva käyä ku
sielä voi puhua kaikista asioista, no ei musta oo tuntunu yhtään siltä. (H5)
Tukiperhetoiminta. Yksi perhe oli saanut tukea vanhemmuuteensa tukiperhetoiminnan
muodossa. Tukiperhetoiminta on lastensuojelulain § 36 mukainen avohuollon tukitoimi,
jossa tuettava lapsi osallistuu tukiperheen arkeen ja esimerkiksi viettää tukiperheen luona
yhden viikonlopun kuukaudessa (Lastensuojelun käsikirja). Vanhempi kertoi tukiperhetoiminnan olleen erittäin merkittävä tuki vanhemmuudelle. Lisäksi tukiperheestä oli muodostunut tärkeä aikuiskontakti perheen lapsille.
”Me ollaan saatu tukiperhe. Siellä lapset on käyny kerran kuussa viikonlopun,
ja ne tykkää hirveesti siitä ja Pekalle se on vähä niinku menis mummolaan. En
ikinä ois voinu toivoa yhtä hyvää tukiperhettä, siis ne on ihan rakkaita meille,
ja me ollaan niille. Aivan mahtava perhe.” (H6)
Vanhempi kertoi hakeneensa apua oma-aloitteisesti, vaikkei avun hakeminen tuntunutkaan
aluksi helpolta. Äidin masennus ja luonnollisten tukiverkkojen puute olivat tekijöitä, jotka
olivat saaneet äidin hakeutumaan hoidon piiriin.
”Me oltiin aivan yksin, ja se oli tosi raskas aika. Mä oon ollu aina sellanen, et
mä haluun ite hoitaa kodin, ja ite hoitaa lapset. Jotenki sitä sillon sitte oppi
hakemaan apua, ja en oo kyllä katunu päivääkään. Vaikka jotkut sitä pitää
heikkoutena tai että en varmasti hae sosiaalitoimistosta apua tai muuta, mut
kyl mä oon niin tyytyväinen. Sitte ku käy tarpeeks pohjalla ja huomaa että oikeesti omat voimavarat ei riitä, ja lapset jo oikeesti kärsii siitä, jos sulla ei oo
hyvä olla, niin kyl sillon ei jää muuta vaihtoehtoa. (H6)
Muut viralliset tahot. Vanhemmat nostivat yksittäisissä kommenteissa esiin saaneensa tukea vanhemmuuteensa ja arkeensa ensi-ja turvakodista ja lapsiperheiden kotipalvelusta.
Nämä kuvaukset liittyivät useimmiten erityistilanteisiin, kuten vanhemman omaan sairastumiseen, jonka seurauksena perhe oli saanut väliaikaista apua. Erityislapsen vanhempi nosti
esiin tuen lähteinä yliopistollisen sairaalan omalääkärijärjestelmän, lapsen erilaiset terapiat
sekä synnytyssairaalan antaman tuen vanhemmuuden alkuhetkille.
”Sillon ku Matti oli viikon ikänen, meillä oli sairaalassa se meiän lääkäri ja
omahoitaja, ne piti semmosen keskosinfopaketin meille, että mitä kaikkee voi
tulla. Kaikesta mahollisesta puhuttiin, että me ei oltas sitte aivan puulla päähän lyötyjä ku joku juttu tullee ja ne ei välttämättä kerkee selostaa sitä meille.”
Erityislapsen vanhempi kuvasi tukijärjestelmää liiankin kattavaksi. Hänen kokemuksensa
mukaan joihinkin asioihin palattiin uudestaan, vaikka vanhempi ei enää tukea tarvitsisikaan.
”Välillä tuntuu että saadaan tukea liikaaki. Ihan oikeesti, me ollaan oltu näitten asioitten kans viis vuotta, me tiietään kyllä, me ymmärretään kyllä. Me ollaan käyty läpi tämä ja tämä. Tuntuu siltä, että tiettyihin asioihin palataan aina
uudestaan ja uudestaan. Niin että keskityttäiskö tähän, eikö?” (H5)
6.3.2 Epäviralliset tuen lähteet
Toinen vanhemmuuden tuen lähteitä kuvaava ylätason kategoria on epäviralliset tuen lähteet, joka jakaantuu kahteen alatason kategoriaan. Alatason kategoriat ovat läheiset ihmiset
ja vertaistoiminta.
Läheiset ihmiset. Kaikki haastatellut kokivat saavansa tukea vanhemmuudelleen läheisiltä
ihmisiltä. Omat vanhemmat ja perheenjäsenet sekä ystävät olivat kaikkien vanhempien tukena.
”No omilta vanhemmilta varmaan tällä hetkellä kaikkein eniten. Kaikenlaista
tukea. Jos auto hajoaa niin vaari korjaa tai vie jonneki. Äitihän käytännössä
miltei asuu meillä tällä hetkellä. Eikä häntä oo tarvinnu pyytää.” (H1)
”Yleensä isälle mä soitan, tai sukulaisille, kun tarvin lastenhoitoapua.” (H4)
”Meillähän ei oo täällä muuta sukuu ku toi anoppi. Et anoppi on tukena sen
mitä pystyy.” (H6)
Omilta vanhemmilta ja ystäviltä saatu tuki oli vanhempien kokemusten mukaan tavallisimmin konkreettista apua, kuten lastenhoitoa, tai keskusteluapua.
”Ystäviltä saatu tuki on yleensä sitä keskustelua.” (H4)
”Maijan kummitäti. Hän autto mua silleen että mä sain välillä nukkua yöt, että
hän kattoi yöt Maijaa.” (H6)
Tuen puute näkyi selkeimmin maahanmuuttajavanhemman kohdalla. Kyseinen vanhempi
on lisäksi yksinhuoltaja, ja hän koki elämäntilanteensa Suomessa vaikeana, koska joutui hoitamaan kaikki käytännön asiat itse ja vastaamaan perheen asioista yksin. Hän kertoi myös,
että hänen on vaikea harrastaa mitään, koska lapsille on vaikea saada hoitajaa. Hän koki
tarvitsevansa toisinaan omaa aikaa ilman lapsia.
”Kun joskus tuntuu vaikea mulle lähtee kävely, tehdä liikunta. Ihan vaikee
mulle tehdä mitään. Joskus meillä on kirkossa naisten piiri. Se on kaksi tuntia.
Joskus minä voin sanoo hänelle (vanhemmalle lapselle), nyt katsot tv tai joku
cd, minä voin laittaa heille. Vähän, eikä tarvitse olla itse, olla rauhallinen vähän aikaa. Ja kaksi tuntii mun pitää olla ja hengittää. Kun minä itte tarvitsen
vähän aikaa olla rauha.” (H3)
Toisaalta hän sai apua myös ystäviltään, ja koki maahanmuuttajien yhteisön todella hyvänä
tukiverkostona lasten kasvatukseen liittyvissä asioissa. Hän koki myös saavansa apua poikien kasvattamiseen miespuolisilta ystäviltään.
”Se, mikä on hyvä meidän sudanilaisten kesken, on kun toisen lapsi tekee väärin, niin sinä voit hoitaa tämän asian, vaikka minä ei oo täällä paikalla. Ei
kukaan sano, tämä ei oo mun ja tää ei kuulu mulle. Se on ihan hyvä asia meiän
kesken. Ja kun jotain ongelmia mun pojan kanssa, minä voin soittaa minun
ystävälle, miehelle, hän voi tulla, ihan normaali puhuu hänen kanssa.” (H3)
Vertaistoiminta. Vanhemmat kertoivat saavansa tukea vanhemmuuteensa erilaisista lapsiperheiden avoimista kohtaamispaikoista. Tuki saattoi olla vertaistukea, leikkiseuraa lapsille
tai mielekästä tekemistä itselle. Vertaistoiminnassa tärkeäksi koettiin samanhenkisten kontaktien löytyminen, oli sitten kyse kasvatusmenetelmistä, lastenhoitotavoista tai elämäntilanteesta. Vanhempien kuvausten mukaan tukea antava vertaistoiminta sisälsi kokemuksen
siitä, että toimintaan osallistuvat jakavat tiettyjä samoja arvoja ja asioita.
”Järjestöjen toiminnat, perhekahvilat ja imetystukiryhmät ja kestovaippailijoiden ja kantoliinailijoiden tapaamiset. Sellaset mitä minä oon vauva-aikoina
harrastellu, niin ne on ehkä ollu suuremmassa roolissa kuin mitkään yhteiskunnan järjestämät jutut.” (H1)
”Kasvatukseen, mutta myös ihan siihen päivittäiseen hoitotoimiin ja jaksamiseen ja muuhun. Ku löytää sen sellasen vertaistukiryhmän, joka jakaa ne samat
asiat, mitkä ite on kokenu aina hirveän tärkeäksi. Se, että tässä porukassa pystyy puhua myös niistä asioista, jotka väsyttää tai rasittaa. Jossain laajemmassa
äitiporukassa ei tee niin mieli jutella, koska ne vaihtoehdot mitä ehdotellaan,
niin ei välttämättä oo niitä, mitä on ite ajatellu vaihtoehdoiksi.” (H1)
Erityislapsen vanhempi koki saavansa tukea muilta erityislasten vanhemmilta.
”Liityin tähän Leijonaemot-juttuun, siinä on aika tiivis yhteisö. On aivan eri
asia puhua lapsista ihmiselle, jolla on normaalit lapset. Mutta sitte ku puhut
omasta erilaisesta lapsesta ihimiselle jolla on kans erilainen lapsi, se on aivan
erilaista. Se on meiän oma hengähys, jossa saadaan purkaa. Saa sanoa, että
niin mahtavia ihmisiä. On muutama voi voi-tyyppi, mutta sitte se on jotenki
niin jännä, tosi isoja, pahoja, kamalia asioita monella. Mutta kaikki on kuitenki
niin positiivisia siellä. Niin sanotusti normaalienki lasten vanhemmat vois hakee sieltä. Meiänhän pitäs periaatteesa olla niin, että voi v…” (H5)
Tässä alaluvussa olen vastannut kolmanteen tutkimuskysymykseen, jossa kysyttiin, mistä
vanhemmat saavat tukea vanhemmuuteensa. Vanhempien saama tuki vanhemmuuteensa jakaantui kahteen ylätason kategoriaan ja kuuteen alatason kategoriaan, jotka olen koonnut
seuraavaan taulukkoon.
Taulukko 4. Vanhempien käsitykset saamastaan tuesta vanhemmuudelleen.
Viralliset tahot
Epäviralliset tahot
Muut viralliset tahot
Tässä pääluvussa olen esitellyt tutkimuksen tulokset. Seuraavassa pääluvussa pohdin tutkimuksen luotettavuutta. Tutkimuksen tuloksiin palataan vielä kahdeksannessa pääluvussa,
jossa kerron tutkimuksen johtopäätöksistä ja peilaan tuloksia aiempien tutkimusten tuloksiin.
Tämä tutkimus on laadullinen tutkimus, jossa teemaa lähestytään fenomenografisen tutkimusotteen avulla. Fenomenografisen tutkimuksen kritiikki kohdistuu useimmiten neljään
asiaan: tulosten yleistettävyyteen, käsitysten kontekstisidonnaisuuteen, käsitysten pysyvyyteen ja muuttuvuuteen sekä käsitysten aitoon erilaisuuteen, jonka seurauksena niiden vertailu
on vaikeaa. (Metsämuuronen, 2008, s. 36.) Fenomenografisen tutkimuksen luotettavuutta
voidaan tarkastella aineiston hankintaprosessin, aineiston luotettavuuden ja johtopäätösten
luotettavuuden kautta. Luotettavuus perustuu aineiston ja johtopäätösten validiteettiin. Aineiston ja johtopäätösten on vastattava tutkimushenkilöiden ajatuksia ja niiden tulee kytkeytyä tutkimuksen teoreettisiin lähtökohtiin. (Ahonen, 1994, s. 152–154.)
Olen pyrkinyt ajattelussani olemaan uskollinen aineistolle ja looginen molempiin suuntiin:
ensinnäkin olen tarkastellut kriittisesti sitä, miten yksittäiset alkuperäiset ilmaukset voidaan
yhdistää ala- ja ylätason kategorioihin, toisaalta olen pohtinut sitä, ovatko kategoriat loogisesti nimettyjä, ja sisältävätkö ne sellaisia alkuperäisilmauksia, mitä kategorioiden nimet antavat ymmärtää. Käytännössä tämä tarkoitti sitä, että palasin useaan kertaan kategorioita luodessani ja senkin jälkeen alkuperäisilmauksiin ja litteroituihin haastatteluihin, jotta voisin
olla varma siitä, että olen tulkinnut haastateltavien kuvauksia oikein ja sijoittanut ne oikeisiin
Laadullisessa tutkimuksessa tutkimuksen luotettavuuden kannalta on erityisen merkittävää
mahdollisimman tarkan selostuksen tuottaminen tutkimuksen kulusta ja vaiheista (Hirsjärvi,
Remes & Sajavaara, 2007, s. 226–227). Tutkimuksen kulku tulee selvittää siten, että lukija
voi luottaa aineiston aitouteen. Lisäksi tutkija ei saa syyllistyä aineiston ylitulkintaan. (Ahonen, 1994, s. 152.) Olen pyrkinyt kertomaan huolellisesti ja perusteellisesti kaikki tutkimuksen vaiheet. Etenkin analyysivaiheen tarkka raportointi osoittautui haasteelliseksi, koska
analyysia tapahtui aivan kirjoittamisen loppumetreille saakka, kategoriat muuttuivat tutkimuksen edetessä useaan kertaan. Ahonen (1994, s. 154–155) kehottaakin tutkijaa käyttämään työssään riittävästi haastattelulainauksia aineistosta tekemiensä johtopäätösten tueksi,
ja erittelemään myös merkitysten tulkintaan liittyviä haasteita. Olen käyttänyt tulososiossa
runsaasti suoria lainauksia aineistosta, ja pyrkinyt tekemään tulkinnat niiden pohjalta luotettavasti ja täsmällisesti sekä perustelemaan ajatuskulkuani haastavimmissa kohdissa. Tutki-
jana tekemäni tulkinnat ovat kuitenkin subjektiivisia, ja Ahonen (1994, s. 122) muistuttaakin, että tutkijan aikaisemmat tiedot ja odotukset eivät voi olla vaikuttamatta tutkimiseen.
Pyrkimykseni on kuitenkin ollut tarkastella aineistoa mahdollisimman objektiivisesti.
Tutkimuksen aineisto kerättiin teemahaastattelulla. Haastattelun luotettavuutta saattaa osaltaan heikentää haastateltavan taipumus antaa sosiaalisesti hyväksyttäviä vastauksia. Haastatteluaineisto on tilannesidonnaista, josta saattaa seurata se, että tutkittavien puhe haastattelutilanteessa saattaa olla erilaista kuin jossakin toisessa tilanteessa. Niinpä tulosten yleistettävyyttä ei kannata yliarvioida. (Hirsjärvi, Remes & Sajavaara, 2007, s. 201–202.) Aineiston hankintaprosessin luotettavuutta arvioitaessa täytyy huomioida myös tutkimushenkilöiden taustat ja haastattelujen sujuminen (Ahonen, 1994, s. 153).
Tutkimuksen teema on tietyssä määrin henkilökohtainen ja ehkä arkakin asia. Olen pohtinut
aineistoa analysoidessani, millaisia asioita haastatellut vanhemmat ehkä jättivät kertomatta,
tai kaunistelivatko he joitakin asioita. Haastattelut itsessään sujuivat hyvin ja luontevasti,
mutta sisälsivät yllättävän paljon sellaista tietoa, joka ei lopulta ollut tutkimustehtävien kannalta oleellista. Toisaalta joitakin asioita jäi mahdollisesti epäselväksi. Tähän oli todennäköisesti syynä ensinnäkin oma kokemattomuuteni tieteellisen tutkimuksen tekijänä, ja toisaalta jälkeenpäin ajateltuna melko niukka teoreettisen tiedon hallinta ennen haastattelujen
tekemistä. Haastattelemani vanhemmat olivat aitoja ja rehellisiä kuvauksissaan, ja jos olisin
perehtynyt teemaan vielä syvällisemmin etukäteen, olisin varmasti saanut kyseisiltä haastateltavilta perusteellisempia vastauksia ja näin ollen myös tutkimustulokset olisivat saattaneet
olla monipuolisempia.
Käsitys on ilmiönä dynaaminen, sillä ihmisillä on taipumus muuttaa käsityksiään usein lyhyenkin ajan sisällä (Ahonen, 1994, s. 117). Fenomenografiassa käsitykset muodostuvat
yleensä konstruktionistisen tiedonkäsityksen pohjalta, eli käsitys ei ole pysyvä, sillä uudet
käsitykset muodostuvat aina entisten käsitysten pohjalle joko vahvistaen, säilyttäen tai muuttaen aikaisempia (Häkkinen, 1996, s. 23). Myös käsitykset vanhemmuudesta todennäköisesti
muuttuvat vanhempien saadessa lisää tietoa ja kokemuksia vanhemmuudesta. Tutkimusaineistossani vanhemmat, joilla oli jo isompia lapsia, kertoivat, kuinka käsitykset olivat muuttuneet lasten kasvaessa ja haasteiden muuttuessa. Erityislapsen vanhempi kuvasi käsitystensä vanhemmuudesta muuttuneen merkittävästi hänen verratessaan raskausaikana asettamiaan odotuksia vanhemmuudelle erityislapsen syntymän jälkeiseen aikaan ja toisaalta käsitykset olivat edelleen muuttuneet, kun perheeseen oli syntynyt niin sanottu ”normaali
lapsi”.
Fenomenografisen tutkimuksen tavoitteena ei ole tilastollinen yleistettävyys, vaan mieluummin voidaan puhua tulosten yleisyyden tavoittelemisesta. Tutkimustulokset täytyy pyrkiä
liittämään yleisiin teoreettisiin ongelmiin ja myös selittämään käsityksiä. (Ahonen, 1994, s.
152.) Johtopäätöksissä olen pyrkinyt liittämään oman tutkimukseni tuloksia myös teoreettisemmalle tasolle. Osa tuloksista oli helpompi yhdistää teoriatietoon, toisissa kohdissa se taas
osoittautui miltei mahdottomaksi. Tutkimustietoa vanhemmuudesta on valtava määrä, ja tämän tutkimuksen kannalta relevantin tiedon löytäminen oli ajoittain todella haasteellista. Se
näkyy myös joissakin kohdissa tutkimustuloksia. Analysoin tätä asiaa enemmän johtopäätösten yhteydessä.
Tämä tutkimus käsittelee vanhempien käsityksiä vanhemmuudesta ja vanhempana toimimiseen vaikuttavista tekijöistä. Lisäksi tutkimuksessa oltiin kiinnostuneita siitä, mistä vanhemmat saavat tukea vanhemmuuteensa. Vanhemmuus näyttäytyy tämän, kuten niin usean
muunkin aiemman, tutkimuksen valossa monitahoisena ilmiönä, jonka ulottuvuuksista jokaisella tutkittavalla on oma käsityksensä. Mielenkiintoiseksi tutkimusasetelman teki alusta
saakka se, että tutkimukseen haastateltiin erilaisten perheiden vanhempia. Tutkimuksen tuloksissa perheiden erilaisuus näkyi yksittäisissä kuvauksissa, eikä tutkimuksen tarkoituksena
ollutkaan esittää laajempia yleistyksiä; se olisi mahdottomuus tällaisella otoksella. Joka tapauksessa saatettiin saada joitakin pieniä viitteitä siitä, millaisia eroavaisuuksia erilaisten
perheiden vanhemmilla on käsityksissään. Tulokset jakaantuvat kolmeen kuvauskategoriaan, jotka noudattelevat tutkimuksen kysymyksenasettelua. Esittelen tässä luvussa tutkimustuloksista tehtyjä johtopäätöksiä. Pyrin tiivistämään tutkimuksen tulokset ja peilaamaan niitä
teoriatietoon ja aiempien tutkimusten tuloksiin.
8.1 Vanhemmuus on läsnäoloa ja kontrollia
Ensimmäisessä tutkimuskysymyksessä kysyttiin, millaisia käsityksiä vanhemmilla on vanhemmuudesta. Vanhempien käsitysten mukaan vanhemmuus on lapsikeskeistä, vastuunottoa lapsen hyvinvoinnista, yhdessäoloa ja rakkautta sekä lapsen kontrollointia. Vanhempien
käsityksiä voidaan vertailla teoriaosiossa esittelemääni kasvatustyylien nelikenttään (ks.
luku 3.2.), jossa kasvatustyylejä tarkastellaan kahden ulottuvuuden, lämpimyyden ja kontrolloivuuden, kautta ja jossa erotellaan toisistaan neljä erilaista kasvatustyyliä.
Haastattelemieni vanhempien käsityksissä vanhemmuudesta ilmeni auktoritatiivisen kasvatustyylin piirteitä. Auktoritatiiviselle kasvatustyylille on ominaista lapsikeskeisyys, emotionaalinen lämpimyys, selkeät rajat sekä sitoutuminen vanhemmuuteen (Aunola, 2005, s.
359). Vanhemmat pitivät tärkeänä sitä, että lapsi tulee huomioiduksi yksilönä ja että häntä
kuunnellaan. Lisäksi vanhemmat olivat tehneet omia valintojaan ajatellen lapsen parasta ja
arjen sujuvuutta. Vastuunotto tarkoitti vanhempien käsitysten mukaan rajojen asettamista
lapselle, arjen ennustettavuutta sekä mahdollisuutta koko perheen kiireettömään yhdessäoloon. Näistä asioista vanhemmat kokivat itse olevansa vastuussa ja pyrkivät toimimaan sen
mukaisesti. Vanhemmat kuvasivat vanhemmuuden olevan rakkauden osoituksia ja läsnäoloa
sekä vastuunottoa lapsen hyvinvoinnista.
Vanhempien kuvauksissa vanhemmuudesta näkyi piirteitä myös autoritaarisesta kasvatustyylistä. Autoritaariselle kasvatustyylille tyypillisiä piirteitä ovat emotionaalinen viileys,
käytöksen kontrolli ja aikuiskeskeisyys (Aunola, 2005, s. 359). Vanhempien käsitysten mukaan vanhemmuus on lapsen kontrollointia, jonka tavoitteena on saada lapsi tottelemaan.
Vanhemmat pitivät tärkeänä sitä, että lapsi totteli vanhempaa ja käyttäytyi vanhemman toivomalla tavalla. Vanhemmat korostivat kuvauksissaan omaa valta-asemaansa suhteessa lapseen.
Vanhempien kuvaamat tavat kontrolloida lasta noudattelivat osin Barberin (1996) jaottelua,
jossa kontrolloivuudesta voidaan erottaa kaksi puolta: behavioraalinen kontrolli ja psykologinen kontrolli. Behavioraalisen kontrollin tavoitteena on säädellä lapsen käyttäytymistä,
psykologinen kontrolli on vaikuttamista lapsen psykologiseen ja emotionaaliseen maailmaan. (Barber, 1996.) Tässä tutkimuksessa kontrolli nähtiin ensinnäkin vastuunottona lapsen hyvinvoinnista. Lapselle asetetut vaatimukset olivat sellaisia, joiden toteuttamiseen lapsella oli ikänsä ja kehitystasonsa mukaan mahdollisuus yltää. Vanhempien oma toiminta oli
johdonmukaista. Toisaalta vanhemmat käyttivät lapsen käytöstä kontrolloidakseen myös
psykologiseen kontrolliin viittaavia manipuloivia ja aikuiskeskeisiä kasvatusmenetelmiä,
kuten Barberin (1996) mainitsemia lapsen syyllistämistä ja tunteiden mitätöimistä.
Poikolaisen (2002) tutkimuksessa sääntöjä, kuria tai välinpitämättömyyttä kasvatuksessaan
korostaneet vanhemmat pyrkivät ohjaamaan ja säätelemään lasten käyttäytymistä jopa kovakouraisilla kasvatusmenetelmillä. Vanhempien käsitys kasvatuksesta korosti valtaa, ollen
toisaalta myös lähes välinpitämätöntä. Vanhemmat huolehtivat lapsen perustarpeista, mutta
psyykkisestä hyvinvoinnista huolehtimisella ei nähty olevan merkitystä. Kasvatusmenetelminä käytettiin muun muassa eristämistä ja lievää fyysistä väkivaltaa sekä komentamista ja
huutamista. Kasvatusmenetelmien käyttöä ohjasivat vanhempien omat tunteet. (Poikolainen,
2002, s. 49–56.) Tässä tutkimuksessa eräs aikuiskeskeisyyttä kuvaava piirre oli Poikolaisen
tutkimuksen tavoin vanhemman omien tunteiden korostaminen ja hallitsemattomuus. Vanhemmat kertoivat myös käyttävänsä kasvatusmenetelminä muun muassa lapsen eristämistä,
aresteja ja huutamista. Kukaan vanhemmista ei kuitenkaan kertonut käyttävänsä fyysistä väkivaltaa lasten kasvatuksessa.
8.2 Vanhemmuus on monien tekijöiden summa
Toisessa tutkimuskysymyksessä kysyttiin, millaisia käsityksiä vanhemmilla on vanhempana
toimimiseen vaikuttavista tekijöistä. Vanhempien käsitysten mukaan vanhempana toimimiseen vaikuttavat vanhempaan ja lapseen liittyvät tekijät, vanhemman oma kehityshistoria
sekä kasvatuksen päämäärät. Tämä tulos on hyvin linjassa teoriatiedon kanssa. Belskyn
(1984) mukaan suoraan tai välillisesti vanhemmuuteen vaikuttavia tekijöitä ovat vanhemman persoonallisuus ja kehityshistoria, parisuhde, työ, sosiaaliset verkostot ja lapsen ominaisuudet. Belskyn (1984) vanhemmuuden prosessimallin olen esitellyt tarkemmin luvussa
Vanhemmat kertoivat omien luonteenpiirteidensä ja persoonallisuutensa vaikuttavan vanhempana toimimiseensa. Lisäksi vanhempien käsitysten mukaan vanhempana toimimiseen
vaikuttavat vanhemman oma vireystila, työ sekä parisuhde. Malisen, Sevónin ja Kinnusen
(2006) tutkimuksen mukaan etenkin äidit kokivat käyttäytymisensä lapsia kohtaan muuttuvan stressitilanteessa. Tutkijoiden mukaan tämä saattaa selittyä sillä, että äidit useimmiten
kantavat päävastuun kodista ja lapsista ja käyttävät lastenhoitoon isiä enemmän aikaa, jolloin
äideillä on myös enemmän mahdollista stressiä aiheuttavia vuorovaikutustilanteita lasten
kanssa isiä enemmän. (Malinen, Sevón & Kinnunen, 2006, s. 350, 356.)
Vanhemmat pitivät tärkeinä yhteisiä kasvatusnäkemyksiä puolison kanssa. Vanhemmat kuvasivat myös perheen roolien jakoa, joka vaikutti useassa perheessä olevan varsin perinteinen. Malisen (2011) tutkimuksen mukaan parisuhteen laadulla on yhteys vanhemman ja lapsen välisen suhteen laatuun: tyytyväisyys parisuhteeseen kertoi myös tyytyväisyydestä vanhempi-lapsisuhteeseen. Vanhemmuuden jakaminen koettiin merkitykselliseksi parisuhteen,
yksilön oman hyvinvoinnin ja lasten kannalta. Yhdessä tekeminen ja puhuminen toivat puolisoiden välille yhteenkuuluvuuden tunnetta ja iloa. Jaettu vanhemmuus nähtiin merkityksellisenä myös lasten kokemusten kautta siten, että lasten huomattiin nauttivan molempien
vanhempien läsnäolosta. (Malinen, 2011, s. 56–58.) Tässä tutkimuksessa parisuhde nähtiin
merkittävänä tekijänä vanhempana toimimiselle. Jos kasvatusnäkemykset olivat puolison
kanssa yhteneväisiä, parisuhde koettiin voimavarana vanhemmuudelle. Perheen kanssa vietetty yhteinen aika koettiin merkityksellisenä ja sille haluttiin antaa aikaa.
Kaksi vanhempaa oli tällä hetkellä yksinhuoltajia eivätkä olleet parisuhteessa. Brobergin ja
Tähtisen (2009) tutkimuksen mukaan yksinhuoltajaperheiden vanhemmat kokivat vanhemmuutensa vaativampana kuin kahden huoltajan perheiden vanhemmat. Yksinhuoltajan ja
etävanhemman jakaessa vastuun lapsesta yksinhuoltajan vanhemmuus näyttäytyi vähemmän
kuormittavana, kuin tilanteessa, jossa etävanhempi ei ollut ollenkaan yhteydessä lapseen.
Toimiva yhteistyö ja lapsen ja etävanhemman suhde vaikuttivat keskeisesti yksinhuoltajavanhemman kokemukseen vanhemmuudesta. (Broberg & Tähtinen, 2009, s. 167.) Tämän
tutkimuksen yksinhuoltajaperheiden vanhempien tilanteet erosivat toisistaan huomattavasti.
Toisen yksinhuoltajaperheen etävanhempi asui samalla paikkakunnalla lähes naapurissa, ja
oli mukana perheen jokapäiväisessä elämässä sekä taloudellisesti että konkreettisesti. Toisen
perheen etävanhempi asui toisella paikkakunnalla, ja oli jonkin verran tekemisissä lastensa
kanssa, mutta päivittäiseen arkeen yksinhuoltajavanhempi ei saanut helpotusta etävanhemmalta. Tämä ero näkyi myös heidän kuvauksissaan vanhemmuudestaan. Ensin mainittu vanhempi ei kokenut yksinhuoltajuuttaan millään tavalla kuormittavana, viimeksi mainittu vanhempi taas kuvasi jokapäiväistä elämäänsä yksinhuoltajana todella raskaaksi.
Vanhempien käsitysten mukaan myös lapsen ominaisuudet vaikuttivat vanhempana toimimiseen. Lapsen ominaisuuksista vanhemmat mainitsivat temperamenttipiirteet, iän, sukupuolen, sisarussuhteet sekä lapsen erityisominaisuudet. Vanhemmat kertoivat toimivansa eri
tilanteissa eri tavoin riippuen edellä olevista ominaisuuksista. Vanhempien käsitykset lapsen
ominaisuuksien vaikutuksista vanhempana toimimiseen olivat kuitenkin vaikeasti eriteltävissä, ja kommentit olivat lähinnä yksittäisiä lausahduksia, joista oli vaikea tehdä pidemmälle meneviä tulkintoja.
Lapsen elämään vaikuttavia tekijöitä voidaan Pulkkisen (2002) mukaan jaotella niiden vaikutusten perusteella. Riskitekijöiksi nimitetään asioita, jotka suuntaavat lapsen kehitystä
kielteiseen suuntaan. Riskitekijät voivat olla joko lapsen ympäristöön liittyviä, kuten perheväkivalta tai lapseen itseensä liittyviä, kuten heikko tarkkaavaisuuden keskittämiskyky. Suojaaviksi tekijöiksi taas nimitetään seikkoja, jotka tukevat lapsen myönteistä kehitystä riskeistä huolimatta. Resilienssillä (selviytymiskyky, pärjäävyys) tarkoitetaan yksilön mahdollisuutta kehittyä tavanomaisesti hänen elämäänsä sisältyvistä riskitekijöistä huolimatta.
(Pulkkinen, 2002, s. 15–16.)
Vanhemman oman lapsuuden vaikutukset vanhemmuuteen näyttäytyivät tässä tutkimuksessa merkittävinä etenkin kahden tutkittavan vastauksissa. Vanhemmat kuvasivat omaa lapsuuttaan ja sen vaikutuksia koko elämänkulkuunsa ja sitä kautta myös vanhemmuuteensa ja
vanhempana toimimiseensa. Yksi vanhemmista kuvasi oman lapsuudenkotinsa tunneilmapiiriä, joka oli hänen oman tulkintansa mukaan aiheuttanut turvattomuudentunnetta lapsuu-
dessa. Lapsuudenkodin tapahtumilla ja etenkin äidin puhumattomuudella ja läsnäolon puutteella oli vanhemman käsitysten mukaan vaikutuksia myös hänen omaan toimintaansa vanhempana. Hän oli tietoisesti muuttanut omaa toimintaansa vastakkaiseen suuntaan lapsuudenkodin toimintatavoista muun muassa tunteiden ilmaisun ja lapsista huolehtimisen suhteen. Hänen lapsuudessaan oli ollut runsaasti etenkin psyykkisiä riskitekijöitä, mutta myös
suojaavia tekijöitä oli esiintynyt siinä määrin, että hänen kehityksensä yksilönä oli edennyt
positiiviseen suuntaan.
Lapsuudenperheen ihmissuhteet siirtyvät jokaisen mukana myös seuraavaan perheeseen,
usein sellaisenaan, mutta myös muokattuna mallina omalle vanhemmuudelle (Bardy, 2002,
s. 40–41). Negatiivisella sukupolviperimällä tarkoitetaan tilannetta, jossa edellisen sukupolven haitalliset kasvatus- ja käyttäytymismallit toistuvat myöhemmin yksilön omassa elämässä ja vanhemmuudessa. Varhaisimpien kiintymyssuhteiden laatu ja niiden vastavuoroisuus muodostavat ihmiselle ymmärryksen omasta arvostaan ja suhteestaan itseen ja muihin.
Kaltoin kohdellun lapsen on vaikeaa oppia tunnistamaan tunteitaan tai hän saattaa jopa lakata tuntemasta kestääkseen itseensä kohdistuvan torjunnan tai pahoinpitelyn. Oleellista negatiivisen sukupolviperimän katkaisussa on yksilön mahdollisuus ja kyky hahmottaa oma
historia uskottavalla tavalla, siten, että yksilössä herää myös tunnemuistoja. (Bardy & Barkman, 2001, s. 199–200.)
Kemppaisen (2001) kotikasvatusta käsittelevän tutkimuksen mukaan osa hänen tutkimukseensa osallistuneista vanhemmista halusi toimia eri tavoin kasvattajana kuin omat vanhempansa. Taustalla oli halu korjata niitä kasvatukseen liittyviä epäkohtia, joita oli koettu
omassa kasvatuksessa olleen. Negatiivisten lapsuusmuistojen ja omien kasvatusperiaatteiden kanssa ristiriidassa olevien mallien tiedostamisen seurauksena vanhemmat pyrkivät tietoisesti muokkaamaan uudenlaisen mallin omalle vanhemmuudelleen. Toisaalta tyytyväisyys omaan kotikasvatukseen taas näkyi haluna siirtää hyväksi koettua mallia eteenpäin.
(Kemppainen, 2001, s. 128–129, 148.)
Eräs vanhempi kuvasi lapsuuttaan muslimiperheessä, isän merkittävää roolia, perheväkivaltaa ja tiukkaa kuria, jotka kaikki osaltaan vaikuttivat myös vanhemman omaan toimimiseen
vanhempana. Jotkut lapsuudenperheessä käytetyt toimintatavat ja kasvatusperiaatteet hän
halusi siirtää myös omaan vanhemmuuteensa, toisista taas päästä ehdottomasti eroon. Hän
piti erittäin tärkeänä sitä, että lapset osoittivat kunnioitusta vanhemmille ja käyttäytyivät hyvin ruokapöydässä. Toisaalta hän tiedosti oman lapsuutensa tiukan kurinpidon vaikutukset
omaan elämäänsä ja vanhempana toimimiseensa, ja halusi itse toimia eri tavoin. Kyseinen
vanhempi pohti runsaasti oman lapsuutensa vaikutuksia vanhemmuuteensa, ja kyseenalaisti
omia toimintamallejaan sekä tunsi syyllisyyttä huomattuaan jälkikäteen kohdelleensa omia
lapsiaan tiedostamattaan samalla tavoin, kuin häntä itseään oli lapsena kohdeltu.
Vanhempien käsitysten mukaan vanhempana toimimiseen vaikuttavat kasvatukselle asetetut
tavoitteet. Vanhemmat kuvasivat toimivansa vanhempana sillä tavoin, että lapsi oppisi huolehtimaan itsestään ja ottamaan vastuuta omasta tulevaisuudestaan. Myös Poikolaisen (2002)
tutkimuksen mukaan vanhempien arvot ja päämäärät heijastuivat heidän kasvatustavoitteisiinsa. Vanhemmat tavoittelivat kasvatuksellaan lapsilleen onnellisuutta ja tyytyväisyyttä
elämäänsä, itsenäisyyttä ja vastuunkantamista sekä henkistä kypsyyttä ja autonomiaa. Onnellisuuteen ja tyytyväisyyteen vanhemmat liittivät muun muassa itsenäistymisen, koulutuksen hankkimisen sekä tasapainoiseksi yksilöksi kasvamisen. Itsenäisyyteen ja vastuunkantamiseen vanhemmat liittivät kasvamisen toiset huomioon ottavaksi ja suvaitsevaiseksi ihmiseksi. Vanhemmat toivoivat lapsilleen myös hyvää itsetuntoa ja sosiaalisia taitoja. Henkisellä kypsyydellä ja autonomialla tarkoitettiin omien vahvuuksien, tien ja elämäntarkoituksen löytämistä sekä perheen ja ystävien arvostamista. (Poikolainen, 2002, s. 89–95.)
Kemppaisen (2001) tutkimuksessa eräs sukupolvelta toiselle siirtyvä kasvatusperiaate oli
kunnon kansalaiseksi kasvattaminen. Kunnon kansalaisella tarkoitettiin rehellistä, ahkeraa,
työtä arvostavaa ja toista ihmistä kunnioittavaa ja huomioivaa ihmistä. (Kemppainen, 2001,
s. 139–141.)
Vanhemmat korostivat kuvauksissaan ihmissuhteiden arvostamisen ja hoitamisen merkitystä sekä omassa perheessään että kodin ulkopuolella. Useat vanhemmat nostivat esiin sosiaalisten taitojen merkityksen ja pitivät tärkeänä sitä, että lapset oppisivat tulemaan toimeen
ihmisten kanssa. Samansuuntaisia tuloksia on saatu myös Tiilikan (2005) tutkimuksessa äitien kasvatuskäsityksistä. Tiilikan mukaan äidit määrittelivät jo päiväkoti-ikäisten lasten sosiaalisuuden sisällöksi ihmissuhdetaitojen perusteet, kuten erilaisten ihmisten kanssa toimeen tulemisen, erilaisuuden sietokyvyn, joustamisen oppimisen sekä itsekkyydestä poisoppimisen. Äidit nostivat esiin myös tapakasvatuksen, kuten pöytätavat ja kohteliaisuussäännöt. (Tiilikka, 2005, s. 103, 107.) Myös tässä tutkimuksessa vanhemmat pitivät tärkeänä
sitä, että lapsi omaksuisi ympäröivän yhteiskunnan käyttäytymisnormit ja osaisi käyttäytyä
Tähän tutkimukseen osallistui kaksi maahanmuuttajavanhempaa. He pitivät erityisen tärkeänä sitä, että lapset hankkisivat itselleen koulutuksen. Se, että koulutuksen tärkeydestä
puhuivat juuri maahanmuuttajavanhemmat, ei ole sattumaa. Myös Peltolan (2014) tutkimuksessa maahanmuuttajataustaiset vanhemmat arvostivat koulutusta paitsi itseisarvona myös
”kunnon kansalaisen” tunnusmerkkinä ja reittinä hyvään tulevaisuuteen. He halusivat oman
tutkimukseni vanhempien tavoin opettaa lapsilleen rehellisyyden ja ahkeruuden kaltaisia arvoja. (Peltola, 2014, s. 104–105, 140.) Tässä tutkimuksessa maahanmuuttajavanhempien käsitysten mukaan ollakseen täysivaltainen Suomen kansalainen ja tullakseen hyväksytyksi
yhteiskunnassa, täytyi kouluttautua ja käydä työssä. He olivat myös itse toteuttaneet periaatettaan ja kouluttautuneet, ja olivat molemmat työssä.
8.3 Tukea vanhemmuuteen on saatavilla
Kolmannessa tutkimuskysymyksessä kysyttiin, mistä vanhemmat saavat tukea vanhemmuuteensa. Tukea saatiin joko virallisilta tai epävirallisilta tahoilta. Virallisiksi tahoiksi vanhemmat mainitsivat päivähoidon, lastenneuvolan, tukiperhetoiminnan ja muut viralliset tahot.
Epävirallisia tahoja olivat vertaistoiminta ja läheiset ihmiset.
Kasvatuskumppanuus on eräs varhaiskasvatuksen laadun mittari. Suurin osa Terveyden ja
hyvinvoinnin laitoksen vuonna 2012 toteuttaman tutkimuksen vastaajista oli erittäin tai
melko tyytyväisiä vanhempien ja päivähoitohenkilöstön väliseen kasvatuskumppanuuteen.
Valtaosa vanhemmista kertoi myös keskustelevansa henkilöstön kanssa lapsen asioista päivittäin tuonti- tai hakutilanteissa. (Kekkonen, 2014, s. 267–268.) Tässä tutkimuksessa kaikki
päivähoitoa käyttäneiden lasten vanhemmat pitivät päivähoitoa tärkeänä yhteistyökumppanina, mutta merkityksellisintä päivähoidosta saatu vanhemmuuden tuki oli erityislapsen vanhemmalle ja molemmille maahanmuuttajavanhemmille. Muut vanhemmat pitivät päivähoitoa merkityksellisenä lasten kehityksen, ei niinkään vanhemmuuden tukemisen kannalta.
Erityislapsen vanhemman saama tuki oli sekä vanhemmuuteen että lapsen kehitykseen liittyvää tukea. Vastaavia tuloksia on saatu myös Tonttilan (2006) tutkimuksessa, jossa vammaisten lasten äitien kokemukset päivähoidon perheitä tukevasta toiminnasta olivat myönteisiä. Äidit kokivat saavansa tukea päivähoidosta keskustelun ja kokemusten jakamisen
kautta sekä nostivat esiin päivähoidon roolin ohjeiden ja tiedon jakajana lapsen kehityksestä.
Äidin kokivat merkityksellisenä myös päivähoidon ottaman osavastuun erityislapsen kuntoutuksessa ja kasvatuksessa ja kokivat oman kasvatusvastuunsa helpottuneen, kun lapsi oli
siirtynyt erityisryhmään tai integroituun ryhmään. (Tonttila, 2006, s. 118–126.)
Toinen taho, josta vanhemmat olivat saaneet tukea vanhemmuuteensa, tai jonka vanhemmat
mainitsivat toivottuna tuen lähteenä, oli lastenneuvola. Kokemukset lastenneuvolasta saadusta tuesta olivat ristiriitaisia. Neuvolasta saatiin tukea silloin, kun sitä erityisesti tarvittiin,
mutta tuki liittyi lähinnä lapsen kasvuun ja kehitykseen. Henkilökunnan vaihtuvuus koettiin
haasteena tuen saamiselle. Viljamaan (2003) neuvolatoimintaa käsittelevässä väitöstutkimuksessa vanhemmat olivat pääsääntöisesti tyytyväisiä neuvolaan. Neuvolan hyviksi puoliksi koettiin muun muassa luottamuksellinen ilmapiiri, palveluiden yksilöllisyys sekä neuvola lähipalveluna. Lisäksi vanhemmat olivat tyytyväisiä neuvolan lapsikeskeisyyteen. Neuvolatyön kritiikki kohdistui vanhempien riittämättömiin mahdollisuuksiin valita tai vaihtaa
oma terveydenhoitajansa tai lääkärinsä; henkilökohtainen luottamuksellinen kontakti on
herkkä ja keskeinen asia, johon vanhemmat haluavat vaikuttaa. Lisäksi nykyneuvola ei näyttäytynyt tutkimuksen valossa perhekeskeisenä ja vertaistukea tarjottiin vähän. Viljamaan
mukaan tulevaisuuden neuvolassa vanhemmilla tulisi olla aikaa ja tilaa pohtia omaa vanhemmuuttaan: tällä tavoin saataisiin mahdollisesti katkaistua sukupolvien haitallisia kasvatuskehiä. (Viljamaa, 2003, s. 107–116.)
Kolmas virallinen taho, jonka yksi vanhempi mainitsi tuen lähteenä vanhemmuudelleen, oli
tukiperhetoiminta. Perhe oli saanut tukiperheen kunnan sosiaalitoimen kautta muutamia
vuosia aiemmin äidin sairastuttua masennukseen. Myös puutteellinen tukiverkosto oli ollut
perusteena tukiperheen saamiselle. Keräsen (2004) mukaan tukiperhetoiminta lähtee usein
aikuisten tarpeista, mutta lastensuojelullisesta näkökulmasta saattaa näyttäytyä lapsen kehitykselle myönteisenä tekijänä. Vieraillessaan tukiperheessä lapsi on lyhtyaikaisesti erossa
omasta perheestään ja etäämpänä tukea tarvitsevasta vanhemmasta ja saattaa päästä lastensuojelun keskiöön. (Keränen, 2004, s. 72–73.) Kyseiselle perheelle tukiperhe oli näyttäytynyt sekä tukena vanhemmuudelle että tärkeänä aikuiskontaktina perheen lapsille.
Vanhemmat mainitsivat myös muita virallisia tahoja, joista olivat saaneet apua ja tukea vanhemmuuteensa. Näitä olivat muun muassa ensi- ja turvakoti, lapsiperheiden kotipalvelu, sairaala ja erilaiset terapiat. Tukea edellä mainituilta tahoilta oli useimmiten saatu erityistilanteissa, kuten vanhemman sairastuessa tai erityislapsen syntymän yhteydessä. Waldénin
(2006) neurologisesti sairaan tai vammaisen lapsen perheen selviytymisen tukemisesta käsittelevän tutkimuksen mukaan sekä synnytyssairaalasta että myöhemmiltä sairaalajaksoilta
ja terapioista saatu tuki oli merkittävä. Vanhempien tukemisessa tärkeäksi nousi erityisesti
lääketieteeseen, sosiaaliturvaan ja palveluihin liittyvä tiedollinen tuki sekä erilaisiin terapioihin liittyvä kuntoutuksellinen tuki. Lisäksi vanhemmat pitivät tärkeänä emotionaalista,
omia tunteita koskevaa tukea ja sairaan lapsen vanhemmuuteen ja käytännön asioiden järjestämiseen liittyvää tukea. (Waldén, 2006, s. 108–110.) Erityislapsen vanhemman esiin
nostamat tuen sisällöt olivat hyvin samantyyppisiä edellä mainittujen Waldénin tutkimustulosten kanssa.
Epävirallisia tahoja, joista vanhemmat olivat saaneet tukea vanhemmuuteensa, olivat läheiset ihmiset ja vertaistoiminta. Läheisistä ihmisistä vanhemmat mainitsivat useimmiten omat
vanhempansa ja ystävänsä. Vertaistoiminta oli useimmiten joko jonkin järjestön tarjoamaa
vertaistukitoimintaa tai itse järjestettyä vertaistoimintaa. Erityislapsen vanhempi oli saanut
merkittävästi vertaistukea muilta erityislasten vanhemmilta. Tonttilan (2006) mukaan vammaisten lasten äidit saivat tukea vanhemmuuteensa äidin omasta ekologisesta verkostosta.
Ekologisella verkostolla Tonttila tarkoittaa äidin sosiaalista lähiympäristöä. Äidit kokivat
vertaistuen merkityksellisenä omalle selviytymiselleen vanhempana. Äitien kokemusten
mukaan toiset, samanlaisessa tilanteessa olevat äidit auttavat äitejä peilaamaan omia tuntemuksiaan ja kokemuksiaan. Tonttilan tutkimuksessa äidit saivat tukea hyvinvoinnilleen ja
tasapainottavia tekijöitä arkeensa myös perheen terveistä lapsista, päivähoidosta, työstä, parisuhteesta, asian uskonnollisesta tai filosofisesta käsittelystä, omista harrastuksistaan, opiskelusta sekä omilta ystäviltään. (Tonttila, 2006, s. 129–138.)
Kaiken kaikkiaan vanhempien kokemus saamastaan tuesta oli kytköksissä tuen tarpeen määrään ja sisältöön. Ne vanhemmat, jotka olivat tarvinneet apua arkisiin toimintoihin, olivat
sitä saaneet joko virallisilta tai epävirallisilta tahoilta. Tuen saamisen edellytyksenä oli
useimmiten vanhemman oma-aloitteisuus ja valmius ottaa vastaan tukea ja apua. Toisaalta
nimenomaan vanhemmuudelle saatu tuki koettiin vähäiseksi, ja sitä saatiin enemmän epävirallisilta tahoilta, kuten vertaisryhmätoiminnasta. Varhaiskasvatuksen ja neuvolatoiminnan
tarjoama tuki koettiin enemmän lapsen kasvuun ja kehitykseen liittyväksi, mikä on sinällään
luontevaa: päivähoidossa ja lastenneuvolassa lapsen suotuisa kasvu ja kehitys ovat toiminnan keskiössä. Vanhemmat kuitenkin olisivat kaivanneet tukea myös vanhemmuudelleen.
8.4 Onko perhemuodolla vaikutusta vanhemmuuteen?
Tämän tutkimuksen alkuasetelmana oli osittain vääräksi osoittautunut hypoteesini siitä, että
perhemuodolla on vaikutusta vanhemmuuteen. Joissakin tilanteissa näin on, mutta ei aina.
Tähän tutkimukseen osallistui kuuden perheen vanhempia, joten tutkimukseen osallistuneiden vanhempien käsityksistä ei voida eikä ole tarkoitus tehdä yleistyksiä, jotka koskisivat
tietyn perhemuodon perheitä. Siitä huolimatta on mielenkiintoista pohtia ja vertailla tutkimuksessa esiin tulleita asioita laajemmassa perspektiivissä. Esittelen seuraavaksi muutamia
tutkimustuloksia, jotka kytkevät jollakin tavalla yhteen perhemuodon ja vanhemmuuden tai
kasvatuksen.
Yksinhuoltajaperheiden ja uusperheiden lapsia ja perherakenteen vaikutusta lapsiin on tutkittu Suomessa lähivuosina jonkin verran. Väänäsen (2013) tutkimuksen mukaan uusperheiden ja yksinhuoltajaperheiden lapsilla oli enemmän psyykkisiä ongelmia, kuin ns. biologisten perheiden (kaksi biologista vanhempaa) lapsilla. Uusperheiden lapset kärsivät enemmän
käytösongelmista, vaikeuksista vertaissuhteissa sekä ylivilkkaudesta kuin muiden perheiden
lapset. Väänäsen tulkinnan mukaan tämä saattaa liittyä uuden perherakenteen ja ihmissuhteiden aikaansaamaan hämmennykseen aiheuttaen sopeutumisvaikeuksia ja käytöshäiriöitä.
Yksinhuoltajaperheet olivat useammin yhteydessä lasten mielenterveyspalveluihin kuin biologiset perheet ja uusperheet. Väänänen viittaa kanadalaistutkimukseen (Cairney, Boyle, Offord & Racine, 2003), jonka mukaan yksinhuoltajaäideillä on muita äitejä enemmän masentuneisuutta. Väänänen tulkitsee äidin masentuneisuudella olevan mahdollisesti vaikutusta
hänen kykyynsä vastata lapsen emotionaalisiin tarpeisiin, mikä taas vaikuttaa lapsen tunneelämän kehitykseen. (Väänänen, 2013, s. 73, 77, 79, 88–91, 95–96.)
Tässä tutkimuksessa uusperheen vanhemman kuvaus perheen yhdestä lapsesta on samansuuntainen Väänäsen (2013) tutkimustulosten kanssa. Uusperheen vanhempi kertoi lapsella
olleen psyykkisiä ongelmia, joista perhe oli ollut yhteydessä perheneuvolaan. Vanhempi arveli lapsen vaikeuksien johtuvan ainakin osittain edellisen avioliittonsa epävakaisuuden aiheuttamasta turvattomuudentunteesta. Vanhempi oli myös ollut jonkin aikaa kyseisen lapsen
yksinhuoltajana ennen uusperheen muodostumista, ja hän kertoi myös omasta masennustaustastaan.
Uusperheen vanhemman kuvauksen mukaan perheen olemukseen nimenomaan uusperheenä
eläminen ei vaikuttanut merkittävästi. Hän kuvasi toimivansa yksittäisissä tilanteissa eri tavoin riippuen siitä, oliko kyse hänen omasta biologisesta lapsestaan vai puolison lapsesta.
Hän toi kuitenkin useaan kertaan esiin käsityksensä siitä, että perheeseen kuuluva puolison
lapsi on ensisijaisesti omien vanhempiensa lapsi, ja korosti biologisen äidin tärkeyttä lapselle. Hän oli hyväksynyt oman roolinsa äitipuolena, eikä kokenut sitä hankalaksi. Sutisen
(2005) uusperheitä koskevan tutkimuksen mukaan on tyypillistä, että isä- ja äitipuolet eivät
tiedä, mikä heidän roolinsa uusperheessä on, sillä kulttuuristamme puuttuu isä- ja äitipuolena
toimimista koskeva normisto. Keskeinen isä- ja äitipuolten toimintaan vaikuttava perusolettamus on lasten biologisten vanhempien ehdoton ensisijaisuus lasten elämässä. Sutisen tutkimuksessa mukana olleet isä- ja äitipuolet eivät voineet eivätkä halunneet ottaa biologisen
vanhemman paikkaa, koska he ajattelivat biologisten vanhempien olevan lapselle parasta.
Etenkin uusperheen alkuvaihetta elävien äitipuolten perusolettamuksiin kuului se, että puolison lapsia voi ja pitää rakastaa kuin omia lapsia. Perusolettamuksiin sisältyi myös se, että
muualla asuvan biologisen vanhemman kontrolli tuli hyväksyä torjumatta. (Sutinen, 2005,
s. 62–63.)
Suomeen tulevat maahanmuuttajat ovat usein lähtöisin kulttuureista, joissa lähisuku ja muu
yhteisö ovat merkittävässä roolissa lasten kasvatuksessa. Niinpä sosiaalisen verkoston muutokset saattavat vaikuttaa merkittävästi vanhemmuuteen ja perheiden hyvinvointiin. (Kuittinen & Isosävi, 2013, s. 86.) Maahanmuuttajaperheiden vanhemmat pohtivat suomalaisen
yhteiskunnan ja normien vaikutusta vanhemmuuteensa. He olivat omassa kulttuurissaan tottuneet siihen, että lapsen kasvattajana toimii koko yhteisö, ja tukea vanhemmuuteen haetaan
ja saadaan nimenomaan ympäröivältä yhteisöltä. He kaipasivat vahvempaa sosiaalista verkostoa, johon olisi kuulunut sekä maahanmuuttajia että tavallisia suomalaisia perheitä. Toinen vanhemmista toi esiin eriävät näkemyksensä lasten kasvatuksesta sosiaalitoimen kanssa
ja kritisoi suomalaisia vanhempia liian vähäisestä lasten kurittamisesta.
Tämän tutkimuksen tekeminen on alusta saakka ollut mielenkiintoista. Teemana vanhemmuus koskettaa itseäni, tutkimuksen valmistuessa odotan perheeseemme neljättä lasta. Tutkimuksen tekeminen käynnistyi muutamia vuosia sitten. Pohdin tuolloin itse vanhemmuuden haasteita ja mahdollisuuksia. Perheeseemme kuului tuohon aikaan kaksi pientä lasta, ja
huomasin, että kasvatustieteen opintoni ja lastentarhanopettajan ammattini eivät tehneet minusta sen parempaa vanhempaa, kuin kenestäkään muustakaan. Teoriassa tiesin, miten olisi
pitänyt toimia, mutta arki asetti omat haasteensa, ja jouduin toteamaan, että aivan tavallinenkin, omasta mielestään etevä ja pätevä vanhempi tarvitsee tukea vanhemmuudelleen. Pro
gradu-tutkielman tekeminen oli tuolloin myös tulossa ajankohtaiseksi, joten oli luontevaa
valita tutkimusaiheeksi juuri vanhemmuus.
Vanhemmat ovat nykypäivänä monien vaatimusten paineessa. Työelämä kovenee, osa-aikatyön tekeminen ei edelleenkään ole monilla työpaikoilla mahdollista ja vaikka olisikin, taloudellisen yhtälön aikaansaaminen perheen toimeentulon turvaamiseksi ei ole helppoa.
Myös alati lisääntyvä tieto lapsen kehitykseen vaikuttavista tekijöistä ja erilaisten vanhemmuuden toteuttamiseen liittyvien, jopa äärimmäisten suuntausten yleistyminen laittavat jokaisen vanhemman pohtimaan vanhemmuuttaan ja itselleen tärkeitä arvoja ja kasvatuksellisia päämääriä. Internetissä blogit, palstat ja keskustelufoorumit ovat myös merkittävästi nostamassa vanhemmuutta esiin ja herättävät runsaasti keskustelua.
Vaikka sanotaan, että ihmisillä on nykyään enemmän vapaa-aikaa kuin koskaan ennen, monissa lapsiperheissä ei ehkä tunnu siltä. Tavallinen arki kuormittaa vanhemmuutta yllättävän
paljon. Isovanhemmat asuvat usein kaukana lastensa perheistä, ja jokapäiväiseen elämään ja
arkeen tuen saaminen saattaa olla hankalaa. Monet vanhemmat taistelevat jaksamisensa ja
erilaisten mielenterveysongelmien kanssa päivittäin. Erilaiset yhteiskunnan tarjoamat tukimuodot ovat yhä tärkeämmässä asemassa. Tuen tarpeen ja saatavuuden kohtaaminen ei ole
itsestäänselvyys. Vanhempia tulisi rohkaista entistä enemmän hakemaan itse apua ja ottamaan tukea vastaan silloin, kun sitä tarvitaan ja sitä on tarjolla.
Tämän tutkimuksen tekeminen on antanut paljon uusia eväitä lastentarhanopettajan työhön.
Perheiden monimuotoisuuden ymmärtäminen ja huomioiminen on tullut osaksi arkipäivää
ja konkretisoitunut päivittäisissä kohtaamisissa niin vanhempien kuin lasten kanssa. Työkavereiden kanssa on useat kerrat pohdittu, mikä perheistä tekee erilaisia, ja miten oppisimme
hyväksymään perheiden yksilölliset tavat toimia. Varhaiskasvatus eri muodoissaan on niin
tämän kuin monien muiden tutkimusten perusteella tärkeä tuki vanhemmille sekä heidän
kasvatustehtävässään että vanhemmuuden tukijana.
Huolimatta siitä, että tutkimuksen tekemiseen on kulunut mielestäni liian pitkä aika, on työn
valmistumisen venymisessä myös hyviä puolia. Tutkimusaihe on jalostunut alkuperäisestä
ajatuksesta huomattavasti ja olen ehtinyt perehtyä monipuolisesti teoriakirjallisuuteen ja erilaisiin tutkimustuloksiin. Olen huomannut vanhemmuuden kiinnostavan tutkijoita edelleen
niin Suomessa kuin ulkomailla. Hankkiessani lähdekirjallisuutta jouduin toteamaan, että tutkimustuloksia löytyi koko ajan lisää, ja juuri tämän tutkimuksen kannalta oleellista tietoa ei
niin vain hankittukaan. Olen myös kehittynyt tutkijana tämän prosessin aikana. Tietoni sekä
tutkimuksen aiheesta että metodologisista kysymyksistä ja erilaisista analysointimenetelmistä on lisääntynyt huomattavasti.
Tutkimuksen tuloksissa minua hämmästytti vanhempien erilaiset valmiudet kuvata vanhemmuuttaan ja vanhempana toimimiseen vaikuttavia tekijöitä. Itselle hyvin luonteva teema ei
osoittautunutkaan kaikille kovin helpoksi ja kysymyksiin oli vaikea vastata. Jotkut vanhemmat pohtivat hyvinkin paljon tekemisiään sekä etu- että jälkikäteen toisten eläessä juuri tässä
hetkessä sen kummemmin filosofoimatta toimintansa tarkoitusta ja tavoitetta. Jäinkin miettimään, onko toinen tyyli parempi kuin toinen? Onko lopputulos erilainen riippuen siitä,
kuinka paljon vanhemmuutta miettii, suunnittelee ja pohtii?
Olin yllättynyt vanhempien oman kehityshistorian ja vanhemmuutta edeltävän elämänkulun
vaikutusten merkittävyydestä vanhempana toimimiseen. Mennessäni haastattelemaan niin
sanotun tavallisen ydinperheen vanhempaa, en osannut ajatella, kuinka syvällistä pohdintaa
tulisin haastattelussa kuulemaan, ja kuinka pitkälle lapsuuden kokemukset saattavat kantaa,
niin hyvässä kuin pahassa. Haluaisinkin nostaa jatkotutkimuksen aiheeksi hieman syvällisemmän ja laajemman tutkimuksen oman lapsuuden vaikutuksista vanhemmuuteen. Haasteita asettaa mahdollisesti sopivien tutkittavien löytäminen. Tähän tutkimukseen valikoitui
täysin sattumalta sellaisia henkilöitä, joiden historialla oli huomattava merkitys heidän vanhemmuudelleen. Mistä ja miten olisi mahdollisuus tavoittaa juuri ne tutkittavat, joilta saataisiin uutta tietoa kehityshistorian vaikutuksista vanhemmuuteen?
Omat ajatukseni ja käsitykseni vanhemmuudesta ovat muuttuneet tutkimuksen tekemisen
myötä jonkin verran. Asioiden tärkeysjärjestykseen asettaminen ja riman laskeminen monessa asiassa ovat osoittautuneet tarpeellisiksi toimiksi. On tullut selväksi, että kolmen alle
kouluikäisen lapsen, kokopäivätyön, kodinhoidon, parisuhteen ja opiskelun yhdistäminen on
miltei mahdoton yhtälö. Jokainen elämän osa-alue on jossakin vaiheessa viimeisen kahden
ja puolen vuoden aikana ollut huonolla hoidolla ja ajankäytön suunnittelu on ollut todella
haasteellista. Niinpä on helppo ymmärtää tässäkin tutkimuksessa esiin tulleita vanhemmuuden kipukohtia: kuinka antaa kaikille lapsille riittävästi aikaa, kohdella lapsia tasapuolisesti
ja yksilöllisesti, hoitaa muutakin kuin pakolliset kotityöt, jaksaa olla ymmärtäväinen parisuhteessa ja vielä onnistua tekemään leipätyönsä hyvin? Mitkä asiat ovat loppujen lopuksi
niitä, joilla todella on merkitystä lapsen kehitykselle? Olen taipuvainen ajattelemaan, että
siitä vanhemmuudessa lopulta on kyse.
Ahonen, S. (1994). Fenomenografinen tutkimus. Teoksessa Syrjälä, L., Ahonen, S., Syrjäläinen, E. & Saari, S. (1994). Laadullisen tutkimuksen työtapoja. (s. 113-160). Helsinki: Kirjayhtymä.
Alasuutari, M. (2003). Kuka lasta kasvattaa? Vanhemmuuden ja yhteiskunnallisen kasvatuksen suhde vanhempien puheessa. Helsinki: Gaudeamus.
Aunola, K. (2005). Kasvatus ja vanhemmuus: tutkimuksen traditiot ja haasteet. Psykologia
40 (4). (s. 356-369).
Aunola, K. & Kervinen, S. (2013). Vanhempien kasvatustyylien yhteys lasten koulussa käyttämiin työskentelytapoihin. Psykologia 48 (1). (s. 4-16).
Aunola, K., Nurmi, J-E., Onatsu-Arvilommi, T. & Pulkkinen, L. (1999). The role of parents’
self-esteem, mastery-orientation and social background in their parenting styles.
Scandinavian Journal of Psychology 40. (s. 307-317).
Development 67 (6). (s. 3296-3319).
Bardy, M. (2002). Mistä vanhemmuus tehdään? Teoksessa Kolbe, L. & Järvinen, K. (toim.)
(2002). Onks ketään kotona? Kasvatuksen suuntaa etsimässä. (s. 35-52). Helsinki:
Bardy, M. & Barkman, J. (2001). Tunteet ja ilmaisutaidot sosiaalipoliittisena kysymyksenä.
Yhteiskuntapolitiikka 66 (3). (s. 199-209).
Baumrind, D. (1967). Child care practices anteceding three patterns of preschool behavior.
Genetic Psychology Monographs 75. (s. 43-88).
Baumrind, D. (1966). Effects of Authoritative Parental Control on Child Behavior. Child
Development 37 (4). (s. 887-907).
Belsky, J. (1984). The determinants of parenting: A process model. Child Development 55.
(s. 83-96).
Belsky J. & Barends, N. (2002). Personality and parenting. Teoksessa Bornstein, M. H.
(toim.) (2002). Handbook of parenting: Vol. 3. Being and becoming a parent. (s. 415438). New Jersey: Lawrence Erlbaum
Belsky, J., Lerner, R.M., & Spanier, G.B. (1984). The child in the family. Reading, MA:
Broberg, M. (2010). Uusperheen voimavarat ja lasten hyvinvointi. Helsinki: Väestöliitto.
Broberg, M. & Tähtinen, J. (2009). Perheen toimivuus ja vanhemmuus yksinhuoltajaperheissä. Teoksessa Forssén, K. Haataja, A. & Hakovirta, M. (toim.) (2009). Yksinhuoltajuus Suomessa. (s. 154-169). Helsinki: Väestöliitto.
Bronstein, P. (1984). Differences in mothers’ and fathers’ behaviors toward children: A
cross-cultural comparison. Developmental Psychology 20. (s. 995-1003).
Cairney, J., Boyle, M., Offord, D. R. & Racine, Y. (2003). Stress, social support and depression in single and married mothers. Social Psychiatry and Psychiatric Epidemiology
38 (8). (s. 442-449).
Darling, N. & Steinberg, L. (1993). Parenting style as context: An integrative model. Psychological Bulletin, 113 (3). (s. 487-496).
Eerola, P. (2015). Responsible fatherhood: A narrative approach. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Eskola, J. & Suoranta, J. (2003). Johdatus laadulliseen tutkimukseen. Jyväskylä: Gummerus.
Haataja, A. (2009). Kuka on yksinhuoltaja? Yksinhuoltajien määrä ja profiili eri aineistojen
valossa. Teoksessa Forssén, K., Haataja, A. & Hakovirta, M. (toim.) (2009). Yksinhuoltajuus Suomessa. (s. 46-62). Helsinki: Väestöliitto
Hiilamo, H. (2006). Akantappolaista isäkiintiöön. Perhepolitiikan pitkä linja Suomessa ja
Ruotsissa. Helsinki: Stakes.
Hirsjärvi, S. & Hurme, H. (2001). Tutkimushaastattelu. Helsinki: Yliopistopaino.
Hirsjärvi, S., Remes, P. & Sajavaara, P. (2007). Tutki ja kirjoita. Helsinki: Tammi.
Hoikkala, T. (1993). Katoaako kasvatus, himmeneekö aikuisuus? Aikuistumisen puhe ja
kulttuurimallit. Helsinki: Gaudeamus.
Holden, G. W., & Miller, P. C. (1999). Enduring and different: A meta-analysis of the similarity in parents' child rearing. Psychological Bulletin 125. (s. 223–254).
Huttunen, J. (1994). Isyys ja miehisyys: isä perhepsykologisessa tutkimuksessa. Teoksessa
Virkki, J. (toim.) (1994). Ydinperheestä yksilöllistyviin perheisiin. (s. 46-66). Helsinki: WSOY.
Huttunen, J. (2001). Isänä olemisen uudet suunnat. Hoiva-isiä, etä-isiä ja ero-isiä. Jyväskylä:
Huusko, M. & Paloniemi, S. (2006). Fenomenografia laadullisena tutkimussuuntauksena
kasvatustieteissä. Kasvatus 37 (2). (s. 162-173).
Hyväri, S. (2005). Vertaistuen ja ammattiauttamisen muuttuvat suhteet. Teoksessa Nylund,
M. & Yeung, A. (toim.) (2005). Vapaaehtoistoiminta. Anti, arvot ja osallisuus. (s.
214-235). Tampere: Vastapaino.
Häkkinen, K. (1996). Fenomenografisen tutkimuksen juuria etsimässä - teoreettinen katsaus
fenomenografisen tutkimuksen lähtökohtiin. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Jallinoja, R. (1985). Johdatus perhesosiologiaan. Porvoo: WSOY.
Jallinoja, R. (1998). Perhe. Teoksessa Saksala, E. (toim.) (1998). Muutoksen sosiologia. (s.
63-67). Helsinki: Yleisradio.
Jallinoja, R. (2000). Perheen aika. Helsinki: Otava.
Jallinoja, R. (2006). Perheen vastaisku. Familistista käännettä jäljittämässä. Helsinki: Gaudeamus.
Kakkori, L. & Huttunen, R. (2011). Fenomenologia, hermeneutiikka ja fenomenografinen
http://users.utu.fi/rakahu/fenomenografia2011.pdf.
Kaskela, M. & Kekkonen, M. (2006). Kasvatuskumppanuus kannattelee lasta. Opas varhaiskasvatuksen kehittämiseen. Oppaita 63. Helsinki: Stakes.
Kekkonen, M. (2014). Perheiden lastenhoitojärjestelyt ja tyytyväisyys päivähoitopalveluihin. Teoksessa Lammi-Taskula, J. & Karvonen, S. (toim.) (2014). Lapsiperheiden
hyvinvointi 2014. (s. 258-273). Helsinki: Terveyden ja hyvinvoinnin laitos.
Kemppainen, J. (2001). Kotikasvatus kolmessa sukupolvessa. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Keränen, S. (2004). Tukiperhetoiminta lasten kuvaamana. Tutkimus lasten osallistumisesta
ja kokemista merkityksistä lastensuojelun avohuollon tukiperhetoiminnassa. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Keskinen, H., Aunola, K., Lerkkanen, M-K., Poikkeus, A-M., Niemi, P., Nurmi, J-E. &
Kiuru, N. (2012). Lapsen lukivaikeusriski vanhemmuustyylien ja ongelmakäyttäytymisen välisiä yhteyksiä muuntavana tekijänä. Kasvatus 43 (4). (s. 350–360).
Kinnunen, U., Malinen, L. & Laitinen, K. (2009). Työn ja perheen yhteensovittaminen: perheiden kokemuksia ja ratkaisuja. Teoksessa Rönkä, A., Malinen, K. & Lämsä, T.
(toim.) (2009). Perhe-elämän paletti. Vanhempana ja puolisona vaihtelevassa arjessa.
(s. 125-147). Jyväskylä: PS-Kustannus.
Kivijärvi, S., Rönkä, A. ja Hyväluoma, J. (2009). Vanhemmuus arjessa: neuvottelua, hässäköitä ja hassuttelua. Teoksessa Rönkä, A., Malinen, K. & Lämsä, T. (toim.) (2009).
Perhe-elämän paletti. Vanhempana ja puolisona vaihtelevassa arjessa. (s. 47-68). Jyväskylä: PS-Kustannus.
Korhonen, M. (2002). Aina oli joku kotona. Teoksessa Kolbe, L. & Järvinen, K. (toim.)
(2002). Onks ketään kotona? Kasvatuksen suuntaa etsimässä. (s. 53-47). Helsinki:
Kuittinen, S. & Isosävi, S. (2013). Vanhemmuus ja pienten lasten hoiva eri kulttuureissa.
Teoksessa Alitolppa-Niitamo A., Fågel, S. & Säävälä, M. (toim.) (2013). Olemme
muuttaneet - ja kotoudumme. (s. 78-95). Helsinki: Väestöliitto.
Lammi-Taskula, J. & Karvonen, S. (toim.) (2014). Lapsiperheiden hyvinvointi 2014. Helsinki: Terveyden ja hyvinvoinnin laitos.
Lammi-Taskula, J. & Salmi, M. (2004). Aikaa työlle, aikaa perheelle. Teoksessa Salmi, M.
& Lammi-Taskula, J. (toim.) (2004). Puhelin, mummo vai joustava työaika? Työn ja
perheen yhdistämisen arkea. (s. 30-39). Helsinki: Stakes.
Lammi-Taskula, J. & Salmi, M. (2008). Huoli jaksamisesta vanhempana. Teoksessa Moisio,
P., Karvonen, S.,Simpura, J. & Heikkilä, M. (toim.) (2008). Suomalaisten hyvinvointi 2008. (s. 38-60). Helsinki: Stakes.
Lammi-Taskula, J. & Salmi, M. (2010). Lapsiperheiden toimeentulo lamasta lamaan. Teoksessa Vaarama, M., Moisio, P. & Karvonen, S. (toim.) (2010). Suomalaisten hyvinvointi 2010. (s. 198-215). Helsinki: Terveyden ja hyvinvoinnin laitos.
Lastensuojelulaki 417/2007. Finlex. URL: https://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/2007/20070417. Viitattu 15.3.2015.
https://www.thl.fi/fi/web/lastensuojelun-kasikirja. Viitattu 8.2.2015.
Leinonen, J. (2004a). Families in struggle. Child mental health and family well-being in
Finland during the economic recession of the 1990s: The importance of parenting.
Leinonen, J. (2004b). Vanhemmuus lapsen kasvuympäristön osana. Psykologia 39 (3). (s.
176-195).
Leinonen, J., Solantaus, T. & Punamäki, R. (2003). Social support and the quality of parenting under economic pressure and work load in Finland: The role of family structure
and parental gender. Journal of Family Psychology 17. (s. 409–418).
Luster, T. & Okagaki, L. (toim.) (1993). Parenting. An ecological perspective. New Jersey:
child interaction. Teoksessa Mussen, P. H. & Hetherington E. M. Handbook of child
psychology: Vol. 4. Socialization, personality, and social development. Neljäs painos. (s. 1-101.)New York: Wiley.
Malinen. K. (2011). Parisuhde pikkulapsiperheessä. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Malinen, K., Sevón, E. & Kinnunen, U. (2006). Työssäkäyvien pienten lasten äitien ja isien
kokemukset vanhemmuudesta. Psykologia, 41 (5). (s. 345–360).
Marton, F. (1988). A research approach to investigating different understandings of reality.
Teoksessa Sherman, R. & Webb, R. (toim.) (1988). Qualitativeresearch in education.
Focus and methods. (s. 141-161). London: Falmer Press.
McBride, B.A., Schoppe, S.J., & Rane, T.R. (2002). Child characteristics, parenting stress,
and parental involvement: Fathers versus mothers. Journal of Marriage and Family
64. (s. 998-1011).
Metsämuuronen, J. (2008). Laadullisen tutkimuksen perusteet. Jyväskylä: Gummerus.
Metsäpelto, R-L. (2003). Individual differences in parenting: The five-factor model of personality as an explanatory framework. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Metsäpelto, R-L. & Pulkkinen, L. (2004). Vanhempien kasvatustyylit ja psykososiaalinen
toimintakyky. Psykologia 39 (3). (s. 212-222).
Moring, A. (2013). Oudot perheet: Normeja ja ihanteita 2000-luvun Suomessa. Helsinki:
Mykkänen, J. (2010). Isäksi tulon tarinat, tunteet ja toimijuus. Becoming a father - types of
narrative, emotions and agency. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Männikkö, M. (2011). Kaksi erilaista vertaistukiryhmää- vuorovaikutusrakenteiden vertailu.
Sosiaalilääketieteellinen aikakauslehti 48. (s. 218–231).
Niikko, A. (2003). Fenomenografia kasvatustieteellisessä tutkimuksessa. Joensuu: Joensuun
Nylund. M. (2005). Vertaisryhmät kokemuksen ja tiedon jäsentäjinä. Teoksessa Nylund, M.
& Yeung, A. (toim.) (2005). Vapaaehtoistoiminta. Anti, arvot ja osallisuus. (s. 195213). Tampere: Vastapaino.
Nätkin, R. (2003). Moninaiset perhemuodot ja lapsen hyvä. Teoksessa Forsberg, H. & Nätkin, R. (toim.) (2003). Perhe murroksessa. Kriittisen perhetutkimuksen jäljillä. (s. 1638). Helsinki: Gaudeamus.
Oksi-Walter, P. (2009). Syleilen ulkomaalaista. Teoksessa Oksi-Walter, P., Roos, J. & Viertola-Cavalli, R. (2009). Monikulttuurinen perhe. (s. 67-127). Helsinki: Arkki.
Paajanen, P. (2007). Perhebarometri 2007. Mikä on minun perheeni? – Suomalaisten käsityksiä perheestä vuosilta 2007 ja 1997. Helsinki: Väestöliitto.
Peltola, M. (2014). Kunnollisia perheitä. Maahanmuutto, sukupolvet ja yhteiskunnallinen
asema. Helsinki: Nuorisotutkimusverkosto/Nuorisotutkimusseura.
Perheet 2013. Suomen virallinen tilasto. Vuosikatsaus 2013. Helsinki: Tilastokeskus. URL:
http://tilastokeskus.fi/til/perh/2013/02/perh_2013_02_2014-11-21_tie_001_fi.html.
Viitattu 22.3.2015..
Perheet 2014. Suomen virallinen tilasto. Helsinki: Tilastokeskus. URL: http://tilastokeskus.fi/til/perh/2014/perh_2014_2015-05-28_tie_001_fi.html. Viitattu 7.6.2015.
Perälä, M.-L., Salonen, A., Halme, N. & Nykänen, S. (2011). Miten lasten ja perheiden palvelut vastaavat tarpeita? Vanhempien näkökulma. Helsinki: Terveyden ja hyvinvoinnin laitos.
Piensoho, T. (2006). Perheestä voimaa työhön – työstä voimaa kotiin. Työssäkäyvien kokemuksia työn ja perheen tasapainosta. Helsinki: Helsingin yliopisto, koulutus- ja kehittämiskeskus Palmenia, Vantaa.
Pihlaja, P. & Viitala, R. (2004). Erityiskasvatus varhaislapsuudessa. Helsinki: WSOY.
Poikolainen, J. (2002). Kasvatustietoisuuden ulottuvuuksia. Vanhempien käsityksiä kasvatuksesta ja vanhemmuudesta. Helsinki: Helsingin yliopisto.
Pulkkinen, L. (2002). Koti, koulu ja yksityinen elämänpiiri hyvän elämän ankkureina. Teoksessa Rönkä, A. & Kinnunen, U. (toim.) (2002). Perhe ja vanhemmuus. Suomalainen perhe-elämä ja sen tukeminen. (s. 14-29). Jyväskylä: PS-kustannus.
Pulkkinen, L. (1977). Kotikasvatuksen psykologia. Jyväskylä: Gummerus.
Pulkkinen, L. (1994). Millaista lastenkasvatusta nykytutkimus suosittelee? Teoksessa
Virkki, J. (toim.) (1994). Ydinperheestä yksilöllistyviin perheisiin. (s. 26-45). Helsinki: Wsoy.
Ritala-Koskinen, A. (2003). (Uus)perhe lapsen silmin. Teoksessa Forsberg, H. & Nätkin, R.
(toim.) (2003). Perhe murroksessa. Kriittisen perhetutkimuksen jäljillä. (s. 121-139).
Schmitt, F. & Piha, J. (2008). Vanhemmuudesta – vanhempana oleminen ja vanhempana
toimiminen. Perheterapia 24 (2). (s. 6-14).
Sevón, E. (2009). Maternal Responsibility and Changing Relationality at the Beginning of
Motherhood. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Solantaus, T. (2010). Lama ja nuoret: Vaikutuksia ja kokemuksia. Terveyden ja hyvinvoinnin laitos. URL: http://statsradetskansli.fi/ajankohtaista/tapahtumat/2010/nuorisoseminaari/pdf/esitykset/Tytti_Solantaus_20012010.pdf. Viitattu 8.4.2015.
Sosiaalihuoltolaki 1301/2014. Finlex. URL: http://www.finlex.fi/fi/laki/alkup/2014/20141301. Viitattu 15.3.2015.
Sosiaali- ja terveysministeriö. (2004). Lastenneuvola lapsiperheiden tukena. Opas työntekijöille. Sosiaali- ja terveysministeriön oppaita 14. Helsinki.
Stakes. (2005). Varhaiskasvatussuunnitelman perusteet. Saarijärvi: Gummerus.
Sutinen, P. (2005). Vanhempana ja aikuisena uusperheessä. Helsinki: Helsingin yliopisto.
Terveydenhuoltolaki 1326/2010. Finlex. URL:
https://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/2010/20101326. Viitattu 15.3.2015.
Thomas A. & Chess S. (1977). Temperament and development. New York: Brunner/ Mazel.
Tiilikka. A. (2005). Äitien kasvatuskäsityksiä ja arviointeja hyvästä päiväkotikasvatuksesta.
Tonttila, T. (2006). Vammaisen lapsen äidin vanhemmuuden kokemus sekä lähiympäristön
ja kasvatuskumppanuuden merkitys. Helsinki: Helsingin yliopisto.
Tuovinen, P. (2014). Isien ja tyttärien kertomuksia yksinhuoltajaperheestä. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Uljens, M. (1989). Fenomenografi. Forskning om uppfattningar. Lund: Studentlitteratur.
Valkonen, L. (2006). Millainen on hyvä äiti tai isä? Viides- ja kuudesluokkalaisten lasten
vanhemmuuskäsitykset. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Varhaiskasvatuslaki 36/1973. Finlex. URL: https://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/1973/19730036. Viitattu 15.3.2015.
Viljamaa, M-L. (2003). Neuvola tänään ja huomenna. Vanhemmuuden tukeminen, perhekeskeisyys ja vertaistuki. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Värri, V-M. (2000a). Hyvä kasvatus – kasvatus hyvään. 3. korjattu painos. Tampere: Tampere University Press.
Värri, V-M. (2000b). Maailma muuttuu, mutta kasvatusvastuu pysyy – auttamisvastuu kasvatussuhteiden perustana. Kasvatus 31 (2). (s. 130-141).
Väänänen, R. (2013). Perheen rakenteen, dynamiikan ja arvojen merkitys lapsen psyykkiselle hyvinvoinnille. Kuopio: University of Eastern Finland.
Waldén, A. (2006). Muurinsärkijät - Tutkimus neurologisesti sairaan tai vammaisen lapsen
perheen selviytymisen tukemisesta. "Breaking Down Walls" - a Study on the Coping
Support Received by Families of Neurologically Sick or Disabled Children. Kuopio:
Kerro hiukan itsestäsi ja perheestäsi.
Minkä ikäinen olet, oletko kouluttautunut johonkin ammattiin, oletko työssä
vai kotona?
Kerro hiukan omasta lapsuudestasi.
Ajatteletko oman lapsuutesi vaikuttavan vanhemmuuteesi?
Milloin ensimmäinen lapsesi syntyi?
Millaisia kokemuksia sinulla on ensimmäisen lapsesi syntymästä ja vanhemmaksi tulemisesta?
Miten määrittelisit vanhemmuuden?
Millainen olet itse luonteeltasi?
Miten se näkyy tavassasi olla vanhempi?
Millaisia ajatuksia sinulla on kasvatuksesta?
Miten kuvailisit itseäsi vanhempana?
Mitkä asiat ovat mielestäsi tärkeitä kasvatuksessa ja vanhemmuudessa?
Millaiset asiat saavat sinut tuntemaan onnistumisia vanhemmuudessasi?
Millaiset asiat saavat sinut tuntemaan epäonnistumista vanhemmuudessasi?
Koetko stressiä?
Vaikuttaako se vanhemmuuteesi?
Miten puolisosi osallistuu lasten kasvatukseen?
Miten roolit jakautuvat perheessänne vanhempien kesken?
Millä tavalla arkiset asiat sujuvat?
Vaikuttaako parisuhteenne mielestäsi vanhemmuuteesi?
Mistä saat tukea vanhemmuuteesi?
Onko sinulla samassa elämäntilanteessa olevia ystäviä?
Käytättekö päivähoitopalveluita tai muuta yhteiskunnan tarjoamaa tukea vanhemmuuteen?
Miten yhteiskunta mielestäsi tukee vanhemmuutta?
Kerro hieman lapsistasi.
Millaisia he ovat luonteeltaan, iältään, sukupuoli (erityisominaisuudet)?
Oletko samanlainen vanhempi suhteessa kaikkiin lapsiisi?
Opiskeletko tai oletko työssä?
Miten se näkyy vanhemmuudessasi?
Mitä ajattelet työstä vanhemmuuden kannalta?
Mietitkö kotiasioita töissä tai työasioita kotona?
Millaisia haasteita vanhemmuudessa mielestäsi on omalla kohdallasi?
Millaisia mahdollisuuksia vanhemmuudessa on mielestäsi omalla kohdallasi?
Mitä yleisesti ajattelet kasvatuksesta tai vanhemmuudesta?
Mitä muita asioita liität vanhemmuuteen?
Erilaisten perheiden käsityksiä (nyky)vanhemmuudesta
Oma ikä, ammatti, koulutus
Lapsen/lasten iät
Roolit perheessä
Oma lapsuus ja lapsuuden perhe
Sosiaaliset suhteet ja tukiverkosto
Työssä, opiskelemassa, työtön, kotona?
Luonteenpiirteet – vanhemmuus
Lapsen ikä ja sukupuoli
Kuvauksia omasta vanhemmuudesta
Tärkeät asiat kasvatuksessa
Lapsen temperamentti ja
erityisominaisuu-
Haasteet ja mahdollisuudet vanhemmuudessa
Yleisiä ajatuksia kasvatuksesta/vanhemmuudesta
LIITE 3. Saatekirje vanhemmille
Olen Laura Kaattari, lastentarhanopettaja ja kasvatustieteen opiskelija. Olen valmistunut lastentarhanopettajaksi Oulun yliopistosta vuonna 2008, ja nyt jatkan maisteriopintojani. Tavoitteeni on valmistua kasvatustieteen maisteriksi viimeistään keväällä
Maisteriopintoihin kuuluvassa pro gradu-tutkielmassani tutkin vanhempien kokemuksia vanhemmuudesta. Kerään tutkimuksen aineiston haastattelemalla alle kouluikäisten lasten vanhempia, ja nyt pyytäisinkin Teitä osallistumaan haastatteluun. Haastattelukysymykset liittyvät vanhemmuuteen, omiin kokemuksiinne vanhemmuudesta ja
lapsiperheen arjesta.
Haastattelut toteutetaan kevään 2013 aikana. Haastattelu kestää noin 1-2 tuntia. Kerätty aineisto käsitellään luottamuksellisesti, henkilöllisyytenne ja asuinpaikkakuntanne eivät missään vaiheessa tutkimusta tule esiin. Jos suostutte osallistumaan tutkimukseen, pyydän Teitä täyttämään alla olevat tiedot, ja palauttamaan ne päiväkodin
henkilökunnalle. Olen sitten puhelimitse teihin yhteydessä sopiakseni haastatteluajan
ja -paikan.
Annan mielelläni lisätietoa tutkimuksesta 
Ystävällisin terveisin, Laura Kaattari
p. 040-7289348
Leikkaa tästä - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - Nimi:
Puhelinnumero: _____________________________
Kellonaika, jolloin teidät tavoittaa parhaiten _____________
Tutkimukseen osallistuu ____ toinen vanhemmista
____ molemmat vanhemmat
Outi Abrahamsson 23.10.2014.pdf - Linkki
YHDESSÄ MUTTA ERIKSEEN - Vaasan ensi
Tukea tuoreille vanhemmille - Mannerheimin Lastensuojeluliiton
Luottamus - Vanhemmuuden palikat
ERILAINEN VANHEMMUUS - ADHD
onko hengelliselle vanhemmuudelle tilaa seurakunnassa?
Neuvokeskuksesta tukea erotilanteessa koko
TUSKIN MÄ NYT IHAN PÄIN MÄNTYÄKÄÄN OON VOINUT TEHDÄ
Avaa ja lataa pdf tästä
PERHENEUVOLAN RYHMÄT - Jyväskylän kaupunki