text:
Clt310ipr Tekijänoikeudet: 2. Tekijänoikeus
2. luento: Tekijänoikeus ja lähioikeudet
Tekijänoikeuden historia
Tekijänoikeuden juuret ovat 1600-luvun Englannin kirjapainoprivilegeissä. Sieltä on peräisin myös oikeuden englanninkielinen nimi, copyright. Suomeen tekijänoikeus tuli vuoden 1829 painoasetuksella, jolla kirjailijat ja kirjojen kääntäjät saivat yksinoikeuden teoksiinsa eliniäkseen + 25 vuodeksi.
Laajemman merkityksensä ja lähemmin nykyisen muotonsa tekijänoikeus sai kuitenkin vasta lähestyttäessä vuosisadan vaihdetta. Tähän vaikutti etenkin vuodelta 1886 oleva Bernin yleissopimus, jonka ansiosta tekijänoikeuden sisältö muuttui sopimukseen liittyneissä valtioissa yhtenäisemmäksi. Samalla oikeus muuttui myös kansainväliseksi: sopimukseen liittyneiden valtioiden oli tarjottava muiden sopimusvaltioiden tekijöiden teoksille (vähintään) samat oikeudet kuin omien kansalaistenkin teoksille. Suomen osallisuus Bernin sopimuksessa on ollut voimassa vuodesta 1928.
Aivan kaikki valtiot eivät kuitenkaan halunneet liittyä Bernin sopimukseen, näistä merkittävimpinä USA ja Neuvostoliitto. Niinpä vuonna 1952 syntyi tekijänoikeuden maailmansopimus, joka tarjosi vaatimattomamman ja lyhytaikaisemman suojan muotovaatimuksia vastaan. Tähän USA liittyi alusta alkaen, ja lopulta Neuvostoliittokin vuonna 1973. Bernin sopimukseenkin USA liittyi vihdoin vuonna 1988, samoin Neuvostoliiton perilliset 1990-luvun kuluessa. Tämän vuoksi maailmansopimus onkin nykyään merkitykseltään varsin vähäinen. Osa maailman valtioista ei toki vieläkään kuulu kumpaankaan sopimukseen, esimerkkinä vaikkapa Iran ja Irak. (Bernin sopimukseen liittyneet valtiot.)
Tekijänoikeus suojaa kirjallisia ja taiteellisia teoksia. Kirjallisilla teoksilla tarkoitetaan kaikkia sana- tai merkkimuodossa ilmaistuja teoksia, tyyppiesimerkkinä kirja tai artikkeli, mutta esimerkiksi myös tietokoneohjelmat ja kartat luetaan kirjallisiin teoksiin. Kirjallisen teoksen ei välttämättä tarvitse olla kirjoitettu mihinkään, myös ainoastaan esitettynä olemassaoleva runo tai näytelmä on kirjallinen teos. Taiteellisia teoksia taas ovat esim. maalaukset, veistokset, valokuvat, sävellykset ja rakennukset. "Taiteellinen" ei tässä ole kvalitatiivinen vaatimus, huonokin taide on siis (ainakin tekijänoikeudellisessa mielessä) taidetta. Tekijänoikeuslain määräykset ovat osittain yhteisiä kaikille teoksille, osa taas koskee vain jotain määrättyä teoslajia.
Tekijänoikeus suojaa nimenomaan konkreettisen ilmenemismuodon saanutta teosta, ei sen taustalla olevaa ideaa tai keksintöä. Esimerkiksi West Side Story ei siis loukkaa William Shakespearen oikeutta Romeoon ja Juliaan tai Microsoft Word WordStar Corporationin (tai jonkun vielä vanhemman tekstinkäsittelyohjelman valmistajan) oikeuksia. Toisaalta tekijänoikeuden kohde ei varsinaisesti myöskään ole se fyysinen esine, jossa teos ilmenee (teoskappale), vaikka se tavallaan usein onkin erottamaton osa sitä, vaan tekijänoikeus on oma aineeton (immateriaalinen) olionsa.
Teoksellisuuden vaatimuksista käytännössä käytetään yleensä termiä "teoskynnys" (tai "teostaso"). Vain teoskynnyksen ylittävä luomus on tekijänoikeussuojaa nauttiva teos. Teoskynnyksen kannalta oleelliset teoksen kriteerit ovat omaperäisyys ja itsenäisyys. Teoksen pitää siis olla tekijänsä oman, luovan työn tulos. Itsenäisyysvaatimus tarkoittaa, ettei teos saa olla orjallinen kopio aiemmasta teoksesta. Toisaalta kaksi täysin identtistäkin teosta voivat kumpikin nauttia tekijänoikeussuojaa, mikäli voidaan osoittaa, että molemmat ovat syntyneet itsenäisesti.
Teostason vaatimus ei varsinaisesti ole määrällinen, ei (varsinkaan kirjallisen) teoksen tai luovan työn määrän suhteen. Teos ei kuitenkaan saa olla triviaali: jos on todennäköistä, että joku muukin tekisi tietynlaisesta luomuksesta hyvinkin samankaltaisen, kyseessä ei ole teos. Etenkin tämä vaatimus vaikuttaa teoksiin, joiden pääasiallinen ja varsinainen käyttötarkoitus ei liity teoksen taiteelliseen arvoon, erityisesti teollisen muotoilun ja taideteollisuuden tuotteisiin sekä arkkitehtuuriin.
Teostason vaatimukset vaihtelevatkin teoslajista toiseen. Kirjallisten teosten osalta taso ei ole kovin korkea, sen alle jäävät lähinnä vain yksinkertaiset (ja yleensä lyhyet), pääosin selostavat artikkelit, kirjeet ja vaikkapa nyyssiartikkelit. Toisaalta hyvinkin lyhyt yksittäinen runo voi olla oma teoksensa.
Tekijänoikeuden, sen enempää kuin jäljempänä käsiteltävien lähioikeuksien, syntyyn ei Suomessa vaadita mitään muotovaatimuksia, vaan teoskynnyksen (tai muiden vastaavien kriteereiden) ylittäminen riittää. Toisin on tilanne esim. USA:ssa, jossa maan omilta kansalaisilta vaaditaan teosten rekisteröintiä suojan saamiseksi.
Tekijänoikeuden symbolina käytetään tuttua ©-merkkiä. Se on peräisin tekijänoikeuden maailmansopimuksesta, jossa merkin käyttö yhdessä oikeudenhaltijan nimen ja ensimmäisen julkaisuvuoden kanssa (tässä nimenomaisessa järjestyksessä!) on ehtona sopimuksen mukaisen kansainvälisen tekijänoikeuden syntymiselle. Maailmansopimuksen käytännön merkityksen vähennyttyä ei tälläkään toki enää ole samaa arvoa kuin aiemmin, mutta aivan turha se ei vieläkään ole. Ensinnäkin se osoittaa, että kyseessä on ainakin tekijänsä mielestä tekijänoikeuden suojaama teos. Tällä voi joissain maissa olla jopa vaikutusta tekijänoikeuden loukkauksista maksettaviin vahingonkorvauksiin. Toiseksi siitä on käytännöllisesti nähtävissä, kenen puoleen kannattaa kääntyä lupaa kysyäkseen, mikäli haluaa käyttää teosta, sekä suojan ajallisen keston kannalta mahdollisesti relevantti ajankohta.
Jälkiperäisteokset
Teos (jälkiperäisteos) voi myös syntyä toista teosta (alkuperäisteosta) muokkaamalla tai useita yhdistelemällä. Tällaisia ovat esimerkiksi käännökset, antologiat, kokoelmat ja teoslajista toiseen muutetut teokset, kuten vaikkapa filmatisoitu näytelmä (joka samalla ääniraidallaan sisältää yleensä myös musiikkiteoksia), valokuvattu maalaus tai laulettu rakennus.
Jälkiperäisteoksen tekijällä on (lukuunottamatta teoskynnyksen alle jääviä tapauksia, kuten jonkin kirjailijan kootut teokset ilman erityisempää omaa luovaa panosta tehnyttä) tekijänoikeus omaan osaansa teoksesta. Oikeus on kuitenkin johdettu alkuperäisteoksen tekijänoikeudesta ja sen käyttäminen vaatii siis tämän oikeuden haltijan luvan.
Lait, viranomaisen päätökset ja vastaavat ovat tekijänoikeudesta vapaita (TekijäL 9 §), näihin sisältyviä itsenäisiä teoksia lukuunottamatta. Lait ja muut viranomaistekstit ovatkin erinomainen ja tekijänoikeudelliselta kannalta ongelmaton, joskin toki tyylillisesti hiukan yksipuolinen korpustekstien lähde. Toisaalta lakitekstikin voi olla toimitettuna (kuten Suomen Laki -kirjoissa tai Finlexin ajantasaisen lainsäädännön tietokannassa) olla tekijänoikeuden tai vähintäänkin tietokantasuojan piirissä. Muista kuin kotimaisista kielistä kiinnostuneiden kannattaa lisäksi huomioida, ettei tämä sääntö päde aivan kaikkiin maihin, vaan tekijänoikeus saattaa kuulua esimerkiksi valtiolle (UK:ssa Crown copyright).
Tekijänoikeudesta vapaita ovat tietysti myös teokset, joiden suoja-aika on päättynyt, sekä teoskynnyksen alle jäävät luomukset.
(Vapaita(TM) tietokoneohjelmia käsitellään erikseen 5. luennolla.)
Tekijänoikeus kuuluu lähtökohtaisesti tekijälle. Tekijän on oltava ihminen. Esimerkiksi eläinten luomat maalaukset eivät siis ole tekijänoikeuden suojaamia. Useamman henkilön yhteistyönä syntyneen teoksen (yhteisteoksen) oikeudet kuuluvat heille yhteisesti, ellei kunkin tekijän oma panos ole selvästi erotettavissa (yhdistetty teos).
Myös työsuhteessa luodun teoksen tekijänoikeudet kuuluvat lähtökohtaisesti tekijälle. Tästä erikseen laissa mainittuna poikkeuksena ovat tietokoneohjelmat, joiden tekijänoikeus kuuluu työnantajalle. Myös muiden teosten osalta oletetaan yleisten työoikeudellisten periaatteiden perusteella, että työnantaja saa itselleen teoksen tarkoituksenmukaisen käytön vaatimat oikeudet (ei kuitenkaan yksinoikeutta) oikeuksien jäädessä muutoin työntekijälle. Työntekijä ei kuitenkaan saa käyttää näitä työnantajansa suhteen illojaalilla tavalla. Käytännössä järkevintä on sopia erikseen työsuhteessa syntyvien teosten oikeuksista.
Oma ongelmansa oikeuden haltijan määräytymisessä ovat tietokoneella tehdyt teokset. Tällöin tekijänoikeus kuuluu sille, jonka luovan panoksen osuus valmiissa teoksessa on suurin. Riippuu täysin tilanteesta ja ohjelman lajista, onko tämä henkilö ohjelman luoja, sen käyttäjä vai ohjelman syötteen laatija (jos eri kuin käyttäjä). Tekstinkäsittelyohjelmalla kirjoitetun kirjan tekijänoikeus taas varsin ilmeisesti sen kirjoittajalle, yhdellä tai muutamalla painalluksella syntyvän vaikkapa kuvateoksen tekijänoikeus taas kuuluu ohjelman tekijälle. (Tosin esimerkiksi fraKtaalikuvat eivät ylitä teoskynnystä eivätkä niiden oikeudet siis kuulu kenellekään, toisin kuin ohjelman, jolla ne on luotu.)
Tekijänoikeussuojan vaikutukset ja laajuus
Tekijänoikeudet jaetaan taloudellisiin ja moraalisiin oikeuksiin. Näistä taloudelliset oikeudet ovat käytännössä (yllättäen etenkin taloudellisesti) huomattavasti moraalisia oikeuksia tärkeämmät, ja yleensä tekijänoikeuksien loukkaamisessa on kyse juuri taloudellisten oikeuksien loukkaamisesta.
Seuraavassa on eri oikeudet lueteltu tarkemmin lajiteltuina. Luettelo on tyhjentävä, mitään muita oikeuksia ei tekijänoikeuteen siis sisälly.
Taloudellisia oikeuksia ovat oikeus saattaa teos yleisön saataville ja oikeus valmistaa teoksesta kappaleita sekä kuvataiteen teoksista perittävä jälleenmyyntikorvaus. Taloudelliset oikeudet koskevat sekä teosta sellaisenaan että siitä muihin taidelajeihin tehtyjä muunnelmia.
Oikeus saattaa teos yleisön saataville käsittää oikeudet teoksen levittämiseen yleisölle, julkiseen esittämiseen ja julkiseen näyttämiseen.
Levittämisoikeudella tekijä voi kontrolloida teoksen pääsyä alunalkaen yleisön saataville. Sen turvin tekijä voi estää teoksesta luvattomasti (tai yksityiseen käyttöön) valmistettujen kappaleiden tai julkistamattoman teoksen kappaleiden leviämisen edelleen.
Julkinen esittäminen tulee kyseeseen etenkin elokuva-, musiikki- ja näytelmäteosten osalta. Kyse on nimenomaan julkisesta esittämisestä, pienehkössä perhe- tai ystäväpiirissä tai pienessä suljetussa (ja muuhun kuin teoksen/teosten julkiseen esittämiseen perustuvassa) yhteisössä tapahtuva esittäminen ei ole julkista. Sen sijaan maksun periminen esityksestä ei ole tämän kannalta oleellista. Niin ikään julkista esittämistä on usein myös esittäminen elinkeinotoiminnassa, vaikkei teosten esittäminen olisikaan toiminnalle mitenkään erityisen oleellista (kuten työpaikoilla soitettava taustamusiikki).
Tyyppiesimerkkinä julkisesta näyttämisestä on taidenäyttelyssä nähtävillä oleva taideteos. Samoin julkisena näyttämisenä voisi tulla kyseeseen myös vaikkapa tietokoneohjelman julkinen demonstrointi, mutta ihmeempää käytännön merkitystä tällä ei alalla ole. Lisäksi tietokoneohjelman demonstrointi jäänee tekijänoikeuslain muuttuessa suojan ulkopuolelle, sillä sitä ehdotetaan rajoitettavaksi koskemaan vain teoskappaleiden näyttämistä. Suoja koskee vain julkaisemattomia teoksia.
Oikeus valmistaa teoksesta kappaleita tarkoittaa siis oikeutta teoksen kopiointiin. Sekä koko teoksen että sen (pienenkin) osan toistaminen kuuluu tämän oikeuden piiriin. Erityisesti tämän oikeuden kohdalla on kuitenkin huomioitava myöhemmin lueteltavat tekijänoikeuden rajoitukset.
Tekijän moraalisiin oikeuksiin lasketaan isyys-, respekti-, luoksepääsy- ja katumisoikeudet. Myös tekijän ja teoksen nimen suoja sekä signeeraussuoja ovat sisällöltään lähellä moraalisia oikeuksia, vaikkei niitä yleensä esitetäkään niihin kuuluviksi.
Isyysoikeus tarkoittaa tekijän oikeutta saada nimensä mainituksi teoksen yhteydessä "sillä tavoin kuin hyvä tapa vaatii". Käytännössä tämä viimeinen tarkoittaa, että isyysoikeus toteutuu hyvinkin eri tavoilla erilaisten teoslajien kohdalla. Esimerkiksi tietokoneohjelmissa ei yksittäisiä tekijöitä juuri ole tapana mainita.
Respektioikeus taas tarkoittaa sitä, ettei teosta saa muuttaa tekijän arvoa ja teoksen omalaatuisuutta loukkaavalla tavalla. Mahdollisia esimerkkejä tällaisista muutoksista ovat vaikkapa romaanin lyhentely, vaatteiden päällemaalaaminen alastonmaalaukselle tai laajakangaselokuvan rajaaminen televisioruutuun sopivaksi. Toisaalta respektioikeus ei estä esim. teoksen parodiointia.
Luoksepääsyoikeus antaa kuvataiteen teoksen tekijälle oikeuden päästä toiselle luovuttamansa teoksensa luo "mikäli tästä ei aiheudu kohtuutonta haittaa" (TekijäL 52a §). Yleensä tällöin on kyse maalauksen valokuvaamisesta.
Katumisoikeus antaa tekijälle oikeuden estää julkaisemattoman teoksen julkaiseminen tai saada teoksen uusintapainoksiin muutoksia, silloin kun nämä johtuvat merkittävistä muutoksista esim. tekijän vakaumuksessa tai muissa olosuhteissa.
Toisin kuin taloudellisista oikeuksista, moraalisista oikeuksistaan voi tekijä luopua sitovasti vain, kun tästä sovitaan riittävän selvästi rajoitetulla tavalla. Moraalisista oikeuksista luopuminen esimerkiksi kokonaan ei siis sido tekijää. Moraalisten oikeuksien kestoaikaa ei myöskään ole tarkemmin määritelty, tekijän kuoltua ne siirtyvät tekijän perillisille. Ainakin respektioikeuden suoja voi erityisen merkittävien teosten kohdalla jatkua vuosisatojakin, tarvittaessa perikunnasta riippumattakin (ns. klassikkosuoja, TekijäL 53 §).
Tekijän ja teoksen nimen suoja suojaavat tunnettuja nimiä harhaanjohtavalta jäljittelyltä (TekijäL 51 §). Omaa teostaan ei siis saa julkaista käyttämällä tunnetun tekijän nimeä salanimenään, koska tämä olisi omiaan antamaan sen vaikutelman, että kyseessä on jonkin muun tekijän teos kuin mikä se todellisuudessa on. Oikeaa nimeään saa tekijä toki käyttää joka tapauksessa, vaikka se olisikin esim. Aleksis Kivi tai Tove Jansson. Vastaavasti siis myös teosten nimet nauttivat samanlaista suojaa. Kovin triviaalit nimet, jotka eivät ole omiaan yksilöimään jotain tiettyä kirjaa, jäävät suojan ulkopuolelle, kuten vaikkapa Keittokirja-niminen keittokirja.
Signeeraussuoja (TekijäL 52 §) antaa tekijälle oikeuden määrätä nimensä tai nimimerkkinsä käytöstä taideteoksen ja sen jäljennöksissä. Jäljennösten pitää lisäksi erottua selvästi alkuperäisistä.
Tekijänoikeus on (klassikkosuojaa lukuunottamatta) ajallisesti rajoitettu. Suoja-aika alkaa teoksen luomisesta ja jatkuu tekijän eliniän sekä 70 kalenterivuotta tekijän kuoleman jälkeen. (Vuoden 2005 alusta vapautuivat siis vuonna 1934 kuolleiden tekijöiden teokset.)
Yhteisteoksen suoja-aika lasketaan tekijöistä viimeksi kuolleen kuolinvuodesta (yhdistetyillä teoksilla taas kunkin tekijän osuudelle erikseen). Elokuvateosten osalta tämä tekijäjoukko on kuitenkin rajoitettu seuraaviin: pääohjaaja, käsikirjoittaja, dialogin kirjoittaja ja alkuperäismusiikin säveltäjä.
Tuntemattoman tekijän teoksen suoja-aika taas on 70 vuotta teoksen julkaisuvuodesta, julkaisemattomien teosten osalta luomisvuodesta. (Mikäli tekijän henkilöllisyys käy myöhemmin ilmi, suoja-aika lasketaan tämän jälkeen kuolinvuoden mukaan.)
Varsinaisena suoja-aikana julkaisemattoman teoksen ensijulkaisijalla on oma suojansa, jonka kesto on 25 vuotta.
Tekijänoikeuden siirtäminen
Tekijä ei itse useinkaan vastaa tekijänoikeutensa kaupallisesta hyödyntämisestä, vaan oikeudet siirretään tätä varten sopimuksella jollekin toiselle taholle, kuten kirjojen tapauksessa kustantajalle. Oikeuden luovutus voi olla esimerkiksi kestoltaan tai muulta sisällöltään tarkemmin määritelty, vaikkapa kirjan espanjankielisen käännöksen julkaisuoikeus Euroopassa viiden vuoden ajan, tai toisaalta taloudellisilla oikeuksilla jopa pysyvä ja täydellinen.
Tekijän kuoltua tekijänoikeudet, tai taloudellisista oikeuksista se, mitä niistä tekijällä itsellään siinä vaiheessa vielä on jäljellä, siirtyvät tekijän perillisille (eli käytännössä yleensä lapsille, tekijänoikeudet voi toki myös testamentata määrätylle henkilölle).
Useilla aloilla on tapana käyttää vakiosopimuksia (tai muuten vakiintuneita ehtoja) tekijänoikeuden luovutuksessa, esimerkkeinä kustannussopimukset, tietokoneohjelmien lisenssisopimukset/-ehdot ja tietotekniikka-alan IT2000-sopimusehdot. (Tietokoneohjelmiin liittyviä sopimuksia käsitellään lähemmin 5. luennolla.) Alalla käytettäviin tavallisiin sopimuksiin kannattaa joka tapauksessa tutustua, sillä ne antavat jonkinlaisen käsityksen vallitsevasta käytännöstä, joka saattaa päteä sellaisessakin sopimussuhteessa, jossa näitä ehtoja ei varsinaisesti ole otettu osaksi sopimusta. Lisäksi on syytä huomioida, että vakioehtoja ei tulkita aivan samalla tavalla kuin tavallisia, kutakin sopimusta varten erikseen sovittuja ehtoja, vaan "yllättävät" vakioehdot voidaan jättää huomiotta.
Muiden kuin tekijänoikeuden haltijan oikeuksia tekijänoikeuden suojaamien teosten käyttöön on tapana käsitellä tekijänoikeuden rajoituksina, ne ovat siis ikään kuin poikkeuksia tavallaan muutoin kaikenkattavasta yksinoikeudesta.
Tekijän oikeus teoskappaleeseen päättyy, kun kappale on tekijän suostumuksella myyty tai muuten luovutettu edelleen. Tällaisen teoskappaleen saa siis luovuttaa edelleen esim. myymällä, lahjoittamalla tai lainaamalla. Sen sijaan vuokraamisoikeutta tämä ei anna (pl. käyttötaide), ei myöskään oikeutta lainata elokuvateoksia tai tietokoneohjelmia yleisölle (siis perhe- tai ystäväpiirin ulkopuolelle).
Tekijänoikeuden sammuminen on toistaiseksi globaalia. Teoskappaleen, jonka tekijänoikeus on sammunut, saa siis myydä edelleen, olipa se kotoisin Tampereelta, Tukholmasta tai Tokiosta. Sen sijaan uusimman lakiesityksen mukaan tekijänoikeuden sammuminen muuttuisikin alueelliseksi, eli vain Euroopan talousalueella tekijän suostumuksella myytyjä teoskappaleita saisi levittää edelleen. Yksityishenkilön omaan käyttöönsä hankkiman teoskappaleen levittäminen olisi kuitenkin sallittua, joten mailmalta ostetun kirjan saa myydä jatkossakin vaikkapa divariin. (Uusin muutosesitys on taas muotoiltu siten, ettei divari kuitenkaan saa myydä sitä edelleen. Aiemmassa esityksessä olisi sallittu maahantuonti myös sellaisille teoksille, joita ei ole levitetty Euroopassa viiden vuoden kuluessa julkaisemisesta.)
Yksi poikkeus sammumiseen on kuvataiteen teosten jälleenmyyntikorvaus. Korvauksella on osaltaan haluttu turvata taiteilijoiden toimeentulo, onhan varsinkin aloittelevan taiteilijan taideteoksen myyntihinta ensimmäiselle ostajalle usein murto-osa sen myöhemmästä arvosta. Jälleenmyyntikorvaus on nykyisellään suuruudeltaan 5 % myyntihinnasta joka kerta kun teos jälleenmyydään ammattimaisesti ja oikeus siihen on voimassa tekijänoikeudellisen suoja-ajan. Oikeutta ei voi siirtää. Jälleenmyyntikorvauksen määrän ja tarkempien määräytymisperusteiden harmonisointia koskeva lakiesitys on parhaillaan vireillä (HE 111/2005).
Teoskappaleiden valmistaminen (kopiointi) yksityiseen käyttöön on tietyin ehdoin vähäisessä määrin sallittua. Tällaisia kopioita saa käyttää vain yksityiseen käyttöön, ei siis esimerkiksi luovuttaa yksityisen käytön piirin ulkopuolelle. (On jossain määrin epäselvää, saako tällaisen kopion kopioida edelleen, mikäli uuttakin kopiota käytetään vain yksityisesti.) Tämä oikeus ei koske tietokoneohjelmia eikä rakennusteoksia.
Yksityinen käyttö ei tarkoita aivan henkilökohtaista käyttöä, vaan myös käyttö henkilön lähipiirissä, siis lähinnä perhepiirissä ja pienehkön lähimpien ystävien piirin puitteissa, on yksityistä käyttöä. Toisaalta konkreettinen käyttö esim. elinkeinotoiminnassa tai julkiseen esittämiseen ei ole yksityistä, vaikka yksittäistä kopiota käyttäisikin vain yksi henkilö.
Yksityinen kopiointioikeus ei riipu alkuperäisen teoskappaleen omistusoikeudesta, vaikkapa kirjastosta tai kaverilta lainatun CD-levyn saa siis kopioida siinä missä omankin. Kopioinnin voi myös antaa ulkopuolisen (vieraan) tehtäväksi, poislukien musiikki, elokuvat, käyttötaide, veistokset ja taideteosten jäljentäminen "taiteellisin menetelmin" (eli ei-koneellisesti).
Määrällisesti oikeus on rajattu "muutama[a]n kappale[ese]en". Käytännössä tämän tarkempi merkitys riippuu kopioinnin laajuudesta: äänilevyn tai monisatasivuisen kirjan kokonaisuudessaan kopioinnin kohdalla "muutama" lähestyy asymptoottisesti yhtä, kirjan yhdestä sivusta/luvusta tai levyn yhdestä raidasta "muutama" on ymmärrettävä kirjaimellisemmin (noin 3 - 6 kpl).
Tekijä ei ole millään tavoin velvollinen edesauttamaan yksityistä kopiointia, vaan voi pyrkiä hankaloittamaan tätä parhaansa mukaan. Tehokkaiden teknisten kopiosuojausten tarkoituksellinen kiertäminen tullee lähitulevaisuudessa kielletyksi (tietoyhteiskuntadirektiivin 5 artikla 1 kohta), toistaiseksi se kuitenkin on sallittua. Lisäksi ainakin CD- ja DVD-levyjen kopiosuojausten tehokkuus on herättänyt runsaasti keskustelua.
Laillisen yksityisen kopioinnin tekijöille aiheuttaman taloudellisen menetyksen korvaamiseksi peritään eräistä tyhjistä tallennusvälineistä, kuten video- ja äänikaseteista ja tyhjistä CD-R-levyistä, ns. kasettimaksua (TekijäL 26a §). Maksun perii tallennusvälineiden valmistajalta tai maahantuojalta opetusministeriön hyväksymä tekijöitä edustava järjestö, tällä hetkellä Teosto ry. Lähinnä ammattikäyttöön tulevista talletusmedioista on maksettu kasettimaksu mahdollista saada palautuksena (TekijäL 26e §), tai tällainen käyttäjä voi saada Teostolta luvan ostaa nauhoja tai levyjä suoraan ilman kasettimaksua.
Tilapäinen kopiointi
Tekijän oikeus valmistaa teoksesta kappaleita pitää periaatteessa sisällään myös oikeuden hyvinkin tilapäisiin kopioihin, esimerkiksi tietokoneohjelmasta sen käyttämistä varten RAM-muistiin tehdyn kopion. Tällaiset tilapäiset kopiot eivät kuitenkaan kuulu yksinoikeuden piiriin. Edellytyksenä on, että se on välttämätön osa teoksen lailliseen käyttöön tai sen välittämiseen tietoverkossa liittyvää teknistä prosessia eikä kopioinnilla ole itsenäistä taloudellista merkitystä. (Viimeisen kohdan perusteella esimerkiksi internet-operaattoreiden proxy-palvelimet eivät olisi ainakaan tämän rajoituksen perusteella sallittuja. Ja vaikka olisivatkin, uusin muutosesitys rajaa tietokoneohjelmat ja tietokannat tilapäisen kopioinnin ulkopuolelle, mikä johtanee mielenkiintoisiin rajanvetoihin vaikkapa siitä, millainen WWW-sivu pitää laskea jo tietokoneohjelmaksi.)
Julkistetusta teoksesta saa ottaa lainauksia hyvän tavan mukaisesti ja tarkoituksen mukaisessa laajuudessa. Sitaattioikeuden tarkempi sisältö riippuu siis paljolti asiayhteydestä eikä kovin tarkkoja sääntöjä ole mahdollista antaa. (Esimerkiksi musiikkisitaateista puhuttaessa usein esiin tuleva "neljän tahdin sääntö" on pikemminkin folkloristiikan kuin oikeustieteen alaa. Se lienee lähtöisin Helsingin HO:n tuomiosta vuodelta 1969, jonka mukaan neljän tahdin "Rovaniemen markkinoilla" -lainaus riitti loukkaamaan kappaleen säveltäjän tekijänoikeutta.)
Joissain tapauksissa sitaattioikeus sallii teoksen lainaamisen kokonaisuudessaankin, vaikkapa maalauksesta otetun valokuvan tai kokonaisen runon käyttäminen sitä käsittelevän arvostelun tai muun artikkelin yhteydessä. Oleellista on, ettei sitaatti esiinny siteeraavassa teoksessa hallitsevassa asemassa, vaan pääasiallinen luova panos siteeraavaan teokseen tulee tämän tekijältä. Pelkistä sitaateista koostuvat teokset eivät siis sitaattioikeuden nojalla sallittuja, vaan ne ovat kokoelmateoksia, joihin tarvitaan kunkin teoksen tekijän lupa. (Poikkeuksena toki sata- tai tuhatmäärin lyhyitä sitaatteja lähes yhtä monelta tekijältä sisältävät mietelausekokoelmat ja vastaavat.)
Tietokoneohjelmia koskevat rajoitukset
(Tietokoneohjelmien ja immateriaalioikeuden suhteeseen perehdytään lähemmin 5. luennolla.)
Ohjelman käyttö ja muuttaminen
Tietokoneohjelman luvallinen käyttäjä saa valmistaa ohjelmasta sen käyttöön tarvittavat kappaleet (TekijäL 25j § 1). Ohjelmaa on myös tarpeen vaatiessa lupa korjata sen muuttamiseksi käyttötarkoitukseensa sopivaksi. Myös ohjelman virheiden (bugien) korjaaminen on oletusarvoisesti sallittua.
Tietokoneohjelman luvallisella käyttäjällä on oikeus ottaa ohjelmasta tarpeellinen määrä varmuuskopioita (TekijäL 25j § 2). Varmuuskopioinnin tarpeellisuus ei riipu ohjelman käyttötarkoituksesta (vaikka kirjallisuudessa on tällaistakin esitetty, pelin varmuuskopiointitarve olisi muka pienempi kuin jollain kiljoonien eurojen ohjelmistolla, vaikka tekniset (joskaan eivät taloudelliset) riskit ovat samat) vaan sen käyttötavasta. Varmuuskopiointi on siis sallittua silloin, kun ohjelman tavalla tai toisella tallennettu kappale välttämättä sijaitsee käyttäjällä myös silloin kun ohjelmaa ei käytetä. Vastaavasti esimerkiksi WWW-sivun mukana ladattavaa sovelmaa ei ole sivun lukijan tarpeen varmuuskopioida, koska se latautuu uudelleen sivua myöhemmin katsottaessa. (Jos sivu on lukukertojen välillä poistettu, huono tsägä.)
Varmuuskopiota saa käyttää vain varmuuskopiona, siis rikkoutuneen, poistetun tai kadonneen ohjelmatiedoston tai kokonaisen tallennusmedian (esim CD- tai kiintolevyn) korvaamiseen, tai alkuperäisen tallennusmedian asemesta tämän vahingoittumisriskin vähentämiseksi. Tietokoneohjelman varmuuskopiota ei siis saa antaa toiselle käytettäväksi, eikä varmuuskopioita myöskään saa käyttää, jos alkuperäinen ohjelma on luovutettu pois.
Varmuuskopiointioikeutta rajoittava sopimusehto on mitätön (TekijäL 25j § 5).
Tietokoneohjelman reverse engineering on on sallittua ohjelman luvalliselle käyttäjälle kahdellakin eri tavalla. Ensinnäkin ohjelmaa saa käyttää normaalisti sen ideoiden ja toimintaperiaatteiden selvittämiseksi (TekijäL 25j § 3).
Toiseksi ohjelman (objekti)koodia saa kopioida ja tutkia esim. disassemblerilla, jos se on tarpeen yhteensopivuuden aikaansaamiseksi tutkittavan ohjelman ja oman ohjelman välillä, tyypillisenä esimerkkinä ohjelmien käyttämät ei-julkiset tallennusformaatit. Tätä oikeutta ei kuitenkaan ole, mikäli yhteensopivuuden aikaansaamiseen vaadittavat tiedot ovat muutenkin helposti saatavilla. Tällä tavalla saatuja tietoja ei myöskään saa käyttää muihin tarkoituksiin, esimerkiksi oman ohjelman muuttamiseksi enemmän tutkittavan ohjelman kaltaiseksi.
Myöskään näitä reverse engineering -oikeuksia ei voi rajoittaa sopimuksella (TekijäL 25j § 5, 25k § 3).
Pakko- ja sopimuslisenssi
Eräille aloille, joilla käytetään runsaasti monien eri tekijöiden teoksia, on pidetty tarkoituksenmukaisena säätää järjestely, jonka mukaan näillä aloilla toimivat tahot voivat tehdä sopimuksen tietyntyyppisten teosten käytöstä suurta osaa suomalaisista kyseisen lajin teosten tekijöistä edustavan järjestön kanssa niin, että sopimus sitoo myös tekijöitä, jotka eivät kuulu tähän järjestöön ja joita järjestö ei siis edusta. Tällaisia järjestöjä ovat Teosto (säveltäjät, sanoittajat ym.), Gramex (nauhoitusten esittäjät ja tuottajat), Kuvasto (kuvataitelijat) ja Kopiosto (lähinnä kirjallisten alojen tekijä- ja kustantajajärjestöjen kattojärjestö).
Menettelyä kutsutaan sopimuslisenssiksi. Ankarampi versio samasta aiheesta on pakkolisenssi, jossa tällaista sopimusta ei edes vaadita, ainoastaan korvauksen maksaminen teoksen käytöstä.
Pakkolisenssi on voimassa seuraavissa tapauksissa:
vähintään viisi vuotta vanhoista teoksista otetuista otteista (tai kokonaisista kooltaan pienehköistä teoksista) koostuvat antologiat opetuskäyttöön(TekijäL 18 §)
korvaus teosten lainaamisesta yleisölle muualta kuin yleisistä ja tieteellisistä kirjastoista (TekijäL 19 § 4)
kansainväliset radio- ja televisioyhteislähetykset (TekijäL 25h §) ja kaapelitelevisiolähetykset (TekijäL 25i §), korvaus määrätyn järjestön (tällä hetkellä Kopiosto ry.) välityksellä
Sopimuslisenssi on voimassa seuraavissa tapauksissa:
valokopiointi määrätyin ehdoin (Kopiosto, aloittain vaihtelevat vakiosopimukset) (TekijäL 13 §)
radio- ja televisiolähetysten kopiointi opetus- ja tutkimustoimintaan (TekijäL 14 § 1)
teosten käyttäminen radio- ja televisiolähetyksissä (pl. näytelmät, elokuvat ja teokset, joilta tekijä on tämän erikseen kieltänyt) (TekijäL 25f §)
Jossain määrin sopimuslisenssiä muistuttavat myös eräät muilla aloilla voimassa olevat järjestelyt, joissa luvan teoksen käyttöön voi saada joltain em. järjestöltä siinä missä itse tekijältäkin (joissain tapauksissa jopa vain ko. järjestöltä). Tällöin ne kuitenkin koskevat vain järjestön edustamia tekijöitä (järjestön jäseniä tai sen kansainvälisiä yhteistyökumppaneita). Esimerkiksi musiikkiäänitteissä, joiden kohdalla tämä varmasti on kaikkein yleisintä, onkin yleensä tämän vuoksi kätevästi niiden järjestöjen logot tai nimet, joiden piiriin tekijät kuuluvat.
Muut, tämän kurssin kannalta periferisemmät tekijänoikeuden rajoitukset on lueteltu seuraavassa:
oppilaan tai opettajan esittämän teoksen tilapäinen nauhoittaminen opetustoimintaa varten (TekijäL 14 § 2)
kirjallisten ja taideteosten käyttö ylioppilaskirjoituksissa (TekijäL 14 § 3)
radio- ja televisiolähetysten nauhoittaminen (ajansiirto) sairaaloissa, vanhainkodeissa, vankiloissa ja muissa vastaavissa laitoksissa (TekijäL 15 §)
teosten kopiointi kirjastoissa (TekijäL 16 § 1, TekijäA 1--6 §) ja Suomen elokuva-arkistossa
pistekirjoitus- ja puhekirjat näkövammaisille (TekijäL 17 §)
ajankohtaisia tapahtumia käsittelevän kirjoituksen lainaus sanoma- tai aikakauslehdestä toiseen (24 §)
esitettävän laulun tai puheen sanat konserttiohjelmassa (TekijäL 24 §)
taideteoksen kuvan sisällyttäminen arvosteluun, tieteelliseen esitykseen tai ajankohtaisia tapahtumia käsittelevään lehtijuttuun (TekijäL 25 § 1), näyttelyluetteloon (TekijäL 25a § 1), varsinaisesti muuta aihetta esittävään valo- tai elokuvaan (TekijäL 25 § 2) tai teoksen sijaitessa julkisella paikalla (TekijäL 25a § 2)
rakennusten valokuvaaminen (TekijäL 25a § 3)
radion ja television ajankohtaisohjelmissa näkyvät ja kuuluvat teokset (TekijäL 25b §)
yksittäiset julkisessa tilaisuudessa esitetyt lausumat (TekijäL 26 §)
julkiset asiakirjat, tuomioistuimet (TekijäL 25d §)
rakennusten ja käyttöesineiden muuttaminen käyttötarkoituksen vaatimusten mukaisiksi (TekijäL 25e §)
Teosten suojan eli varsinaisen tekijänoikeuden lisäksi tekijänoikeuslaissa (tarkemmin sen 5. luvussa) säädetään myös eräistä tekijänoikeuden kaltaisista oikeuksista, joita kutsutaan tekijänoikeuden lähioikeuksiksi (droits voisins, neighbouring rights). Osalla näistä oikeuksista suojan kohteena ovat kokonaan tekijänoikeuden ulkopuolelle jäävät asiat, osalla taas lähioikeussuojan lisäksi myös tekijänoikeussuoja on mahdollinen, mikäli myös teoksellisuuden vaatimukset täyttyvät. Lähioikeudet vaativat suojan kohteelta käytännössä yleensä vähemmän kuin tekijänoikeus, toisaalta vastaavasti niiden tarjoama suoja ei yleensä ole yhtä laaja kuin tekijänoikeuden suoja.
Tietokantasuoja
Kieliteknologin ja lingvistin kannalta huomionarvoisimpana lähioikeuksista on yleensä pidettävä luettelo- ja tietokantasuojaa (TekijäL 49 §). Tietokantasuojan kannalta oleellista on suojan kohteen sisältämien tietojen suuri määrä sekä tietojen koostamiseen (keräämiseen ja valintaan) käytetty työ ajallisesti, ei lopputuloksen omaperäisyys kuten tekijänoikeuden teoskynnyksen kohdalla. Tietokanta voi toki samalla olla myös teos, mikäli teoskynnyskin ylittyy. Mitään kovin tarkkaa rajaa tietokantasuojan vaatimalle työmäärälle ei ole suomalaisessa oikeuskäytännössä vielä asetettu, suuntaa-antavana rajana voitaneen pitää satoja tai tuhansia yhdisteltyjä tietoja tai kymmeniä työtunteja.
Lingvistille keskeisiä tietokantasuojan kohteita ovat tietysti sanalistat sekä ei-teoksista koostuvat tekstikorpukset. Muita esimerkkejä ovat vaikkapa urheilutulosten luettelot, puhelinluettelot ja Helsingin yliopiston julkaisema nimipäiväluettelo.
Tietokannan suoja-aika on 15 vuotta sen julkaisu- tai toissijaisesti valmistumisvuodesta (mikäli julkaisu on tapahtunut 15 vuoden sisällä tietokannan valmistumisesta). Mikäli tietokantaa ylläpidetään ja julkaistaan myöhemmin uudelleen, tietokannan muutetun version kohdalla nämä 15 vuotta lasketaan uuden version julkaisuvuodesta. Tietokannan aiempien versioiden suoja-aikaan tämä ei kuitenkaan vaikuta mitenkään, vaan niiden suoja-aika päättyy samalla tavalla kuin uutta versiota ei olisi julkaistukaan. (Käytännössä on tietenkin pystyttävä osoittamaan, kumpaa versiota on käytetty.) Myöskään aivan triviaaleilla muutoksilla ei suoja-aikaa voi pidentää, vaan muutosten on oltava oleellisia. Käytännössä on suoja-ajan suhteen huomioitava myös sitä viimeksi muuttaneen lain (250/1998) voimaantulo- ja siirtymäsäännös, jonka mukaan vuosina 1983--1997 alkaneet tietokantojen suoja-ajat jatkuvat poikkeuksellisesti aina vuoden 2012 loppuun.
Toisin kuin tekijänoikeuden pääsäännön mukaan, työsuhteessa luodun tietokannan oikeudet kuuluvat oletusarvoisesti työnantajalle.
Ääni- ja kuvatallenteiden tuottajien sekä radio- ja televisiolähetysten suoja
Puheteknologille vähintään yhtä oleellinen kuin tietokantasuoja on äänitteiden tuottajan suoja. Suoja koskee kaikkia äänitteitä yksinkertaisesta rasahduksesta konserttitaltiointiin tai Leonid Brezhnevin puoluekokouspuheisiin. Teoskynnystä vastaavaa määrällistä tai laadullista ehtoa ei äänitesuojan saamiseksi ole. Kyseessä on siis äänitteen tuottajan suoja, eli suoja kuuluu sille, kenen laskuun äänite on tehty.
Äänitteiden kaltainen suoja on olemassa myös liikkuvan kuvan (ja mahdollisesti äänen) tallenteiden tuottajille, siis käytännössä elokuva-, video- ja televisiotuottajille, sekä radio- ja televisiolähetyksen lähettäneelle yhtiölle. (Lingvistisesti tämä ei toki ole läheskään yhtä oleellinen kuin edellinen, kuriositeettina tässä kuitenkin mainittakoon Oslon yliopiston tekstilaboratoriossa Big Brother -televisiosarjasta litteroitu puhenykynorjan korpus, jossa on myös mahdollista nähdä kaikki löydetyt virkkeet kontekstissaan, siis aivan kuten ne on aikanaan nähty televisiossa.)
Näiden suoja-aika on 50 vuotta tallenteen valmistumisesta. Suoja pitää sisällään oikeuden valmistaa kappaleita tallenteesta sekä oikeuden saada korvauksia näiden julkisesta esittämisestä. Tekijänoikeudesta poiketen on huomioitava, että tuottajan ei tarvitse olla ihminen, kuten tekijän. Oikeus voi siis jo alunperin kuulua yritykselle. Samoin on huomioitava, että nämä oikeudet raukeavat alueellisesti. Euroopan talousalueen ulkopuolelta ilman tuottajan lupaa tuotujen tallenteiden jälleenmyynti ja muu levittäminen on siis kiellettyä. Tekijänoikeuden (C)-merkkiä vastaa näiden oikeuksien kohdalla (P)-merkki.
Valokuvaajan suoja
Valokuvaajalla on oikeus määrätä ottamansa valokuvan julkistamisesta ja kopioinnista. Myös tämä oikeus koskee kaikenlaisia valokuvia niiden laadusta riippumatta. Teoskynnyksen ylittävä valokuva voi samalla olla myös tekijänoikeuden suojaama. Valokuvaajana pidetään tässä yksinkertaisesti henkilöä, joka lopulta on käyttänyt kameraa kuvan ottamiseksi vaadittavalla tavalla, siis painanut laukaisinta. Suoja on käytetystä tekniikasta riippumaton, se koskee siis esimerkiksi yhtä lailla analogisella kuin digitaalisellakin kameralla otettuja kuvia. Myös elokuvan yksittäiset filmiruudut ovat tämän suojan kohteena. Valokuvien suoja-aika on 50 vuotta kuvan ottamisvuodesta.
Esittävien taiteilijoiden, kuten näyttelijöiden, laulajien, soittajien ja tanssijoiden esitykset eivät saa tekijänoikeuden suojaa. Sen sijaan ne nauttivat omanlaistaan, esittävien taiteilijoiden suojaa. Tämän edellytyksenä on, että tällöin esitettävänä on tekijänoikeuslain suojaama teos (tai tietysti teos, jonka suoja-aika on kulunut umpeen).
Esittävällä taiteilijalla on yksinoikeus esityksensä tallentamiseen, tallenteiden kopioimiseen ja levittämiseen, esityksen saattamiseen yleisön saataville sekä korvauksien saamiseen esityksen tallenteiden käytöstä. Suoja koskee vain itse esitystä sellaisenaan, esimerkiksi esityksen imitointi on siis sallittua. (Muut lainkohdat toki estävät imitaation myynnin imitoitavan taiteilijan esityksenä.)
Esitysten suoja-aika on 50 vuotta esitysvuodesta. Myös tämän oikeuden raukeaminen on alueellista.
Uutissuoja
Ulkomaisen uutistoimiston tai ulkomaankirjeenvaihtajan lähettämää uutista ei muu kuin sen vastaanottaja saa julkaista sanomalehdessä tai radiossa 12 tunnin aikana sen julkaisemisesta Suomessa. Uutisen saa toki julkaista tänäkin aikana, mikäli toinen julkaisija on sen itsekin ulkomailta vastaanottanut.
Tekijänoikeuksien valvominen
Oikeuksiensa valvominen käytännössä on yleensä varsin vaikeaa yksittäiselle tekijälle. Tavallisesti myöskään poliisista ja syyttäjälaitoksesta ei ole apua, sillä yleensä vain kaikkein törkeimmät tapaukset käsitellään rikoksina, kun taas tavallisessa riita-asiassa tekijä joutuisi periaatteessa tulemaan toimeen yksin. Tämän vuoksi valvontatehtävä onkin keskittynyt järjestöille, jotka edustavat tekijöitä. Vanhimmat (ja tunnetuimmat) näistä on alunperin perustettu ensisijaisesti yksinkertaistamaan ja tehostamaan teosten käyttölupien hankintaa, mutta eräät uudemmat (esim. BSA) on perustettu nimenomaan valvontaa varten. Tämän lisäksi useimmat järjestöt harjoittavat muutakin alansa edunvalvontatoimintaa, ja niillä on myös vahva vaikutus lainsäädännön valmistelussa sekä kansallisella että EU-tasolla.
Tekijänoikeuden tulevaisuus
Tekijänoikeus on aikojen saatossa ja etenkin viime vuosikymmeninä muuttunut varsin paljon, ja lienee turhaa kuvitella sen säilyvän tismalleen nykyisellään kovinkaan kauan. Tärkeimpinä muutosvoimina ovat varmasti tietotekniikan ja tietoverkkojen kehitys, jotka esimerkiksi ovat mahdollistaneet (digitaalisessa muodossa olevan) tekijänoikeuden alaisen aineiston virheettömän kopioinnin, mutta toisaalta myös vaativat teosten kopiointia niiden käyttämiseksi. Toisaalta tekijänoikeus on samalla myös menettämässä taloudellista merkitystään joillakin aloilla. Teokset, joiden kaupallinen kustantaminen ja markkinointi ei olisi taloudellisesti kannattavaa tai edes mahdollista, voidaan internetin välityksellä helposti levittää kautta maailman. Tästä keskeisenä esimerkkinä ovat tietenkin vapaat tietokoneohjelmat, mutta myös tieteen alalla tämä lienee yleistymään päin.
Toinen muutosvoima on maailmankaupan ja tavaravirtojen globalisaatio. Rajojen muutoin madaltuessa jotkut oikeudenomistajat tuntuvat haluavan niitä takaisin tekijänoikeuden voimalla. Ja siinä missä alkuperäinen teos liikkuu helposti maasta ja maanosasta toiseen liikkuu nykyään myös laiton piraattikopiokin.
$Id: tekija.html,v 1.22 2007/02/01 19:51:32 oronkain Exp $

matches:
§ 1
§ 2
§ 5
§ 3
§ 5
§ 3
§ 4
§ 1
§ 2
§ 3
§ 1
§ 1
§ 1
§ 2
§ 2
§ 3


text:
Aasialaista Homoseksuaaliseen Seksiä Escort In Helsinki / Discreet Gay Dating
Sexo porno gratis abuelas cumloaders madura y desnudas porno duro coño caliente amateur interracial chicas 19 actrices porno chatroulette muyputas pirno español de lesvianas phorno gratis fotos gordas tetonas follando playas nudistas porno sexo amater porno trios videos eroticos videos porno espqñol arabes porno asiatico latina follando pareja española videos porno en castellano sexo sexotube videos pono gratis porno pollas enormes follando vídeos gratis videos eroticos mujeres muy xorras putitas calientes videos gratis videos gratis porno viejas tetonas y joven porno abuelas españolas videos bdsm amateur xxx rubias16 pelirrojas sexo duro maduras gratis videos sexo con tetas grandes pollas x-art negras desnudas los mejores folladas pollas culonas maduras gratis sexo transexuales follar follando blanca nieves porno de sexo anal hd nacho vidal video trio follando maduras trans videos porno madre se folla porno en accion videos de follar video hentai porno eyaculacion femenina videos porno maduras gratis pornoxx asiaticas negras desnudas película x video porno mujer follando vídeos videos españoles xxx enana follando sexo con porno gratis sexo xxx videosporno gratis cumlouder maduritas.
cumlouder españolas free videos x maduras mujeres tetonas tori black hd videos gratis mejores vídeos gratis xxx mujeres maduras españolas videos bdsm tube xxx videos porno tube abuelas calientes follando en español videos abuelas trios gratis masturbacion porno bukake videos hentai xxx morenas videos bdsm porno.
cumlouder hd teen porn bbw follando con bideos de porno española las mejores vídeos porno cuarentonas tetonas videos porno rubias xx potno gratis videos gratis de gratis porn porno. cumlouder casting sexo gratis porno gratuito porno embarazadas porno intercambios de chinas xxx sexo arabi videos porno gratis videos porno hd amateur follando porno hentai pollas grandes videos porno strapon porn videos porno francesas se masturba cumlouder xxx famosas es.
cumlouder español porno gratis travestis bbw tera patric videos pornos trios amater quiero ver videos x porn tube guarras amateur videos porno gratis pareja amateur madura lenceria porno sado videos poeno video de masajes lesbianas masajes porno guey sexoporno vídeos porno tríos porno español putas chica xxx maduras video descargar vídeos pornos travestis porno.
Thai hieronta homo imatra kemin kirjadivari
tammikuu Homoseksuaalit, kirkko ja yhteisöllisyydessä. Uformell Nsat kasvoihin päin. Huhtikuu Independent escort helsinki seksiseuraa tallinnasta. huhtikuu Thai massage helsinki happy ending vantaan kokoinen huora Seksiseuraa maskusta nyt turengista seksiä huittisissa huora naisen videot diltolla Seattle homoseksuaalinen hieronta Homo mies hieronta elokuvia Nude. Lily Thai Lesbo Aasialaiset, Ruiskuttaminen, Thai porno, Lesbianki. Helsingin paras thaihieronta paikka on todellakin hierontapaikka ensin. Omakuva seksi ilmaiset pornosivustot Sex on the massage pillua oulusta Tallinnasta hub hamıle Ei siitä ole kauaakaan, kun homoseksuaalisuus oli kiellettyö ja paheksuttua.
X maduras porno en castellano maduras morenas videos deporno doble penetracion vaginal chicas videos videos xx porno abuelas peludas porn x vidios pornos lesbicos gratis videos mujeres calientes toro porno gratis sexo anal videos xxx gordas mujeres maduras porno pelirojas es. con peliculas porno maduras porn toro pprno actrices del mundo video sexo madura caliente videos pornos gratis amater español xxx sexo anal gratis videos videos de casa cachonda porno españolas follando en castellano gratis porno xl rubias desnudas virgenes porno tranxesual videos porno es.
cumlouder español exhibicionistas peliculas porno porno cratis cumloder videos hd tetas tias fallando joven porno gratis follando videos pornos gratis fotos gordas peludas follando con chinas gorditas xxx gratis chochos jovenes sofia rose porno asiatico latina porno negra culona porno amater tube chicas masturvandose abuelas videos porno gordas follando videos tranx videos porno para mujeres playas nudistas famosa follando chocho mojado videos porno hd travestis follando con maduras porno videos gratis porno madre e hija porno mujeres videos de tetonas xxx lesbianas videos interracial chicas porno porno strapon videos ñorno xxx tetonas orgias amater español porno gratis cosplay babes porno xx porno gratis porno españolas maduras tetonas follando gordas videos de tias fallando videos xxx en espanol transexual videos actrices porno de casa calientes peliculas porno maduras gratis españolas corridas de sexso peliculas pornos de guarras gratis lesbianas corriendose de sexo peludas videos porno español maduras porno gratis en español mejores vídeos porno español gordasputas buenas videos gratis en la secretaria follando penetracion vaginal interracial amateur videos parejas follando embarazada videos porno h porno madura porno videos amateus videos pornos gratis videos xx porn follando fotos porno videos de rubias porno lesbianas porno de trios x maduras gratis grandes mamadas de mujeres maduras coños peludos videos morenas xxx gordas videos videos de travestis españoles porno de monjas calientes gratis porno gratis sasha grey videos porno preñadas porn party corridas de casa videos mugeres desnudas porno bondage videos cumloader españa ancianas gordas maduras tetonas gratis porno.
Yle homoseksuaaliseen puhe netissä ilmainen seksi elokuva
Vogue sauna kokemuksia webcam amateur gay
Hanna partanen homoseksuaaliseen meis tantra hieronta turku
homoseksuaaliseen isot mulkut himokas mies

matches: hd hd hd hd hd hd


Makkerin blogi: maaliskuuta 2016
Kansanopetus Lappeenrannassa 150 vuotta. "Siiwolohwin" kansakoulu
Kutsu Lappeenrannan esikaupunkien kansakoulun perustamiskokoukseen.
Lappeenrannan Uutiset 10.11.1897
1800-luvun lopulla kaupungin ja varsinkin sen esikaupunkien nopea kasvu toi
mukanaan ongelmia lasten kasvatuksen ja koulutuksen järjestämisessä. Lasten
vanhemmat kävivät päivisin töissä, eikä pystyneet useinkaan järjestämään lasten
hoitoa poissaolonsa ajaksi. Lappeenrannan kaupungin kansakouluun ei otettu
Lappeen kunnan puolella esikaupungeissa asuneitten vanhempien lapsia.
Taikinamäellä sijainneeseen Lappeen kunnan omistamaan kansakouluun eivät kaikki
kouluikäiset lapset mahtuneet tilanahtauden vuoksi. Lisäksi suuri osa perheistä
oli edelleen kirjoilla jossakin muussa kunnassa, eikä vieraskuntalaisilla ollut
mitään mahdollisuutta päästä Lappeen ylikansoitettuun kansakouluun.
Kansakouluun pääsemisen esteeksi nousi monilla lapsilla myös puutteellinen
sisälukutaito. Kansakouluunhan pääsivät vain ne, jotka kouluun tullessaan
osasivat jo lukea. Niinpä esikaupunkien lapsista todettiin, että vetelehtivät
nämä valvomattomina ja hoitamattomina kaduilla ja kujilla monenlaisille
kiusauksille ja turmeleville vaikutuksille alttiina. Vuonna 1888
perustetussa Rouvasväenyhdistyksessä huolestuttiin näiden lasten kohtalosta ja
yhdistys toivoi viranomaisilta toimenpiteitä tilanteen parantamiseksi.[1] Kutsu varsinaiseen perustamiskokoukseen.
Itä-Suomen Sanomat 17.12.1897
Hankkeen vauhdittamiseksi kutsuttiin kaupungin kansakoulun
juhlasaliin 14.11.1897 yleinen kokous. Esikaupunkikoulun aloittamista
perusteltiin kokousta ennen laajalla artikkelilla Lappeenrannan Uutisissa
10.11.1897. Kokoukseen saapui väkeä noin 30 henkeä, mikä oli ilmeinen pettymys
järjestäjille. Paikalla oli esikaupunkien asukkaita, rouvasväenyhdistyksen
jäseniä ja joitakin kaupunkilaisia. Kokouksen puheenjohtajaksi valittiin
maisteri Carl Gustaf Swan, sihteeriksi Itä-Suomen sanomien toimittaja Kaarlo
Forsgren. Ensimmäisen puheenvuoron käytti kirkkoherra Gustav Nordström,
joka ilmoitti vastustavansa varsinaisen kansakoulun perustamista. Hän vetosi
valtiopäivillä valmisteltavana olevaan kansakoulujen piirijakoon sekä
esikaupunkiolojen uudelleen järjestämiseen, jotka toteutuessaan muuttaisivat
myös kouluoloja. Lisäksi suuri oppilasmäärä edellyttäisi kahden opettajan
palkkaamista ja suuren kouluhuoneiston hankkimista. Sen sijaan kirkkoherra
ilmoitti kannattavansa jonkin muunlaisen valmistavan koulun perustamista.
Kokous valitsi jatkoa suunnittelemaan toimikunnan, johon valitti kirkkoherra
Nordström, kanttori Isak Ketonen, puuseppä K.J. Holmberg, rouva Ellinor Ståhle
ja neiti J. Carling. Kirkkoherran kokouspuheenvuoroon sisältyi epäily siitä, löytyykö
koulua käymättömiä lapsia Ellinor Ståhlen arvioima määrä eli satakunta lasta.
Ståhle, jonka vastuulle rouvasväenyhdistyksessä kuuluivat pääosin
esikaupunkialueet, selvitti nihkeästä asenteesta voimaantuneena tämän jälkeen
koulupaikkaa vailla olevien määrän kiertämällä mökistä mökkiin. Tämän laskennan
tuloksena olikin entistä suurempi määrä eli 140 lasta.[2]
Siivolan koulun alkamiseen liittyviä uutisia.
Itä-Suomen Sanomat 11.1.1898
Esikaupunkikoulu, jota kutsuttiin myös Siivolan tai
Siivoloffin kansakouluksi, sai nopeasti lupauksia taloudellisesta avusta.
Kauppias Mikko Wolkoff ilmoitti lahjoittavansa koulua varteen 1000 neliösylin (3100 m²) maa-alueen ja myös
rahallista tukea luvattiin. Jonkinasteisena varaslähtönä kouluhankkeelle
käynnistettiin rouvasväenyhdistyksen toimesta sunnuntaikoulu joulukuun alussa.
Kouluun saapui noin 60 oppilasta. Marraskuun 10. päivä valittu toimikunta
kutsui 21.12.1897 kokouksen, jossa se aikoi esitellä ehdotustaan. Jostakin
syystä kokous pidettiin kuitenkin vasta 10.1.1898. Silloin koulun ylläpitämistä
varten perustettiin kannatusyhdistys, jonka jäsenet sitoutuivat tukemaan koulua
kolmen vuoden aika kolmella markalla tai 20 markan kertamaksulla. Tehdyn
selvityksen mukaan esikaupungeissa asui 98 koulua käymätöntä 6 – 12-vuotiasta
lasta. Heistä 59 oli lappeelaisia. Kokous päätti perustaa esikaupunkikoulun,
johon oppilaiksi otettaisiin kaikki riippumatta heidän kotikunnistaan. Koulu
oli tarkoitus rahoittaa lahjoituksilla ja Lappeenrannan sekä Lappeen
anniskeluvoittovaroilla. [3]
Tämän ns. Siivolan kansakoulu käynnisti toimintansa 24.1.1898. Oppilaita
ilmoittautui ensimmäisenä päivänä jo 55. Opettajaksi saatiin keväällä
Hämeenlinnan kiertokoulunopettajain koulusta valmistunut Hilja Massinen
Nastolasta. Helmikuun alussa oppilasmäärä oli jo lähes 80 ja niinpä koululle
tarvittiin toinen opettaja. Tehtävään valittiin neiti Selma Husari. Tammikuussa
1898 paikallisen säästöpankin isännistö lahjoitti koulua varten 1500 markkaa.
Huoneistokysymyskin ratkesi nopeasti, sillä levyseppä Aleksanteri Kumpulainen
tarjosi Pallossa rakentamastaan talosta ilmaiseksi koululle suuren huoneen,
jota käytettiin myös lestadiolaisten rukoushuoneena. Tarjous otettiin kiitollisuudella
vastaan, mutta toimikunta korosti vielä erikseen oman koulurakennuksen
hankkimisen tarpeellisuutta. Ensimmäisenä lukuvuonna 1898 – 1899 koulun menot
olivat 1534 markkaa.[4]
Vaikka esikaupunkikoulun tarpeellisuus ymmärrettiin ja se saatiin käynnistettyä
erittäin nopeasti, kohtasi koulu pian ylipääsemättömiksi muodostuneita
ongelmia. Lappeen kunta, jonka asukkaiden lapsia suurin osa koululaisista oli,
ei Itä-Suomen Sanomien mukaan pistänyt ”rikkaa ristiin” koulun hyväksi. Myös
yksityisten antamat lahjoitukset eivät olleet riittäviä. Koululaisilta
puuttuivat pöydät ja koulutarvikkeista oli huutava pula. Syksyllä 1898 kouluun
ilmoittautui noin 70 oppilasta. Siivolan koulun hyväksi pidettiin
ainakin yhdet iltamat. Näiden syksyllä 1899 pidettyjen iltamien tuotto jäi
kuitenkin varsin vaatimattomaksi.[5]
Vasemmalla peltiseppä Aleksanteri Kumpulaisen talo Pallossa ennen purkamistaan. Kuva: LKA. Ilmeisesti varojen puute ja
Lappeen kunnan toimettomuus veivät lopulta mahdollisuudet esikaupunkikoulun kehittämiseltä. Sen sijaan Lappeenrannan kaupunki tuki hanketta
anniskeluvoittovaroista. Koulun kannattajien kokous pidettiin vielä lokakuussa
1898, muta sen jälkeen paikalliset sanomalehdet vaikenevat niistä. Toiminta
jatkui ilmeisesti kirkollisena, paikallaan toimivana kiertokouluna ainakin
vuoteen 1902 saakka. Viimeinen uutinen Siivolan koulun alkamisesta löytyy
kirkollisista ilmoituksista syyskuussa kyseisenä vuonna. Lopullinen sinetti
Siivolan kansakoululle lyötiin lokakuussa 1905, kun kaupunginvaltuusto päätti
luovuttaa koulun jäljelle jääneet varat Rouvasväenyhdistykselle sen lastenkodin
hyväksi.[6]
Vaikka hanke pysyvän esikaupunkikansakoulun saamisesta hiipui, ei huutava pula
koulupaikoista poistunut. Syksyllä 1905 oltiin tilanteessa, jossa 150
kouluikäistä ei mahtunut Taikinamäen kouluun.[7]
[1] LU 13.11.1897. Vieläkin
kansakouluista esikaupunkeihin; Ståhle 1929, 13-14 ; Kansonen 2006, 12-13
[2] LU 10.11.1897. Kansakoulu
esikaupunkeihin; 13.11.1897. Vieläkin kansakoulusta esikaupunkeihin;
17.10.1897. Esikaupunkien kansakouluasia; I-SS 16.11.1897. Esikaupunkien
kansakouluasia; Ståhle 1929, 13-14 ; Kansonen 2006, 12-13. [3] LU 24.11.1897.
Esikaupunkien kansakouluasia; I-SS 3.12.1897. Sunnuntaikoulu on alkanut
Siiwolohwissa
[4] I-SS 25.1.1898. Siivolan
kansakoulu alkoi eilen; LU 2.2.1898. Siivolan
pienten lasten koulussa 80 oppilasta; 12.2.1898. Siivolan pientenlasten
kouluun; Castrén 1957, 572.
[5] I-SS 18.2.1898. Lappeenrannan
kuulumisia. Siivolan kansakoulu; 3.10.1899. Tili Siivolan esikaupungin
kansakoulun hyväksi pidetystä iltamasta. Yksittäisistä lahjoituksista ainoa
maininta on alkuvaiheen jälkeen kesäkuulta 1899, jolloin eversti von Haartman
lahjoitti koululle 200 markkaa. Ks. I-SS 10.6.1899.
[6] LU 15.10.1898. Siivolan
kansakoulun kannattajain kokous; I-SS 9.9.1902. Siivolan koulu avataan;
5.10.1905. Siivolan koululta jäänyt säästö; Castrén 1957, 572-573.
[7] I-SS 10.10.1905. Kouluolot
Kiviharjussa ja Siiwolohwissa; 19.10.1905. Vieläkin kouluoloista Kiviharjussa
ja Siiwolohwissa.
annniskeluvoittovarat,
Ellinor Ståhle,
Itä-Suomen Sanomat,
Rouvasväenyhdistys,
Siivoloff,
Sen sijaan oli lehdessä helmikuun alussa (10.2.) 1942 toinen Kivijärveen liittyvä kielteinen uutinen. Kivijärveläissyntyinen Turun vankilapastori Johannes Kunila oli menehtynyt neuvostoliittolaisen sotavangin puukottamana 9.2.1942. Kunila oli toiminut muun muassa vankilasaarnaajana Helsingin ja Turun lääninvankiloissa sekä merimiespastorina Saksassa. Papiksi hänet oli vihitty vuonna 1914 Savonlinnassa. Toimiessaan sisällissodan jälkeen Helsingin lääninvankilan pastorina Kunila laati 1410 nimeä käsittävän luettelon Helsingin vankileireillä kuolleista punavangeista. Kunila muutti 1920-luvulla Hampuriin, jossa hän työskenteli kymmenen vuoden ajan Merimieskirkon pappina. 1930-luvun lopulta alkaen hän oli Turussa vankilapappina. Atso Haapasen kirjassa "Viholliset keskellämme. Desantit Suomessa 1939 - 1944" kerrotaan sivuilla 127 - 129 vankilapastori Kunilan surmanneen desantin vaiheista. Surmaaja ei ollut venäläinen, kuten lehtiuutisessa väitetään, vaan virolainen. Heinäkuun 10.-11. päivien välisenä yönä 1941 käveli 18 desanttia heitä kuljettavaan puna-armeijan koneeseen, joka pudotti miehet itäiselle Uudellemaalle. Heidän joukossaan oli Viron Narvassa 7.8.1917 syntynyt kehruutehtaan työntekijä Meinard Johannes Kirs. Kirs pidätettiin melkein heti eli 12.7.1941 Ruotsinpyhtään Ruotsinkylässä ja sai 17.9.1941 kuolemantuomion. Hänet teloitettiin 14.2.1942. Kirs surmasi pastori Kunilan, 9.2.1942, kun tämä oli valmistamassa desanttia kohtamaan teloitustuomionsa.
Johannes Kunila,
vankilapastori. kansanedustaja,
Matkailulehdestä poimittua: Kuinka Koli joutui valtion haltuun
Arkistojeni aarteisiin kuuluu vanhoja vuosikertoja Matkailulehdestä. Kyseinen lehti ilmestyi vuosina 1912 - 1921. Lehden vanhimpien vuosikertojen ilmestymisestä on kulunut jo yli sata vuotta, joten mitkään tekijäsuojarajoitteet eivät niitä enää koske. Aikomukseni on julkaista lehdessä olleita Karjalaa koskevia kirjoituksia. Ensimmäisenä on julkaisuvuorossa P.W. Hannikaisen artkkeli Kuinka Koli joutui valtion haltuun, joka oli Matkailulehden elokuussa 1915 ilmestyneessä numerossa. Artikkeli löytyy täältä.
Aihehan on mitä ajankohtaisin. Lähettänyt
Suuren maailman "viettelykset" saavuttavat 1950-luvulla pikkukaupungin koulunuorison
"Amerikkalainen "hapatus" on saapunut Saimaan rannoille. Paikallisen vaatetusliike Ajan Nuorison farkkumainos. Mainostajana muusikko Kai Lind. Väiski-farkuista ja Vaaksa-yhtiöstä löytyy tietoa täältä
Lappeenrannan kouluissa alkoivat 1950-luvun lopulla näkyä lähinnä anglosaksisesta maailmasta saapuvat muotivirtaukset. Nämä heijastuivat käyttäytymisen
lisäksi oppilaiden musiikki- ja elokuvamaussa, pukeutumisessa ja hiusmuodissa. Huolestuminen nuorisosta keskustelutti kovasti myös Lappeenrannan kansakoulujen johtokuntaa.
Johtokunta piti tärkeänä kokoontua yhteiseen eri koulumuotojen neuvotteluun,
johon ”kutsuttaisiin vielä mahdollisesti kotien edustajatkin”. Tällöin
voitaisiin sopia yhdenmukaisista menettelytavoista varhaisnuorten ohjaamiseksi
"terveempiin tapoihin”. Suurimmaksi huoleksi nousivat Linnoituksen
kansalaiskoulun oppilaiden hiukset. Koulun johtaja esitti, että koulu maksaisi
oppilaiden hiusten ”siistimistyön”. Johtokunta katsoi asian kuitenkin kuuluvan
vanhemmille. Sen sijaan käännyttiin Kähertäjäliiton paikallisosaston puoleen ja
pyydettiin heidän edustajiaan antamaan ”ohjausta hiusten hoidossa”. Rouvat Anna-Liisa Pesonen (tytöille) ja Tyyne
Kaikkonen (pojille) kävivätkin antamasta tunnin hiustenhoito-ohjausta.
LKA. KJA. Ca:11, 17.4.1959, § 62; 20.10.1959, § 174; 12.11.1959, § 187.
P.s. Seuraavana vuonna kaupunkia ravisutti uusi huolenaihe; reikäenkeli
Kähertäjäliitto,
muotivirtaukset,
Norja olisi laskenut Länsivaltojen joukot Suomeen, jos Ruotsi olisi suostunut läpikulkuun
Ranskalaisten kaatuneiden sotilaiden muistomerkki Narvikin pohjoispuolella, Bjerkvikin taajamassa olevan kirkon vieressä. Kuvasin muistomerkin kesäkuussa 1992, jolloin huomasin tämä laajan sotilashautausmaan. Saksalaiset valtasivat aluksi Bjerkvikin ja Elvegårdsmoenin hyökättyään Norjaan 9.4.1940. Toukokuun 13. päivän vastaisena yönä ampuivat brittiläiset sotalaivat Bjerkvikin tuleen. Yhteensä 95 taloa paloi ja18 siviiliä kuoli. Myöhemmin samana päivänä hyökkäsivät muukalaislegioonan joukot Bjerkvikiin ja Elvegårdsmoeniin. Hyökkäys oli Liittoutuneiden ensimmäinen maihinnousuoperaatio toisen maailmansodan aikana.
Natsi-Saksan joukot hyökkäsivät 9.4.1940 Tanskaan ja Norjaan
tukenaan noin 1 000 lentokonetta. Tanska antautui välittömästi, mutta norjalaiset
pitivät sitkeästi puoliaan. Länsiliittoutuneiden joukot osallistuivat Keski- ja
Pohjois-Norjassa taisteluihin. Saksalaiset kärsivät liittoutuneiden tukemille
norjalaisille tappion Narvikin taistelussa kesäkuun alussa 1940. Saksalaisten
nopea läpimurto länsirintamalla Ranskassa, Belgiassa ja Hollannissa muutti
tilanteen nopeasti. Norjan taisteluihin sitoutuneita joukkoja ja kalustoa
tarvittiin kipeästi Keski-Euroopassa. Liittoutuneiden sodanjohto teki päätöksen
joukkojensa evakuoimisesta Norjasta. Norjan Kuningas Haakon ja hänen hallituksensa lähtivät maanpakoon Isoon-Britanniaan
7. kesäkuuta samaan aikaan, kun viimeiset liittoutuneet evakuoitiin Norjasta. Myös
tuhannet norjalaiset sotilaat siirtyivät heidän mukanaan. Kuningas kehotti
9.6.1940 taistelemaan jääneitä norjalaisia antautumaan. Norja olikin tämän
jälkeen saksalaisten miehittämä aina toukokuuhun 1945 saakka:
Saksalaiset julkaisivat melko pian Oslon vallattuaan paikallisista
ministeriöistä löytämiään asiakirjoja ja kirjeenvaihtoa. Niissä pyrittiin
osoittamaan Norjan hallitus ja liittoutuneet kielteisessä valossa. Etelä-Saimaa
julkaisi oheisen uutisen 28.4.1940, sodan vielä riehuessa Norjassa. Siinä
kerrotaan Norjan hallituksen kannasta Liittoutuneiden joukkojen tuloon Suomen
avuksi sotaan Neuvostoliittoa vastaan talvisodan aikana. Avustusjoukot olisi tuotu pääosin Pohjois-Norjan ja
Pohjois-Ruotsin kautta. Keskeinen reitti olisi kulkenut Narvikin satamasta Ruotsin
malmikenttien kautta Tornioon. Samalla olisi otettu haltuun arvokkaat
malmikentät. Suomi solmi rauhan Neuvostoliiton kanssa 13.3.1940, joten Liittoutuneiden avustusretki Suomeen ei toteutunut. Jos se olisi toteutunut, toisen maailmansodan historia oli aivan toisenlainen kuin nyt. Euroopan karttakaan ei olisi luultavasti nykyisenlainen. Tässä koosteena yhteenvetoa artikkelista:
Saksalaiset löysivät Norjan hallituksen kannasta kertovat asiakirjat Norjan
ulkoasiainministeriöstä. Norjan hallituksen istunnossa 2.3.1940 oli
käsiteltävänä länsivaltain esitys liittoutuneiden joukkojen marssista Norjan
kautta Suomeen. Norja olisi suostunut läpikulkuun ainoastaan siinä
tapauksessa, että Ruotsin hallitus puolestaan hyväksyisi tällaisen menettelyn. Pöytäkirjasta
selviää lisäksi, ettei Norjan ulkoministeri Koht ollut halukas ryhtymään
toimenpiteisiin läpikulun estämiseksi. Norjan olisi tullut Kohtin mielestä
tyytyä esittämään muodollinen vastalause. Lisäksi ulkoministerin mielestä Norja
ei tulisi omaksua kantaa, joka merkitsi sodan väärälle puolelle asettumista. Näin
ollen Norjan hallitus olisi ollut valmis mukautumaan tilanteeseen ja kulkemaan
käsi kädessä Englannin kanssa.
avustusjoukot,
Länsivallat,
malmikentät,
Euroopan ylle nousivat yhä uhkaavammat sodan pilvet keväällä
1939. Myös Suomessa tajuttiin, että maamme on varauduttava entistä varmemmalta
näyttävään sotaan linnoittamalla ennen kaikkea itärajaamme. Itärajalla
painopiste oli Karjalan kannaksella. Vapaaehtoiset linnoitustyöt käynnistyivät 4.
kesäkuuta 1939 ja ne jatkuivat aina lokakuuhun asti. Vapaaehtoistöitä tehtiin yhteensä
noin 50 000 työviikkoa. Linnoitustöihin osallistui 60 – 70 000 vapaaehtoista
miestä ja noin 2500 naista. Talkoojoukot työskentelivät noin 3000 miehen voimin
Karjalan kannakselle oli rakennettu 1920-luvun alussa ranskalaisten
asiantuntijoiden ohjauksessa ensimmäiset puolustuslaitteet. Puolustuslaitteiden
rakentamista jatkettiin koko ajan, mutta työ eteni hitaassa tahdissa. Vuoteen 1939
mennessä oli saatu valmiiksi 66 korsua 150 kilometrin
Kesällä 1938 oli Akateemisen Karjalaseuran (AKS) keskuudessa
syntynyt ajatus linnoittaa Karjalan kannasta lisää. Suojeluskunnat ottivat
tehtävän omakseen ja ne organisoivat toiminnan. Puolustusministeri Juho
Niukkanen hyväksyi AKS:n tarjouksen. Niukkanen asetti 3. huhtikuuta 1939
toimikunnan laatimaan suunnitelmaa vapaaehtoisen työvoiman käytöstä
linnoitustöissä. Kesän linnoitustöissä palkattu työväki ja armeijan joukko-osastot
tekivät erikoistöitä, kuten betonirakennelmia. Vapaaehtoisten päätehtäväksi
tuli panssariesteiden rakentaminen. Kannaksen lisäksi töitä tehtiin Laatokan
koillispuolella ja rannikkolinnakkeilla. Vapaaehtoisjoukon ruokahuollosta
vastasi pääosin Lotta Svärd-järjestö.
Vapaaehtoistyöt päättyivät lokakuussa 1939, mutta töitä jatkoivat
ylimääräisiin (kertaus)harjoituksiin (YH) kutsutut reserviläiset. Näin syntynyt, Mannerheim-linjaksi
kutsuttu puolustuslinja, koostui mm. 606 konekivääripesäkkeestä ja korsusta, 136 kilometrin
pituisesta panssariestelinjasta ja 331 kilometristä
piikkilankaesteitä. Puolustuslinjalla oli tärkeä merkitys siinä, että Neuvostoliitto
joutui ottamaan Suomen valloitusaikeissaan aikalisän.
Mielenkiintoista oli huomata, että Lappeenranta oli tässäkin asiassa
edelläkävijöiden joukossa. Toukokuun alussa, 5.5.1939 ilmestyneessä Etelä-Savo-lehdessä, lappeenrantalaisia kutsuttiin Kannaksen linnoitustöitä käsittelevään kansalaiskokoukseen, joka oli samalla vapaaehtoisten värväystilaisuus otsikolla Parempi kaivaa kuin katua!
Samaisen lehden mukaan (Etelä-Savo 6.5.1939) mukaan maamme
ensimmäinen vapaaehtoisten värväystilaisuus. Taoahtuma pidettiin Lönnrotin kansakoululla 5.5.1939. Vapaaehtoisia
ilmoittautui toista sataa. Lappeenrantalaiset vapaaehtoiset olivat lisäksi ensimmäisten
joukossa 4.6.1939 käynnistämässä Kannaksella linnoitustöitä.
linnoitustyö,
Lönnrotin kansakoulu,
Mannerheim-linja,
panssarieste,
Edessä näkyvän, vuonna 1938 rakennetun Kino-Aulan tienoilla sijaitsi Lappeenrannan piiskauspaalu. Ainakin vielä vuonna 1887 sen äärelle kokoontuivat ihmisjoukot seuraamaan, kun rikollista piiskattiin raipoilla.
Ainakin vielä syksyllä 1887 tällä paikalla suoritettiin raipparangaistus
Maassamme oli aina vuoteen 1889 saakka voimassa vanha Ruotsin vuoden 1734
rikoslaki. Siinä yhtenä rangaistusmuotona oli ruumiillinen rangaistus, jonka
oli tarkoitettu aikaansaamaan kärsimystä. Tähän rangaistusmuotoon oli
yhdistetty joko raipparangaistus tai vesileipävankeus. Raipoilla rankaistiin
vain miehiä, naisille annettiin vitsaa. Korkein määrä oli 40 paria raippoja miehille,
naisille enimmäismäärä oli 30 paria vitsoja. Raippa- ja vitsarangaistuus oli
määrätty ehdottomaksi muutamista rikoksista, mutta niitä käytettiin myös
sakkojen sijasta. Vuonna 1807 oikeutettiin hovi- ja ylioikeudet muuttamaan nämä
rangaistukset vesileipävankeudeksi. Yhtäjaksoista vesileipävankeutta ei saanut
tuomita 28 vuorokautta pidemmäksi. Tämä vaihtoehto tuli myöhemmin yleisempään
käytäntöön. Monet rikolliset ottivat mieluummin raipparangaistuksen, koska he
sen jälkeen pääsivät heti vapauteen. Molemmat rangaistusmuodot jättivät
jälkensä kyllä rikolliseen. Pitkät raipanjäljet miesten selässä todistivat useammastakin
rangaistuskerrasta. Henkilöltä, joka oli ollut vesileipävankeudessa, leikattiin
vankeudesta päästettäessä oikealta puolelta tukka aivan lyhyeksi, vieläpä erikoisesti
haukkomalla. Tämä oli merkkinä vastaantulijoille siitä, mistä mies oli tulossa.
Siihen aikaan miehet pitivät pitkää tukkaa, joten merkki oli selvä.
Lappeenrannan piiskauspaikka
Lappeenrannan kaupungin piiskauspaikkana oli silloisen kunnan
viljamakasiinin takainen notkelma, eli nykyisen elokuvateatteri Kino-Aulan tienoo. Siinä oli noin parin metrin korkuinen pylväs, jonka yläpäässä oli
rautarengas. Seudun piiskurina toimi eräs mustalainen, jota yleisesti
kutsuttiin ”piiskuri –Hemmiksi”. Hän oli kookas, jo harmaantunut, kylmäverinen
vanhus. Paikallisessa Etelä-Savo lehdessä oli 7.8.1942 nimineuvos K. Hämäläisen muistelua 1800-luvun Lappeenrannasta, jossa hän kuvaili 1800-luvun loppupuolen Lappeenrantaa. Siinä hän kertoili kaupungin piiskauspaalusta seuraavasti:
Muistojensa komeroista Hämäläinen kaivoi myös esiin Lappeenrannan kuulun piiskurimännyn. Se sijaitsi aikanaa nykyisen alkoholiliikkeen myymälärakennuksen vastapäätä, siis silloisen Karhukuopan liepeillä. Siihen sidottiin rangaistavat ja ruoskittiin heitä raipoilla. Erittäin vaarallinen rikollinen saattoi saada 40 pariakin raippoja. Se oli todella ankara rangaistus ja myös kerrassaan häpeällinen saajalle, sillä suuri yleisö useinkin seurasi raipparangaistusten toimeenpanoa piiskurimännyn luona.
Vielä syksyllä 1887 tapahtui piiskausrangaistuksen täytäntöönpano.
Etelä-Saimaa-lehdessä vuonna 1949 kirjoitti nimimerkki ”ikki” kuvauksen tuosta
tapahtumasta. Karjavarkaan rangaistus
Käsiraudoista oli mies kinnitetty pylvääseen. Kaikki oli hiljaista. Sanottiin,
että mies kuunteli kelloja. Eli oli siis kaiketi ollut joku lehmä- tai
hevosvaras, sillä niiden oli kuunneltava, missä päin se varastettu eläin oli.
Tämä oli siis jonkinlaista häpeäpaalussa seisomista muun rangaistuksen lisäksi.
Lähellä pylvästä oli vesiämpäri ja siinä kauha. Paikalle toikkaroi hieman
hiprakassa oleva mies. Hän meni ämpärille, otti kauha ja alkoi juoda ämpäristä.
”Älä helvetissä juo minun saunavettäni, tiuskaisi piiskattava. Juoja säikähti
pahanpäiväisesti. Paikalle saapuivat nyt vallesmanni L[öfving] ja piiskuri.
Raipat tarkastettiin, luettiin ja niiden pituus mitattiin. Niiden piti olla
oksattomia, neljän korttelin eli 60 sentin pituisia. Toimitus alkoi.
Raippanippu oli piiskurin vasemmassa kainalossa ja siitä hän otti niitä kaksi
kerrallaan. Tällä parilla lyötiin kaksi kertaa, heitettiin pois ja otettiin
uudet. Jo muutaman raippaparin jälkeen alkoi veri tihkua. Lyöntiä jatkettiin
säännöllisin väliajoin. Vallesmanni seisoi kello kädessä ja antoi aina piiskurille
lyöntimerkin. Kun piiskaus loppui, heitti piiskuri pari kauhallista vettä
piiskatun selkään ja siltavouti päästi kädet irti. Rangaistus oli kärsitty ja
mies pääsi hoitelemaan haavojaan. Tuttavat tai omaiset ottivat miehen hoiviinsa.
Parhaana lääkkeenä tähän tautiin sanottiin olleen viinan sekä ulkonaisesti että
sisällisestikin.
Tällä kertaa oli pienempi rangaistus kyseessä. Kerrotaan, että useammin raipat
saaneen selkä siksi parkkiintunut, ettei se pahasti rikkoutunut 40 paria
raipaniskuja saatuaan. Vasta-alkajalta saattoi nahka roikkua riekaleina
vähemmänkin piiskauksen jälkeen. Jos rangaistavarangaistava menetti tajuntansa, ei piiskausta saanut jatkaa,
vaan rikollinen oli virvoiteltava. Muuten koko tuomio oli kärsittävä samalla
Mutta kuuluivat ne rikolliset itsekin joskus ”voidelleen” piiskurin. Laki
määräsi, että raipat oli lyötäessä pidettävä niin, että peukalo oli niiden
päällä. Niitä ei siis saanut pitää peukalohangassa. Tämän huomioiden
vallesmanni pian ärjäisi: ”Peukalo päälle”.
Lahjottu piiskuri oli tilaisuudessa antamaan muutenkin hellempiä lyöntejä, Jos
vallesmanni huomasi, että lyönnit olivat velttoja ja lyhyitä, saattoi tämä
huomauttaa: "Hemmi, korota kättä!" Toiset lyöjät olivat ovelia ja mursivat
raippoja hieman peukalolla, jolloin ne hieman lysmähtivät, niin ettei niillä
enää ollut täyttä iskuvoimaa.
Artikkelissa oli lisäksi muistelma noin 40 vuoden takaa eli siis 1900-luvun
ensimmäiseltä vuosikymmeneltä:
Mielummin vesileipärangaistus kuin sakot
M. oli tuomittu sakkorangaistukseen tai varojen puutteessa istumaan kahdeksaksi
päiväksi. Kun suorituksen aika tuli, meni M. Viipurin lääninvankilan kansliaan
ja ilmoitti tulleensa istumaan. Mies riisuttiin vaatteistaan ja tavarat
luetteloitiin. Tällöin vankilanjohtaja huomioi, että miehellä on enemmän rahaa
kuin mitä sakkomäärä oli.
- Kenen rahoja nämä ovat? - Minun. - Otetaan nämä sakkorahat ja saatte mennä.
- Ei oteta. Ne, jotka minun ovat tänne sakolla saattaneet,
eivät tunne tyydytystä, ellen todellakaan istu täällä tuomittua aikaa, vastasi
M. Ja niin hän istui kahdeksan vuorokautta.
Kino-Aula,
piiskuri-Hemmi,
Ruotsin Rikoslaki,
ruumiillinen rangaistus,
vesileipävankeus,
Matkustusrajoitukset talvisodan kynnyksellä 23.10.1939
Löysin alla olevan uutisen talvisodan alla 23.10.1939 voimaan astuneista matkustusrajoituksista Etelä-Savo-lehdestä (26.10.1939). Artikkelissa on kartta matkustusrajoitusalueista. En muista sitä nähneeni aikaisemmin.
Toinen maailmasota oli alkanut 1.9.1939 Saksan hyökkäyksellä Puolaan, johon Neuvostoliitto liittyi 17.9.1939 hyökkäämällä idästä puolalaisten selustaan. Pian 23. elokuuta allekirjoitetun Molotovin–Ribbentropp-sopimuksen solmimisen jälkeen jo aikaisemmin Neuvostoliiton Suomelta vaatimat alueluovutukset saivat lisävauhtia. Neuvostoliitto kutsui Suomen edustajat neuvottelemaan Moskovaan. ”konkreettisista poliittisista kysymyksistä” 5. lokakuuta 1939. Neuvottelut käytiin kolmessa jaksossa, joista ensimmäinen oli 12.–14. lokakuuta, Maassamme oli käynnistetty ylimääräiset kertausharjoitukset, jotka toteutettiin kahdessa vaiheessa. Ensimmäisessä vaiheessa 9. lokakuuta 1939 perustettiin muun muassa suojajoukot ja joitakin Neuvostoliiton-rajan lähialueiden divisioonia. Toisessa vaiheessa 14.10 alkaen perustettiin ja keskitettiin loput kenttäarmeijasta. Baltian maat olivat alistuneet Neuvostoliiton kiristykseen ja luovuttaneet puna-armeijalle satamia, lentokenttiä ja muita maa-alueita sotilastukikohdiksi. Suomi oli valitsemassa toisen tien. Tien, joka vaati suuria uhrauksia, mutta joka osoittautui viisaaksi ratkaisuksi.
matkustusrajoitukset,
Molotov-Ribbentropp-sopimus,
Muhamettilaiset suunnittelevat lapsilleen omauskoista kansakouluopetusta. (Etelä-Savo 1.8.1933) Maassamme elettiin 1920-luvun lopulla ja 1930-luvun alussa lapuanliikkeen terrorin aikaa. Kommunisteja tai sellaiseksi kuvilteltuja, sosialidemokraatteja ja jopa maltillisia oikeistolaisia kyydittiin, pahoinpideltiin, uhkailtiin ja pakotettiin eroamaan luottamustoimistaan. Yliopistosta yritettiin tehdä pelkästään suomenkielistä ja Saksassa valtaa nousseen Adolf Hitlerin ihailu ei sunkaan ollut harvinaista. Niinpä on yllättävää löytää juuri tuolta ajalta oheisenlainen, positiivinen artikkeli Etelä-Savo-lehdestä pienestä uskonnollisesta ja kielellisestä maahanmuuttajavähemmistöstä. Minulle oli uutta artikkelissa se, 1. että jo noinkin kauan sitten puuhattiin maahamme koulua, jossa uskonnonopetus olisi ollut islaminopetusta. 2. Toinen yllätys oli islaminuskoisten tataarien määrä 1930-luvun alussa Lappeenrannan seudulla M.m. Lappeenrantaan 2 kk. kestävä haarakoulu. Täällä oppivelvollisia 24. Koko
maassa muhamettilaisia 650 henkeä.
Saatuaan kuulla, että Suomessa asuvat muhamettilaiset ovat viime aikoina
innokkaasti yrittäneet saada järjestetyksi lapsilleen heidän äidinkielensä ja
uskontonsa opetusta omissa kansakoulujamme vastaavissa oppilaitoksissa, kääntyi
edustajamme asiassa Suomen muhamettilaisen seurakunnan puheenjohtajan B. Shamaledtinin
puoleen pyytäen häneltä yksityiskohtaisia tietoja hankkeesta. Herra Shamaledtin
lausui tällöin:
- Suomen muhamettilaiseen seurakuntaan kuuluu nykyisin 650 henkilöä. Olemme
tänne saapuneina saaneet nauttia täysiä kansalaisoikeuksia ja harjoittaa omaa
uskontoamme. Kuulumme turaanilaiseen kansanheimoon, johon uskontunnustuksemme
pääkansakin, turkkilaiset, kuuluu. Sortovuosina oli n.s. kagaaleilla läheinen
kosketus tataarilaisiin kansoihin. Suomen itsenäistyttyä herpaantui tuo
kosketus. Kuitenkaan ei pidä unohtaa, että Suomella on hyvin lämpimiä ystäviä
Turkissa y.m. ja että Suomen ulkomaankaupalle olisi hyvin edullista saada
syntymään suhteita myös näiden maiden kanssa. Suomessa toimiva Turan-yhdistys
työskentelee mainittujen kansojen lähentämiseksi.
- Muhamettilaisen seurakunnan varoissaan olevat jäsenet ovat koettaneet
voimiensa mukaan avustaa heikommassa asemassa olevia seurakuntalaisia sekä
taloudellisesti että henkisesti. Uskontomme opetusta on näihin asti annettu
seurakunnan puolesta, mutta nyttemmin on pyrkimyksemme saada opetus
järjestetyksi entistä tehokkaammalla tavalla. Suomen voimassa oleva
uskonnonvapauslaki myöntää vapautuksen uskonnonopetuksesta muihin kuin koulun
uskontokuntaan kuuluville lapsille ja lisäksi antaa mahdollisuuden saada omaa
uskonnonopetusta, mikäli vähintään 20 samaan uskontokuntaan kuuluvaa sitä
pyytää. Kun meillä on maassa n. 150 oppivelvollista lasta, on herätetty kysymys
uskontomme opettamisesta eri aineena lapsillemme. Olemme valmiit tekemään asian
hyväksi uhrauksia. Tarkoituksemme on aikaansaada kansakouluja, joissa
rinnakkain valtakunnan pääkielen kanssa opetetaan turkin kieltä, Turkin
historiaa, sen kansallislauluja ja ennen kaikkea uskontoa, jota n. 350
miljoonaa ihmistä maapallolla uskoo ja kunnioittaa. Lisäksi kuuluisivat oppiaineisiin
kaikki muut, joita nykyinen oppivelvollisuus edellyttää.
- Mikäli varoja saadaan kokoon, aloittaa ensimmäinen koulu aluksi vain uskonto
aineena toimintansa Helsingissä. Ensi vuoden syyskuusta lähtien toimii koulu
täydellisenä kansakouluna. Jos valtiovalta suhtautuu piakkoin jätettävään
anomukseemme suosiollisesti – olemme jokseenkin kaikki Suomen kansalaisia –
perustamme myöhemmin kouluja Helsingin ohella Tampereelle ja Turkuun, joissa
annetaan suunnitelman mukaan opetusta 6 ½ kuukautta sekä ns. haarakouluja
Lappeenrantaan, Terijoelle ja Hyvinkäälle, joiden kurssiaika olisi vuosittain 2
kuukautta. Helsingin koulun oppilasmäärä olisi 27, Tampereen 30, Turun 22,
Lappeenrannan 24, Terijoen 22 ja Hyvinkään 21.
haarakoulu,
Lappeenrantalainen käsityönopettaja Herman Koli (1863 – 1953) muisteli
kohtaamistaan tsaari Aleksanteri III:n kanssa tämän vieraillessa Lappeenrannassa kesällä 1890. Pitkähkö artikkeli oli Savo-Karjala-lehdessä 25.1.1947.
Herman Koli oli syntynyt kuusipäiseen sisarusjoukkoon Taipalsaaren Saikkolan
kylässä 6.9.1863. 24-vuotiaana hän lähti hakemaan ansioita kotitalonsa
ulkopuolelta ja työskenteli 1880--luvun lopulla kirvesmiehenä Lappeenrannan
sotilaskasarmeja rakentaen. Tämän jälkeen hän veisti kotitalossaan veneitä,
kunnes pääsi syksyllä 1890 Lappeenrannan mieskäsityökouluun, jota hän kävi
kaksi vuotta. Vuonna 1901 Koli valittiin Viipurin kiertävän käsityökoulun
opettajaksi. Herman Koli joutui perheineen lähtemään vuosikymmeniä
kotikapunkina olleesta Viipurista talvisodan sytyttyä ja asettui entiselle
kotiseudulle, ei kuitenkaan Taipalsaarelle, vaan Lappeenrannan Peltolaan.
Poimin artikkelista edellä mainitusta lehdestä Herman Kolin muistelun veneen lahjoittamisesta ja tsaarin
kohtaamisesta. Kertomus osoittaa Kolin erinomaisen tilannevainun.
Oli kesäpäivä Lappeenrannassa vuonna 1890. Hiljainen ja
unelias pikkukaupunki oli täynnä kansaa, jota oli tullut aika kaukaa
Savonmaasta saakka. Hänen Majesteettinsa Keisari Aleksanteri III:n
jättiläishahmo oli saapunut seurueineen kaupunkiin. Ennen puolta päivää
ilmestyi kaupungin rantaan veneineen Taipalsaaren Saikkolan kylästä myös
nuorukainen Herman Koli tuodakseen raatimies Rundbergin ja merikapteeni
Cederhvarfin kehotuksesta tekemänsä’ veneen toimitettavaksi vapaaherra
Langhoffille.
Nuorukainen nousi maihin venerannassa, samalla paikalla, missä nyt on
Kauppatori. Siihen aikaan oli paikka suurimmaksi osaksi metsikkönä. Nykyisen
Jaakkolan kirkon paikalla oli kauppias Haikalan vilja-ampaari eli makasiini ja
kaupungin uimahuoneet. Rannassa ei näkynyt ihmisiä ja melkein tyhjät olivat
kadutkin. Kansa oli virrannut Leirikentälle, jossa parhaillaan oli keisarin
kunniaksi järjestetty paraati.
Veneentekijä lähti tapaamaan raatimies Rundbergia, mutta ei löytänyt tätä eikä
myöskään kapteeni Cederhvarfia, jota kävi tavoittamassa Paldosta. Täällä hän
sattui kuulemaan – tietysti sielläkin puhuttiin keisarillisesta vieraasta –
että Virolahdella oli keisarille lahjoitettu vene. Silloin pälkähti Saikkolan
pojan päähän tarjota uutta venettään lahjaksi keisarille. Eihän Langhoffin
veneellä ollut toimitusaikaa. Nuorukainen lähti tavoittamaan kruununvouti
Holmia saadakseen tämän kautta lahjansa toimitetuksi, mutta tämä neuvoi
kääntymään kuvernööri Gripenbergin puoleen ja tämä taas puolestaan käski
puhumaan asiasta, senaattori, ent. hovitallimestari Tudeerille, jolla oli
välitön yhteys keisariin. Ja hänen avullaan asia järjestyikin. Oli kysynyt
Tudeer: "Onko oma käsi tehnyt", tarkoittaen venettä, ja kun kuuli, että Herman
oli itse tehnyt veneen ja hyvin oli tehnytkin, käski tuoda lahjan Lönnrotin
koulun luo. Nuorukainen teki työtä käskettyä ja vei veneensä määrättyyn paikkaan. Siellä
hän kuuli, että keisari on parhaillaan paraatia vastaanottamassa. Nuorukainen
juoksi koululta yli heinäpeltojen, joiden paikalla on nyt 5. kaupunginosa,
paraatikentälle ja näki siellä keisarin ratsun selässä paraatin juuri
päättyessä. Herman juoksi samaa tietä takaisin ehtiäkseen veneensä luo ajoissa.
Keisarin piti sama päivänä lähteä paluumatkalle kaupungista ja lahjan
luovuttamisella oli kiire. Ja sitten se tapahtui. Keisari astui alas koulun
portaita seurassaan kenraalikuvernööri, kreivi Heyden, senaattori Tudeer ja
monia muita seurueeseensa kuuluvia. Senaattori puhui jotain keisarille ja
viittasi veneeseen päin. Keisari asteli sen luo ja samalla senaattori viittasi
myös veneentekijään, jolle keisari armollisesti nyökkäsi. Saikkolan poika
kumarsi syvään Hänen Majesteetilleen. Keisari tarkasteli hetkisen hetkisen
venettä, nyökkäsi hyväksyvästi nuorukaiselle lausuen pari sanaa venäjäksi.
Portilla vartiossa seisova palokuntalainen Jakovlevin Nikolai tulkitsi ne
myöhemmin: ”Hyvä vene!” Majesteetti nousi odottaviin vaunuihin ja ajoi pois. Lahjavene
kuljetettiin myös keisarilliseen junaan. Myöhemmin tuli keisarin vastalahjana
veneentekijälle 50 ruplaa, joka Suomen rahassa vastasi 130 markkaa – sen
aikaisen hintojen mukaan veneen kaksinkertainen hinta.
Herman Koli,
kenraalikuvernööri Heyden,
käsityönopettaja,
Lönnrotin koulu,
veneenveistäjä,
Linnoituksessa surmattujen punaisten muistomerkki
Vuoden 1918 alkukuukausina käyty sisällissota jätti
Lappeenrannan seudulle syvät jäljet. Molempien osapuolien tekemät vääryydet,
julmuudet ja järjettömät veriteot myrkyttivät yhteiskunnallista ilmapiiriä
pitkään. Lappee sijoittuu sodan tappiolukujen osalta maan synkimpien kuntien
joukkoon. Valkoisia kuntalaisia menehtyi sodassa 26 ja punaisia 393. Sodan
molemmat osapuolet syyllistyivät raakoihin sotarikoksiin. Joukkojen
kouluttamattomuuden takia sodankäynti muistutti enemmänkin aseistettua
kylätappelua. Kummallakaan osapuolella ei ollut käsitystä sodankäynnin
normeista. Kun sotarikoksiksi luonnehdittaviin tekoihin ei puututtu, niistä
tuli nopeasti sodankäyntitapa.[1] Sisällissota
ei voinut olla heijastumatta myöskään kunnan koululaitokseen. Osa kouluista
lopetti toiminta pitkiksi ajoiksi helmikuun ja maaliskuun aikana, osa vasta
sodan loppuvaiheessa huhtikuun lopulla ja toukokuun alussa. Useat miesopettajat
pakenivat valkoisten hallussa olleille alueille ja liittyivät suojeluskuntiin.
Monet heistä olivat mukana – vähemmän kunniallisessa roolissa - sodan verisessä
loppuselvittelyssä. Kouluissa oli myös muutamia työväenliikettä kannattavia
opettajia, mutta nämä eivät näy ottaneen aktiivisesti osaa sotatapahtumiin. Kansakoulujen
johtokunnista erotettiin kaikki punaisia sodan aikana tukeneet tai myötäilleet.
Osa johtokuntien jäsenistä oli siirtynyt ajan rajan toiselle puolelle
vankileireillä tai teloitettuna. Veljesvihan seurauksena sadat koululapset
olivat jäänet joko puoli- tai täysorvoiksi. Puutetta oli kaikesta, mutta ennen
kaikkea ruuasta ja vaatteista. Huomattava osa koululapsista näki nälkää. Hälyttävää
ravintotilannetta kuvaa Juvakan kansakoulun vuosikertomus seuraavasti:
Ruokatarpeiden saaminen [koulukeittolaan] oli hyvin
vaikeaa ja paljon aikaa vievää. Sai hakea ja tiedustella kirjottamalla sekä
suusanallisesti eikä tahtonut välistä mitenkään saada. Useimmat [myyjät]
pelkäsivät yksikköhintojen määräämistä ja vasta yleissummaa vastaan suostuivat
tavarat luovuttamaan. Ennen koulukeiton (= koulukeittolan) alkamista olivat
lapset niin heikkoja, ettei työteosta tahtonut tulla mitään, mutta koulukeiton
käyntiin saatua alkoi työ sujua ja lapset vahvistua, vaikka suurimmalla osalla
ei ollut mitään muuta syötävää, kuin minkä koululta saivat.
Ei ruokia valitettu, eikä tähettä jäänyt, kaiken söivät mitä suinkin sai
hankituksi ja ehtimiseen kävi toisten koulujen oppilaita kyselemässä, eivätkö
he saisi lähteä sieltä pois ja tulla tähän kouluun, kun täällä ruokaa annetaan.[2]
Kun työväenliikkeen perustama Suomen kansanvaltuuskunta julisti 28.1.1918
ottaneensa vallan Suomessa, se sai haltuunsa lähes koko eteläisen Suomen. Sekä
Lappeenrannan kaupunki että sitä ympäröivä Lappee jäivät Kansanvaltuuskunnan
hallitsemalle alueelle. Kansanvaltuuskunnan yhteyteen perustettiin
kulttuurielämän johtoa varten Valistusasianosasto. Koulutoimen johtoa varten luotiin
9.2.1918 Suomen Kouluneuvosto, jonka johtoon valittiin tohtori Nils af Ursin,
joka kuitenkin kieltäytyi sairauteensa vedoten. Kansaopetusosaston
ylijohtajaksi nimitettiin kansakouluntarkastaja Jaakko Pärssinen. Koska af
Ursin ei voinut vastaanottaa tehtävää, tuli filosofianmaisteri Jaakko
Pärssisestä neuvoston puheenjohtaja. Kouluneuvosto ilmoitti ensimmäisessä
kiertokirjeessään kouluille 10.2.1918 ottaneensa koulutoimen johdon
käsiinsä. Samalla lähetettiin Otto Ville
Kuusisen allekirjoittama Valistusasiainosaston julistus. Julistuksessa
puhuttiin opetuksen perinpohjaisesta uudistuksesta, uskonnonopetuksen
poistamisesta ja muiden aineiden opetuksen uudistamisesta. Lisäksi piti
kansakoulujen johtokunnat valita uudelleen. Eräillä Etelä-Suomen paikkakunnilla
ryhdyttiinkin muutoksiin. Koulukokouksissa päätettiin poistaa uskonnon opetus,
muuttaa historian opetusta ja ottaa yhteiskuntaoppi oppiaineeksi. Monin paikoin
opetus kuitenkin lamaantui vastoin Otto Ville Kuusisen toiveita opettajien
ryhtyessä lakkoon tai siirtyessä valkoisten hallitsemille alueille. Esimerkiksi
Helsingin 395 opettajasta vain kolme suostui yhteistoimintaa punaisten
hallinnon kanssa. Opettajien lakko oli kaupungeissa maaliskuun puoleenväliin
mennessä jo lähes täydellinen, sillä 1006 opettajasta vain 34 jatkoi
opetustyötä. Myös kaupunkien kansakouluntarkastajat olivat muutamaa
lukuunottamatta lakossa. Sen sijaan maaseudulla tilanne oli toinen ja useimmat
koulut jatkoivat toimintaansa. Tällainen oli tilanne myös Lappeella aivan
sisällissodan loppuvaiheisiin saakka. Punaisen vallan romahtaessa myös Suomen
Kouluneuvosto muun punaisten johdon kanssa pakeni ensin Viipuriin ja sieltä pian
Pietariin.[3]
Keväällä 1918 käydyn sisällissodan tapahtumat heijastuivat Lappeenrannan
seudulla voimakkaimmin teollisuustaajamien kansakouluissa. Vähän ennen sodan
alkua myönsi Luukkaan kansakoulun johtokunta paikalliselle
sosialidemokraattiselle nuoriso-osastolle luvan ”ohjelmallisten viikkokokousten
järjestämiseen”. Lappeenranta sekä Lappee olivat sodan alkuvaiheesta lähtien
kokonaan punaisten hallitseman alueen sisällä. Niinpä Kansanvaltuuskunnan
perustaman Suomen Kouluneuvoston kiertokirjeet ja päätökset saapuivat koulujen
johtokunnille. Luukkaan koulun johtokunnassa kirjeet luettiin ja siirrettiin
koulun arkistoon. Pöytäkirjoissa ei ole minkäänlaista mainintaa kirjeiden
mahdollisesti aiheuttamista toimenpiteistä. Huhtikuun alussa päätettiin
kaikilla luokilla lyhentää koulupäivä nelituntiseksi, sillä Luukkaan koulun
opettajat kävivät antamassa opetusta myös Lauritsalan kansakoulussa. Koulun
toiminta oli keskeytyksissä 15. – 16.2.1918, kun punakaarti majaili
rakennuksessa. Koulutyö seisahtui uudestaan sisällissodan loppuvaiheessa 22.-
30.4. Sotatilanteen nopea muutos ja ”siitä johtuvat muutokset, kuten lasten
pakoileminen vanhempiansa seurassa pois paikkakunnalta” estivät koulun
pitämisen. Luukkaan koululla toimi kunnallinen keittola ja etupäässä sen toiminnasta
seuranneiden vaikeuksien vuoksi koulun johtokunta päätti lopettaa
kevätlukukauden jo 11.5. Sisällissodan jälkiselvittelyssä Luukkaan kansakoulun
johtokunnan puheenjohtaja Emil Salmi joutui eroamaan tehtävästään. Hänen
katsottiin olevan sopimaton luottamustoimeensa ”kapinaliikkeeseen osanoton
takia”. Koulun johtajaopettajana vuodesta 1913 toiminut Jalmari Saarinen oli
valittu sosialidemokraattien tuella syksyllä 1917 Lappeen kunnanvaltuustoon. Sodan
jälkeen 3.6.1918 pidetyssä kuntakokouksessa valittiin ”äsken kukistuneeseen
kapinaan tavalla tai toisella osaa ottaneiden jäsenten tilalle” yhdeksän uutta
jäsentä. Yksi valtuustopaikkansa menettäneistä oli opettaja Saarinen. Hän
katsoi tässä tilanteessa parhaimmaksi siirtyä pois paikkakunnalta. Anoessaan
toukokuussa 1918 todistusta viranhakua varten hän sai johtokunnalta kiitettävät
arviot, mikä todistanee, ettei Saarinen syyllistynyt sisällissodan aikana
mihinkään laittomiin toimiin.[4]
Lauritsalan kansakoulun johtokunnassa oli työväenliikkeen
kannattajilla selkeä enemmistö. Kun Lauritsalan kansakoulussa avautuivat
syksyllä 1917 apuopettajattaren ja alakansakoulun opettajattaren virat, niistä
ilmoitettiin vain vasemmistolaisissa Kansan Ääni ja Työmies-lehdissä[5]
Lauritsalan tienoon ollessa punaisten hallussa kokoontui kansakoulun johtokunta
vain kerran. Kokouksessa päätettiin kääntyä Kouluneuvoston puoleen opettaja
Hannes Pulkkisen palkka-asiassa. Sodan päättymisen jälkeen vaihdettiin koko
koulun johtokunta puheenjohtajaa lukuunottamatta 9.6.1918 pidetyssä
piirikokouksessa. Koulun taloudenhoitaja David Thure oli kadonnut sodan
loppuselvittelyissä koulun rahavarojen kanssa. Thuren mukanaan viemä summa
nousi lähes 2800 markkaan. Thuren piileskellessä seudun metsissä, hänen jälkeensä
jättämä omaisuus määrättiin takavarikkoon. Thure jäi lopulta kiinni syyskuun
8.9.1919 Kiteellä ja häneltä löytyi koulun varoja 2208 markkaa, jotka
tilitettiin koululle lokakuussa.[6] Lauritsalan
työväenyhdistyksen puheenjohtajana ja rahastonhoitajanakin toiminut Thure oli myös
Lappeen kunnanvaltuutettu. Hänestä tuli Lappeella punaisen hallinnon keskeisiä
toimihenkilöitä. Thure valittiin pitäjän järjestysasioista vastaavaksi
komissaariksi ja hän oli lisäksi vallankumousoikeuden jäsen. Lauritsalan
Työväenyhdistyksen historiikin mukaan hän menehtyi tammikuussa 1921
kansalaissodassa saamansa vamman seurauksena.[7] Tammikuussa 1919 nousi johtokunnassa keskustelunaiheeksi koulun opettajien
Sofia Kalanderin ja Hannes Pulkkisen toiminta. Opettaja Pulkkinen oli kuulunut
Lappeen kunnanvaltuustoon vuodesta 1915 alkaen ja näyttää olleen aktiivinen valtuutettu.
Pulkkinen oli erotettu Luukkaan koulun johtajan Jalmari Saarisen tavoin
valtuuston jäsenyydestä kesäkuun alussa 1918 kapinaan osallistuneena. Kansakouluntarkastaja
oli kehottanut seuraamaan Pulkkisen ja Kalanderin opetustunteja sekä heidän toimintaansa
koulun ulkopuolella. Lauritsalan Sosialidemokraattinen Työväenyhdistys oli
käynnistänyt sisällissodan jälkeen uudestaan toimintansa joulukuussa 1918.
Yhdistykselle valittiin uusi johtokunta 21.12. pidetyssä kokouksessa.
Johtokuntaan valittiin myös Lauritsalan kansakoulun johtajaopettaja Hannes
Pulkkinen. Tämä poliittinen aktiivisuus sai työväenliikkeen edustajista
puhdistetun johtokunnan ärsyyntymään. Johtokunnan jäsen D. Laakso ilmoitti
”laajoissa piireissä olevan sellaisen käsityksen, ettei opettaja Pulkkinen ole
sovelias lasten opetukseen, koska hän toimii puoluemiehenä sosialidemokraattisessa
puolueessa ja on taas lähtenyt työväen järjestöjä johtamaan”. Laakso totesi
lisäksi, että Pulkkisen toiminnan johdosta oli pidetty kokouksia ja kirjoitettu
kirjelmä. Kyseinen kokous ei kuitenkaan tehnyt asiassa mitään päätöksiä. Kaksi
viikkoa myöhemmin syytökset opettaja Pulkkista vastaan uudistettiin ja
yksilöitiin neljän oppilaan kurinpitoasian käsittelyn yhteydessä. Kokouksessa
olivat johtokunnan jäsenten lisäksi ”omalla oikeudellaan Lauritsalan sahan
konttoristi G.A. Wittenberg ja poliisi Vartiainen.” Väitteiden mukaan opettaja
Pulkkinen oli antanut oppilaiden leikkiä välitunnilla punakaartilaista ja kutsua
toisiaan bolsevikeiksi. Lisäksi opettaja oli kieltänyt lapsia kuulumasta
suojeluskuntaan.[8] Opettajien ja joidenkin oppilaiden välit olivat lisäksi pahoin tulehtuneet. Neljä
oppilasta erotettiin 2.2.1919 pidetyssä johtokunnan kokouksessa, johon oli saapunut
myös piiritarkastaja Emmanuel Suhonen. Oppilaiden kuulustelussa nämä myönsivät haukkuneensa opettaja Pulkkista
punikiksi, uhkailleet häntä pistinmiehillä ja sanoneet tämän joutuvan vielä
tekemisiin kiväärin kanssa. Lisäksi he olivat tuoneet koululle ammuksia ja
lyöneet opettaja Sofia Kalanderia. Oppilaat selvisivät yllättävän vähillä
rangaistuksia kyseisistä vakavista rikoksista. Yksi heistä erotettiin koulusta kahdeksi
viikoksi, toinen viikoksi ja kaksi selvisi ”ankaralla” varoituksella. Lievät
rangaistukset selittänee johtokunnan
antipatiat molempia opettajia kohtaan. Sen sijaan piiritarkastaja Suhonen
katsoi, ettei hän voi ryhtyä toimenpiteisiin opettaja Pulkkista vastaan
kuultuaan johtokunnan jäsenten esittämät syytökset. Piiritarkastajan poistuttua
johtokunta päätti kuitenkin toimia. Se kutsui Pulkkisen puhutteluun ja kehotti
häntä eroamaan virastaan. Lisäksi opettaja Pulkkista varoitettiin toimimasta ”rikollisissa
poliittisissa kokouksissa”. Hannes Pulkkinen pyysikin johtokunnan seuraavassa
kokouksessa virkatodistusta viranhakua varten. Seuraavalla viikolla hän anoi
virkavapautta lukuvuoden loppuun. Se myös hänelle myönnettiin. Erotodistuksen
opettaja Pulkkinen sai pyynnöstä syyskuussa 1919. Myös opettajat Sofia Kalander
sekä Elma Räsänen pyysivät niin’ikään virkatodistusta siirtyäkseen pois
paikkakunnalta.[9]
Kaikkein kohtalokkain näyttää sisällissota olleen myös
koululaitoksen näkökulmasta Rovon (Rutolan) sahalla olevalle kansakoululle. Lukuisa määrä koulun oppilaita jäi sodan ja
sen jälkiselvittelyiden seurauksena orvoiksi tai puoliorvoiksi. Koulun
johtokunnan pöytäkirjoista ei löydy merkintöjä sota-ajalta. Vuosikertomuksessa
sen sijaan mainitaan, että koulu oli suljettuna kymmenen viikon ajan. Kolmen
päivän ajan oli opetusta antanut punaisten opettajaksi asettama työmiehen vaimo
Lyydia Sipinen. Valkoiset valtasivat Lappeenrannan 26. huhtikuuta 1918. Tämän
jälkeen sortavalalaisen seminaarilaisen Armas Kokon johtama ”Lentävä osasto”[10]
saapui Rutolaan ja ryhtyi etsimään punaisia talo talolta. Punakaartilaisten
etsinnässä oli mukana sodan alkuvaiheessa valkoisten puolelle Joutsenoon
paenneen kansakoulunopettaja Onni Makkosen vaimo Aino Makkonen, joka oli ollut
sotatalven ajan Rutolassa. Todennäköisesti hän ei aavistanut, mitä hänen
nimeämilleen miehille myöhemmin tapahtuisi. Muutama Rutolan punakaartilaisista
oli paennut Viipuriin, mutta valkoiset ottivat kylästä kiinni 47 miestä. Iitiän
(Kären) koululla istunut kenttäoikeus, johon kuului Kären koulun opettaja
Brynolf Hako, kuulusteli miehet 27.4. ja lähetti heidät vangittuina
Lappeenrantaan vankileirille. Siellä istui varatuomari Toivo Tapanaisen johtama
sotaoikeus, joka jakoi pikaisesti lähes ainoastaan kuolematuomioita. Syyksi
riitti työväenyhdistyksen tai punakaartin jäsenyys. Kolmen päivän aikana 30.4. -
2.5.1918 teloitettiin Lappeenrannan Linnoituksessa ainakin 45 Rutolan miestä.
Heidät haudattiin muiden teloitettujen mukana joukkohautaan, joka sijaitsi rinteessä
nykyisen Etelä-Karjalan museon takana.[11]
Koulun johtokunta kokoontui tammikuun alun jälkeen seuraavan kerran 14.7.1918.
Kokouksen ensimmäisessä pykälässä todettiin: Koska viime talven aikana
olleen kapina johdosta oli koululta hävinnyt johtokunta, tänään pidetyssä
piirikokouksessa valittiin tilalle uusi johtokunta. Pöytäkirja jätti
häveliäästi kertomatta, mitä edelliselle johtokunnalle oli tapahtunut. Johtokunnan
esimies, työmies August Laurikainen kuoli 5.7.1918 vankileirillä Viipurissa, koulun
taloudenhoitaja ja Lappeen kunnanvaltuuston jäsen, sahatyömies Rickard Kukkonen
menehtyi 13.7. Käkisalmen vankileirillä ja johtokunnan jäsen, työmies Oskar
Sipinen mestattiin 5.5. Lappeenrannassa. Johtokuntaan lisäksi kuuluneiden Rutolan
Työväen Osuuskaupan hoitajan Antti Päivärinnan ja Lyydia Ronkaisen kohtalo jää epäselväksi.
Molemmat ilmeisesti säilyttivät henkensä, mutta heidät todettiin erotetuiksi
kapinaan osaa ottaneina.[12] Kaukaan
kansakoulun toiminta pysähtyi marraskuussa viikon ajaksi lakon vuoksi. Koulun
toiminta seisahtui uudestaan helmikuun 24 päivästä aina lukukauden loppuun
saakka sodan ja sen jälkiselvittelyjen seurauksena. Vuosikertomuksessa todetaan
koulun kaikkien opettajien astuneen vapaaehtoisesti suojeluskunnan palvelukseen
valkoisten puolella. Opettaja August Kärävä oli sen lisäksi keskeinen henkilö paikallisille
punaisille kohtalokkaissa toimissa. Valkoisten vallattua Kaukaan kuulusteli Kärävä
tehtaan ruokalaan koottuja punaisia Lappeenrannan sotilaskomendantin sijaisen
Uno Sereniuksen kanssa. Osa heistä koottiin erilleen ja Serenius, yliluutnantti
Inge Pipping sekä Kärävä määräsivät miehistä 21 ammuttaviksi. Nämä kuljetettiin
Lappeenrannan linnoitukseen, josta heidät vietiin iltayöstä kohti Korkkitehtaan
rantaa, määrättiin kahteen riviin kuopan reunalle ja ammuttiin. Kärävä oli toinen
teloitusosaston johtajista ja tapatti näin joukon entisiä oppilaitaan.[13]
tapahtumat lienevät heijastuneet vahvasti myös Lappeenrannan
esikaupunkiasutuksen liepeillä sijainneessa Juvakan kansakoulussa. Kansakoulun
arkisto paloi 19.11.1918 kokonaan. Tällöin tuhoutuvat sekä pöytäkirjat että
vuosikertomukset. Myöhemmissä pöytäkirjoista ei löydy mitään mainintoja kevään
1918 tapahtumista.[14] Mustolan
kansakoulun pöytäkirjoissa on vain niukkoja merkintöjä vuoden 1917 – 1918
levottomuuksista. Työmiehet Soppi ja Loiri kävivät koululla 15.11.1917 ja
ilmoittivat työmiesten lakkokomitean määränneen koulun suljettavaksi.
Lakkovaatimus liittyi sosialidemokraattien julistamaan yleislakkoon (14.11. –
20.11.1917). Johtokunta päätti, että
koulu avataan samaan aikaan, kun koulut avautuvat Lappeenrannassa. Tämän
jälkeen koulun toiminta jatkuin ilmeisesti keskeytymättä lähes sodan loppuun
saakka, sillä toimintakertomuksen mukaan koulu oli keväällä 1918 suljettuna
toista viikkoa sodan takia.[15] Vainikkalan
kansakoulussa koulun toiminta jatkui sisällissodasta huolimatta huhtikuun
lopulle saakka. Koulun johtokunta teki seuraavan päätöksen: Koska vallassa
olevan punakaartin taholta ei vaatimuksia ole esitetty, koulun toiminta jatkuu
niin kauan kuin saadaan rauhassa olla. Punakaarti ei puuttunutkaan millään tavalla koulun toimintaan. Lappeen pitäjän
eteläosat joutuivat huhtikuun lopulla sotatoimien piiriin ja koulun toiminta
oli keskeytyksissä 26.4. – 7.5.1918. Kevätlukukausi päätettiin lopettaa 18.5. epävarman
tilanteen takia.[16]
[1] Tikka 2006, 28 – 29; Tikka
2011, 170-171.
[2] LKA. JuvKA.
Toimintakertomus 1918 – 1919.
[3] Halila 1949, 384 – 385;
Rinta-Tassi 1986, 198 – 201. Sodan alettua vaativat punakaartit paikoin koulun
(mm. Kären kansakoulu) keskeytettäväksi. Ks. Arponen & Tikka 1999, 165.
[4] LKA. LapKA. Ca:11.
29.7.1917, § 3; 3.6.1918, § 1; LuuKA. Ca:2. 6.1.1918, § 3; 14.3.1918, § 1;
1.4.1918, § 1; 9.5.1918, § 3; 13.5.1918, § 1; 18.6.1918, § 3.
[5] LKA. LauKA. Ca:2.
15.10.1917, § 2
[6] LKA. LauKA. Ca:2.
3.3.1918, § 4; 29.9.1918, § 2; 1.12.1918, § 1-2, 9; 14.9.1919, § 2.; 8.10.1919,
§ 2; Lauritsalan Sos-Dem. Työväenyhdistys 1902 – 1952, 26; Riska 1996, 113;
Arponen & Tikka 1999, 295; Thuren hallussa ollut rahasumma ei ollut
vähäinen, sillä Lauritsalan koulun tulo- ja menoarvion loppusumma vuodelle 1919
oli 9400 markkaa.
[7] Tikka 2011, 163.
[8] LKA. LapKA. Ca:11. 3.6.1918,
§ 1; Cb:3 – Cb:4; LauKA. Ca:2. 13.1.1918, § 8; 28.1.1919, § 2; 6.2.1919, § 3;
9.2.1918, § 1; Lauritsalan Sos-Dem. Työväenyhdistys 1902 – 1952, 22 – 23.
[9] LKA. LauKA. Ca:2.
2.2.1919, § 1-5; 14.5.1919, § 2; 28.9.1919, § 2.
[10] Lentävät osastot oli
muodostettu pääosin koulupojista. Etelä-Savon rintamalla nuorimmat heistä
olivat 12 – 13-vuotiaita. Ks. Tikka, 29
[11] Arponen & Tikka 1999,
164, 225 – 226.
[12] LKA. LapKA. Ca:11.
30.11.1916, § 11; RutKA, Ca:1. 14.7.1918, § 1; 18.8.1918, § 1-2. Vuosikertomus
1917 – 1918; Päivärinnan tapauksessa hengissä säilyminen on suoranainen ihme,
sillä hän oli ollut Lappeen vallankumouksellisen kunnallisneuvoston jäsen sekä
Rutolan punakaartin esikuntapäällikkö. Ks. Arponen & Tikka 1999, 111, 164; Tikka 2011, 163.
[13] LKA. KauKA.
Toimintakertomus 1917 – 1918; Arponen & Tikka 1999, 51 – 52, 205 – 206. [14] LKA. JuvKA. Ca:1.
24.11.1918, § 1.
[15] LKA. MusKA. Ca:3.
17.11.1917, § 2; Toimintakertomus 1917 – 1918.
[16] Keskisaari 2006, 10.
Monien kansakoulujen lähes häiriötön toimiminen punaisten
hallussa olleilla alueilla aiheutti epäluuloja sekä opettajia että koulujen
johtokunnan jäseniä kohtaan. Epäluulojen ja syytösten torjumisesta esimerkkinä oheinen
Mustolan koulun johtokunnan lausunto puheenjohtajansa toimista punaisten
pitäessä seudulla valtaa. Annettiin seuraava lausunto koulun puheenjohtajan D.A. Larickin
suhtautumisesta punaiseen hallitukseen. Me allekirjoittaneet Mustolan
kansakoulun johtokunnan jäsenet ja opettajat todistamme täten, että Mustolan
kansakoulun johtokunnan puheenjohtaja , rakennusmestari D. Larick, on
ollessansa Lappeen Mustolan kansakoulun johtokunnassa kokonaan toiminut maan
laillisen hallituksen kannattajana sekä vastustanut punaisen hallituksen
kansakoulualalla esittämiä uudistuksia ja muutoksia.
LKA. MusKA. Ca:3. 22.9.1918, § 2.
[1] Tikka 2011, 170-171.
[4] LKA. LuuKA. Ca:2.
6.1.1918, § 3; 14.3.1918, § 1; 1.4.1918, § 1; 13.5.1918, § 1; 18.6.1918, § 3.
15.10.1917, § 2.
Arponen & Tikka 1999, 295; Thuren hallussa ollut rahasumma ei ollut vähäinen,
sillä Lauritsalan koulun tulo- ja menoarvion loppusumma vuodelle 1919 oli 9400
[7] Tikka 2011, 163
[8] LKA. LauKA. Ca:2.
13.1.1918, § 8; 28.1.1919, § 2; 6.2.1919, § 3; 9.2.1918, § 1; Lauritsalan
Sos-Dem. Työväenyhdistys 1902 – 1952, 22 – 23.
[10] Arponen & Tikka 1999,
[11] LKA. RutKA, Ca:1. 14.7.1918, §
1; 18.8.1918, § 1-2. Vuosikertomus 1917 – 1918; Päivärinnan tapauksessa
hengissä säilyminen on suoranainen ihme, sillä hän oli ollut Lappeen
vallankumouksellisen kunnallisneuvoston jäsen sekä Rutolan punakaartin
esikuntapäällikkö. Ks. Arponen &
Tikka 1999, 111, 164; Tikka 2011, 163.
[12] LKA. KauKA.
Toimintakertomus 1917 – 1918; Arponen & Tikka 1999, 51 – 52, 205 – 206. [13] LKA. JuvKA. Ca:1.
[14] LKA. MusKA. Ca:3.
[15] Keskisaari 2006, 10.
Juvakka,
Kärenkylä,
Luukkaa,
orpolapset,


Laki arvonlisäverolain muuttamisesta 935/2004 - Säädökset alkuperäisinä - FINLEX ®
Olet tässä: Finlex › Lainsäädäntö › Säädökset alkuperäisinä › 2004 › 935/2004
muutetaan 30 päivänä joulukuuta 1993 annetun arvonlisäverolain (1501/1993) 26 a §:n 3 momentti, 63 §:n 2 momentti, 63 a §:n 5 momentin 2 ja 3 kohta, 63 b §:n 7 momentin 2 ja 3 kohta, 68 §:n 3 momentin johdantokappaleen ruotsinkielinen sanamuoto ja 10 kohta, 72 b §:n 5 momentti, 209 b §:n 2 momentin 12 kohta sekä 209 d §:n 3 momentti,
lisätään 63 a §:n 5 momenttiin, sellaisena kuin se on mainituissa laeissa 1486/1994 ja 1264/1996, uusi 4 kohta, 63 b §:n 7 momenttiin, sellaisena kuin se on viimeksi mainituissa laeissa, uusi 4 kohta, lakiin uusi 63 d § ja sen edelle uusi väliotsikko, jolloin nykyinen 63 d―63 f §, sellaisena kuin niistä ovat 63 d ja 63 f § mainitussa laissa 1486/1994 ja 63 e § mainitussa laissa 1767/1995, siirtyvät 63 e―63 g §:ksi, 68 §:n 3 momenttiin, sellaisena kuin se on osaksi mainituissa laeissa 1486/1994 ja 940/1999, uusi 11 kohta, 70 §:ään, sellaisena kuin se on mainituissa laeissa 1486/1994 ja 1767/1995 sekä laissa 763/1999, uusi 3 momentti sekä 94 §:n 1 momenttiin siitä lailla 1071/2002 kumotun 2 kohdan tilalle uusi 2 kohta seuraavasti:
Edellä 112 §:n 5 momentissa tarkoitetussa tositteessa on oltava tositteen laatimispäivä, verovelvollisen nimi, tavaroiden määrä ja luonne sekä palvelujen laajuus ja luonne, vähennyskelpoiseen käyttöön ottamispäivä, jollei se ole sama kuin laatimispäivä, hankintaan sisältynyt vero tai omasta käytöstä suoritettu vero sekä viittaus hankintaa tai omasta käytöstä suoritettavaa veroa koskevaan tositteeseen, todennäköinen luovutus-hinta ilman veron osuutta, verokanta ja vähennettävä vero.
VaVM 17/2004
EV 125/2004
Neuvoston direktiivi 2003/92/EY (32003L0092); EYVL N:o L 260, 11.10.2003, s. 8
26 a §63 §63 a §63 b §63 d §68 §70 §72 b §94 §209 b §209 d §