text:
KKO:2017:25 - Korkein oikeus
Etusivu » Ennakkopäätökset » Ennakkopäätökset » KKO:2017:25
KKO:2017:25
Diaarinumero: S2014/928Taltionumero: 1006
R oli palannut työhön hoitovapaalta 1.9.2008 ja jäänyt uudelleen äitiysvapaalle 18.12.2008. R:n työsuhteeseen sovelletun työehtosopimuksen mukaan "uusi palkallinen vapaajakso seuraavan lapsen johdosta edellyttää kuuden kuukauden työssäolojakson täyttymistä perhevapaajaksojen välillä". R:lle ei ollut maksettu toisen äitiysloman aikana palkkaa. R oli asetettu välillistä syrjintää koskevan kiellon vastaisesti eri asemaan hoitovapaan käyttämisen vuoksi ja siten vanhemmuuden ja perheenhuoltovelvollisuuden perusteella. Työnantaja oli velvollinen maksamaan R:lle tasa-arvolain mukaista hyvitystä syrjinnästä.
Tasa-arvoL 7 § 3 momTasa-arvoL 8 § 1 mom
Asian taustaR oli työskennellyt X Oy:n palveluksessa työsopimussuhteessa laborantin tehtävissä 28.7.2003 alkaen. R oli ollut äitiyslomalla ja vanhempainvapaalla ensimmäisestä lapsestaan 26.2.2007 alkaen 9.1.2008 asti, vuosilomalla 10.1.2008 – 6.2.2008 välisen ajanjakson ja sen jälkeen hoitovapaalla 31.8.2008 saakka. R oli jäänyt uudelleen äitiyslomalle 18.12.2008 uudesta raskaudesta ja siihen liittyvästä synnytyksen lasketusta ajasta 29.1.2009 johtuvasta syystä.R:n työsuhteessa sovellettiin X Oy:n toimihenkilöitä koskevaa työehtosopimusta, jonka 10 §:n 6 kohdassa on mainittu, että "Seuraavat määräykset koskevat 1.3.1998 alkaneita työsuhteita", ja edelleen saman kohdan toisessa lauseessa on määrätty, että "Uusi palkallinen vapaajakso seuraavan lapsen johdosta edellyttää kuuden kuukauden työssäolojakson täyttymistä perhevapaajaksojen välillä".X Oy oli maksanut R:lle työehtosopimuksen määräysten mukaisesti palkkaa kolmen kuukauden ajalta ensimmäisen äitiysloman aikana mutta ei ollut maksanut R:lle vastaavalla tavalla palkkaa hänen 18.12.2008 alkaneen toisen äitiyslomansa aikana.
Kanne Helsingin käräjäoikeudessaR vaati X Oy:tä vastaan nostamassaan kanteessa, paitsi muuta, mistä ei ole enää kysymys Korkeimmassa oikeudessa, että X Oy velvoitettaisiin suorittamaan hänelle tasa-arvolain 11 §:n mukaisena hyvityksenä 10 000 euroa viivästyskorkoineen. X Oy kiisti vaatimuksen perusteiltaan.Käräjäoikeus pyysi asiassa tasa-arvolautakunnan lausunnon. Tasa-arvolautakunta totesi 21.10.2010 annetussa, tasa-arvolain 7, 8, 8 a – 8 d ja 14 §:n soveltamista koskevassa lausunnossaan (N:o L 1/2010), että sovellettavan työehtosopimuksen työssäoloehto oli asettanut R:n epäedullisempaan asemaan kuin ne rinnastettavassa eli vertailukelpoisessa tilanteessa olleet työntekijät, jotka olivat perhevapaiden välillä ehtineet työskennellä kuuden kuukauden ajan tai jotka olivat olleet esimerkiksi raskaudesta johtuvan sairauden vuoksi työssäoloajaksi laskettavalla sairauslomalla tämän kuuden kuukauden työssäolojakson aikana. R erosi näistä ryhmistä kielletyn syrjintäperusteen osalta, sillä hänen määräykseensä nähden liian varhainen uusi raskautensa ja äitiysvapaansa oli syynä epäedullisempaan kohteluun. Siten oli muodostunut tasa-arvolain 9 a §:ssä tarkoitettu syrjintäolettama, jota ei voinut oikeuttamisperustein kumota. Lautakunta katsoi loppupäätelmänään, että sovellettavan työehtosopimuksen työssäoloehto oli tasa-arvolain 7 §:n 1 momentin ja 8 §:n 1 momentin 2 kohdan vastainen. Lautakunnan lausunto oli syntynyt äänestyksen jälkeen.
Käräjäoikeuden tuomio 28.2.2011Käräjäoikeus, joka totesi yhtyvänsä tältä osin tasa-arvolautakunnan lausunnossa esitettyyn, katsoi, että raskaussyrjintää epäiltäessä luontevinta oli tehdä vertailu tilanteeseen, jossa syrjintäperusteeksi epäiltyä syytä ei olisi ollut. Syrjintäolettaman syntymistä arvioitaessa oli olennaista arvioida sitä, miten olisi menetelty, jos R:ään ei olisi liittynyt kiellettyä syrjintäperustetta (sukupuoli - raskaus) eli jos R ei olisi tullut raskaaksi. Tässä oletetussa tilanteessa oli riidatonta, että R:lle olisi maksettu uuden äitiysvapaan ajalta palkkaa työehtosopimuksen mukaisesti, jos hän ei olisi tullut raskaaksi ennen työssäoloehdon täyttymistä. Käräjäoikeus tasa-arvolautakunnan lausuntoon viitaten totesi, että R oli ollut ainakin kahdessa vertailukelpoisessa tilanteessa eli niiden työntekijöiden kanssa, jotka olivat perhevapaiden välillä ehtineet työskennellä kuusi kuukautta tai jotka olivat olleet esimerkiksi raskaudesta johtuneen sairauden vuoksi työssäoloajaksi laskettavalla sairauslomalla tämän kuuden kuukauden työssäolojakson aikana.Käräjäoikeus, tasa-arvolautakunnan lausunnossa lausuttuja perusteluja korostaen, totesi, että työssäoloehdon täyttyminen tässä tapauksessa riippui sattumanvaraisista seikoista, kuten esimerkiksi ennenaikaisesta synnytyksestä, raskaudesta johtuvasta sairaudesta tai ylipäätään raskauden alkamisesta, eikä niinkään työntekijän omasta suunnitelmallisuudesta. Käräjäoikeus yhtyi lautakunnan näkemykseen siitä, että X Oy:n menettely oli johtunut yksinomaan R:n raskaudesta ja synnytyksestä johtuvasta syystä. X Oy oli myöntänyt hyvitysvaatimuksen määrältään oikeaksi.Edellä lausutuilla perusteilla käräjäoikeus velvoitti X Oy:n suorittamaan R:lle tasa-arvolain 11 §:n mukaisena hyvityksenä 10 000 euroa laillisine viivästyskorkoineen haasteen tiedoksiannosta 5.11.2009 lukien.Asian on ratkaissut käräjätuomari Heikki Paimio.
Helsingin hovioikeuden tuomio 26.9.2014X Oy valitti hovioikeuteen. Siltä osin kuin asia on Korkeimman oikeuden käsiteltävänä, hovioikeus totesi, että asiassa oli ratkaistavana kysymys siitä, oliko X Oy työnantajana rikkonut tasa-arvolain säännöksiä, kun se ei ollut maksanut sen palveluksessa olevalle R:lle työehtosopimuksen mukaista äitiysvapaan palkkaa sillä perusteella, ettei R ollut täyttänyt työehtosopimuksessa määrättyä kuuden kuukauden työssäoloehtoa ennen tuloaan uudelleen raskaaksi. Työehtosopimuksessa palkallisen vapaajakson edellytykseksi oli määrätty kuuden kuukauden työssäolojakson täyttyminen perhevapaajaksojen välillä. Asiassa oli ensin selvitettävä, oliko R asetettu tai joutunut eri asemaan sukupuolen perusteella eli oliko syrjintäolettama syntynyt. Mikäli syrjintäolettaman katsottiin muodostuneen, oli toiseksi arvioitava, oliko X Oy:n menettely johtunut muusta hyväksyttävästä syystä kuin R:n sukupuolesta.Hovioikeus totesi, että Euroopan unionin tuomioistuin oli 13.2.2014 antamassaan ratkaisussa katsonut, että työehtosopimusmääräykset, joiden mukaan työntekijän oli kahden eri synnytyksen välillä palattava työhön saadakseen palkan uudelta äitiysvapaalta, olivat vanhempainlomadirektiivin 96/34/EY vastaisia (tuomio Terveys- ja sosiaalialan neuvottelujärjestö TSN ry ym., C-512/11 ja C-513/11, EU:C:2014:73).Hovioikeus tarkasteli ratkaisuperusteluissaan asiassa sovellettavaksi tulevia naisten ja miesten välisestä tasa-arvosta annetun lain 7 §:n säännöstä välittömän ja välillisen syrjinnän kiellosta, 8 §:n säännöstä työelämän erityisestä syrjinnän kiellosta, 9 a §:n säännöstä todistustaakan jaosta ja 11 §:n säännöstä hyvityksestä syrjinnän kiellon rikkomistilanteissa.Syrjintäolettaman syntymistä koskevassa arvioinnissaan hovioikeus totesi ensiksikin, että asiassa oli riidatonta, että jos R ei olisi tullut raskaaksi ja jäänyt uudelleen äitiysvapaalle ennen kuin kuuden kuukauden työssäoloehto olisi ehtinyt täyttyä, hänelle olisi maksettu uuden äitiysvapaan ajalta palkkaa työehtosopimuksen mukaisesti.Tasa-arvolain esitöiden mukaan eri asemaan asettaminen raskauden tai synnytyksen vuoksi oli välitöntä syrjintää, koska raskaus liittyi välittömästi synnytykseen. Menettelyllä voi olla syrjivää vaikutusta silloinkin, kun tietyssä tilanteessa oli kysymys samaa sukupuolta olevista henkilöistä. Eri asemaan asettaminen tai joutuminen ei välttämättä edellyttänyt vastakkaista sukupuolta olevaa vertailukohdetta (HE 90/1994 vp s. 17). Toisin sanoen verrokkihenkilö voi olla myös nainen, joka ei ollut ollut raskaana tai synnyttänyt, tai syrjinnän osoittamiseksi riitti hypoteettinen verrokki, jolloin kantajan asemaa voitiin verrata oletetun toisen henkilön kohteluun tai jonkin toisen henkilön aiempaan kohteluun. Tasa-arvolain mukainen syrjinnän kielto koski myös raskauteen ja synnytykseen liittyneeseen syyhyn perustunutta epäedullista palkkauskohtelua (HE 90/1994 vp s. 18).Lain esitöiden mukaan arvioitaessa sitä, oliko työnantaja rikkonut raskauteen ja synnytyksestä johtuvaan syyhyn perustuvaa syrjinnän kieltoa, kantajan oli osoitettava, että hän oli joutunut eri asemaan verrattuna toista sukupuolta olleeseen verrokkiin tai verrokkiin, joka erosi kantajasta sukupuoleen liittyneen syyn osalta, taikka verrattuna tilanteeseen, missä syrjintäperusteeksi epäiltyä sukupuoleen liittynyttä syytä eli raskautta ei olisi ollut (HE 195/2004 vp s. 39). Olennaista oli siis arvioida sitä, miten olisi menetelty, jos kantajaan ei olisi liittynyt kiellettyä syrjintäperustetta eli jos tämä ei olisi tullut raskaaksi. Tämä pääsääntö ilmeni myös Euroopan unionin tuomioistuimen raskaussyrjintää koskevissa ratkaisuissa (tuomio Dekker, C-177/88, EU:C:1990:383; tuomio Webb, C-32/93, EU:C:1994:300; tuomio Thibault, C-136/95, EU:C:1998:178; tuomio Tele Danmark, C 109/00, EU:C:2001:513).Työsopimuslain 4 luvun 8 §:n 1 momentin mukaan työnantajalla ei ollut lakiin perustuvaa velvollisuutta maksaa palkkaa perhevapaiden ajalta. Mikäli äitiysvapaan aikaisesta palkanmaksusta oli sovittu työehtosopimuksessa, niitä koskevat määräykset eivät voineet olla tasa-arvolain 7 ja 8 §:n vastaisia. Äitiysvapaan palkkausta koskevassa Euroopan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä oli todettu, ettei äitiysvapaalla olevia työntekijöitä voitu rinnastaa sellaisen miehen tai naisen tilanteeseen, joka tosiasiallisesti kävi työssä tai joka oli sairauslomalla (tuomio Gillespie, C 342/93, EU:C:1996:46, kohta 17 ja tuomio Boyle, C-411/96, EU:C:1998:506, kohta 40). Toisaalta unionin tuomioistuin oli äitiysvapaata ja palkkasyrjintää koskevissa ratkaisuissaan katsonut, että esimerkiksi maksettavia korvauksia kuten joulubonusta laskettaessa äitiysvapaa oli rinnastettava työssäoloaikaan (tuomio Lewen, C-333/97, EU:C:1999:512, kohta 41), ja että työntekijän oli saatava hyväkseen äitiysvapaan ajalla myönnetyt palkankorotukset, sillä hän olisi saanut korotetun palkan, jos ei olisi tullut raskaaksi (tuomio Gillespie, C-342/93, EU:C:1996:46, kohta 22). Unionin tuomioistuin oli myös todennut, että naispuolista työntekijää suojattiin työsuhteessa kaikelta epäedulliselta kohtelulta, joka perustui siihen, että hän oli ollut äitiyslomalla (tuomio Sass, C-284/02, EU:C:2004:722, kohta 35).Lisäksi Euroopan unionin tuomioistuin oli ratkaisussaan Kiiski (tuomio, C-116/06, EU:C:2007:536) katsonut, että työehtosopimuksen määräys, joka esti henkilöä käyttämästä äitiyslomaan liittyneitä oikeuksiaan (palkallinen äitiysvapaajakso), oli rikkonut syrjinnän kieltoa. Euroopan unionin tuomioistuin perusteli ratkaisussaan myös äitiysvapaan luonnetta erityisen tärkeänä sosiaalisena oikeutena, jolle siirtymistä ei voitu kansallisella lainsäädännöllä tai työehtosopimuksin estää. Unionin tuomioistuin myös totesi, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisuutta ja syrjintäkieltoa koskevien periaatteiden noudattaminen edellytti, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei kohdeltu eri tavalla eikä erilaisia tapauksia kohdeltu samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voitu objektiivisesti perustella (tuomion kohta 54). Unionin tuomioistuin edellytti, että Kiiskellä tuli olla mahdollisuus siirtyä uudelle palkalliselle äitiysvapaalle suoraan hoitovapaalta. Tämän tapauksen perusteella hovioikeus totesi, että työehtosopimusmääräys ei voinut asettaa toisiinsa rinnastettavia tapauksia eri asemaan ja näin estää työntekijää käyttämästä äitiysvapaaseen liittyviä oikeuksiaan kuten palkallista äitiysvapaajaksoa.Edelleen Euroopan unionin tuomioistuin oli 13.2.2014 antamassaan ratkaisussa korostanut, ettei palkattomalle vanhempainlomalle jääminen saanut johtaa siihen, että sellainen työntekijä, joka joutui jäämään äitiysvapaalle välittömästi hoitovapaan jälkeen, menetti osan palkastaan (tuomio Terveys- ja sosiaalialan neuvottelujärjestö TSN ry ym., C 512/11 ja C-513/11, EU:C:2014:73, kohta 48).Hovioikeuden mukaan R:n oli katsottava olleen vertailukelpoisessa tilanteessa ainakin niiden työntekijöiden kanssa, jotka olivat perhevapaiden välillä ehtineet työskennellä kuuden kuukauden ajan tai jotka olivat olleet esimerkiksi raskaudesta johtuvan sairauden vuoksi työssäoloajaksi laskettavalla sairauslomalla tämän kuuden kuukauden työssäolojakson aikana tai joiden työsuhde oli alkanut ennen 1.3.1998. Ottaen huomioon, että työssäoloehdon täyttyminen riippui pikemminkin sattumanvaraisista seikoista kuin työntekijöiden omasta suunnitelmallisuudesta, eri asemaan asettaminen äitiysvapaan alkamisajankohdan perusteella oli tasa-arvolain 7 §:n 1 ja 2 momentissa sekä 8 §:n 1 momentin 2 kohdassa kiellettyä välitöntä syrjintää.Syrjintäolettaman kumoamista koskevassa tarkastelussaan hovioikeus totesi, että koska raskaussyrjintä oli tasa-arvolain 7 §:n 2 momentin 2 kohdan mukaisesti välitöntä syrjintää ja koska tasa-arvolain 7 §:n 4 momentin ja 8 §:n 2 momentin mukaiset hyväksyttävät syyt eli oikeuttamisperusteet koskivat vain välillistä syrjintää, ei vertailukelpoisessa tilanteessa olevien työntekijöiden eri asemaan asettamista voitu oikeuttaa esittämällä tasa-arvolain 7 §:n 4 momentissa ja 8 §:n 2 momentissa tarkoitettuja hyväksyttäviä syitä. Syrjintäolettaman voi kumota vain osoittamalla, että vastaajan menettely johtui jostakin muusta, hyväksyttävästä seikasta kuin sukupuolesta. Tässä tapauksessa ei ollut esitetty, että menettely olisi johtunut jostain muusta kuin R:n raskaudesta ja synnytyksestä johtuvasta syystä. Tapaukseen eivät soveltuneet myöskään tasa-arvolain 9 §:n tai 8 §:n 1 momentin 1 kohdan mukaiset poikkeukset.Johtopäätöksenään hovioikeus katsoi, että sovellettavan työehtosopimuksen työssäoloehto asetti R:n epäedullisempaan asemaan kuin ne työntekijät, jotka olivat perhevapaiden välillä ehtineet työskennellä kuuden kuukauden ajan tai jotka olivat olleet esimerkiksi raskaudesta johtuneen sairauden vuoksi työssäoloajaksi laskettavalla sairauslomalla tämän kuuden kuukauden työssäolojakson aikana. R:n pitämä hoitovapaa ja hänen jälkimmäisen raskautensa ajankohta olivat johtaneet hänen epäedullisempaan kohteluunsa. Siten oli muodostunut tasa-arvolain 9 a §:ssä tarkoitettu syrjintäolettama, jota ei voitu oikeuttamisperustein kumota. Näin ollen sovellettavan työehtosopimuksen työssäoloehto oli tasa-arvolain 7 §:n 1 momentin ja 8 §:n 1 momentin 2 kohdan vastainen ja R:lla oli näin oikeus tasa-arvolain 11 §:n mukaiseen hyvitykseen.Edellä lausutuilla ja käräjäoikeuden tuomiosta ilmenevillä perusteilla hovioikeus katsoi, että X Oy oli työnantajana rikkonut tasa-arvolain säännöksiä, kun se ei ollut maksanut sen palveluksessa olevalle R:lle työehtosopimuksen mukaista äitiysvapaan palkkaa sillä perusteella, ettei R ollut täyttänyt työehtosopimuksessa määrättyä kuuden kuukauden työssäoloehtoa ennen tuloaan uudelleen raskaaksi.Hovioikeus ei muuttanut käräjäoikeuden tuomion lopputulosta.Asian ovat ratkaisseet hovioikeuden jäsenet Marjatta Möller, Elisabeth Bygglin ja Ari Kyllönen. Esittelijä Anna-Kristiina Karikko.
Muutoksenhaku Korkeimmassa oikeudessaX Oy:lle myönnettiin valituslupa.X Oy vaati valituksessaan, että hovioikeuden tuomio kumotaan siltä osin, kuin yhtiön oli katsottu syyllistyneen tasa-arvolaissa tarkoitettuun syrjintään ja tuomittu maksamaan hyvitystä.R vastasi valitukseen ja vaati sen hylkäämistä.
PerustelutAsian tausta ja kysymyksenasettelu1. R on työskennellyt toistaiseksi voimassa olevassa työsuhteessa X Oy:n palveluksessa. R oli ollut ensimmäisen lapsensa syntymän vuoksi äitiys- ja vanhempainvapaalla 26.2.2007 alkaen 9.1.2008 saakka ja sen jälkeen vuosilomalla ja sitten hoitovapaalla 7.2.2008 alkaen 31.8.2008 saakka. R oli palannut työhönsä 1.9.2008 ja oli sen jälkeen jäänyt 18.12.2008 äitiysvapaalle uuden raskauden ja synnytyksen lasketun ajankohdan 29.1.2009 johdosta.2. R:n työsuhteessa sovellettavan X Oy:n toimihenkilöitä koskevan työehtosopimuksen 10 §:n 1 kohdan mukaan synnytyksen vuoksi työnsä keskeyttäneelle maksetaan poissaolon ajalta täyttä palkkaa kolmelta kuukaudelta. 1.3.1998 jälkeen alkaneita työsuhteita koskevan saman pykälän 6 kohdassa on todettu:"Uusi palkallinen vapaajakso seuraavan lapsen johdosta edellyttää kuuden kuukauden työssäolojakson täyttymistä perhevapaajaksojen välillä."Työssäoloehdon jäätyä kestoltaan täyttymättä X Oy ei ollut maksanut R:lle kolmen kuukauden ajalta palkkaa hänen toisen äitiysvapaansa aikana.3. R on X Oy:tä vastaan nostamassaan kanteessa katsonut, että yhtiö oli syyllistynyt naisten ja miesten välisestä tasa-arvosta annetussa laissa (tasa-arvolaki) tarkoitettuun syrjintään sukupuolen perusteella tai raskaudesta ja synnytyksestä johtuvasta syystä, ja vaatinut, että yhtiö velvoitetaan suorittamaan hänelle sen johdosta sanotussa laissa säädettyä hyvitystä. Käräjäoikeus on katsonut X Oy:n menetelleen välittömän syrjinnän kiellon vastaisesti ja velvoittanut yhtiön suorittamamaan R:lle hyvityksenä kanteessa vaaditut 10 000 euroa korkoineen. X Oy on valituksella saattanut asian hovioikeuden tutkittavaksi. Hovioikeus on esittämillään perusteilla käräjäoikeuden tavoin katsonut X Oy:n syyllistyneen R:ään kohdistuneeseen välittömään syrjintään eikä ole muuttanut käräjäoikeuden tuomion lopputulosta hyvityksen osalta.4. Kysymys on siitä, onko R:ää kohdeltu tasa-arvolaissa kielletyllä tavalla, kun hänelle ei ole maksettu työehtosopimuksen mukaista palkkaa äitiysvapaan ajalta siksi, että työehtosopimuksen työssäoloaikaa koskeva ehto ei ollut täyttynyt hänen edellisen lapsensa vuoksi pidetyn perhevapaan johdosta. R:n mahdollista syrjintää on ensin arvioitava siitä käsin, onko palkkaedun menettäminen ja työssäoloajan täyttymättä jääminen johtunut hänen aikaisemmasta tai myöhäisemmästä raskaudestaan ja synnytyksestään. Jollei tämä välitön syrjintäperuste täyty, on tarkasteltava sitä, onko hänet asetettu epäedulliseen asemaan vanhemmuuden tai perheenhuoltovelvollisuuden perusteella.5. Äitiysvapaan ajalta maksettavaa palkkaa koskeva työehtosopimusmääräys koskee vain naisia. Tasa-arvolain syrjintäsäännökset eivät kuitenkaan kaikissa tapauksissa edellytä huonompaa kohtelua suhteessa vastakkaiseen sukupuoleen, vaan vertailu voidaan tehdä samaakin sukupuolta olevien kesken, jos eri asemaan asettaminen johtuu sukupuoleen liittyvästä syystä.6. R:n äitiysvapaa oli alkanut 18.12.2008. Tämän johdosta ajallisesti tulevat sovellettaviksi tasa-arvolain 7 §:n yleistä syrjinnän kieltoa ja 8 §:n työelämän syrjinnän erityiskieltoa koskevat säännökset sellaisina kuin ne oli saatettu voimaan lailla 232/2005. Tässä asiassa sovellettavat lainkohdat ovat saman sisältöisiä myös nykyisin voimassa olevassa laissa (1329/2014).7. Tasa-arvolakia muutettaessa on otettu huomioon unionin oikeuden tasa-arvodirektiivit ja niiden muutokset. R:n jäädessä äitiyslomalle sovellettavana on ollut nykyinen, 5.7.2006 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2006/54/EY miesten ja naisten yhtäläisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanosta työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa (uudelleenlaadittu toisinto). Tämä tasa-arvodirektiivi on kumonnut muun muassa miesten ja naisten samapalkkaisuuden periaatteen soveltamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 10.2.1975 annetun neuvoston direktiivin 75/117/ETY (samapalkkaisuusdirektiivi) sekä miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttamisesta mahdollisuuksissa työhön ja ammatilliseen koulutukseen ja uralla etenemiseen sekä työoloissa 9.2.1976 annetun neuvoston direktiivin 76/207/ETY (työelämän yleinen tasa-arvodirektiivi). Lisäksi tässä tapauksessa tulevat huomioon otettaviksi 19.10.1992 annettu neuvoston direktiivi toimenpiteistä raskaana olevien ja äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen kannustamiseksi työssä 92/85/ETY (raskaussuojeludirektiivi) ja 3.6.1996 annettu neuvoston direktiivi 96/34/ETY yleisten työmarkkinajärjestöjen tekemästä vanhempainlomaa koskevasta puitesopimuksesta (vanhempainlomadirektiivi). Viimeksi mainitun direktiivin kumonnut, 8.3.2010 annettu neuvoston direktiivi 2010/18/EU (vanhempainvapaadirektiivi) ei tule nyt sovellettavaksi. Syrjintä raskaudesta ja synnytyksestä johtuvasta syystä8. Tasa-arvolain 8 §:n 1 momentin 2 kohdan mukaan työnantajan menettely on kyseisessä laissa pidettävää syrjintää, jos työnantaja muun muassa palkka- tai muista palvelussuhteen ehdoista päättäessään menettelee siten, että henkilö joutuu raskauden, synnytyksen tai muun sukupuoleen liittyvän syyn perusteella epäedulliseen asemaan. Kuten muun muassa pykälän 2 momentin viittaussäännöksestä ilmenee, työelämän syrjintäsäännös on kiinteässä yhteydessä yleistä syrjinnän kieltoa koskevaan 7 §:ään ja siinä kuvattuihin välittömiin ja välillisiin syrjintäperusteisiin. 9. Tasa-arvolain 7 §:n 2 momentin mukaan välitöntä syrjintää on eri asemaan asettaminen joko sukupuolen perusteella (1 kohta) tai raskaudesta tai synnytyksestä johtuvasta syystä (2 kohta). Tasa-arvolakia on tulkittava ottaen huomioon tasa-arvodirektiivi ja siihen perustuva oikeuskäytäntö. Nykyisen tasa-arvodirektiivin 2 artiklan 2 kohdan c alakohdan mukaan syrjintänä pidetään raskaussuojeludirektiivissä tarkoitettuun raskauteen tai äitiysvapaaseen liittyvää naisten epäedullisempaa kohtelua. Tasa-arvodirektiivin 15 artiklan mukaan äitiysvapaalla olevalla naisella on äitiysvapaan loputtua oikeus palata työhönsä ja muun muassa saada edukseen kaikki ne työehtojen parannukset, joihin hänellä olisi ollut oikeus poissaolonsa aikana.10. Tasa-arvodirektiivin säännökset perustuvat myös tältä osin aikaisemmin vakiintuneeseen unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön. Ratkaisuissa on muun muassa todettu, että naispuolista työntekijää suojataan työsuhteessa epäedulliselta kohtelulta, joka perustuu siihen, että hän on ollut äitiysloman johdosta poissa työstä. Tällainen menettely syrjii naista hänen raskautensa ja äitiyslomansa perusteella ja on tasa-arvodirektiivissä tarkoitettua välitöntä syrjintää sukupuolen perusteella (tuomio Sass, C-284/02, EU:C:2004:722, kohdat 35 ja 36 oikeustapausviittauksineen). Ratkaisevaa on äidin pitämän vapaan luonne ja tarkoitus: sellaisen lakisääteisen vapaan pitäminen, jonka tarkoituksena on äidin biologisen tilan ja naisen ja lapsen välillä vallitsevan erityisen suhteen suojeleminen, ei saa johtaa siihen, että työntekijää kohdellaan epäedullisesti (tuomion kohta 48). Hoitovapaalla on eri tarkoitus kuin äitiyslomalla, ja hoitovapaa voidaan pitää muuhun aikaan kuin välittömästi äitiysloman jälkeen (tuomio Österreichischer Gewerkschaftsbund, suuri jaosto, C-220/02, EU:C:2004:334, kohta 60).11. Unionin oikeudessa äitiysvapaata ja palkatonta hoitovapaata arvioidaan tasa-arvodirektiivin kannalta eri tavoin. Yhtäältä välittömästi syrjivinä pidetään sellaisia työsuhde-etuihin heikentävästi vaikuttavia ehtoja, jotka perustuvat raskauteen taikka lakisääteisen äitiysvapaan pitämiseen. Toisaalta kaikki lapsen syntymän jälkeen pidettävät perhevapaat eivät ole raskauteen ja synnytykseen kytkeytyviä äitiysvapaita, joita tasa-arvodirektiivin 2 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitetaan. Hoitovapaassa on kysymys kumpaakin sukupuolta yhtäläisesti koskettavasta lapsen hoidon ja kasvatuksen järjestämisestä.12. Tämä jaottelu käy ilmi myös hoitovapaan pitämiseen liittyvästä TSN-ratkaisusta (tuomio TSN, C-512/11 ja C-513/11, EU:C:2014:73). Tapauksessa oli kysymys siitä, ettei työnantaja ollut myöntänyt työehtosopimukseen perustuvaa palkallista äitiysvapaata, koska äiti ei ollut edellisen lapsensa hoitovapaan johdosta täyttänyt työehtosopimuksessa edellytettyä työssäoloehtoa. Perhevapaiden välistä työssäoloa koskeva työehtosopimuksen ehto katsottiin vanhempainlomadirektiivin vastaiseksi, koska se rajoitti työntekijöiden oikeutta vapaasti päättää vanhempainloman käyttämisestä (tuomion kohta 41). Unionin tuomioistuin ei sen sijaan perustanut ratkaisuaan tasa-arvodirektiiviin, vaikka työtuomioistuimen ennakkoratkaisupyyntö koski juuri sukupuolisyrjintää ja tasa-arvodirektiivin tulkintaa.13. Asiassa vedotussa Kiiski-tapauksessa – vaikka ratkaisun lopputuloksella saattoikin olla vaikutusta äitiysvapaalta maksettavaan palkkaan – oli oikeudellisesti kysymys hoitovapaan keskeyttämisen edellytyksistä. Unionin tuomioistuin katsoi syrjiväksi virkaehtosopimuksen soveltamisohjeen, jonka mukaan uusi raskaus ei ollut peruste keskeyttää äidin hoitovapaata (tuomio Kiiski, C-116/06, EU:C:2007:536). Katsottuaan raskauden rinnastuvan ennalta-arvaamattomana olosuhdemuutoksena muihin soveltamisohjeessa sallittuihin keskeyttämisperusteisiin tuomioistuin päätyi siihen lopputulokseen, että kysymyksessä oli välitön sukupuoleen perustuva syrjintä, koska vain naiset voivat tulla raskaaksi (tuomion kohdat 53 ja 55). Korkein oikeus katsoo, ettei ratkaisulla ole merkitystä nyt käsiteltävänä olevassa asiassa.14. Koska tasa-arvodirektiivi ja siihen perustuva oikeuskäytäntö asettavat suojan vähimmäistason, tasa-arvolain ilmaisu "raskaus tai synnytys" kattaa myös synnytyksen jälkeisen äitiysvapaan, jonka pituus 14 viikon vähimmäisajan jälkeen määräytyy kansallisen lainsäädännön mukaan. Mikään ei viittaa toisaalta siihen, että säännös koskisi äitiysvapaata pidempää ajanjaksoa.15. Edellä esitetystä seuraa, että äitiysvapaan pitämisestä johtuva työstä poissaolon jakso on laskettava työssäoloajaksi myös työehtosopimuksen työssäoloehtoa sovellettaessa. R:n tapauksessa työssäoloehdon täyttymättä jäämisen syynä ei kuitenkaan ollut äitiysvapaa vaan se, että hän on pitänyt vanhempain- ja hoitovapaata. Kanne ei siten voi menestyä sillä perusteella, että R:ää on syrjitty välittömästi hänen aikaisemman raskautensa tai synnytyksensä johdosta.16. Niin kuin edellä kohdassa 12 on kerrottu, TSN-ratkaisussa unionin tuomioistuin on arvioinut asiaa ainoastaan vanhempainlomadirektiivin kannalta. Se ei ole lainkaan käsitellyt asiaa tasa-arvodirektiivin eikä raskaussuojeludirektiivin (92/85/ETY) kannalta, vaikka ennakkoratkaisupyyntö koski tasa-arvodirektiivin tulkintaa. Tuomioistuin on asiassa Boyle ym. (tuomio, C-411/96, EU:C:1998:506, kohta 44) katsonut, että työsopimuksen ehto, jonka mukaan äitiyslomaa koskevan kansallisen lainsäädännön mukaisia korvauksia suuremman palkan maksaminen raskaussuojeludirektiivin 92/85/ETY 8 artiklassa tarkoitetun äitiysloman ajalta edellyttää, että työntekijä sitoutuu palaamaan synnytyksen jälkeen työhönsä vähintään kuukauden ajaksi sillä uhalla, että hänellä on muussa tapauksessa velvollisuus palauttaa hänelle äitiysloman aikana maksetun palkan ja kyseisten korvausten välinen erotus, ei ole ristiriidassa samapalkkaisuusdirektiivin 1 artiklan eikä raskaussuojeludirektiivin 11 artiklan kanssa.17. Unionin tuomioistuimen kerrottu käytäntö osoittaa, että kysymyksessä oleva työssäoloedellytystä koskeva työehtosopimuksen ehto ei ole ristiriidassa tasa-arvodirektiivin eikä raskaussuojeludirektiivin vaatimusten kanssa. R:ää ei siten ole syrjitty välittömästi myöskään hänen myöhemmän raskautensa tai synnytyksensä johdosta.Syrjintä perheenhuoltovelvollisuuden perusteella18. R on kanteessaan, kuten hovioikeudelle ja Korkeimmalle oikeudelle antamissaan vastauksissakin, vedonnut myös siihen, että hänet on asetettu epäedulliseen asemaan vanhemmuuteen ja perheenhuoltovelvollisuuksiin liittyvien syiden vuoksi. R:n mukaan hänen asemaansa tulisi verrata niihin naisiin, jotka odottavat ensimmäistä lastaan tai joiden osalta työssäoloaika täyttyy pidemmän synnytysten välin johdosta tai joiden työssäoloaika täyttyy raskaudesta johtuvien sairauslomien vuoksi, samoin kuin verrattuna niihin naisiin, joiden työsuhde on alkanut ennen 1.3.1998 ja joihin kyseistä työssäoloehtoa ei lainkaan sovelleta.19. Tasa-arvolakiin on vuonna 1992 tehdyllä lainmuutoksella otettu säännös siitä, että syrjintänä pidetään myös eri asemaan asettamista vanhemmuuden tai perheenhuoltovelvollisuuden perusteella. Tasa-arvodirektiivissä ei ole vastaavanlaista säännöstä. Unionin oikeudessa hoitovapaan pitäminen voidaan ottaa huomioon vain arvioitaessa sitä, onko menettely välillisesti syrjivä niin, että näennäisesti puolueeton säännös, peruste tai käytäntö saattaa henkilöt näiden sukupuolen perusteella erityisen epäedulliseen asemaan toiseen sukupuoleen nähden. Tällöinkin syrjinnän viimekätisenä perusteena on sukupuolten välinen tosiasiallinen ero. Vanhemmuutta ja perheenhuoltovelvollisuutta koskeva sääntely merkitsee suojan huomattavaa kansallista laajennusta.20. Palvelussuhteen ehtoja koskevassa tasa-arvolain 8 §:n 1 momentin 2 kohdassa vanhemmuus ja perheenhuoltovelvollisuus sisältyvät ilmaisuun "muu sukupuoleen liittyvä syy" (HE 63/1992 vp s. 6). Vanhemmuuden ja perheenhuoltovelvollisuuden itsenäinen asema syrjintäperusteena merkitsee sitä, että syrjivänä pidetään myös sellaista työnantajan menettelyä, jossa samaa sukupuolta olevat asetetaan näiden syiden johdosta eri asemaan. Tällöin vertailu ei kohdistu toista sukupuolta oleviin henkilöihin, vaan henkilöihin, joihin ei liity kyseessä oleva peruste (HE 195/2004 vp s. 28).21. Tasa-arvolaissa käytetty ilmaisu "eri asemaan asettaminen" edellyttää lähtökohtaisesti vertailua. Vertailuperusteista ei ole säännöksiä tasa-arvolaissa, mutta lähtökohtana voidaan pitää unionin oikeuden mukaisesti sitä, kohdellaanko henkilöä epäsuotuisammin kuin jotakuta muuta kohdellaan, on kohdeltu tai kohdeltaisiin vertailukelpoisessa tilanteessa. Vertailu voidaan siis tehdä myös kuviteltavissa olevaan henkilöön. Yleinen yhdenvertaisuusperiaate on useissa unionin tuomioistuimen tuomioissa muotoiltu niin, että "syrjintää on erilaisten sääntöjen soveltaminen samankaltaisissa tilanteissa ja saman säännön soveltaminen eri tilanteissa".22. Nämä yleiset lähtökohdat eivät anna kovinkaan täsmällistä kuvaa siitä, minkälaiset tilanteet ovat samankaltaisia ja millaiseen henkilöön nähden vertailu tulisi tehdä. Henkilövertailua ei voida aina tehdä edellä viitatun esityölausuman mukaisesti niin, että työntekijää, johon kohdistuu vanhemmuuteen tai perheenhoitovelvollisuuteen liittyvä syrjintäperuste, verrattaisiin suoraan niihin työntekijöihin, joihin ei liity kyseessä olevaa perustetta. Tilanteiden vertailukelpoisuuden kannalta merkitystä on muun muassa sillä, minkälaisesta työsuhteeseen liittyvästä etuudesta tai velvollisuudesta on kysymys.23. On selvää, ettei hoitovapaan johdosta työstä poissaoleva työntekijä ole ainakaan kaikilta osin samankaltaisessa tilanteessa kuin työssä oleva työntekijä. Esimerkiksi palkkausjärjestelmissä voidaan pitää lähtökohtaisesti mahdollisena, että hoitovapaalla olemista ei rinnasteta palvelusaikaan. Työehtosopimukseen perustuvassa äitiysvapaan palkassa ei ole kysymys korvauksesta, joka perustuisi tehtyyn työhön tai jolla olisi suora liityntä työnantajan ja työntekijän välisiin velvoitteisiin. Työehtosopimuksen osapuolena oleva työnantaja on kuvannut työssäoloehdon tarkoitusta siten, että ehto kannustaa naisia palaamaan työhön joksikin ajaksi ennen uutta poissaolojaksoa.24. Vertailua tehtäessä voitaisiin ottaa huomioon myös se, että vanhemmuus ja perheenhuoltovelvollisuudet voidaan toteuttaa monella tavalla. On vanhempien valittavissa, miten he keskenään jakavat hoitovastuutaan tai miten lasten hoito muulla tavalla järjestetään. Vanhemmuutta ja perhevelvollisuuksia koskeva säännös ei kuitenkaan saisi tarkoitustaan vastaavaa sisältöä, jos vertailu tehtäisiin suhteessa henkilöihin, joilla ei ole ainakaan saman ikäisiä lapsia tai joiden lapset ovat päivähoidossa. Sääntelyn lähtökohtana on ollut ajatus siitä, että tasa-arvon toteutuminen edellyttää vanhempain- ja hoitovapaan käyttöön perustuvan kaikenlaisen syrjinnän kieltämistä (HE 63/1992 vp s. 6 – 7).25. Työehtosopimuksen määräysten mukaan äitiysvapaalta maksettavan palkan ehtona pääsääntöisesti on, että työntekijä on ollut työssä yhdeksän kuukauden ajan ennen äitiysvapaalle jäämistään. Perhevapaalta palattaessa noudatetaan lyhyempää työssäoloehtoa. Näin ollen perhevapaalla olleen asema ei ole heikompi kuin ensimmäistä lastaan odottavan. Myöskään se, että ennen 1.3.1998 solmituissa työsopimuksissa noudatetaan eri sääntöjä, ei ole tasa-arvolain kannalta merkityksellistä eri asemaan asettamista.26. R on kuitenkin hoitovapaan johdosta asetettu työssäoloehtoa sovellettaessa huonompaan asemaan kuin ne äidit, jotka eivät ole jääneet hoitovapaalle tai joiden lasten syntymä on ajoittunut niin, että he ovat välillä ehtineet käydä työssä työehtosopimuksessa edellytetyn kuuden kuukauden ajan. Siten työehtosopimuksesta voi johtua, että naispuolisiin työntekijöihin sovelletaan, on sovellettu tai tullaan soveltamaan erilaisia sääntöjä toisiinsa rinnastettavissa tilanteissa. Tässä tapauksessa R on häneen vertailukelpoisessa tilanteessa oleviin naispuolisiin työntekijöihin nähden asetettu erilaiseen asemaan sellaisen heitä keskinäisessä suhteessaan erottavan tekijän perusteella, joka on laissa tarkoitettu syrjintäperuste. Näistä syistä Korkein oikeus katsoo, että R on esittänyt syrjintäväitteensä tueksi seikkoja, joiden johdosta on syntynyt syrjintäolettama.27. Kun vanhemmuutta ja perheenhuoltovelvollisuutta koskeva säännös koskee tasa-arvolain sanamuodon mukaan välillistä syrjintää, työnantajan on mahdollista osoittaa, että menettelyä on kuitenkin pidettävä oikeutettuna. Tämä edellyttää, että menettelylle on hyväksyttävät tavoitteet ja että valitut keinot ovat oikeasuhtaisia ja välttämättömiä tavoitteen saavuttamiseksi. X Oy:n peruste, jonka mukaan työssäoloehto kannustaa naisia työhön perhevapaiden välillä, ei ole tasa-arvolain vanhemmuutta suojaavien tavoitteiden mukainen, koska ehto voi rajoittaa perhevapaiden pitämistä ja vaikuttaa myös lasten hankkimisen ajoittamiseen.Hyvitys28. X Oy:n on edellä katsottu menetelleen tasa-arvolain 7 §:n (232/2005) 3 momentin välillisen syrjinnän kiellon vastaisesti. Menettelyä on samalla pidettävä tasa-arvolain 8 §:n (232/2005) 1 momentin 2 kohdan mukaisena syrjintänä työelämässä. Lain 11 §:n (232/2005) 1 momentin mukaan X Oy on velvollinen suorittamaan R:lle hyvitystä syrjinnästä. Korkeimmassa oikeudessa ei ole kysymys hyvityksen määrästä.
TuomiolauselmaHovioikeuden tuomion lopputulosta hyvityksen osalta ei muuteta. Muilta osin hovioikeuden tuomio on tullut lainvoimaiseksi.Asian ovat ratkaisseet oikeusneuvokset Pertti Välimäki, Ilkka Rautio, Soile Poutiainen, Marjut Jokela ja Jarmo Littunen. Esittelijä Katariina Sorvari.

matches:
§ 3
§ 1
tuomioistuin
tuomioistuin
tuomioistuin
tuomioistuin
tuomioistuin
tuomioistuin
tuomioistuin
tuomioistuin
tuomioistuin
tuomioistuin
tuomioistuin
tuomioistuin
Tuomioistuin


text:
Kotiin / Lisää / hd vihreä tapetti HD
lähettänyt: alas joulukuuta 22, 2016 sisään Lisää Jätä kommentti 3,078 näkymät 0
Tässä on kaunein Valinta@hd vihreä tapetti HD pöytätietokoneille, PC, Kannettavat, Mobiles Ja Tabletit. Tässäwallpapermad.com Taustakuva tietokanta voit ladata miljoonia korkealaatuisia taustakuvia . Kaikki taustakuvat ovat ilmaisia ladata. Meillä on paljon taustakuvia yli kolmekymmentä Plus kategoriat Like Eläimet, Sarjakuva, Kukka, avaruus , Pelit ja Urheilu ,Jne. vaikka tyyppi tietokoneen että yksinkertaisesti omistat, voit yksinkertaisesti siirtää korkean resoluution taustakuvan kokoa muutetaan ja rajataan sopivaksi työpöydälle näytön.
hd-vihreä-tapetti-hd
Yksinkertaisuuden, valitse Desktopin Koko (esim. 1366×768, 1920×1080, 1024×768 jne.) luettelosta päätöksiä oikeassa paneelissa, ja myös järjestelmä voi valita sinulle kaikkea järjestelmän hyväksyttävän Size Set. Ja muistaa Kaikki taustakuvat ovat ilmaisia henkilökohtaiseen käyttöön. Jos Like This hd vihreä tapetti HD Collection Anna Tykkää Ja Jaa Facebook ja muut sosiaalisen median.
Edellinen: taustakuvia lukitusruutu HD
Seuraava: Dragon Age taustakuvat HD
Demi Lovato tapetti HD

matches: hd HD HD hd HD HD HD


text:
Helsingin HO 22.12.2011 3766 - Hovrättsavgöranden - FINLEX ®
Du är här: Finlex › Rättspraxis › Hovrätter › 2011 › Helsingin HO 22.12.2011 3766
Helsingin HO 22.12.2011 3766
S 10/3153
HELSINGIN KÄRÄJÄOIKEUDEN TUOMIO 28.10.2010
Kantaja A Oy on tuonut 22.5.2003 Belgiasta Suomeen ostetun käytetyn henkilöauton (Mercedes Benz E 280 4d vuosimalli 2000). Tullipiirin tekemässä autoveropäätöksessä autosta on määrätty
maksettavaksi autoveroa 13.721,93 euroa ja lisäksi arvonlisäveroa 3.018,82 euroa.
A Oy on valittanut tullin päätöksestä Helsingin hallinto-oikeuteen 1.8.2003. Valituksessa on vaadittu autoveron alentamista ja arvonlisäveron poistamista kokonaisuudessaan. Helsingin hallinto-oikeus on 24.11.2005 tekemässään päätöksessä katsonut, että autoveroa tuli alentaa poistamatta kuitenkaan arvonlisäveroa. Tulli on 16.12.2005 tehnyt uuden autoveropäätöksen ja alentanut autoveroa 2.411,93 euroa ja sen seurauksena arvonlisäveroa 530,62 euroa, jolloin arvonlisäveron määräksi on jäänyt 2.488,20 euroa.
A Oy on pyytänyt valituslupaa korkeimmalta hallinto-oikeudelta 27.12.2005 arvonlisäveron osalta. Korkein hallinto-oikeus on 20.3.2007 antamallaan päätöksellä evännyt valitusluvan.
Kantaja A Oy on vaatinut, että Suomen valtio velvoitetaan korvaamaan kantajalle vahingonkorvauksena
1. autoveropäätökseen liittyvä arvonlisävero 2.488,20 euroa laillisine viivästyskorkoineen 16.12.2005 lukien; sekä
2. korkeimman hallinto-oikeuden oikeudenkäyntimaksu 102 euroa laillisine viivästyskorkoineen 20.3.2007 lukien.
Lisäksi A Oy on vaatinut, että Suomen valtio velvoitetaan korvaamaan yhtiön oikeudenkäyntikulut asiassa laillisine viivästyskorkoineen
A Oy on tuonut ajoneuvon käytettynä toisesta Euroopan unionin jäsenvaltiosta. Tämän vuoksi verotuksessa on otettava huomioon myös yhteisön oikeuden säännökset ja yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö.
Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on 19.3.2009 antanut Suomen valtiolle asiassa C-10/08 "komissio vastaan Suomen valtio", tuomion, jonka mukaan autoveron arvonlisävero on syrjivä ja ristiriidassa EY 90 artiklan 1 kohdan kanssa. Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on todennut päätöksessään, että Suomen valtio on ollut tietoinen virheellisestä menettelystä jo ns. Siilin-tuomion C-101/00 perusteella (tuomion kohta
Vuonna 2003 Suomen valtio on muuttanut autoverolakia hävittyään Siilin-tapauksen. Uudistettunakaan autoverolaki ei ole täyttänyt EY-lainsäädännön vaatimuksia. Autoverolakia onkin muutettu toistamiseen 1.4.2009 voimaantulleella lailla 5/2009 siten, ettei autoverolle enää kanneta arvonlisäveron suuruista veroa autoverotuksen yhteydessä.
Tuomion C-10/08 mukaan siinä todettua tulkintaa autoveron arvonlisäveron osalta olisi tullut siten soveltaa jo tullin 22.5.2003 tekemässä autoveropäätöksessä. Kyseinen autoveropäätös on perustunut ilmeisesti yhteisöoikeuden kannalta väärään lain soveltamiseen ja päätöstä tehtäessä on tapahtunut menettelyvirhe.
Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen päätös C-10/08 on merkinnyt Helsingin hallinto-oikeuden 24.11.2005 tekemän päätöksen kumoamista alv:n osalta. EY-tuomion C-10/08 jälkeen Helsingin hallinto-oikeus onkin toisessa vastaavan kaltaisessa tapauksessa (09/1129/4 pvm. 11.11.2009) antanut EY-tuomioistuimen mukaisesti päätöksen alv-asian osalta ja kumonnut tullin perimän autoverotuksen arvonlisäveroksi kutsutun veron osalta ja määrännyt sanotun veron palautettavaksi.
A Oy on katsonut, että Suomen valtion viranomaisten olisi ns. Siilin-tuomion jälkeen pitänyt tietää, että autoveron arvonlisäveroa ei saa periä. Kun yhteisöoikeuden vastaista verotusta on kuitenkin edelleen jatkettu, Suomen valtion viranomaiset ovat syyllistyneet moitittavaan huolimattomuuteen, joka synnyttää perusteen vaatia oikeudenvastaisesti perityn veron aiheuttamaa taloudellista vahinkoa korvattavaksi täysimääräisenä.
A Oy on käyttänyt kohtuudella kaikkia oikeussuojakeinoja tässä asiassa. Muun muassa vastaselityksessä hallinto-oikeudelle yhtiö on argumentoinut alv-vähennysoikeuden syrjivyyttä. Yhtiö ei ollut hakenut autoveron arvonlisäveroasiassa purkua korkeimmalta hallinto-oikeudelta, koska on pitänyt purkukanteen menestymistä varsin epätodennäköisenä. Korkein hallinto-oikeus on nyttemmin hylännyt
autoverolle suoritettavan arvonlisäveron osalta purkuhakemuksen (KHO 2010:45/30.6.2010) ja katsonut, että oikeusvarmuuden periaate edellyttää, ettei lainvoimaista päätöksiä yleensä pureta.
A Oy ei ole arvonlisäverovelvollinen, joten autoveron yhteydessä kannettua arvonlisäveroa ei ole voitu vähentää yhtiön arvonlisäverollisista hankinnoista.
A Oy on tuonut maahan kaksi muutakin toisesta jäsenvaltiosta ostettua käytettyä ajoneuvoa, joiden autojen osalta tulli on palauttanut kokonaisuudessaan ei-arvonlisäverot (elv). Palautuspäätökset ovat perustuneet Helsingin hallinto-oikeuden viimeisimpään päätökseen 09/1129/4 (11.11.2009).
Ratkaisujen autoveroasiassa tulee olla yhdenvertaisen kohtelun periaate huomioon ottaen samansisältöisiä. Korko arvonlisäveron määräiselle vahingonkorvaukselle tuli määrätä veron maksupäivästä 16.12.2005 lukien ja korko korkeimman hallinto-oikeuden oikeudenkäyntimaksulle valitusluvan eväämispäivästä.
Vastaaja Suomen valtio on vastustanut kannetta ja vaatinut sitä hylättäväksi sekä oikeudenkäyntikulujensa korvaamista laillisine viivästyskorkoineen.
Kantaja on hakenut autoveropäätökseensä muutosta sillä perusteella, että autosta oli jo kerran suoritettu arvonlisävero toiseen EU-maahan. Kantaja ei ollut missään vaiheessa hakenut muutosta sillä perusteella, että arvonlisäveron kantaminen kyseisestä ajoneuvosta johtaisi vaikutukseltaan syrjivään verotukseen. Kantaja ei ollut hakenut myöskään ylimääräisenä muutoksenhakukeinona tuomionpurkua. Sen vuoksi kantajan ei voida katsoa käyttäneen vahingonkorvauslain 3 luvun 4 §:n tarkoittamalla tavalla hyväkseen laillisia oikeussuojakeinojaan. Sen vuoksi kanne tuli jo tämän vuoksi hylätä.
Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-101/00 antaman tuomion merkityksestä tässä asiassa Suomen valtio on todennut seuraavaa.
Korkein hallinto-oikeus on pyytänyt Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen ennakkoratkaisua muun ohessa siitä, onko elvin kantaminen arvonlisäverodirektiivin vastaista ja jos näin ei ole, voidaanko perustamissopimuksen 90 artiklaa (entinen 95 artikla) tulkita niin, että elviä koskevat verosäännökset eivät ole artiklassa tarkoitetun tavoin syrjiviä. Vastauksena ennakkoratkaisukysymykseen yhteisöjen tuomioistuin on todennut tuomiossa C-101/00, että perustamissopimuksen 95 artiklan 1 kohta on esteenä kysymyksessä olevan autoverosta suoritettavan veron kantamiselle siltä osin kuin toisesta jäsenvaltiosta tuodusta käytetystä ajoneuvosta tällaisena verona kannettava määrä ylittää kyseisessä jäsenvaltiossa jo rekisteröidyn samanlaisen käytetyn ajoneuvon arvoon sisältyvän verosta jäljellä olevan määrän.
Korkein hallinto-oikeus on 16.12.2002 yhteisöjen tuomioistuimen ennakkoratkaisun perusteella tekemässään ratkaisussa (KHO 2002:85) katsonut, että käytettynä maahantuodusta autosta voidaan kantaa myös elviä. Kannetun veron määrän syrjimättömyys Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 90 artiklan kannalta on varmistettava samalla tavoin kuin yhteisöjen tuomioistuimen ennakkoratkaisussa C-101/00 on autoveron suhteen lausuttu. Sen mukaan elviä saadaan periä vain sen määrä, mitä vastaavaa veroa on jäljellä samanlaisen kotimaassa jo rekisteröidyn auton arvossa. Kantajan asiassa ei ole poikettu ennakkoratkaisuasiassa C-101/00 esitetystä kannasta elvin kantamisen sallittavuudesta Euroopan unionin oikeuden sisältämien oikeusperiaatteiden valossa.
Elvin EU-oikeuden vastaisuus on tullut uuteen valoon myöhemmin annetun tuomion C-10/08 (Komissio v. Suomi) myötä. Mainitussa ratkaisussa lopputulos on, että arvonlisäverovelvollinen maahantuoja ei
saisi arvonlisäverotuksessa vähentää elviä. Ratkaisussa ei missään kohdassa nimenomaisesti lausuta, että itse elvin kantamisen osalta olisi tarkoitus muuttaa aikaisempaa asiassa noudatettua käytäntöä.
Lähtökohdaksi tässä asiassa tuli ottaa, että yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-101/00 antamassa tuomiossa on hyväksytty elvin kantaminen. Tuomion kohdassa 113 on nimenomaisesti lausuttu, että elvin kaltaisen veron mahdollisen syrjivyyden arvioimisen kannalta merkitystä ei ollut sillä, että tällainen vero voidaan vähentää verollisen liiketoiminnan yhteydessä.
Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-101/00 antaman tuomion ja korkeimman hallinto-oikeuden päätöksen KHO 2002:85 antamisen jälkeen autoveron määräytymistä koskevia säännöksiä on uudistettu lailla 266/2003. Elvin perimistä koskevaa autoverolain 5 §:n 1 momenttia ja vähennysoikeutta koskevaa arvonlisäverolain 102 §:n 1 momentin 4 kohtaa ei kuitenkaan tässä yhteydessä muutettu muutoin kuin sisällyttämällä autoverolain 5 §:n 1 momenttiin taulukko elvin veroprosenteista niitä tilanteita varten, kun ajoneuvo on otettu käyttöön ennen arvonlisäverolain voimaantuloa. Viime mainitusta momentista ilmenee, mitä oli pidettävä eri vuosina käyttöön otettujen ajoneuvojen verokannan mukaisena verona.
Korkein hallinto-oikeus on päätöksessään KHO 2002:85 lausunut, että yhteisöjen tuomioistuimen antamassa ennakkoratkaisussa asiassa C-101/00 on todettu vastauksena korkeimman hallinto-oikeuden esittämään ennakkoratkaisukysymykseen, että autoverosta suoritettava arvonlisävero ei ole arvonlisäverodirektiivissä tarkoitettu arvonlisävero ja että se on näin ollen yhteen sopiva arvonlisäverodirektiivin 33 artiklan kanssa. Korkein hallinto-oikeus on edelleen todennut, että perustamissopimuksen 95 artiklan 1 kohta (sittemmin perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohta) on esteenä kysymyksessä olevan autoverosta suoritettavan veron kantamiselle siltä osin kuin toisesta jäsenvaltiosta tuodusta käytetystä ajoneuvosta tällaisena verona annettava määrä ylittää jäsenvaltiossa jo rekisteröidyn samanlaisen käytetyn ajoneuvon arvoon sisältyvän verosta jäljellä olevan määrän.
Tässä tapauksessa autoverotusta koskevan päätöksen perustumista ilmeisesti väärään lain soveltamiseen ja erehdykseen on korkeimman hallinto-oikeuden mukaan arvioitava sen mukaan, mitä erityisesti ennakkoratkaisuasiassa C-101/00 annetusta tuomiosta on voitu päätellä.
Korkeimman hallinto-oikeuden ratkaistavana Siilinin ja kantajan valituksissa on ollut kysymys, onko nimenomaisista verolain säännöksistä poikettava yhteisön oikeuden nojalla. Korkein hallinto-oikeus on ylimpänä muutoksenhakuasteena pyytänyt kysymyksestä yhteisöjen tuomioistuimen ennakkoratkaisun Siilinin asiassa ja perustanut ratkaisunsa molemmissa tapauksissa tähän ennakkoratkaisuun. Kantajan asiassa ei ole poikettu ennakkoratkaisuasiassa C-101/00 esitetystä kannasta, kun korkein hallinto-oikeus on 20.3.2007 antamallaan päätöksellä taltionumero 663 evännyt kantajana olevan A Oy:n valituslupahakemuksen.
Komission antamien virallisten huomautusten merkityksestä asian kannalta Suomen valtio on todennut, että valtioneuvoston oikeuskansleri on 17.1.2003 antamassaan Suomen autoverotusta koskeneessa kantelupäätöksessä nro 1170/1/00 korostanut, että Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen kanta Suomen autoverojärjestelmää koskevassa asiassa annetussa tuomiossa C-101/00 poikkesi muun muassa komission kannasta autoveron perusteella suoritettavan arvonlisäveron osalta. Oikeuskansleri on tuonut esiin, että kyseinen ratkaisu on kokonaisuudessaan osoittanut, että kysymys autoverojärjestelmän eri osien suhteesta EY-oikeuteen ja sitä koskevaan oikeuskäytäntöön oli ollut EY-tuomioistuimen ratkaisuun saakka tulkinnanvarainen.
Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-10/08 antaman tuomion merkityksestä asiassa Suomen valtio on todennut seuraavaa.
Elvin EU-oikeuden vastaisuus on tullut uuteen valoon myöhemmin annetun tuomion C-10/08 myötä. Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, ettei Suomi ollut noudattanut Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohdan ja kuudennen arvonlisäverodirektiivin 17 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se oli sallinut, että autoverolain 5 §:ssä tarkoitettu vero voidaan arvonlisäverolain 102 §:n 1 momentin 4 kohdan mukaisesti vähentää arvonlisäverosta.
Korkein hallinto-oikeus on todennut, että vaikka asiassa C-10/08 annetun tuomion kohdasta 62 sinänsä ilmenee, että tuomiossa todettua EU-oikeuden tulkintaa EU-oikeuden vastaisesta oikeustilasta Suomessa on tullut soveltaa jo ennen tuomion antamista ja siten myös silloin, kun kyseisessä tapauksessa purettavaksi haettu verotuspäätös on tehty, tästä EU-oikeuden sisältöä tiettyä taannehtivana ajanjaksona koskevasta kysymyksestä erillisenä on pidettävä kysymystä siitä, missä laajuudessa EU-oikeuden vastaiset verot ja maksut on taannehtivasti palautettava sovellettaessa kansallisia menettelysääntöjä tehokkuus- ja vastaavuusperiaatteen sekä oikeusvarmuusperiaatteen mukaisesti tulkittuina. Tähän peruslähtökohtaan on kiinnitetty huomiota myös unionin tuomioistuimen ja aikaisemmin vastaavasti yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä (esim. C-542/08, Barth, 15.4.2010 annetun tuomion kohta 30).
Korkein hallinto-oikeus on ennakkopäätöksessään KHO 2010:44 nimenomaisesti pohtinut C-10/08 annetun tuomion merkitystä purkukynnyksen näkökulmasta. Korkein hallinto-oikeus on tältä osin lausunut, että harkittaessa sitä, onko päätös tuomiosta C-10/08 ilmenevän kannan johdosta purettava, on otettava huomioon, että purettavaksi haettu päätös perustuu elvin osalta aikaisemmin pyydettyyn ennakkoratkaisuun. Kysymys ei ole myöskään yksityisen kannalta merkittävästä taloudellisesta rasituksesta, kun otetaan huomioon asian ja verolajin luonne sekä se, miten elviä vastaavan määrän syrjimätön verotus on sittemmin laeilla 5/2009 ja 6/2009 toteutettu. Tähän nähden ja kun lisäksi otetaan huomioon unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä EU-oikeuden vastaisten verojen ja maksujen palautukselle asetetut vaatimukset tehokkuus-, vastaavuus- ja oikeusvarmuusperiaatteen mukaisesti tulkittuina, päätöksen purkamiseen ei ole hallintolainkäyttölain 63 §:n 2 momentin mukaisia yleiseen tai yksityiseen etuun liittyviä edellytyksiä siitä huolimatta, että päätöstä on tuomion C-10/08 perusteella pidettävä EU-oikeuden vastaisena. Korkein hallinto-oikeus on selkeästi tullut siihen lopputulokseen, että yhteisöjen tuomioistuin on asiassa C-10/08 antamassaan tuomiossa tehnyt täyskäännöksen vastaaviin ratkaisuperusteisiin, jotka ovat elvin osalta ilmenneet asiassa C-101/00 annetusta tuomiosta. Tämän vuoksi myös asiassa tehdyt purkuhakemukset on hylätty. Näin ollen vasta asiassa C-10/08 19.3.2009 annetulla tuomiolla on Suomen tasavaltaa velvoittavasti todettu elvin kantojärjestelmä eräiltä osiltaan yhteisöoikeuden vastaiseksi järjestelyksi. Siten asian vahingonkorvausoikeudellisia oikeusvaikutuksia tuli tarkastella vasta sanotusta ajankohdasta lukien.
Euroopan unionin jäsenvaltion vahingonkorvausvastuusta EU-oikeuden nojalla Suomen valtio on todennut, että valtio voi olla vahingonkorvausvastuussa ainoastaan poikkeustapauksissa, joissa kansallinen tuomioistuin on rikkonut selvällä tavalla sovellettavaa oikeutta ja jättänyt noudattamatta yhteisöjen tuomioistuimen asiaa koskevaa oikeuskäytäntöä.
Suomen autoverojärjestelmää koskeneessa tuomiossa C-101/00 ei ole ajatusta siitä, että autoverolle laskettua arvonlisäveroksi kutsuttua veroa ei voisi ollenkaan kantaa. Näin ollen mahdollinen ristiriita kansallisen elvin perimismenettelyn ja EY-oikeuden välillä on tullut ilmeiseksi vasta 19.3.2009 annetulla Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen C-10/08 antamalla tuomiolla. Kantajan kanteessa mainittu kanneperuste on tapahtunut jo 22.5.2003 ja korkeimman hallinto-oikeuden valituslupahakemuksen hylkäävä päätös 20.3.2007 eli ajallisesti huomattavasti ennen tuomion C-10/08 antamista 19.3.2009.
Asiassa ei ole esitetty mitään sellaista, minkä vuoksi olisi syytä tulkita valtion vahingonkorvausvastuun syntymisperusteen olevan käsillä taannehtivasti.
Valtion vahingonkorvausvastuusta vahingonkorvauslain nojalla Suomen valtio on todennut, että vahingonkorvauslain 3 luvun 2 §:n mukaan julkisyhteisö on velvollinen korvaamaan julkista valtaa käytettäessä virheen tai laiminlyönnin johdosta aiheutuneen vahingon vain, milloin toimen tai tehtävän suorittamiselle sen laatu ja tarkoitus huomioon ottaen kohtuudella asetettavia vaatimuksia ei ole noudatettu. Tässä tapauksessa mainitut vahingonkorvauslain edellytykset Suomen valtion vahingonkorvausvastuulle eivät täyty.
Suomen valtio on katsonut, että sillä ei ole ollut kanteessa tarkoitetusta autoverosta päätettäessä riidattomasti kansalliseen oikeuteen eikä myöskään Euroopan yhteisöjen oikeuteen perustunutta toimivaltaa sivuuttaa autoverolain 5 §:ssä säädettyä veroa.
Suomen valtio on saanut vasta 19.3.2009 eli ajallisesti huomattavasti kanteen perusteena olleen tapahtumaketjun jälkeen tuomion, jossa ristiriita autoverolain 5 §:ssä tarkoitetun veron ja EU-oikeuden välillä on vahvistettu. Näin ollen kyseisen veron EU-oikeuden vastaisuus on ollut epäselvä asia aina sanotun tuomion antamisen ajankohtaan saakka. Sen vuoksi Suomen valtio on katsonut, että mainituissa olosuhteissa toimen tai tehtävän suorittamiselle sen laatu ja tarkoitus huomioon ottaen kohtuudella asetettavia vaatimuksia on noudatettu. Valtion korvausvastuun syntymistä ei voi tulkita vahingonkorvauslain 3 luvun 2 §:n perusteella taannehtivasti.
Yhdenvertaisen verokohtelun periaatteesta Suomen valtio on todennut sen edellyttävän, ettei lainvoimaisiin päätöksiin yleensä puututa. Tämä on hyväksytty myös yhteisöjen tuomioistuimen käytännössä siitä huolimatta, että seurauksena saattaa olla EU-oikeuden vastaisuuteen perustuvien palautusvaatimusten vanhentuminen ja tällaisen saatavan menetys.
Korkein hallinto-oikeus on antamassaan ennakkopäätöksessä KHO 2010:44 katsonut, ettei ennen vuotta 2006 määrättyä elviä koskevaa muutoksenhakutuomioistuimen päätöstä ole purettava tuomion C-10/08 perusteella. Tämän mukaisesti kantajan ei voida katsoa joutuneen huonompaan asemaan kuin ne ennen vuotta 2006 määrätystä elvistä valittaneet, joiden valitukset ovat tulleet hylätyiksi säännönmukaisia muutoksenhakumahdollisuuksia käytettäessä. Kysymys ei myöskään ole yksityisen kannalta merkittävästä taloudellisesta rasituksesta, kun otetaan huomioon asian ja verolajin luonne sekä se miten elviä vastaavan määrän syrjimätön verotus on sittemmin laeilla 5/2009 ja 6/2009 toteutettu.
Kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä EU-oikeuden vastaisten verojen ja maksujen palautukselle asetetut vaatimukset tehokkuus-, vastaavuus- ja oikeusvarmuusperiaatteen mukaisesti tulkittuina Suomen valtio on katsonut, ettei asiassa ole esitettävissä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaisia vaikutuksia miltään kantajan väittämin osin.
Korkeimman hallinto-oikeuden perimä oikeudenkäyntimaksu on syntynyt hallintolainkäyttömenettelyssä. Tässä prosessissa sitä ei voida määrätä korvattavaksi vahingonkorvauksena.
Mikäli vahingonkorvausvaatimus hyväksyttäisiin, korko tuli tuomita korkolain 7 §:n mukaisesti. Korkolain tarkoittama viivästyskorko alkaa juosta, kun kuukausi on kulunut siitä päivästä, jona velkoja on esittänyt vaatimuksen sekä sellaisen korvauksen perustetta ja määrää koskevan selvityksen, jota häneltä voidaan kohtuudella vaatia. Tässä tapauksessa tämä ajankohta on 20.6.2009.
Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä on asetettu kolme perusedellytystä, joiden täyttyessä jäsenvaltiolla on velvollisuus korvata yksityisille unionin oikeutta rikkomalla aiheuttamansa vahingot. Perusedellytykset ovat, että rikotun unionin oikeusnormin tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille ja, että rikkominen on riittävän ilmeinen sekä, että vahingon ja rikkomisen välillä on välitön syy-yhteys.
Erilaisissa EU-oikeuden säännöksissä on yksityiselle perustettu oikeuksia, joista tulee osa heidän oikeudellista asemaansa. Valtion syyksiluettavalta EU-oikeuden rikkomiselta edellytetään, että jäsenvaltio on rikkonut ilmeisellä ja vakavalla tavalla sen harkintavallalle asetettuja rajoja huomioon ottaen muun muassa rikotun oikeusnormin selkeys ja täsmällisyys sekä rikotussa oikeusnormissa kansalliselle viranomaiselle annetun harkintavallan laajuus.
Tietyissä tilanteissa rikkomista voidaan automaattisesti pitää riittävän ilmeisenä. Näin on esimerkiksi silloin, kun jäsenvaltio on täysin jättänyt direktiivin täytäntöönpanematta siinä asetetussa määräajassa, tai silloin, kun rikkomista on jatkettu huolimatta jäsenyysvelvoitteiden laiminlyönnin toteavasta tuomiosta, ennakkoratkaisupyyntöä koskevasta tuomiosta tai asiaa koskevasta Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, jos niiden perusteella kyseistä toimintaa on pidettävä yhteisön oikeuden rikkomisena.
Korvausvaatimusta käsiteltäessä yleisessä tuomioistuimessa Suomessa tulevat sovellettavaksi myös vahingonkorvauslain 3 luvun säännökset julkisyhteisön korvausvastuusta.
Vahingonkorvauslain 3 luvun 2 §:n mukaan julkisyhteisö on velvollinen korvaamaan julkista valtaa käytettäessä virheen tai laiminlyönnin johdosta aiheutuneen vahingon vain, milloin toimen tai tehtävän suorittamiselle sen laatu ja tarkoitus huomioon ottaen kohtuudella asetettavia vaatimuksia ei ole noudatettu.
Vahingonkorvauslain 3 luvun 4 §:n mukaan jos valtion viranomaisen virheellisen ratkaisun johdosta vahinkoa kärsinyt on pätevättä syyttä jättänyt hakematta muutosta siihen, ei hänellä ole oikeutta saada valtiolta korvausta vahingosta, jolta hän hakemalla muutosta olisi voinut välttyä.
Vahingonkorvauksen vanhentumiseen sovelletaan Suomen lainsäädäntöä eli velan vanhentumisesta annettua lakia. Sen 7 §:n mukaan vahingonkorvauksen vanhentumisaika alkaa kulua muuhun kuin sopimussuhteeseen perustuvassa vahingonkorvauksessa siitä, kun vahingonkärsijä on saanut tietää tai hänen olisi pitänyt tietää vahingosta ja siitä vastuussa olevasta. Vahingonkorvaus vanhentuu kolmen vuoden kuluttua 7 §:ssä tarkoitetusta ajankohdasta.
Tässä tapauksessa väitetty vahinko on syntynyt ja vanhentuminen alkanut siitä, kun korkein hallinto-oikeus on 20.3.2007 evännyt valitusluvan kanteessa tarkoitettuun autoveropäätökseen. Kanne on nostettu 5.5.2009. Vahingonkorvausvaatimus ei ole siten vanhentunut.
Asiassa on selvitetty, että A Oy on aikanaan käyttänyt säännönmukaiset muutoksenhakukeinot asiassa.
Asiassa on ratkaistava, onko Suomen valtion viranomaiset rikkoneet yhteisön oikeutta, kun yhtiön omistaman auton autoveropäätöksessä on peritty autoveron arvonlisäveroa. Rikkomisesta olisi aiheutunut A Oy:lle perityn autoveron arvonlisäveron suuruinen vahinko. A Oy ei ole arvonlisäverovelvollinen, joten yhtiö ei ole voinut autoveron yhteydessä kannettua arvonlisäveroa vähentää omista arvonlisäverollisista hankinnoistaan.
Autoveropäätös on perustunut silloin voimassa olleen autoverolain 5 §:n 1 momentin säännökseen, jonka mukaan se, joka on velvollinen suorittamaan autoveron, on velvollinen suorittamaan myös autoverosta arvonlisäveroa. Kanteessa on kysymys, onko nimenomaisista verolain säännöksistä ollut poikettava yhteisön oikeuden nojalla.
Autoverosta perittävää arvonlisäveroa on käsitelty Euroopan yhteisöjen tuomioistuimessa Siilinin tapauksen yhteydessä. Tuomiossa C-101/00 on katsottu, että kyseinen arvonlisävero ei ole arvonlisäverodirektiivissä tarkoitettu arvonlisävero eikä direktiivi näin estä sen perimistä. Tuomiossa on myös todettu, että autoveron arvonlisäveron eli elvin ja autoveron yhteensopivuutta EY-oikeuden kanssa on arvioitava samalla tavalla. Tuomiossa on myös lausuttu, että perustamissopimuksen EY 90 artiklan ensimmäinen kohta on esteenä autoverosta suoritettavan veron kantamiselle siltä osin kuin toisesta jäsenvaltiosta tuodusta käytetystä ajoneuvosta tällaisena verona kannettava määrä ylittää kyseisessä jäsenvaltiossa jo rekisteröidyn samanlaisen käytetyn ajoneuvon arvoon sisältyvän verosta jäljellä olevan määrän. Arvonlisäveroksi kutsuttua veroa saadaan periä vain sen määrä, mitä vastaavaa veroa on jäljellä samanlaisen kotimaassa jo rekisteröidyn auton arvossa. Siten myöskään elvin periminen ei saa johtaa syrjivään verotukseen.
Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen 19.3.2009 antamassa tuomiossa C-10/08 (Komissio v. Suomen valtio) on todettu, että pitäessään voimassa arvonlisäverolain 102 §:n 1 momentin 4 kohdassa säädetyn vähennysoikeuden Suomen tasavalta on rikkonut EY 90 artiklan ensimmäistä alakohtaa, koska määrä, joka tämän säännöksen nojalla kannetaan ei-arvonlisäverovelvollisen yksityishenkilön muusta jäsenvaltiosta tuomasta käytetystä ajoneuvosta, on korkeampi kuin kansallisella alueella jo rekisteröidyn samanlaisen käytetyn ajoneuvon arvoon sisältyvästä verosta jäljellä oleva määrä.
Johtopäätöksenä esitetyistä perusteista Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on tuomiossa C-10/08 katsonut, ettei Suomi ollut noudattanut Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohdan ja kuudennen arvonlisäverodirektiivin 17 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se oli sallinut, että autoverolain 5 §:ssä tarkoitettu vero voidaan arvonlisäverolain 102 §:n 1 momentin 4 kohdanmukaisesti vähentää arvonlisäverosta.
Tuomiosta C-10/08 käy ilmi, että autoverolle kannettu arvonlisäveron suuruinen vero syrjii vähennysoikeuden kautta muita kuin Suomeen autoja tuovia arvonlisäverovelvollisia maahantuojia.
Tuomion C-10/08 kohdassa 62 on todettu, että koska tätä oikeuskäytäntöä sovellettiin jo silloin, kun ennakkoratkaisu C-101/00 ns. Siilin tuomio annettiin, Suomen valtio ei voinut esillä olevassa asiassa vedota objektiiviseen ja huomattavaan epäselvyyteen EY 90 artiklan 1 kohdan ulottuvuuden osalta.
Käräjäoikeuden tulkinnan mukaan tuomiossa C-10/08 todettua yhteisön oikeuden oikeuskäytäntöä on tullut soveltaa jo tuomion C-101/00 perusteella ja siten myös silloin, kun A Oy:n omistamaa autoa koskeva autoveropäätös on 22.5.2003 tehty. Tuomiosta C-10/08 ei käy ilmi, että kysymyksessä olisi ollut autoveron arvonlisäveron syrjivyyden osalta tulkinnanmuutos. Tuomiossa ei ole rajattu tuomion ajallisia vaikutuksia.
Tuomion C-10/08 jälkeen autoveron arvonlisäveroa koskeva autoverolain 5 §:n 1 momentin säännös on jouduttu kumoamaan 1.4.2009 voimaan tulleella lailla autoverolain muuttamisesta 5/2009.
A Oy:n oikeus vahingonkorvaukseen on todettu tässä oikeudenkäynnissä. Siten vahingonkorvaukselle on määrätty korko vasta haasteen tiedoksiannosta.
Korkeimman hallinto-oikeuden oikeudenkäyntimaksun korvaamiseen tässä asiassa ei ole perustetta.
Asia on ollut oikeudellisesti niin epäselvä, että hävinneellä Suomen valtiolla on ollut perusteltu syy oikeudenkäyntiin. A Oy saa oikeudenkäymiskaaren 21 luvun 8a §:n perusteella vastata itse oikeudenkäyntikuluistaan.
Suomen valtio velvoitetaan korvaamaan A Oy:lle 2.488,20 euroa korkolain 4 §:n 1 momentin mukaisine viivästyskorkoineen haasteen tiedoksiannosta 20.5.2009 lukien.
A Oy saa pitää oikeudenkäyntikulunsa vahinkonaan.
Käräjätuomari Kari Santanen
HELSINGIN HOVIOIKEUDEN TUOMIO 22.12.2011
Suomen valtio on vaatinut, että käräjäoikeuden tuomiossa selostettu A Oy:n kanne hylätään ja yhtiö velvoitetaan korvaamaan valtion oikeudenkäyntikulut korkoineen, käräjäoikeuden osalta 1.600 eurolla ja hovioikeuden osalta 800 eurolla. Valtio on vaatinut myös, että hovioikeudessa toimitetaan pääkäsittely.
Yhtiölle oli määrätty autovero vuonna 2003 ja korkein hallinto-oikeus oli antanut kyseisessä veroasiassa kielteisen valituslupapäätöksen vuonna 2007 eli ajallisesti huomattavasti ennen Euroopan yhteisöjen (EY) tuomioistuimen 19.3.2009 antamaa tuomiota C-10/08. Tässä tuomiossa oli vahvistettu ristiriita autoverolain 5 §:ssä tarkoitetun veron (ns. elv) ja EY-oikeuden välillä. Tullihallituksella ja korkeimmalla hallinto-oikeudella ei ollut ennen tuota ajankohtaa kansalliseen eikä EY-oikeuteen perustunutta toimivaltaa sivuuttaa autoverolain 5 §:ää. Yhtiö ei ollut esittänyt perusteita, joiden vuoksi olisi syytä määrätä asiassa valtiolle vahingonkorvausvastuu taannehtivasti. Valtio oli noudattanut julkisen toimen ja tehtävän suorittamiselle sen laatu ja tarkoitus huomion ottaen kohtuudella asetettavia vaatimuksia.
A Oy on vaatinut, että Suomen valtio velvoitetaan korvaamaan yhtiölle korkeimman hallinto-oikeuden oikeudenkäyntimaksu 111 euroa ja oikeudenkäyntikulut käräjäoikeudessa 4.450 eurolla, molemmat määrät korkoineen. Lisäksi yhtiö on vaatinut, että valtio velvoitetaan korvaamaan yhtiön oikeudenkäyntikulut hovioikeudessa 1.400 eurolla korkoineen.
A Oy on vaatinut, että valtion valitus hylätään.
EY:n perustamissopimuksen 90 artiklan jäsenvaltioiden tuotteille määrättävien maksujen syrjivyyttä koskeva ulottuvuus oli pitänyt olla valtion tiedossa jo ennen vuonna 2009 annettua EY:n tuomioistuimen tuomiota. Tuomiossa oli evätty valtion ajallisia vaikutuksia koskeva rajoittamispyyntö, ja tälle seikalle tuli antaa asiassa merkitystä.
Valtion oikeudenkäyntikuluvaatimus oli kohtuuton.
Suomen valtio on valitukseensa vedoten vaatinut, että yhtiön vastavalitus hylätään.
Valtio on vasta hovioikeudessa nimennyt henkilötodistelua. Valtio ei ole saattanut todennäköiseksi, että se ei ole voinut nimetä tätä todistelua jo käräjäoikeudessa tai että sillä on ollut pätevä aihe olla tekemättä niin. Sen vuoksi hovioikeus oikeudenkäymiskaaren 25 luvun 17 §:n 1 momentin nojalla hylkää henkilötodistelua koskevat pyynnöt. Asia on ratkaistavissa kirjallisen aineiston perusteella. Pääkäsittelyn toimittaminen hovioikeudessa on oikeudenkäymiskaaren 26 luvun 14 §:n 2 momentin 6-kohdan (165/1998) nojalla selvästi tarpeetonta.
Yhtiö oli tuonut Suomeen 22.5.2003 Belgiasta ostetun Mercedez-Benz E 280 4D -merkkisen ja -mallisen henkilöauton. Tulliviranomaiset olivat päätöksellään 25.6.2003 katsoneet auton verotusarvoksi 47.317 euroa ja määränneet maksettavaksi siitä autoveroa 13.721,93 ja arvonlisäveroa 3.018,82 euroa. Yhtiö oli valittanut autoveropäätöksestä Helsingin hallinto-oikeuteen, joka oli 24.11.2005 antamallaan päätöksellä alentanut autoveron 11.310 euroon ja arvonlisäveron 2.488,20 euroon. Korkein hallinto-oikeus ei ollut 20.3.2007 antamallaan päätöksellä myöntänyt yhtiölle asiassa valituslupaa.
Yhtiö on katsonut, että mainittu arvonlisävero 2.488,20 euroa on ollut yhtiötä syrjivä. Asiassa on kysymys Suomen valtion vahingonkorvausvastuusta tältä ja korkeimman hallinto-oikeuden ratkaisusta perityn 102 euron suuruisen oikeudenkäyntimaksun osalta.
EY:n perustamissopimuksen 95 artiklan (sittemmin 90 artikla) mukaan jäsenvaltiot eivät saa määrätä muiden jäsenvaltioiden tuotteille minkäänlaisia korkeampia välittömiä tai välillisiä sisäisiä maksuja kuin ne välittömästi tai välillisesti määräävät samanlaisille kotimaisille tuotteille. Jäsenvaltiot eivät liioin saa määrätä muiden jäsenvaltioiden tuotteille sellaisia sisäisiä maksuja, joilla välillisesti suojellaan muuta tuotantoa.
Kuudennen arvonlisäverodirektiivin (77/388/ETY) 17 artiklan 1 kohdan mukaan vähennysoikeus syntyy, kun vähennyskelpoista veroa koskeva verosaatava syntyy. Saman artiklan 2 kohdan mukaan jos tavarat ja palvelut käytetään verovelvollisen arvonlisäverollisiin liiketoimiin, verovelvollisella on oikeus vähentää siitä verosta, jonka maksamiseen hän on velvollinen:
b) arvonlisävero, joka on maksettava tai maksettu maahantuoduista tavaroista;
c) arvonlisävero, joka on maksettava 5 artiklan 7 kohdan a alakohdan ja 6 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
Yhtiön maahan tuoman henkilöauton autoveron kantamisen ajankohtana voimassa olleen autoverolain 5 §:n 1 momentin (266/2003) mukaan se, joka oli velvollinen suorittamaan autoveron, oli velvollinen suorittamaan myös autoverosta arvonlisäveroa sen määräisenä kuin arvonlisäverolaissa (1501/1993) säädettiin. Samana ajankohtana voimassa olleen mainitun lain 5 §:n 2 momentin (1482/1994) mukaan autoveron kantava viranomainen maksuunpani 1 momentissa tarkoitetun arvonlisäveron autoveron kantamisen yhteydessä noudattaen soveltuvin osin, mitä tässä laissa säädettiin autoverosta.
Yhtiön maahan tuoman henkilöauton autoveron kantamisen ajankohtana voimassa olleen arvonlisäverolain 102 §:n 1 momentin 4 kohdan (1483/1994) mukaan verovelvollinen sai vähentää verollista liiketoimintaa varten autoverosta autoverolain mukaan suoritetun arvonlisäveron.
EY:n tuomioistuimen ratkaisut
Korkein hallinto-oikeus teki 15.3.2000 EY:n tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön, jossa muun ohella pyydettiin vastausta siihen, että mikäli kansallisia autoverolle suoritettavaa arvonlisäveroa koskevia verosäännöksiä ei pidetä arvonlisäverodirektiivin vastaisina, onko EY:n perustamissopimuksen silloista 95 artiklaa (sittemmin 90 artikla) voitu tulkita niin, että nämä verosäännökset eivät ole artiklassa tarkoitetulla tavalla syrjiviä.
EY:n tuomioistuin on asiassa C-101/00 Tulliasiamies ja Siilin, tuomio 19.9.2002, tuomion kohdissa 108 - 117 muun ohella vastannut, että perustamissopimuksen 95 artiklan (sittemmin 90 artikla) ensimmäinen kohta on esteenä pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevan kaltaisen autoverosta suoritettavan veron kantamiselle siltä osin kuin toisesta jäsenvaltiosta tuodusta käytetystä ajoneuvosta tällaisena verona kannettava määrä ylittää kyseisessä jäsenvaltiossa jo rekisteröidyn samanlaisen käytetyn ajoneuvon arvoon sisältyvän verosta jäljellä olevan määrän.
Asia on tullut uudelleen EY:n tuomioistuimen käsiteltäväksi komission tekemällä perustamissopimuksen 226 artiklan mukaisella kanteella. EY:n tuomioistuin on asiassa C-10/08 Euroopan yhteisöjen komissio, tuomio 19.3.2009, kohdassa 32 muun ohella lausunut, että pitäessään voimassa arvonlisäverolain 102 §:n 1 momentin 4 kohdassa säädetyn vähennysoikeuden Suomen tasavalta on rikkonut EY:n perustamissopimuksen 90 artiklan ensimmäistä alakohtaa, koska määrä, joka tämän säännöksen nojalla kannetaan ei-arvonlisäverovelvollisen yksityishenkilön muusta jäsenvaltiosta tuomasta käytetystä ajoneuvosta, on korkeampi kuin kansallisella alueella jo rekisteröidyn samanlaisen käytetyn ajoneuvon arvoon sisältyvästä verosta jäljellä oleva määrä.
Jäsenvaltion korvausvelvollisuus
Euroopan unionin oikeusjärjestykseen on Euroopan yhteisöjen oikeuskäytännön kautta muotoutunut periaate, jonka mukaan jäsenvaltio on velvollinen korvaamaan yksityiselle vahingon, joka on aiheutunut siitä, että jäsenvaltio on rikkonut unionin oikeutta. Vahingonkorvausvastuusta ei ole nimenomaista säännöstä perustamissopimuksessa. Perusedellytyksiksi jäsenvaltion vahingonkorvausvastuulle on unionin oikeuskäytännössä muotoutunut, että rikotun unionin oikeusnormin tarkoituksena on ollut antaa oikeuksia yksityisille, oikeusnormin rikkominen on ollut riittävän ilmeistä ja aiheutunut vahinko on ollut välittömässä syy-yhteydessä jäsenvaltion lukuun laskettavaan tekoon tai laiminlyöntiin.
Euroopan unionin oikeuden rikkomista on pidetty Euroopan unionin tuomioistuimen edeltäjän Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä automaattisesti ilmeisen selvänä muun muassa silloin, kun rikkomista on jatkettu huolimatta jäsenyysvelvoitteiden laiminlyönnin toteavasta tuomiosta, ennakkoratkaisupyyntöä koskevasta tuomiosta tai asiaa koskevasta vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, joiden perusteella kyseistä toimintaa on pidettävä unionin oikeuden rikkomisena.
Jäsenvaltion vastuu toteutetaan kansallisissa tuomioistuimissa noudattaen kansallista vahingonkorvausoikeutta ja kansallisia menettelymääräyksiä. Julkisyhteisön vahingonkorvausvastuuta koskevat säännökset Suomen kansallisessa lainsäädännössä ovat vahingonkorvauslaissa, jonka 3 luvun 2 §:n 1 momentin mukaan julkisyhteisö on velvollinen korvaamaan julkista valtaa käytettäessä virheen tai laiminlyönnin johdosta aiheutuneen vahingon. Sama korvausvelvollisuus on muulla yhteisöllä, joka lain, asetuksen tai lakiin sisältyvän valtuutuksen perusteella hoitaa julkista tehtävää. Saman pykälän 2 momentin mukaan 1 momentissa säädetty vastuu yhteisöllä on kuitenkin vain, milloin toimen tai tehtävän suorittamiselle sen laatu ja tarkoitus huomioon ottaen kohtuudella asetettavia vaatimuksia ei ole noudatettu.
Vahingonkorvauslain 3 luvun 5 §:n mukaan kannetta valtioneuvoston, ministeriön, valtioneuvoston kanslian, tuomioistuimen tai tuomarin päätöksestä aiheutuneen vahingon korvaamisesta ei saa nostaa, ellei päätöstä ole muutettu tai kumottu taikka ellei virheen tehnyttä ole todettu syylliseksi virkarikokseen tai velvoitettu korvaamaan vahinkoa. Milloin hallintoviranomaisen päätökseen on haettu muutosta valtioneuvostolta, korkeimmalta hallinto-oikeudelta tai virkaylioikeudelta, päätöksestä aiheutuneen vahingon korvaamisesta ei saa nostaa kannetta siltä osin kuin päätös on jätetty pysyväksi.
Vahingonkorvauslain 5 luvun 1 §:n mukaan vahingonkorvaus käsittää hyvityksen henkilö- ja esinevahingosta sekä 4 a ja 6 §: ssä säädetyin edellytyksin kärsimyksestä. Milloin vahinko on aiheutettu rangaistavaksi säädetyllä teolla tai julkista valtaa käytettäessä taikka milloin muissa tapauksissa on erittäin painavia syitä, käsittää vahingonkorvaus ensin mainitun säännöksen mukaan hyvityksen myös sellaisesta taloudellisesta vahingosta, joka ei ole yhteydessä henkilö- tai esinevahinkoon.
EY:n oikeudella on etusija sen kanssa ristiriidassa olevaan kansalliseen oikeuteen nähden. Kansallista oikeutta on tämän vuoksi pyrittävä tulkitsemaan yhteisön oikeuden mukaisesti. Ellei tulkinnalla päästä yhteisön oikeuden edellyttämään lopputulokseen, voi yhteisön oikeus johtaa siihen, että ristiriitainen kansallinen normi on jätettävä soveltamatta.
Jäsenvaltion korvausvastuu unionin oikeuden rikkomisesta on muotoutunut ja kehittynyt periaatteeksi pääosin Euroopan unionin tuomioistuimen ja sitä edeltäneen Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön kautta. Jäsenvaltio on asetettu korvausvastuulliseksi oikeuskäytännössä riippumatta siitä, mikä jäsenvaltion toimielin on toiminnallaan tai laiminlyönnillään jättänyt noudattamatta valtion jäsenyysvelvoitetta (asia C-224/01 Köbler, tuomio 30.9.2003).
Vahingonkorvauslain 3 luvun 5 §:ssä on rajoitettu oikeutta kanneteitse hakea vahingonkorvausta tiettyjen valtion elinten päätöksestä aiheutuneesta vahingosta. Kohta on ristiriidassa sen Euroopan unionin oikeuskäytännössä muotoutuneen periaatteen kanssa, että jäsenvaltion korvausvastuuta on katsottu sovellettavan riippumatta siitä, mikä jäsenvaltion toimielin on toiminnallaan tai laiminlyönnillään jättänyt noudattamatta jäsenyysvelvoitetta. Näin ollen hovioikeus katsoo, että koska kysymyksessä olevalle vahingonkorvauslain kohdalle ei voida antaa unionin oikeuden mukaista tulkintaa, unionin oikeus käsillä olevassa tapauksessa syrjäyttää vahingonkorvauslain 3 luvun 5 §:n. Sitä vastoin vahingonkorvauslain 5 luvun 1 §:n säännös ei ole ristiriidassa unionin oikeuden kanssa, kun yhtiön kanteessa esitetty vahinko liittyy säännöksessä tarkoitetulla tavalla julkisen vallan käyttöön.
Vahingonkorvauslain 3 luvun 2 §:n 2 momentti puolestaan rajoittaa kansallisella tasolla julkiyhteisön korvausvastuuta julkista valtaa käytettäessä aiheutetusta vahingosta. Harkittaessa mainitun säännöksen ja unionin oikeuden rikkomista koskevan jäsenvaltion vahingonkorvausvastuun välistä suhdetta tässä asiassa hovioikeus lausuu seuraavaa.
Vaikka Suomen valtio on pyrkinyt noudattamaan EY-tuomioistuimen ratkaisua C-101/00 Tulliasiamies ja Siilin, verotuksen lopputulos on ollut syrjivä niille yksityishenkilöille mukaan lukien yhtiöt, jotka eivät ole voineet vähentää autoverolle määrättyä arvonlisäveroa (elv) verotuksestaan, koska näillä toimijoilla arvonlisäverovelvollisuutta ei ole ollut. Tätä osoittaa EY-tuomioistuimen tuomio C-10/08 Komissio, eikä tuossa tuomiossa kyseessä olevan verotuksen ajallisia vaikutuksia ole rajoitettu.
Mainittu syrjivä verojärjestelmä on ollut Suomessa voimassa varsin kauan. Näissä olosuhteissa ei vahingonkorvauslain 3 luvun 2 §:n 2 momentissa tarkoitetulla tavalla ole valtion sisäisen lainsäädännön osalta ryhdytty asianmukaisiin ja kohtuudella edellytettäviin lainsäädäntötoimiin säännösten saattamiseksi unionin oikeuden mukaiseksi tai edes riittäviin toimiin syrjivyydestä aiheutuneiden vahinkojen hyvittämiseksi. Näistä laiminlyönneistä kantaa vastuun Suomen valtio unionin jäsenvaltiona. Näin ollen vahingonkorvauslain 3 luvun 2 §:n 2 momentti ei kansallisesti sovellettuna säännöksenä rajoita käsillä olevassa tapauksessa yhtiön korvausoikeutta.
Suomen valtion korvausvastuun puolesta puhuu unionin oikeuden rikkomisen kesto ja ja sen ilmeinen selvyys, kun menettelyä on jatkettu EY:n tuomiosta C-101/00 huolimatta. Menettely ei myöskään rakenteeltaan ole ollut sellainen, ettei se olisi missään olosuhteissa ollut syrjivä. Sen sijaan se on asettanut ei-arvonlisäverovelvolliset henkilöt eri asemaan arvonlisäverovelvollisten toimijoiden kanssa. Verojärjestelmä on ollut syrjivä arvonlisäverolain 102 §:n 1 momentin 4 kohdan voimaantulosta 1.1.1995 aina sen lakkauttamiseen 31.3.2009 saakka.
Suomen valtio on rikkonut Euroopan unionin oikeutta ja on siten menettelyllään aiheuttanut yhtiölle vahinkoa. Vahinko on ilmennyt siten, että yhtiö ei ole voinut vähentää arvonlisäverosta kyseisestä ajoneuvosta kannettua autoveron arvonlisäveroa, koska yhtiö ei ole ollut arvonlisäverovelvollinen. Yhtiölle on aiheutunut 2.488,20 euron suuruinen vahinko, joka on ollut syy-yhteydessä jäsenvaltion menettelyyn.
Suomen valtio on näin ollen velvollinen maksamaan vahingonkorvauksena yhtiölle mainitut 2.488,20 euroa. Käräjäoikeuden tuomiota ei siten tältä osin ole aihetta muuttaa.
Oikeudenkäyntimaksu korkeimmassa hallinto-oikeudessa
Tuomioistuinten ja eräiden oikeushallintoviranomaisten suoritteista perittävistä maksuista annetun lain 3 §:n 1 momentin (1280/2005) mukaan muutoksenhakuasian käsittelystä korkeimmassa hallinto-oikeudessa peritään 204 euron käsittelymaksu. Saman pykälän 2 momentin mukaan kun korkein hallinto-oikeus valituslupa-asiassa ei myönnä valituslupaa, peritään vain puolet 1 momentissa säädetystä maksusta.
Yhtiö on hakenut muutosta Helsingin hallinto-oikeuden päätökseen korkeimmalta hallinto-oikeudelta, joka ei ole myöntänyt asiassa valituslupaa. Valituksen käsittelystä korkeimmassa hallinto-oikeudessa on peritty 102 euron oikeudenkäyntimaksu. Maksu on siten aiheutunut siitä, että yhtiö on yrittänyt muutoksenhaun avulla saada oikaisua tähän unionin oikeuden rikkomisesta aiheutuneeseen tilaan. Hovioikeus katsoo, että maksun periminen on syy-yhteydessä unionin oikeuden rikkomisesta yhtiölle aiheutuneeseen vahinkoon. Suomen valtio on näin ollen velvollinen korvaamaan yhtiölle tämän oikeudenkäyntimaksun.
Suomen valtio velvoitetaan maksamaan A Oy:lle korkeimman hallinto-oikeuden oikeudenkäyntimaksu vaatimus enemmälti hyläten 102 euroa ja korvaukseksi oikeudenkäyntikuluista käräjäoikeudessa 4.450 euroa. Määrille on maksettava korkolain 4 §:n 1 momentin mukaista viivästyskorkoa siitä lähtien, kun kuukausi on kulunut hovioikeuden tuomion antamispäivästä.
Valtio velvoitetaan maksamaan A Oy:lle korvaukseksi oikeudenkäyntikuluista hovioikeudessa 1.400 euroa. Korvaukselle on maksettava korkolain 4 §:n 1 momentin mukaista viivästyskorkoa siitä lähtien, kun kuukausi on kulunut hovioikeuden tuomion antamispäivästä.
Määräaikainen hovioikeudenneuvos Tuula Myllykangas
Viskaali Klaus Kekki
KKO:n valituslupa myönnetty 10.10.2012

matches: tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin


text:
Blu-ray-soittimet lähes 13 kertaa suositumpia kuin HD DVD-soittimet - AfterDawn
Blu-ray-soittimet lähes 13 kertaa suositumpia kuin HD DVD-soittimet
Kirjoittaja Matti Vähäkainu (Google+) @ 23.1.2008 12:42 Kommentteja (9)
Yhdysvaltalaisen NPD Group -tilastoyhtiön raportti kertoo, että Blu-ray on nostanut suosiotansa huimasti verrattuna kilpailevaan formaattiin. Blu-ray soittimet kävivät kaupaksi lähes 13 kertaa useammin kuin HD DVD-soittimet, ja sen markkinaosuus Warnerin Blu-ray:lle siirtymisen jälkeen kasvoi joulukuun 60 prosentista 93:een prosenttiin. Tähän mennessä vuotta Blu-ray-soittimet ovat kahmaisseet siis noin 70 prosenttia markkinoista.
Luvut kuulostavat kohtalokkailta, mutta vielä hankalemmalta tilanne HD DVD:n kannalta vaikuttaa kun otetaan huomioon, että hinnanalennuksen jälkeen HD DVD-soittimet ovat olleet huomattavasti Blu-ray-soittimia halvempia. Monessa paikassa alennuksella myytäviä teräväpiirtoelokuviakin on kaupattu suuria määriä, myös niiden myynti on painottunut 85 prosentin osuudella Blu-ray:n suuntaan.
Tilastot ovat kuitenkin hyvin lyhyeltä aikajänteeltä, joten muutoksia voi olla luvassa toiseenkin suuntaan.
Tammikuun statistiikkaa:
Teräväpiirtosoittimien myynti Teräväpiirtoelokuvien myynti
10 myydyintä teräväpiirtoelokuvaa
AfterDawn.com laitevertailuSony BDP-S300Sony BDP-S1Sony PlayStation 3 40GBToshiba HD-E1Toshiba HD-EP10Kaikki Blu-ray-soittimet - Kaikki HD DVD-soittimet
<Nokialta laser-etsattu puhelin
>Last.fm pääsi sopimukseen kaikkien suurten levy-yhtiöiden kanssa
9 kommenttia 123.1.2008 13:42
Haiskahtaako siltä, että Blu-ray olisi ottamassa voiton formaattisodassa.
--Huonon vitsin varoitus--
Hmm.. Tulevaisuudessa:
Mies #1: "Terve.. Ai ootko hommannu aikuisviihdettä?"
Mies #2: "Öm.. No pari levyä, mutta.. Mistäs muuten tiesit?"
Mies #1: "No, kun oot näköjään hankkinut alennusmyynnistä HD-DVD soittimen, eikä sille formaatille nykyään juuri muuta julkaista."
223.1.2008 14:35
Niimpä painottuu kyllä blue-ray:n, onkohan tuohon otettu huomioon ps3:n vai pelkät dvd-laitteet?
323.1.2008 15:26
Lainaus, alkuperäisen viestin kirjoitti Feron: Haiskahtaako siltä, että Blu-ray olisi ottamassa voiton formaattisodassa.
Mies #1: "No, kun oot näköjään hankkinut alennusmyynnistä HD-DVD soittimen, eikä sille formaatille nykyään juuri muuta julkaista."Missähän sitä HD-pornoa on myynnissä? :D
Blu-ray asema olisi tarkoitus hankkia HTPC:lle ja suoraan sanottuna menen lauman mukana.
423.1.2008 15:27
BagoongaLähetä yksityisviesti
Lainaus, alkuperäisen viestin kirjoitti Feron: --Huonon vitsin varoitus--
Ei muuten ollut ihan turha tuo varoitus.. :DD Mut kyl aika hyvältä näyttää Bly-rayn kannalta katsottuna tällä hetkellä.
Viestiä on muokattu sen lähettämisen jälkeen. Viestiä on muokattu viimeksi 23.1.2008 @ 15:27
523.1.2008 16:57
Nyt alkaa näyttämään pahalta tuo HD DVD:n tilanne, jos statistiikka todella on aitoa (eikä blu-rayn markkinoijan tekemä). Koska kuullaan viimeiset hengenvedot?
623.1.2008 23:55
724.1.2008 11:34
Tilannehan näyttää hyvältä sekä Blu-Raylle että HD-DVD:lle. Ainoa ehto on vain se, että HD-DVD-lairi ymmärtää kääntää kelkkansa ja kehittelemään sitä, mikä voiton näyttäisi vievän. Ja mikä parasta: tilanne on kuluttajan kannalta muuttumassa yhä vain selkeämmäksi.
824.1.2008 21:23
Vihdoinkin aika murskaavan näköisiä tuloksia. Tätä onkin odotettu ja toivottu ps3 ostajana heti julkaisussa, Toivon mukaan tästä lähtien alkaisi kaikki tulemaan myös blu-raylle niinkuin esim. transformers joka oli visuaalisestti nätti ja olisi ollut vielä nätimpi teräväpiirtona.
927.1.2008 19:33
Kyseiseen kaavioon ei ole otettu mukaan PS3:a, eikä XO:lle julkaistua HD-DVD asemaa. Vaan kyseessä ovat ns. stand-alone-soittimet.
Asiaan vihkiytyneet voivat käydä lukemassa blu-ray uutisia sekä sisäpiiriläisten tietoja 'bluray.com' sivuston foorumeilta; mikäli englanti taittuu.
Viimeisten tietojen mukaan, ainakin osa BestBuy sekä CircuitCity ketjujen liikeistä olisi laittanut HD-DVD soittimensa poistomyyntiin.

matches: HD HD HD HD HD HD HD


Pöytäkirja 17.05.2017/Pykälä 43
Asianro 468/00.02.03/2017
Tiedonantoja 17.5.2017
Kasvun ja oppimisen palvelualueelle saapuneet kirjeet ym.:
- Itä-Suomen aluehallintoviraston työsuojelutarkastuksen tarkastuskertomus 2017 / 17435 / valvontakohde: Hirvilahden koulu
- Itä-Suomen aluehallintoviraston työsuojelutarkastuksen tarkastuskertomus 2017 / 17241 / valvontakohde: Hirvilahden ryhmä
- Itä-Suomen aluehallintoviraston työsuojelutarkastuksen tarkastuskertomus 2017 / 17726 / valvontakohde: Länsirannan päiväkoti
- Itä-Suomen aluehallintoviraston työsuojelutarkastuksen tarkastuskertomus 2017 / 16726/ valvontakohde: Rajalan koulu
Seuraavana viranhaltijoiden päätöspöytäkirjat:
- opetusjohtajan päätöspöytäkirjat ajalta 21.4.2017 – 25.4.2017 § 2 (avustukset), § 4 (muut asiat) ja § 5 (hankinta- ym. sopimukset)
- perusopetuspäällikön päätöspöytäkirjat ajoilta 6.4.2017 § 2 (hankinta- ym. sopimukset), 28.4.2017 § 17 (henkilöstöasiat), 10.5.2017 §:t 31 – 33 (henkilöstöasiat)
- lukio-opetuspäällikön päätöspöytäkirjat ajoilta 10.4.2917 – 18.4.2017 §:t 6- 10 (henkilöstöasiat), 19.4.2017 – 21.4.2017 §:t 12 – 16 (henkilöstöasiat), 27.4.2017 §:t 18 ja 19 (henkilöstöasiat), 27.4.2017 – 10.5.2017 §:t 21 – 26 (henkilöstöasiat)
- henkilöstö- ja hallintopäällikön päätöspöytäkirjat ajalta 3.4.2017 -25.4.2017 §:t 34 – 40 (henkilöstöasiat)
- palvelupäällikön päätöspöytäkirjat ajoilta 4.4.2017 – 26.4.2017 §:t 12 – 18 (henkilöstöasiat) ja 5.5.2017 §:t 23 – 25 (henkilöstöasiat)
- palvelupäällikön päätöspöytäkirjat ajalta 19.4.2017 – 28.4.2017 §:t 2 – 5 (henkilöstöasiat)
- talouspäällikön päätöspöytäkirja ajalta 27.4.2017 § 1 (hankinta- ym. sopimukset)
- tilahallintapäällikön päätöspöytäkirjat ajalta 21.4.2017 – 24.4.2017 §:t 7 – 9 (hankinta- ym. sopimukset)
- nuorisopäällikön päätöspöytäkirja ajalta 28.4.2017 § 1 (avustukset)
Kasvun ja oppimisen lautakunta merkitsee edellä olevat asiat tiedoksi ja päättää, etteivät ne anna aihetta enempiin toimenpiteisiin ja ettei edellä mainituissa pöytäkirjoissa olevia päätöksiä oteta lautakunnan käsiteltäväksi.


text:
Kotiin / Abstrakti / pixel art tapetti HD
rauha kesäkuu 29, 2016	Abstrakti
3,625 näkymät pixel art tapetti HD
Tässä on paras valikoimista pikselin taiteen tapetti HD Tietokoneissa, Pöytäkoneet, Kannettavat, Mobiles Ja Tabletit. täälläLivewallpaper.info tietokanta voi ladata paljon laadukkaita tapetti eri luokkiin . Kaikki taustakuvat ovat ilmaisia ladata. Koska nämä kuvat ladataan käyttäjät. vaikka tyyppi tietokoneen näytön koko, että olet yksinkertaisesti omistat, voit yksinkertaisesti siirtää korkean resoluution taustakuvan jotka ovat uudelleen kokoinen ja se rajataan Asenna pöytämikrossasi näytön koon.
pixel art tapetti HD2.
pixel art tapetti HD4.
Yksinkertaisuuden, Olemme ladanneet 1920×1080 Resolution Väritaustakuvat, Se sopivat täydellisesti Näistä Major Resolution (esim. 1366×768, 1920×1080, 1024×768 jne.) Huomioithan, Jos jokin taustakuvat loukkaavat Copyright, Lähetä meille Mail yksityiskohdat, Poistamme sen mahdollisimman pian. Kaikki taustakuvat ladataan käyttäjät. Ja taustakuvat ovat ilmainen henkilökohtaiseen käyttöön vain. Jos Like This pikselin taiteen tapetti HD Collection Anna Tykkää Ja Jaa Facebook ja muut sosiaalisen median.
hd sininen tapetti Downloadrakkaus tapetti High Resolution Downloadvihreä abstrakti taustakuva HDkawaii taustakuvia HDkaunis taustakuvia High Resolution Downloadmustavalkoinen tapetti High Resolution DownloadAtlanta Braves tapetti HDtapetti korkean resoluution DownloadAnimal Crossing tapetti HDyamaha r1 tapetti HD Powered by livewallpaper.info	© Copyright 2016, Kaikki oikeudet pidätetään

matches: HD HD HD HD hd HD