Download Sydän murusina ja mieli myllerryksessä – mikä auttaa läheissijoitettua nuorta selviy-
Minna Blå ja Hannamari Lehtonen
Sydän murusina ja mieli myllerryksessä –
mikä auttaa läheissijoitettua nuorta selviytymään alkuvaiheen arjesta?
Minna Blå, Hannamari Lehtonen
Sydän murusina ja mieli myllerryksessä – mikä auttaa
läheissijoitettua nuorta selviytymään alkuvaiheen arjesta?
66 sivua + 5 liitettä
Tuntiopettaja Miia Ojanen
Tässä opinnäytetyössä selvitetään, mikä auttaa läheissijoitettua nuorta selviytymään alkuvaiheen arjesta. Työssä kartoitettiin nuorten tarpeita, kokemuksia ja ehdotuksia siitä, kuinka sopeutumista uuteen perheeseen voidaan tukea. Työelämäkumppanina toimi Pesäpuu
ry, joka tuottaa koulutusta ja tekee kehittämistyötä lastensuojelutyön tarpeisiin.
Opinnäytetyön menetelmä oli kvalitatiivinen ja se toteutettiin puolistrukturoituna teemahaastatteluna. Aineisto koostui kolmen läheissijoitetun nuoren haastattelusta. Analyysimenetelmänä käytettiin teoriaohjaavaa sisällönanalyysiä. Teoreettisen viitekehyksen opinnäytetyöhön muodostavat osallisuus ja elämänhallinta. Osallisuus on nuoren itsensä kokemaa tunnetta tulla kuulluksi ja kohdatuksi sekä mahdollisuutta vaikuttaa itseään koskeviin
päätöksiin sijoitusprosessin aikana. Elämänhallinta on nuoren pyrkimystä toteuttaa itseään
ja vaikuttaa omilla valinnoillaan omaan elämäänsä ja tulevaisuutensa voimavarojensa mukaan.
Opinnäytetyön tulosten perusteella nuoren alkuvaiheen sopeutumista tukee nuoren ja sosiaalityöntekijän avoin ja luottamuksellinen suhde, jossa sosiaalityöntekijän rooli aktiivisena
toimijana korostuu. Nuoren sopeutumista tukee myös sijoitus entuudestaan tuttuun ja läheiseen perheeseen. Nuoren alkuvaiheen selviytymistä ja osallisuuden kokemusta vahvistaa ainakin yhden kuuntelevan aikuisen läsnäolo elämässä. Lisäksi sijoitusprosessissa
osallisuuden kokemusta vahvistaa nuoren mielipiteen huomioonottaminen ja kuulluksi tuleminen. Nuoren tärkeimpiä omia sopeutumiskeinoja muutokseen ovat mahdollisuus itsensä toteuttamiseen harrastusten kautta, yhteydenpito itselle tärkeisiin ihmisiin sekä hänelle
tarjotun tuen vastaanottaminen.
Nuoren osallisuuden kokemiseen vaikuttaa oleellisesti siis aikuisten tapa kohdata ja kuunnella nuorta. Nuoren oman sosiaalityöntekijän rooli on ratkaiseva. Tarjottujen tukitoimien
tulee olla oikea-aikaisia ja riittäviä, eivätkä taloudelliset resurssit saa rajoittaa tukitoimien
saamista. Opinnäytetyön tuomaa tietoa voi suoraan hyödyntää Pesäpuu ry:n tekemässä
osallisuus, elämänhallinta, nuori, läheissijoitus, sopeutuminen
The Early Stages of Kinship Foster Care - Helping a Young
Person to Adapt in Everyday Life
66 pages + 5 appendices
Miia Ojanen, Lecturer
The aim of this thesis was to find out what helps a young person to adapt to everyday life
in the early stage kinship foster care. This thesis studies the needs, experiences and suggestions of the youth about how the adaptation into a new family can be supported. Our
working life partner is a nationwide child welfare association called Pesäpuu.
The method in our thesis was qualitative and it was carried out as semi structured theme
interview. The material consists of interviews of three young people in kinship foster care.
The analysis method used is theory-driven content analysis. The theoretical framework is
based on participation and life management. Participation means a young person’s own
experience of becoming heard and encountered along with being able to take part in decision making. Life management is seen as young person’s aim for fulfilling oneself and being able to make their own decisions concerning one’s life and future.
According to the results, young person’s early stage adaptation is supported by an open
and confidential relationship with the social worker, whose role as an active factor is essential. The adaptation is also supported by the placement into a familiar family. Participation and coping is reinforced by having at least one adult, who listens and is present in
their life. Participation is strengthened by having respect and consideration for the young
person’ opinion and becoming heard. The most important coping methods used are the
possibility to express oneself through hobbies, keeping contact with loved ones and accepting the support provided.
The experience of participation is fundamentally influenced by the way adults encounter
and listen to the young person. The role of social worker is crucial. Support services offered must be timely and sufficient, and financial resources cannot restrict the claim of
support measures needed. The child welfare association can use this information gathered
in their developmental work.
participation, life management, a young person, kinship foster care, adaptation
Lastensuojelu toimintaympäristönä
Lastensuojelu ja lastensuojelulaki
Sijaishuolto ja perhehoito
Pesäpuu ry asiantuntijana lastensuojelussa
Sijoitetun nuoren kehityksen haasteet
Vanhemmuus nuoruuden tukena
Sijaisvanhemmat kasvattajina
Nuori sijaishuollossa osallisuuden ja elämänhallinnan näkökulmasta
Osallisuus vuorovaikutuksena
Osallisuus ja osattomuus nuorten silmin sijaishuollossa
Elämänhallinta osana selviytymistä
Nuoren elämänhallinnan tukeminen sijaishuollossa
Nuoren kokemukset ja tuen tarpeet
Mahdollisuus saada tietoa ja vaikuttaa
Yksilöllinen kohtaaminen ja yksilölliset tarpeet
Arki ja huolenpito
Kasvuympäristö ja siihen vaikuttaminen
Ajankäyttö, vapaa-aika ja käyttövarat ja niiden käyttäminen
Itsenäistyminen ja tulevaisuuden odotukset ja toiveet
Tulosten yhteenveto kuviona
Vuorovaikutuksellinen tuki
Kasvatuksellinen tuki
Hoidollinen tuki
Liite 2. Tietolomake tutkimuksesta nuorelle
Liite 3. Tietolomake tutkimuksesta huoltajille
Liite 4. Tietolomake tutkimuksesta sosiaalityöntekijälle
Liite 5. Ilmoitus haastateltavien hakuun
Median antama julkisuuskuva lastensuojelusta ja sen toimivuudesta on usein herättänyt keskustelua ja pohdintaa keskuudessamme (Berg 2015). Lastensuojelun asiakasmäärät ovat olleet noususuunnassa viimeisen kymmenen vuoden ajan. Kodin ulkopuolelle oli sijoitettuna vuonna 2013 yli 18 000 lasta ja nuorta, mikä vastasi noin 1,4 prosenttia väestöstä alle 18-vuotiaiden keskuudessa. Huostassa olleiden osuus näistä
kodin ulkopuolelle sijoitetuista oli 10 735 lasta ja nuorta, joista yli puolet oli sijoitettu
sijaisperheisiin vuoden 2013 lopussa. Sukulais- tai läheisperheisiin oli sijoitettu perhehoitoon sijoitetuista lapsista 12 prosenttia (579 lasta). (THL 2014.) Huostaanotto on
lapselle elämänmuutos. Se on eräänlainen risteyskohta lapsen elämässä, turvattomuudesta turvalliseen ja tutusta tuntemattomaan. Tässä elämänmuutoksessa lapsi
tarvitsee aikaa, läheisyyttä, huomiota ja tilaa. Annettu tuki helpottaa sopeutumista tilanteeseen. Opinnäytetyömme tarkoituksena on selvittää haastattelun keinoin sekä sisäisiä että ulkoisia hyvinvointiin vaikuttavia asioita ja olosuhteita, jotka tukevat nuoren
osallisuutta, elämänhallintaa ja selviytymistä hänen uudessa arjessaan. Kartoitamme
nuoren kokemuksia ja ehdotuksia siitä, kuinka sijoituksen alkuvaiheessa voidaan huomioida nuoren tuen tarpeet, joiden avulla sopeutuminen uuteen perheeseen voi alkaa.
Lastensuojelutyön keskeiseksi tavoitteeksi on asetettu osallisuuden ja lasten ja nuorten
mielipiteen ilmaisun vahvistaminen (Timonen – Kallio 2010: 6). Osallisuutta lapsille ja
nuorille peräänkuulutetaan YK:n lasten oikeuksien sopimuksessa, Suomen perustuslaissa ja lastensuojelulaissa, joiden tarkoituksena on taata lapselle ja nuorelle oikeus
osallistua itseään koskevien toimenpiteiden ja ratkaisujen valmisteluun sekä päätöksentekoon. Käytännössä tämä siis tarkoittaa lapsen ja nuoren kuulemista, kohtaamista
ja kuulluksi tulemista. Samanaikaisesti tutkimusten mukaan huostaanottoprosessissa ei
edelleenkään ole tahoa, joka aidosti keskittyisi lapseen, lapsen ääni jää helposti aikuisten näkökantojen taakse (Bardy – Heino 2013: 21). Nykylastensuojelussa osallisuus on
huomioitu laissa ja puhekäytännöissä, mutta muutos niiden siirtämiseksi käytäntöön on
vasta alussa. (Hotari – Oranen – Pösö 2013: 49.)
Lastensuojelun ammattilaiset ja järjestöt ovat myös havahtuneet tähän osallisuuden
puutteeseen sijaishuollossa. Viime vuosien aikana on pyritty vaikuttamaan tähän epäkohtaan erilaisten hankkeiden, foorumeiden ja projektien kautta. Esimerkkinä on Pesäpuu ry:n vuonna 2014 järjestämä Nuorten foorumi, jossa 14–19-vuotiaat lastensuojelun
perhehoidon nuoret pääsivät vertaistuen voimin vaikuttamaan ja kehittämään sijaishuoltoon uudenlaista siirtymävaiheen toimintamallia. Nuorten näkemyksistä tehtiin julkaisu Nuoren hyvä tuleminen perhehoitoon (Nuorten Foorumi 2014), jossa käsiteltiin
mitä erityisesti on hyvä huomioida nuoren muuttaessa perheeseen. Foorumissa työstetyt viestit välitettiin lastensuojelun työntekijöiden ja päättäjien tietoon sekä kansallisella
että kansainvälisellä tasolla. (Pesäpuu ry.)
Aloitamme tämän opinnäytetyön selvittämällä ja kuvaamalla keskeisiä käsitteitä, jotka
määrittävät lastensuojelukentän toimintaa ja tutkimuksemme toimintaympäristöä, läheissijaisperhettä. Seuraavaksi määrittelemme nuoruutta opinnäytetyöhömme kehityspsykologian ja vanhemmuuden kautta. Sen jälkeen kerromme tarkemmin opinnäytetyömme aiheesta ja siihen liittyvistä tutkimuskysymyksistä, joiden avulla pyrimme saamaan selville nuorten tuntemuksia ja kokemuksia läheisperheeseen muuttamisen alkuvaiheista. Jatkamme perustelemalla aiheemme valintaa ja sen tärkeyttä sijoitettujen
lasten ja nuorten sekä työelämäkumppanin näkökulmasta. Sitten keskitymme opinnäytetyömme menetelmällisiin ratkaisuihin, jotka mielestämme tukevat ja soveltuvat parhaiten tarvittavan tiedon hankintaan. Opinnäytetyömme johtopäätöksissä avaamme
tarkemmin haastatteluista saatujen tuloksien yhteneväisyyksiä ja eroja. Havainnollistamme tutkimuksen tulokset kuviona, jossa esitetään nuoren sopeutumiseen vaikuttaneet tuen muodot ja toimijat. Käsittelemme myös opinnäytetyötämme luotettavuuden ja
eettisyyden näkökulmasta. Loppuun olemme lisänneet opinnäytetyömme jälkeistä pohdintaa sekä kehittämisehdotuksia tulevaisuuteen.
Lastensuojelulla on kolme perustehtävää: vaikuttaa lasten yleisiin kasvuoloihin edistämällä lapsen suotuisaa kehitystä ja hyvinvointia, tukea lapsen hoidosta ja kasvatuksesta vastaavia henkilöitä lapsen kasvatuksessa ja huolenpidossa sekä varsinainen lasten
suojelutehtävä. Lastensuojelun on pyrittävä ehkäisemään lapsen ja perheen ongelmia
sekä puututtava havaittuihin ongelmiin tarpeeksi varhain. Lastensuojelua on lapsi- ja
perhekohtainen lastensuojelu, jota toteutetaan tekemällä lastensuojelutarpeen selvitys
ja asiakassuunnitelma sekä järjestämällä avohuollon tukitoimia. Lapsen etu on otettava
ensisijaisesti huomioon, kun arvioidaan lastensuojelun tarvetta ja toteutetaan lastensuojelua. Lastensuojelua on toteutettava mahdollisimman hienovaraisesti ensisijaisesti
avohuollon tukitoimia käyttäen, jollei lapsen etu muuta vaadi. Lapsen kiireellinen sijoitus ja huostaanotto sekä niihin liittyvä sijaishuolto ja jälkihuolto ovat myös lapsi- ja perhekohtaista lastensuojelua. Sijaishuolto on järjestettävä viivytyksettä, kun se on lapsen
edun kannalta tarpeen. Vuoden 2012 alusta ensisijainen lapsen sijaishuollon muoto on
perhehoito. (Lastensuojelulaki 417/2007)
Lastensuojelu perustuu lastensuojelulakiin ja kansainvälisesti tunnustettuihin lapsen
oikeuksiin, jotka on määritelty YK:n lapsen oikeuksien yleissopimuksessa. Lastensuojelulain tarkoituksena on taata lapsen edun toteutuminen. Toimintaa lastensuojelussa ja
sijaishuollossa määrittelee vahvasti lastensuojelulaki. Lapseksi laissa määritellään alle
18-vuotias henkilö ja nuoreksi 18–20-vuotias. Lainsäädännön peruslähtökohtana on,
että lapsen vanhemmilla on ensisijainen vastuu lapsesta ja velvollisuus huolehtia lapsen kasvatuksesta ja huolenpidosta. Yhteiskunnalla on kuitenkin vastuu siitä, että lapsen perusoikeudet ja ihmisoikeudet toteutuvat. Yhteiskunnan tulee tukea vanhempia ja
tarjota perheelle apua tarvittaessa. (Lastensuojelulaki 417/2007: § 1, § 2, § 6.) Lastensuojelulaki velvoittaa kuntia järjestämään sisällöltään ja laadultaan sellaista lastensuojelua kuin tarve kunnassa edellyttää. Lastensuojelun tulee laadultaan olla sellaista, että
asiakkaat saavat siitä kaiken tarvitsemansa avun ja tuen. Kunnat ovat velvoitettuja järjestämään ehkäisevää lastensuojelua, lapsi- ja perhekohtaisia avohuollon tukitoimenpiteitä, sijaishuoltoa huostaan otetuille lapsille, sekä tarpeellista ja riittävää jälkihuoltoa
huostaan otetuille lapsille sekä mahdollisuuksien mukaan muille lastensuojelun asiakkaille. (Lastensuojelunlaki 417/2007: § 11, § 16).
Lastensuojelulaissa on turvattu lapsille oikeus tulla kuulluksi ja huomioiduksi lastensuojelussa. Tästä syystä heidät pitää ottaa mukaan silloin, kun lastensuojelussa suunnitellaan, kehitetään, toteutetaan ja arvioidaan lapsille suunnattuja tai lasten elämään vaikuttavia palveluja. (Lastensuojelulaki 417/2007 § 5, § 8; Nuorisolaki 2006: § 8.) Osallistumisen mahdollisuuksien ja edellytysten luominen on aikuisten velvollisuus.
Lapsen sijaishuollolla tarkoitetaan lapsen hoidon ja kasvatuksen järjestämistä kodin
ulkopuolella. Lapsen sijaishuolto järjestetään lapsen edun mukaisesti riittävien tukitoimien avulla perhehoidossa tai muualla, sukulaisen tai muun läheisen luona. Sijaishuoltopaikan valinnassa tulee kiinnittää erityistä huomiota lapsen tarpeisiin sekä lapsen
sisarussuhteiden ja muiden läheisten ihmissuhteiden ylläpitämiseen. Lastensuojelulaissa mainittuja tuen muotoja ovat muun muassa lapsen taloudellinen tukeminen, lapsen kuntoutumista tukevat hoito- ja terapiapalvelut, perhetyö ja vertaisryhmätoiminta.
Mahdollisuuksien mukaan on valinnassa myös huomioitava lapsen kielellinen, kulttuurinen sekä uskonnollinen tausta. Lastensuojelulaki edellyttää, että ennen lapsen sijoittamista kodin ulkopuolelle, täytyy selvittää lapsen vanhemman, jonka luona lapsi ei
pääasiallisesti asu, sukulaisten tai lapsen muiden läheisten henkilöiden mahdollisuudet
ottaa lapsi luokseen asumaan. Tämä selvitys voidaan jättää tekemättä vain kiireellisyyden tai muun perustellun syyn vuoksi. Lapsen asumista ja sijoituspaikkaa koskeva ratkaisu on tehtävä aina lapsen etu huomioiden. Lapsen etua selvittäessä on huomioitava
lapsen omat toivomukset ja mielipide. (Lastensuojelulaki 417/2007 § 5, § 32, § 49, §
Läheissijoituksesta puhutaan, kun huostaan otettu lapsi sijoitetaan sukulais- tai läheisverkostoon kuuluvan henkilön tai perheen luokse. Myös termiä sukulaissijoitus käytetään sukulaisten luokse tapahtuvasta sijoituksesta. (Lastensuojelun käsikirja 2015.)
Perhehoito läheissijoituksena antaa lapselle mahdollisuuden kodinomaiseen hoitoon ja
läheisiin ihmissuhteisiin sekä edistää hänen perusturvallisuuttaan ja sosiaalista kehitystään. Perhekodin sopivuutta arvioitaessa on paneuduttava erityisesti perhekodin ihmissuhteisiin, sekä perhehoitajan mahdollisuuksiin huomioida ja vastata perhehoitoon sijoitettavan lapsen tarpeisiin lapsen edun mukaisesti. Osana selvitystä huomioidaan
uuden lapsen muilta perhekodin jäseniltä saama mahdollinen hyväksyntä ja tasavertainen asema muihin jäseniin nähden (Perhehoitolaki 263/2015: § 1, § 4.) Perhehoidossa
lapsella on mahdollisuus saada hellyyttä, turvaa ja myötätuntoa sekä ohjausta yksilöl-
listen tarpeidensa ja toivomustensa mukaisesti. Perhehoidolla voidaan myös auttaa
lapsen myönteisten, läheisten ja pysyvien ihmissuhteiden kehitystä. Perhehoito tukee
lapsen suhteita vanhempiin sekä muihin läheisiin ihmisiin. (Lastensuojelun käsikirja
Perhehoidon toteuttamisen päämääränä on lapsen pysyvyyden turvaaminen. Alla olevassa kuviossa 1 selvitetään perhehoidon tehtävien ja tavoitteiden kautta, kuinka lapsen pysyvyyden turvaaminen käytännössä tapahtuu. Tämä toteutuu perhehoitajan hoivalla ja huolenpidolla lapselle, lapsen yksilöllisiin tuentarpeisiin vastaamalla ja hänen
läheissuhteitaan tukemalla. Toimeksiantosopimus ja lapsen asiakassuunnitelma velvoittavat osapuolia tavoitteiden mukaiseen toimintaan, jossa tehdään perhehoidon arviointia ja seurantaa, järjestetään lapselle sekä sijaisvanhemmille tarvittavaa tukea,
lapselle muita tarvittavia palveluja, ja myös samalla valvotaan suoritettua perhehoitoa
ja sen laatua.
Kuvio 1. Toimeksiantosuhteisen perhehoidon toteuttaminen. Lähde: Perhehoitoliitto ry. 2012.
Kun nuorelle on löydetty sijaishuoltopaikka, joka vastaa hänen tarpeisiinsa, siirtyminen
sinne tulisi toteuttaa mahdollisimman hallitusti. Siirtyminen sijaishuoltoon tulisikin toteuttaa suunnitelmallisesti ja huolellisesti. (Saastamoinen 2010: 109.) Kodin ulkopuolelle sijoitetut lapset ja nuoret ovat usein kokeneet poikkeuksellisia asioita, ja he tarvitse-
vat monenlaista tukea erityisopetuksen, -hoidon ja -palvelujen muodossa. Sosiaalityöntekijöiden arvioiden mukaan sijaishuollon aikana kaksi kolmesta lapsesta tarvitsee
apua koulunkäyntiin, mielenterveyteen ja terveyteen liittyen. (Heino 2014: 297.) Lapsi
tai nuori joutuu jokaisen sijoituksen yhteydessä rakentamaan omaa identiteettiään uudelleen. Tähän rakennustyöhön hän tarvitsee usein erityistä tukea. Sijaishuollon palveluissa onkin ensisijaista seurata sijaisvanhempien näkemystä lapsen/nuoren tuen tarpeesta. Nuoren ja lapsen osallisuutta on myös tärkeää huomioida sijaishuollon valvonnassa. (Lastensuojelun laatusuositus 2014: 18).
Työelämäkumppanimme Pesäpuu ry on vuonna 1998 perustettu lastensuojelujärjestö,
joka ylläpitää valtakunnallista lastensuojelun erityisosaamisen keskusta. Lastensuojelun erityisosaamisen keskus tuottaa koulutusta ja tekee sekä laadukasta että suunnitelmallista kehittämistyötä lastensuojelutyön tarpeisiin. Sen ote lastensuojelutyöhön on
lapsilähtöinen, ja se korostaa erityisesti sijoitettujen lasten ja nuorten kanssa tehtävän
työn tärkeyttä. (Pesäpuu ry.)
Pesäpuun toiminnan perustana ovat seuraavat arvot: lapsi esiin lasta kuullen, perhe eli
pysyvät ja turvalliset ihmissuhteet ovat lapselle tärkeitä, erilaisuus on rikkautta, elämyksellisyys on tie oivalluksiin, kokemukset ovat merkityksellisiä ja tasa-arvoinen yhteistyö on voimavara. Yhteistyötä tehdään yksityisten, järjestöjen, kuntien ja valtion
edustajien kanssa lasten aseman parantamiseksi ja lasten osallisuuden vahvistamiseksi. (Pesäpuu ry.)
Asiantuntija- ja kehittämistyössä ovat mukana myös asiakkaat, jotta saadaan esiin lastensuojelukentällä tarvittavia muutostarpeita, asiakkaiden kokemuksia ja heikkoja signaaleja. Keskeistä toiminnassa on kehittämistyön tulosten juurruttaminen käytäntöön
lasten ja perheiden hyväksi. Tämä juurruttaminen tapahtuu monimuotoisten koulutusten avulla sekä jatkuvalla tutkimus-, arviointi- ja seurantatyöllä. Pesäpuu tuottaa myös
konkreettisia työvälineitä lastensuojelutyöhön. Nämä tuotetut menetelmät ja välineet
kantavat rekisteröityä nimeä LUPAUS LAPSELLE®, joka tarkoittaa lupausta lapselle
siitä, ettei hänen kokemustaan sivuuteta. (Pesäpuu ry.)
Kuvio 2. LUPAUS LAPSELLE®. Lähde: Pesäpuu ry.
LUPAUS LAPSELLE® tarkoittaa sitä, että kohtaamiset ovat lapsilähtöisiä (L): toiminnan tavoitteena on lapsen ja nuoren kuulemisen ja osallisuuden lisääminen lastensuojelun prosessissa. Kehitetyt menetelmät antavat uusia valmiuksia työntekijöille (U) lapsen ja nuoren kohtaamiseen ja kuulemiseen. Prosessinomaisuus työskentelyssä (P)
tarkoittaa sitä, että kehittämistyön tulokset juurrutetaan käytäntöön lastensuojelutyön
kentälle hyvien käytäntöjen ja työskentelymallien muodossa lasten ja perheiden hyväksi. Yhdessä tekeminen ja toiminnalliset menetelmät auttavat lapsia ja nuoria tulemaan
tietoiseksi omista ajatuksistaan, tunteistaan, motiiveistaan, tavoistaan ja teoistaan, ja
mahdollistavat näin ahaa-elämykset sekä oivallukset (A). Usko monitoimijaiseen yhteistyöhön (U) on sitä, että kehittämistyössä ovat mukana niin lapset ja nuoret sekä heidän
vanhempansa, kuin myös tutkijat ja alan kehittäjät julkiselta, yksityiseltä ja kolmannelta
sektorilta. Suunnitelmallinen työote (S) tarkoittaa, että toiminta on suunniteltua ja tavoitteellista: kaikki toimintaan osallistuvat tietävät mitä, miksi ja miten tehdään.
Pesäpuun visiona on edistää lapsen osallisuuden toteutumista ja tarpeisiin vastaamista
lastensuojelun piirissä olevien lasten elämässä. Strategisina painopisteinä lapsen osallisuuden edistämisen lisäksi ovat perhehoidon suunnitelmallinen kehittäminen PRIDEohjelman mallin mukaan ja yhteiskunnallisen vaikuttamisen tehostaminen. Pesäpuun
vuoden 2015 teema on Ylpeästi lapsen puolella painottaen yhteistyön ja rohkeuden
merkitystä – yhdessä voidaan oppia uutta ja löytää uudenlaisia tapoja toimia lapsen
puolella. Tarkoituksena on korostaa jokaisen lastensuojelussa toimivan työn merkitystä: ”Voi olla ylpeä siitä, että tekee työtä lapsilähtöisesti, lasta osallistaen, lapsen puolella”. (Pesäpuu ry.)
Nuoruus on pitkä jakso yksilön elämässä. Se ulottuu toisen vuosikymmenen alusta
kolmannelle vuosikymmenelle. Aina ei olekaan perusteltua käsitellä nuoruutta yhtenäisenä ajanjaksona, vaan monien kysymysten, kuten biologisen kehityksen, sosiaalisten
suhteiden ja elämänvalintojen kohdalla on paikallaan erottaa nuoruuden eri vaiheita.
(Nurmi 1998: 257.) Nurmi (1998) jakaakin nuoruuden kolmeen vaiheeseen: varhaisnuoruus (11–14 ikävuotta), keskinuoruus (15–18) ja myöhäisnuoruus (19–25), jota toisinaan nimitetään myös varhaisaikuisuudeksi. Hänen mukaansa pelkkään ikään perustuvaa luokittelua tärkeämpää on kuitenkin huomioida nuoren kehityksen ja siihen vaikuttavien tekijöiden vaihtelevan suuresti ikäkausien välillä (Nurmi 1998: 257).
Nuoruusiän kehitystä ohjaavat toistensa kanssa vuorovaikutuksessa olevat biologiset,
psykologiset, sosiaaliset sekä yhteiskunnalliset tekijät. Biologinen kehitys, puberteetin
alkaminen, on selkeä nuoruutta ja sen alkua määrittävä tapahtuma. Kehossa tapahtuvat kasvun ja sukupuolikypsyyden saavuttamisen aikaansaamat muutokset muuttavat
nuoren suhdetta sekä häneen itseensä että hänen ympäristöönsä. Muutokset vaikuttavat osaltaan myös ajattelun kehittymiseen biologisen kypsymisen kautta. Tässä iässä
saavutetaan ajattelun abstraktisuuden ja loogisuuden muoto ja taso, jotka ovat tyypillisiä nuoren ajattelulle hänen aikuistuttuaan. Tämä ajattelun muutos kohti abstraktimpaa
on pohjana myös nuoren minäkuvaa, maailmankuvaa, moraalia ja tulevaisuuden suunnittelua koskeville muutoksille. (Nurmi 1998: 256; Nurmi 2014: 146).
Myös sosiaalisissa suhteissa tapahtuu muutos. Itsenäisyyden lisääntyessä suhteessa
vanhempiin nuori alkaa viettää yhä enemmän aikaa ystävien ja kavereiden kanssa.
(Nurmi 2014: 148). Lisäksi heräävä seksuaalisuus irrottaa nuorta vanhemmista. Kaveripiiri korvaa vanhemmat ja auttaa oman minuuden rakentamisessa. Kuuluminen ryhmään palvelee kasvussa kohti aikuisuutta, ja se on tarpeellinen nuoren identiteetin rakentumiselle. Ryhmässä nuoren itsevarmuus lisääntyy, sillä ryhmässä hän voi toimia
tavalla, jolla ei yksilönä uskaltaisi. Ikätoverien muodostaman yhteisön ryhmäidentiteetti
tukee näin yksilöllisen identiteetin muodostumista. (Aalberg – Siimes 2007: 71–72.)
Keskeinen kehitystehtävä nuoren elämässä on oman elämäntyylin löytäminen sekä
itsenäistyminen suhteessa omiin vanhempiin. Elämänkatsomuksen, poliittisten näkemysten, arvojen ja asenteiden muokkaus omannäköisiksi, toiveiden ja taipumusten
mukainen koulutuksen ja ammatin valinta samoin kuin itsenäinen parisuhteen valinta
ovat osa tätä itsenäistymistä. Itsenäinen päätöksenteko koskien muun muassa rahaasioita ja vapaa-aikaa lisääntyy osana itsenäistymisen prosessia. (Laurila 2008: 99.)
Ihmisen sosiaalisen ympäristön muutokset ovat nuoruusvuosina nopeita. Muutokset
näkyvät nuoren elämässä muiden ihmisten asettamien rajoituksien ja odotuksien muuttumisena. Nuori ohjaa elämäänsä omien valintojensa kautta, mutta oman elämän ohjaaminen tapahtuu ikäsidonnaisen kehitysympäristön tarjoamissa puitteissa. Nuoren
valintoja ohjaavat yhteiskunnan ja kulttuurin luomat haasteet ja rajoitukset. Muiden
odotukset heijastelevat laajempia sosiaalisia odotuksia, normeja, rooleja sekä mahdollisuuksia, joita yhteiskunta ja sen instituutiot sekä kulttuuri yksilöön kohdistavat. Elämänkaaripsykologiassa näitä normatiivisia kehitystehtäviä ja -haasteita on kuvattu monilla käsitteillä ja teorioilla. (Nurmi 1998: 258, 263; Nurmi 2014: 149.)
Robert J. Havighurst kuvasi eri ikäkausiin liittyviä normatiivisia odotuksia ja tekijöitä
ikään liittyvillä kehitystehtävillä. Havighurstin mukaan ikä muuttaa ympäröivän yhteiskunnan ihmiseen kohdistuvia haasteita ja vaatimuksia. Kehitystehtävien pohjana voivat
olla sekä kulttuuriset tekijät että fysiologiset muutokset, jotka liittyvät pääasiassa fyysiseen kypsymiseen. Tällaisia ikään liittyviä odotuksia on esimerkiksi se, että pikkulapsen oletetaan oppivan kävelemään. (Havighurst 1955: 4.) Ikäkauteen kuuluvien kehitystehtävien onnistunut ratkaiseminen luo perustaa hyvinvoinnille ja hyvinvoivalle yksilölle sekä myönteiselle kehitykselle myöhemmin (Havighurst 1955: 4; Nurmi 2014:
149). Havighurstin mukaan nuoruuden (ikävuodet 13–18) keskeisinä kehitystehtävinä
on omaksua sukupuoli-identiteetti ja luoda suhteita toiseen sukupuoleen, hyväksyä
oma fyysinen olemus, saavuttaa itsenäisyys vanhemmista, hankkia koulutus ja valmistautua työelämään, valmistautua perhe-elämään sekä kehittää oma maailmankatsomus (Havighurst 1955).
Havighurstin teoriassa yhdistyvät siis elämänkulun eri vaiheissa muuttuvat ja persoonallisuuden kehityksen suuntaa ohjaavat sosiaaliset odotukset ja biologinen kasvu.
Teoriassa painottuu sopeutuminen sosiaalisiin odotuksiin ja paineisiin, ja siinä yksilön
kehitystä säätelee vuorovaikutus sosiaalisen ympäristön ja yksilön rakenteellisten kasvuvoimien välillä. Painotus on ympäristön ja yhteiskunnan sosiaalisissa odotuksissa.
Näistä sosiaalisista odotuksista kumpuaa alati iän mukaan muuttuvia sosiaalisia rooleja, jotka luovat yksilölle odotuksia ja velvollisuuksia. (Kuusinen 1998: 312.)
Erik H. Eriksonin yksilön kehitystä kuvaavan psykososiaalisen kehitysteorian mukaan
yksilön kehitys tapahtuu jatkuvassa vuorovaikutuksessa laajenevan sosiaalisen ympäristön kanssa. Kehitysvaiheiden aikana yksilö kohtaa erilaisia, kuhunkin elämänjaksoon
liittyviä haasteita ja kehitystehtäviä. Näiden haasteiden ratkaiseminen tuottaa uusia
taitoja ja valmiuksia, jotka ovat pohjana seuraavalle kehitysvaiheelle. Ihminen voi kehittyä ainoastaan niiden kokemusten ja tunteiden kautta, joita onnistumiset ja epäonnistumiset tuottavat. (Laurila 1999: 52). Yksilön persoonallisuuden kehitys tapahtuu kahdeksassa vaiheessa, joissa kaikissa ympäristö kohdistaa yksilöön uusia sopeutumisvaatimuksia. Vaatimusten aikaansaamien psykososiaalisten kehityskriisien ratkaiseminen luo yksilölle itseä koskevia perustunteita tai voimia, jotka ovat perustana uusien
kriisien kohtaamiselle. (Kuusinen 1998: 316.)
Laurilan mukaan Eriksonin nuoruusiän kehitysvaihe (ikävuodet 12–19) on aktiivista
minäkäsityksen käsittelyä ja pohdinnan aikaa, jolloin ihminen muodostaa käsitystä itsestään: kuka, mikä ja millainen hän on. Ympäristökehyksenä tässä rakennustyössä
toimii nuoren kaveripiiri. Muodostaessaan omaa uutta minäkäsitystään nuori hakee
aktiivisesti palautetta käyttäen samalla hyväkseen varhaisempia minäkäsityksiään.
(Laurila 1999: 53.) Nuoruusvaiheen tärkein kehitystehtävä Eriksonin psykosiaalisessa
kehitysteoriassa on ratkaista identiteetin ja roolien aiheuttaman hämmennyksen välinen
kriisi (Erikson 1982: 249; Kuusinen 1998: 316). Identiteetti on Eriksonin mukaan prosessi, jossa omaa jatkuvuuden ja tunnistettavuuden tunnetta rakennetaan omassa sosiaalisessa ympäristössä. Myös ehjä suhde omaan fyysiseen olemukseen kuuluu identiteetin tunteeseen. (Erikson 1982: 249; Laurila 1999: 53.) Tuloksena onnistuneesta
identiteettikriisistä on Kuusisen mukaan aito ja omalta tuntuva minä-identiteetin kokemus ja minän aitouden tunne (Kuusinen 1998: 316). Nuoren identiteetin kehitys on
Nurmen mukaan tämän prosessin seurausta (Nurmi 1998: 262; Nurmi 2014: 160).
Nuoruusvaiheen kehityskriisin onnistuneen ratkaisemisen tuloksena on eheä identiteetti. Eheä identiteetti on kokemus persoonallisuuden jatkuvuudesta ja samuudesta muuttuneissa tilanteissa ja rooleissa. (Erikson 1982: 249; Laurila 1999: 54.)
On kuitenkin tärkeää muistaa, että tiettyyn ikään yhdistetyt kehitystehtävät ja niihin liittyvät rooliodotukset määräytyvät sosiaalisesti eli ne vaihtelevat useiden sosiaalisten
tekijöiden mukaan. Historiallinen aika, jossa nuoret elävät, vaikuttaa rooliodotuksiin,
samoin kuin se, että nuorten ikään sidottu ympäristö saattaa vaihdella huomattavasti
kulttuurista ja yhteiskunnasta riippuen. Myös yksilölliset tekijät, kuten esimerkiksi temperamentti ja nuorten eriaikainen kypsyminen, vaikuttavat nuoruuden kehityskulkuun.
(Nurmi 1998: 260–261, 263.)
Sijaiskotinuoren elämänhistoria saa aikaan korostettua identiteetin pohdinnan tarvetta.
Monessa kodissa asuminen on voinut haavoittaa jatkuvuuden tunnetta, ja identiteetti
on voinut hämärtyä itse itselle annettujen määritelmien sekä muiden antamien määritelmien ristiriitaisuuksissa. Muuttojen ja eri sukuihin kuulumisen seurauksena syntyy
tunne, ettei ole kotoisin mistään eikä kuulukaan minnekään. Aikuistumisvaiheessa nuori muodostaa käsitystä siitä millainen hän itse on ja minkälaisia arvovalintoja hän haluaa tehdä. Lisäksi hän muodostaa käsitystä ympäröivästä maailmasta: millainen se on
ja miten hän pystyy kontrolloimaan omaan elämäänsä ilmaantuvia tapahtumia. Nuoruus on kehitysvaihe, jolloin on myös mahdollista määritellä itseään ja minäkäsitystään
uudestaan. Uudelleenmäärittely on luonnollinen osa nuoruuden kehitysvaihetta. (Laurila 2008: 100–103, 109.)
Traumatisoituneilla tai turvattomasti kiintyneillä lapsilla ja nuorilla voidaan nähdä esiintyvän viivästymiä esimerkiksi sosiaalisessa, kielellisessä, fyysisessä, emotionaalisessa
tai kognitiivisessa kehityksessä. Kehitys ei välttämättä ole ikätasoista kaikilla osaalueilla johtuen turvattomasti kiintyneen nuoren kokemusmaailmasta. Yleisimmin vaikeudet heijastuvat tunne-elämän puolella sekä vuorovaikutussuhteissa. Myös kielellinen kehitys saattaa olla ikätasoa jäljessä varhaisen vuorovaikutuksen puutteellisuuden
vuoksi. Turvattomasti kiintynyt nuori tai lapsi saattaa tulla usein väärinymmärretyksi ja
on monesti vaikeuksissa sekä myönteisten että kielteisten tunteidensa kanssa, mikä
pahimmillaan voi johtaa syrjäytymiseen. (Sijoitettu lapsi koulussa 2014.) Ihminen muodostaa lapsuudesta lähtien sosiaalisen yhteisön avulla oman elämänsä suunnitelmaa,
johon kuuluu alustava käsitys siitä, minkälaiseksi hänen elämänsä aikuisena muotoutuu. Tunne yksilöllisestä identiteetistä rakentuu yksilön ymmärrykselle omasta muuttumattomuudesta ja jatkuvuudesta, sekä sille havainnolle, että myös muut ihmiset tunnistavat yksilön samuuden ja jatkuvuuden. (Erikson 1968: 50; 1980/1959: 123.) Eriksonin
(1968: 70) mukaan vahva minä, jonka identiteettiä ympäröivä yhteisö tukee, pyrkii testaamalla löytämään elämäänsä ratkaisuja, jotka toimivat ja joiden avulla voi voittaa
vastoinkäymisiä. Edellytyksiä nuoren toipumiseen ja riittävän eheäksi kasvamiseen
ovat pysyvät ja turvalliset ihmissuhteet. Mahdollisuus juurtua auttaa kehittymisessä ja
kasvamisessa vahvaksi nuoreksi. Riittävä aika ja pysyvä, virikkeellinen elinympäristö
ihmisineen ovat ehdottomia vaatimuksia juurtumiseen. (Kuikka 2012: 22.)
Sijaiskodissa asunut nuori on rakentanut minäkuvaansa psyykkiseltä ilmapiiriltään hyvin monenlaisissa psykososiaalisissa ympäristöissä sekä suhteessa vaihtuviin vanhempiin, mikä saattaa vaikeuttaa yhdistämään erilaisia lapsuuden samastumisia osaksi
tasapainoista ja eheää aikuisen identiteettiä (Laurila 1999: 54). Nuoren elämäntarinassa saattaa olla mittaviakin aukkoja, jotka vaikuttavat hänen tunnemaailmaansa. Ensisijaisen tärkeää on tietää, miksi huostaanottoon on päädytty. Tärkeää on myös tietää,
ketkä ovat olleet lähimpiä kasvattajia ja missä. Huostaanottoon ja sijoitukseen liittyy
tunteiden kaaos, jota on hyvä käsitellä aikuistumisvaiheessa, kun nuori rakentaa minäkuvaansa ja identiteettiään. Omat mielikuvat ja käsitykset voivat olla vääristyneitä, kun
taas pelkkiin asiakirjoihin tukeutuminen voi antaa turhankin synkän kuvan biologisten
vanhempien kyvystä rakkauteen. Aikaisempien kotien ja merkityksellisten tapahtumien
kartoittamisessa nuoren sosiaalityöntekijä onkin avainasemassa. (Laurila 2008: 107.)
Nuoren parhaana voimavarana voidaan nähdä vahvat ja jaksavat vanhemmat, jotka
tukevat nuoren arkea ja hyvinvointia – nyt ja tulevaisuudessa. Monella tapaa riittävän
hyvä vanhemmuus on nuoren tarpeiden täyttämistä. Vanhemmat kannattelevat, lohduttavat ja tarjoavat turvallista olkapäätä, auttavat tarvittaessa ja ovat läsnä, kun nuori
elää kasvukriisistä toiseen. (Syrjälä 2005: 23, 31.) Tasapainoiseen vanhemmuuteen
kuuluu karkeasti jaoteltuna rakastavia ja hoivaavia sekä kasvattavia ja rajoittavia tehtäviä. Lapsen kehitysvaihe ja yksilöllisten tarpeiden kulku vaikuttavat oleellisesti vanhemmuuden tehtäviin ja edellyttävät vanhemmilta herkkyyttä niiden tunnistamiseen.
(Numminen – Sokka 2009: 49–50.)
Nuoret odottavat vanhemmiltaan neuvoja, tukea ja ohjausta sekä perushuollon antamista kuten rahaa ja ruokaa. Nuoret arvostavat hyvää suhdetta vanhempiin ja kodin
ilmapiiriä sekä yhdessäoloa vanhempien kanssa. Toisaalta nuoren ja vanhempien välisillä konflikteilla kerrotaan perheenjäsenille nuoren muuttuneista tarpeista ja odotuksis-
ta sekä edistetään nuoren itsenäisyyttä ja identiteetin kehittymistä. (Kronqvist – Pulkkinen 2007: 182.) Mannerheimin Lastensuojeluliiton nettisivuilla on listattu ”Kymmenen
Koota”, mitä nuori tarvitsee vanhemmiltaan. Nämä kymmenen kohtaa ovat:
1. kohtaa nuori ja ole aidosti läsnä
2. kiinnostu nuoren asioista ja kysele
3. kerro ja myös osoita, että nuori on tärkeä omana itsenään
4. kehu eli anna positiivista palautetta nuoresta
5. kuuntele ja anna nuoren tehdä omat ratkaisunsa – älä anna valmiita vastauksia
6. kosketa ja anna nuorelle läheisyyttä
7. kasvata ja kunnioita sekä aseta rajat ja anna tilaa itsenäistyä
8. kestä ja anna tunteiden näkyä
9. koeta eläytyä nuoren rooliin ja anna erilaisia näkökulmia nuorelle
10. katso itseesi ja huolehdi omasta jaksamisestasi vanhempana.
(Mannerheimin Lastensuojeluliitto n.d.)
Vanhemmuutta voi määritellä ja jaotella monella eri tavalla. Se, että vanhempi on yrittänyt parhaansa ja rakastanut lastaan on tärkeintä. Vanhemmuuden roolissa taas tärkeintä on nuoren eteenpäin ohjaaminen ja ehdoitta rakastaminen, jokainen vanhempi
tekee sen omien voimavarojensa puitteissa. (Syrjälä 2005: 52.)
Lastensuojelun huostaanotoissa korostuu perhesuhteiden monitasoisuus, joka näyttäytyy juridisena, sosiaalisena, biologisena tai psykologisena vanhemmuutena suhteessa
lapseen. Sijaisvanhemmuus on ns. jaettua vanhemmuutta. Jaetussa vanhemmuudessa
on vastuu annettu kolmelle eri taholle: yhteiskunnalle, biologisille vanhemmille ja sijaisvanhemmille. (Pirskanen 2011: 2, 4.) Sijaisvanhemman tehtävänä on rakastaa lasta,
kuunnella häntä, kohdella häntä perheen jäsenenä, tarjota neuvoa ja ohjausta, tehdä
asioita lapsen kanssa sekä asettaa rajoja. Tehtävä ei siis juurikaan poikkea ns. ”tavallisesta vanhemmuudesta”. Sijaisvanhemman kiintyminen, sitoutuminen ja tunneside
lapseen ovat edellytyksiä sensitiiviselle huolenpidolle. (Syrjälä 2005: 23, 31.)
Toisaalta useissa tutkimuksissa on taas todettu, että sijaisvanhemmuudessa esiintyy
määrättyjä erityishaasteita verrattuna ”normaaliin” vanhemmuuteen. Sijoitetut lapset
tarvitsevat enemmän tukea ja rajoja. Sijaisvanhempien tulee myös ylläpitää lapsen ja
biologisten vanhempien suhdetta sekä samalla itse antaa tukea lapsen syntymävanhemmille. Berrickin ja Skivenessin (2012) tutkimuksessa tuli esille määrättyjä vanhemmuuden erityistaitoja, joita tarvittiin, kuten sijoitetun lapsen erityistarpeisiin vastaaminen, lapsen ja hänen perheensä ja sijaisperheen välisen suhteen huomioiminen sekä
lapsen uuteen perheeseen integroitumisen tukeminen. (Valkonen 2014: 41, 119–120.)
Sijaisvanhemmat ovat tutkimuksessa määritelleet lasten tarpeiden perusteella viisi tärkeintä tehtävää vanhempina eli kasvattajina. Nämä tehtävät ovat seuraavat: rakkauden
ja perusturvallisuuden tarjoaminen lapselle, kodin ja perheen kuulumisen tunteen mahdollistaminen, lapsen itseluottamuksen edistäminen, rohkaisu omaan ajatteluun ja pohdintaan sekä lapsen toivon ja elämänuskon vahvistaminen (Valkonen 2014: 76). Samat
sijaisvanhemmuuden keskeiset tehtävät ovat myös nähtävissä sosiaalialalla käytetyssä
Varsinais-Suomen lastensuojelukuntayhtymän vuonna 1999 kehittämässä vanhemmuuden roolikartassa. Nämä viisi selkeää ja keskeistä, myös sijaisvanhempien toiminnassaan määrittelemää osa-aluetta arjessa ovat rakkauden antaja, huoltaja, rajojen
asettaja, elämän opettaja ja ihmissuhdeosaaja. Keskiössä ovat lapsen muuttuvat tarpeet eri kehitysvaiheissa. (THL 2015.) Oheisessa kuviossa 2. ovat tarkemmin näkyvillä
vanhemmuuden pääroolit niiden alarooleineen.
Kuvio 3. Vanhemmuuden roolikartta®. Lähde: 2013 Varsinais-Suomen Lastensuojelukuntayhtymä.
Sijaisvanhemman rooli lapsen itseluottamuksen edistäjänä toteutuu, kun sijaisvanhempi toimii lapselle elämän opettajana opettaessaan tälle tarvittavia sosiaalisia taitoja,
arvoja ja tapoja, joiden avulla lapsi selviytyy arjen vaihtelevissa tilanteissa. Rajojen
asettajana sijaisvanhempi taas auttaa ja rohkaisee lasta omaan ajatteluun ja pohdintaan siitä, miten lapsi itse voi omalla toiminnallaan tukea omaa hyvinvointiaan ja elämänhallintaansa. Ihmissuhdeosaajana sijaisvanhempi vahvistaa lapsen toivoa ja elämänuskoa tulevaisuuteen, millä mahdollistetaan kotiin ja perheeseen kuulumisen tunne
lapselle. Tärkein tehtävä sijaisvanhemmuudessa on rakkauden antajan rooli, jossa
annetaan lapselle perusturvallisuutta, hyväksyntää, lohdutusta, hellyyttä ja varsinkin
rakkautta ehdoitta.
Tämä ehdoitta rakastaminen kiteytyy hyvin Nuorten Foorumin julkaisussa: ”Se, mitä
nuori todella sijoituksen jälkeen kaipaa, on päättäväiset vanhemmat, jotka eivät anna
heti periksi, vaan kestävät nuorten erilaiset reaktiot, kuten vetäytymisen, suuttumuksen
ja vihan. Tällöin nuori kokee olevansa hyväksytty ja rakastettu omana itsenään.” (Nuorten Foorumi 2014.)
Osallisuuden yksinkertainen määritteleminen on haastavaa, koska siihen vaikuttaa
oleellisesti kenen näkökulmasta osallisuutta katsotaan. Osallisuutta voidaan tarkastella
laajemmin joko yhteiskunnan ja yhteisön tai suppeammin yksilön tasolla. Yksilön tasolla osallisuus on tunnetta ja kokemusta, vuorovaikutusta ja vastavuoroisuutta sekä
eräänlaista pätevyyttä ja merkittävyyttä osana yhteisöä. Yhteisötasolla se on yhteisöön
liittymistä, kuulumista ja siinä vaikuttamista. Osallisuus edellyttää vuorovaikutuksessa
tapahtuvaa aktiivista osallistumista yhteisön jäseniltä ja muiden huomioon ottamista
yhteisössä. (Laiho 2013: 12–13.) Osallisuutta voi myös olla passiivinen osallistuminen
tai osallistumatta jättäminen (Nurmi – Rantala 2011: 140).
Osallisuus pitää sisällään oikeuden saada tietoa itseä koskevista suunnitelmista, päätöksistä, ratkaisuista, toimenpiteistä sekä niiden perusteluista. Se tarkoittaa myös mahdollisuutta ilmaista niistä mielipiteensä sekä vaikuttaa niihin. Olennaista on vuorovaikutus, sillä vaikuttaminen on mahdotonta, jos ei saa tietoa asioista tai pääse mukaan niiden käsittelyyn. Osallisuus asioiden käsittelyssä itselle tärkeissä yhteisöissä on tarpeellista, jotta ihmisen identiteetti kehittyisi. Se on yksi kasvun ja kehityksen tärkeimmistä
edellytyksistä. Oleminen ja eläminen yhdessä perustuvat osallistumiseen. (Lastensuojelun käsikirja 2015.)
Suomen lainsäädännössä velvoitetaan siihen, että lasten tulee voida osallistua ja vaikuttaa heitä itseään koskevaan päätöksentekoon kehitystään vastaavasti, eikä ikä ole
peruste jättää ketään ilman tätä oikeutta. Lapsia ovat tässä yhteydessä kaikki alle 18vuotiaat kansalaiset. Perustana kansalliselle lainsäädännölle on YK:n Lapsen oikeuksien 12. artikla, jonka mukaan osallisuus on perusoikeus, joka läpäisee kaiken viranomaistoiminnan. (Lastensuojelun käsikirja 2015.)
Lapsen osallisuus tarkoittaa sitä, kuinka hän voi osallistua hänen etunsa turvaamiseksi
tehtävän työn määrittämiseen, toteuttamiseen sekä arvioimiseen. Ratkaisevaa lapsen
osallisuuden toteutumisessa on lapsen oma kokemus siitä, että hän on voinut vaikuttaa
häntä koskeviin asioihin. Ilman lapsen kokemusta kuulluksi tulemisesta ja hänen mielipiteidensä merkityksellisyydestä ei lapsen osallisuus toteudu. (Lastensuojelun käsikirja
2015.) Osallisuus on siis kokonaisvaltaista lapsen aseman ja oikeuksien huomioimista
ja lasten tarpeisiin asettautumista kaikkialla, missä toiminnalla on vaikutus tai yhteys
lapsiin, kuten esimerkiksi arjessa ja palveluissa. Lastensuojelutyön näkökulmasta osallisuuden tulisi olla aitoa mukanaoloa, jossa lapsi on määrittämässä, arvioimassa ja toteuttamassa omaa etuansa. Tämän läsnäolon tunteen ja kokemuksen välittyminen lapselle edellyttää organisaatioiden aikuisilta valmiuksia ja mahdollisuutta nähdä lapsi
oman ikänsä ja kehitystasonsa osallistujana ja yhteistyökumppanina, joka voi luottaa ja
kokea kunnioitusta sekä kohdata hyväksyntää sellaisena kuin on. (Laiho 2013: 12–13,
Miksi osallisuus on tärkeää sijaishuollossa etenkin silloin, kun nuori sijoitetaan asumaan kodin ulkopuolelle? Osallisuus on ennen kaikkea nuorten ihmisoikeus, arvo sinänsä ilman erityisiä perusteluja. Lapsen ja nuoren identiteetin kehittymisen kannalta
on ratkaisevaa saada mahdollisuus osallisuuteen ja olla mukana asioiden käsittelyssä
itselle tärkeissä yhteisöissä. Osallistuminen oman perheen, asuinalueen, suvun ja muiden yhteisöjen toimintaan ja elämään rakentaa lapsen ja nuoren käsitystä siitä, kuka
minä olen, miten minä elän ja mihin minä kuulun. (Hotari ym. 2013: 149.)
Nuori joutuu jokaisen sijoituksen yhteydessä rakentamaan omaa identiteettiään uudelleen. Tämä prosessi helpottuu, kun nuori tuntee ja tietää oikeutensa, sekä osaa ja saa
käyttää niitä. Aikuisen tehtävä on tukea nuorta hänen ottaessaan nämä oikeudet haltuunsa. Samalla nuori oppii ymmärtämään, että hänen oikeuksiensa kunnioittaminen
sisältää myös velvollisuuden kunnioittaa toisten oikeuksia. (Kuikka 2012: 9.) Tiedon
lisäksi nuori tarvitsee itsetuntoa tukevaa rohkaisua sekä toiveikkuutta tulevaisuuden
suunnitteluun. Tähän tarvitaan avuksi aikuisia, jotka ovat läsnä ja nuoren luottamuksen
arvoisia, ja jotka suhtautuvat nuoreen ilman ennakkoluuloja tai sääliä. Yhdessä tämä
tuki ja tieto rohkaisevat itsenäiseen selviytymiseen ja oman elämän suunnitteluun. (Aula 2012: 8–9.)
Osallisuuden näkökulmasta nuorella on oikeus tietää miksi häneen kohdistetaan lastensuojelu- ja sosiaalityötä. Jos nuorella ei ole selvää käsitystä työskentelystä ja sen
seurauksista, hän voi helposti tyytyä sivustakatsojan osaan, mikä vahvistaa epävarmuutta ja vetäytymistä. Hän voi ajatella, että asia onkin aikuisten välinen, eikä koske
häntä. Osallisuus antaa kokemuksia siitä, että nuoren ajatuksia kuunnellaan, hänen
ajatuksensa ja mielipiteensä ovat tärkeitä, ja että hän voi vaikuttaa asioihin. Suunnitelmat ja päätökset, jotka ovat perustuneet tähän osallisuuden kokemukseen, koetaan
omiksi, mikä on jo itsessään nuorta voimauttavaa. Vaikutusmahdollisuuksiinsa uskova
nuori oppii tekemään aloitteita, laittaa toimeksi ja vie eteenpäin pyrkimyksiään sekä
ohjaa toimintojaan kehitystasonsa suomissa rajoissa, mikä edistää nuoren toimijuutta
ja kehitystä aktiiviseksi kansalaiseksi. Nuorelle täytyy antaa tilaisuus ja välineet tuottaa
näkemystä omasta elämästään. (Hurtig 2006: 192; Oranen 2012: 16, 24; LSLK 2014.)
Osallisuuden sanoittamiseksi nuorten näkökulmasta tulee myös ymmärtää nuorten
konkreettiset osattomuuden kokemukset sijaishuollossa. Osattomuus tarkoittaa aikuisen välinpitämättömyyttä nuorta ja hänen tilannettaan kohtaan. Osattomuutta voi esiintyä monella eri tavalla, koska jokainen nuori kokee sen yksilöllisesti. Nuorten aiemmissa tutkimuksissa esille tuomia asioita olivat ajan puute aikuiselta, nuoren epätietoisuus
ammattilaisten tavoitteista, nuoren riepottelu viranomaiskäytännöstä toiseen ja ammattilaisten vaihtuminen. (Hotari ym. 2013: 160–161.) Esimerkiksi vuonna 2011 toteutetun
Uskomme sinuun – Usko sinäkin –kiertueen aikana tavattujen noin 120 lastensuojelun
asiakkaana olevan nuoren kokemus oli, että he eivät ole voineet vaikuttaa sijaishuoltopaikan valintaan. Joidenkin mielipidettä oli tiedusteltu, mutta se oli saman tien sivuutettu. (Vario ym. 2012: 33; Laakso 2013: 90.) Nuoret ovat myös kritisoineet aikuisten vallankäyttöä, jossa aikuisten tietoa ylikorostetaan ja samanaikaisesti nuoren tietoa väheksytään. Lisäksi käytetään menetelmiä, jotka luovat muurin asiakkaan ja ammattilaisten välille. (Hotari ym. 2013: 160–161.) Aikuiset voivat myös epähuomiossa käyttää
sanoja ja termejä, joiden merkitystä nuori ei täysin ymmärrä, kuten esimerkiksi sanat
tuki ja lähimmäinen. Puhuessaan nuorten kanssa aikuisten ja ammattilaisten tulee
varmistaa, että nuori on ymmärtänyt mistä keskustelussa tai asiassa on kyse. (Nuorten
Foorumi 2013.)
Heikkonen ja Välikangas (2011: 1) esittävät, että yksi ihmisen perustarpeista on elämänhallinnan tunne. Jatkuva muutos on yhteiskunnassamme nykypäivää ja muutoksessa mukana pysyminen on vaikeaa, mikäli turvallisuuden tunne ja oma elämänhallinta katoavat (Kaunisto 2012: 14).
Liisa Keltikangas-Järvisen (2000) mukaan elämänhallinta lähtee aina itsensä tuntemisesta. Ihmisen tulee tietää, mihin suuntaan haluaa elämäänsä viedä, jotta hän kykenisi
hallitsemaan elämäänsä. Ihmisen tulee myös osata asettaa omat tavoitteensa, tunnistaa oma osaamisensa ja tuntea omat vahvuutensa ja heikkoutensa. Elämänhallinnan
tunteeseen kuuluvat siis oleellisesti itsetunto ja minäkuva. (Keltikangas-Järvinen 2000:
Elämänhallintaan kuuluvat kyky tehdä kompromisseja omien ja ympäristön vaatimuksien välille, kyky löytää tyydytys sovittujen sääntöjen puitteissa sekä tunne omasta vaikuttamisen mahdollisuudesta (Keltikangas-Järvinen 2008: 263). Keltikangas-Järvinen
(2000) kuvailee käsitettä myös seuraavasti: ”Elämänhallinnalla tarkoitetaan psykologiassa sitä, että ihminen pyrkii muuttamaan niitä ulkoisia tai sisäisiä olosuhteita, jotka
hän arvioi itselleen liian rasittaviksi tai voimavaransa ylittäviksi. Ihminen siis pyrkii joko
muuttamaan konkreettiset olosuhteet toisiksi tai muuttamaan oman tapansa tulkita tai
kokea asioita itselleen suotuisammaksi. Hän pyrkii sopeutumaan ja tarkastelemaan
asioita uudella tavalla”. (Keltikangas-Järvinen 2000: 41.)
Roosin mukaan elämänhallinnassa on järkevää erottaa sen kaksi muotoa: ulkoinen ja
sisäinen. Ulkoinen elämänhallinta voidaan nähdä kykynä ohjata oman elämänsä kulkua
omien tavoitteidensa mukaisesti ja kokea olevansa aineellisesti ja henkisesti turvatussa
asemassa. Sisäinen elämänhallinta taas on taitoa sopeutua, riippumatta siitä mitä ihmiselle elämässään tapahtuu, ja uskoa asioiden järjestymiseen parhain päin. Roos
toteaakin, että ihmisen elämän aikana kaikkein keskeisin kysymys on elämänhallinnan
tunteen omaksuminen tai sen puuttuminen. Tämä tulee vaikuttamaan yksilöön oleellisesti koko hänen elämänsä ajan. (Roos 1988: 206–208.)
Myös Juha Hämäläinen (1999) yhtyy Roosin näkemykseen, että elämänhallinta jakautuu sekä sisäiseen että ulkoiseen elämänhallintaan. Hämäläinen määrittelee sisäistä
elämänhallintaa valmiutena selviytyä elämänkaaren eri vaiheisiin kuuluvista kehitystehtävistä ja kykynä tehdä omaa elämänkulkuaan myönteisesti ohjaavia valintoja. Ulkoinen elämänhallinta, Hämäläinen jatkaa, on osallisuutta ihmissuhteisiin, palveluihin,
koulutukseen, harrastustoimintaan ja muihin elämisen laatuun liittyviin yhteiskunnan
instituutioihin ja toimintajärjestelmiin. Osallisuus on välttämätöntä elämänhallinnan ja
ihmisen subjektiuden kehittymisen näkökulmasta sekä kiinnittymisessä elämänhallinnan kannalta merkityksellisiin yhteiskunnan instituutioihin, toimintajärjestelmiin ja kulttuurimuodosteisiin. (Hämäläinen 1999: liite.) Elämänhallinnan ja osallisuuden tunne
auttavat nuorta selviytymään päivittäisistä arjen tilanteista, joissa nuori kokee omilla
valinnoillaan pystyvänsä vaikuttamaan omaan hyvinvointiinsa ja tulevaisuutensa esi-
merkiksi opiskelupaikkansa ja ammattinsa valinnassa, mieleisen harrastuksen aloittamisessa tai ystävyys- ja sukulaissuhteiden ylläpitämisessä sijaisperheessä.
Elämänhallinnan tunne syntyy mahdollisuudesta vaikuttaa ja kokea, että on arvokas
omana itsenään. Muutos omasta kodista uuteen perheeseen ja ympäristöön vaatii nuorelta kykyä sopeutua. Sijaisperheisiin sijoitetuilla nuorilla on usein turvallisuuden tunne
järkkynyt. Huostaanoton myötä vastuu nuoren arjesta ja arjen turvallisuudesta siirtyy
vanhemmilta lastensuojelulle eli käytännössä sijaisperheelle, jossa nuori asuu. (Kuikka
2012: 16, 24.) Vastuunkantajana toimii myös sosiaalityöntekijä, jolla tutkimusten mukaan on usein etäinen suhde nuoreen tai nuori kokee sosiaalityöntekijän enemmän
sijaisperheen työntekijäksi kuin omakseen. Tämä tutkimustulos on ristiriitainen ajatellen
lapsen hyvinvointia ja toimijuutta omassa elämässään, jossa nuoret eivät ole kokeneet
voivansa vaikuttaa omiin sijoitussuunnitelmiinsa. (Vähämaa 2008: 100.)
Huostaanottotilanteessa tilanne kotona on usein huono, ja nuorille on epäselvää, mistä
tilanne johtuu. Kaoottinen elämä perheessä voi olla nuorelle ainoa elämä, jonka hän
tuntee. Se on siis hänelle tuttua ja turvallista. Nuoren muutto pois kotoa sijaisperheeseen on stressaava muutos, jossa aikuisen tehtävänä on miettiä, kuinka nuorta voidaan auttaa tässä muutoksessa. Vaikka ensisijaista aikuisen näkökulmasta onkin saada nuori nopeasti turvalliseen paikkaan, valmistelevaa työskentelyä olisi tehtävä mahdollisimman paljon nuoren kanssa. Sijoitusprosessin tulisi olla hänelle turvallinen eikä
äkillinen siirtyminen. Ohjaava tekijä työskentelyssä on sijoituksen konkreettinen tilanne,
eli se onko kyseessä kriisityötä vaativa kiireellinen huostaanotto vai harkittu ja suunniteltu sijoitus, jolloin tulevaa muutosta on voitu ennakoida. Toinen ohjaava tekijä työskentelyssä on nuoren ikä ja hänen kehitystasonsa. Auttamisen tulee tähdätä kaikkien
nuorten osalta nuoren turvallisuuden tunteen ylläpitämiseen. Turvallisuuden tunteeseen vaikuttavat esimerkiksi saattajat ja vastaanottajat. (Tervonen-Arnkill 2007: 92–
Nuoren tärkeisiin ja merkityksellisiin ihmisiin pitää pyrkiä säilyttämään kontakti konkreettisesti ja symbolisesti, sillä nämä kontaktit ovat tärkeitä nuorelle hänen olemassaolonsa jatkuvuuden tunteen kannalta. Tärkeät ja merkitykselliset ihmiset ovat nuorelle
elintärkeitä hänen psyykkisen olemassaolonsa ja jatkuvuuden ylläpitäjinä huolimatta
siitä, että nämä ihmiset olisivatkin olleet haitaksi hänen kehitykselleen. Siksi nuoren
olisikin voitava erota heistä vähitellen, ja suotuisissa tapauksissa kontaktia ylläpidetään
ja tuetaan. On myös tärkeää puhua sijoituksesta nuorelle konkreettisesti hänen ikätasonsa huomioiden, sillä tilanne on monesti kriisi, joka saa aikaan tunteiden myllerrystä. Aikuinen auttaa nuorta jakamalla kokemuksen sensitiivisesti hänen kanssaan, ottamalla vastaan nuoren kaikki tunteet ja ajatukset sekä olemalla läsnä nuorelle hyväksyvästi. (Tervonen-Arnkill 2007: 93–95.)
Lapselle ja nuorelle tulisi avoimesti kertoa, mitkä asiat ovat johtaneet huostaanottoon ja
tehdä heille näkyväksi heidän oma tragediansa ja tarinansa sekä samalla luoda uskoa
parempaan tulevaisuuteen. On tärkeää sijoitettujen nuorten kasvun ja kehityksen kannalta, että nuoret itse oppivat tunnistamaan, käsittelemään ja ilmaisemaan sijoitukseen
liittyviä kokemuksia ja tunteita. Sijaisperheen vanhemmat voivat parhaimmillaan mahdollistaa ajatusten ja tunteiden käsittelemisen. (Ketola 2008: 50, 142–143.) Nuori tarvitsee elämänmuutoksessaan sijaisperheeseen mukautumiseen aikaa, läheisyyttä, huomiota ja tilaa. Aikuinen kannattelee nuorta vuorovaikutuksen, empatian, kiinnostuneisuuden, uteliaisuuden ja lämpimän katseen myötä, jotka kertovat nuorelle – olet tärkeä
ja arvokas. (Tervonen-Arnkill 2008: 157.) Erityisesti ensimmäinen vuorokausi on tärkeä, ja silloin nuoren pitäisikin voida tuntea itsensä hyväksytyksi, jotta asettautuminen
uuteen kotiin olisi positiivinen kokemus (Saastamoinen 2010: 110).
Nuorelle voi olla vaikeaa sijaisperheen uusien roolien, suhteiden ja tapojen ymmärtäminen (Kuikka 2012: 34). Oleellista nuorelle on säännöllinen perusarki, turvalliset kohtaamiset ja läsnä olevat aikuiset. Terveellinen ruoka, riittävä uni, kaverisuhteet ja mielekkäät harrastukset lisäävät lapsen voimavaroja. Koulu on myös merkittävä kasvatuskumppani nuoren hyvän arjen rakentajana. Tutkimuksissa on todettu, että sijoitetun
nuoren tärkein hyvinvointia ennustava tekijä aikuisuudessa on koulumenestys. (Pesäpuu ry. 2014: 10, 13, 24.)
Tutkimusten mukaan nuoren selviytymistä vahvistavat sijaishuollon sosiaaliset suhteet,
läheisverkoston, vanhempien ja suvun tuki lapselle, ystävyyssuhteiden jatkuvuus sekä
harrastukset ja tulevaisuuteen suuntautuminen. Mikäli nuori tarvitsee konkreettista
apua kuten terapiaa, henkilökohtaista avustajaa, toimintaterapiaa, kuntoutusta tai vertaisryhmän tukea, on kunnan vastuulla näiden palvelujen järjestäminen. Kun huostaanotosta on kyse, pitää yhteiskunnan ottaman vanhemmuustehtävän tavoitteena olla tämän tehtävän hyvä hoitaminen. (Heino 2014: 297, 300–302, 306.)
Voidaksemme kartoittaa lasten ja nuorten käytännön tuen tarpeita ja mahdollisia tukimuotoja alkuvaiheen sukulais- ja läheissijoituksissa meidän tulee ensin selvittää aikaisempien tutkimusten tuomaa tietoa ja niitä kehittämistarpeita, joita yleensä esiintyy
sijaishuollossa, perhehoidossa sekä sukulais- ja läheissijoituksissa. Alla mainitut kaksi
ensimmäistä tutkimusta keskittyvät lastensuojelulain ja käytännön toimenpiteiden ristiriitoihin, joissa asiantuntijoiden näkemykset korostuvat perhehoitoon sijoitettujen lasten
tarpeiden näkökulman sijaan. Kaksi jälkimmäistä tutkimusta taas keskittyvät sijoitettujen lasten ja nuorten näkemyksiin siitä, mitä on hyvä perhehoitoon siirtyminen ja mitkä
tekijät edistävät siirtymisestä selviytymistä.
Kati Hämäläisen (2012) tekemän tutkimuksen mukaan lastensuojelulaki ja käytännön
toimenpiteet perhehoidossa ovat usein ristiriidassa keskenään lapsen näkökulmasta
katsottuna. Lasten yhteydenpito kaikkiin biologisiin perheenjäseniinsä, joita he määrittelivät tärkeiksi ja läheisiksi, ei valitettavasti toteutunut. Perhehoidossa sijoitetut lapset
kokivat pysyvyyden ja jatkuvuuden tunteen puuttuvan omasta kodistaan ja perhesuhteistaan, minkä myötä perhehoito näyttäytyi heille väliaikaisena ja välitilassa olemisena.
Perhehoidossa ei kyetty myöskään poistamaan lasten kaipuuta biologisen perheensä
luokse, vaan perhehoito toimi väliaikaisena perheen korvikkeena. Näin ollen lapset
kokivat tulevaisuutensa epävarmana. Sukulaissijoituksen etuna voidaankin nähdä lapsen mahdollisuus säilyttää yhteys omiin juuriinsa. Tässä Hämäläisen tutkimuksessa
mainitun sukulaisvanhemmuuden tutkijan Koisti-Auerin sanoin: ”Ilman muistoja emme
tiedä, keitä olemme”. Sukutarinoiden myötä me kaikki saamme oman paikkamme ja
identiteettimme maailmassa. Lapsen hylätyksi tulemisen tunnetta vähennetään sukulaisperheeseen sijoittamalla. Säännöllisen yhteydenpidon ylläpitäminen biologisiin sisaruksiin samoin kuin biologisiin vanhempiin koettiin tutkimuksessa myös tärkeänä.
Adoption mahdollisuuden tukeminen voisi osaltaan edesauttaa joidenkin lapsien asettumista uuteen perheeseen, edistää emotionaalista turvallisuuden ja johonkin kuulumisen tunnetta. (Hämäläinen 2012: 132–133, 163, 190–192.)
Sadoissa verkoissa sukkulointia – kumppanuudet sijaishuollossa -selvityksessä selvitettiin millaisia ovat lasten ja nuorten erityistarpeet, ja miten ne vaikuttavat sijaishuollon
muotoutumiseen sijaishuollossa toimivien asiantuntijoiden näkökulmasta. Selvityksen
mukaan vain noin puolessa tapauksista sijaishuoltopaikkaa valittaessa valintaa määrittivät lapsen ja nuoren tarpeet. Muita valintaan vaikuttavia tekijöitä olivat biologisiin van-
hempiin tai sijaishuoltopaikkaan liittyvät tai muut syyt. Sijoittavan kunnan lastensuojelun työntekijöillä onkin suuri vastuu taata lapsen, hänen vanhempiensa sekä sijaishuoltopaikan tarvitseman tuen saaminen sijaishuollon aikana. Tämä edellyttää riittävää
ohjausta ja neuvontaa kaikille osapuolille. Tiiviin yhteydenpidon, yhteistyön ja suunnitelmallisen työskentelyn avulla voidaan varmistaa, että tuki kestää riittävänä koko sijoitusprosessin ajan. Suunnitelmallinen työskentely tarjoaa myös mahdollisuuden sijaishuoltoa toteuttaville tahoille tuoda esiin heidän havaitsemansa tuen tarpeet ja sen, miten näihin tarpeisiin vastataan. (Heinonen 2011: 1, 17, 24–25.)
Nuorten Foorumin vuoden 2014 julkaisussa ”Nuoren hyvä tuleminen perhehoitoon”,
käsitellään nuorten näkökulmasta, mitä erityisesti on hyvä huomioida perhehoidossa
nuoren muuttaessa perheeseen. Ensimmäisenä asiana nähdään ennen sijoitusta tapahtuvan sijoituspaikan ja/tai perheen sopivuuden selvittäminen; millaisista oloista nuori tulee ja mitä hän tarvitsee, jotta elämä voi tasapainottua. Ensiarvoista on myös pohtia
sitä, millaisin keinoin nuoren selviytymistä voidaan tukea. Tärkeänä nähtiin myös riittävä ja kunnollinen tutustuminen sijoituspaikkaan ja ihmisiin hyvissä ajoin ennen perheeseen sijoitusta. Tämän tulisi mielellään sisältää useita tapaamisia uudessa kodissa
sekä tutustumista neutraalissa ympäristössä. Tapaamisten aikana rakennetaan avoimuuden ja luottamuksen tunnetta molemminpuolisesti. Myös aito tutustuminen ja rennon keskusteluyhteyden saaminen omaan sosiaalityöntekijään oli nuorten mielestä
tarpeellista. Nuoret halusivat myös turhan hössöttämisen pois, sillä he haluavat rauhallista asettumista perheeseen ja normaalina jatkuvaa arkea. Tärkeää on kotiutumisvaiheessa antaa nuorelle aikaa käsitellä tapahtunutta ja totutella rauhassa muutokseen
ilman painostusta puhua omista kokemuksistaan. Sijoituksen alkuvaiheessa on myös
tärkeää, että nuorta kohdellaan yksilönä ja ainutlaatuisena. Hänen tarpeistaan ja mielipiteistään ollaan kiinnostuneita, hänelle annetaan arvostusta ja hänen toiveensa huomioidaan samalla tavalla kuin muidenkin perheenjäsenten. Nuori haluaa itseään kohdeltavan tasavertaisena perheenjäsenenä. Tämä sisältää aikuisen toiminnan kautta
esiin tulevaa tasavertaisuutta ja oikeudenmukaisuutta, mikä tarkoittaa nuoren kohtelua
tavallisena – ei ongelma- tai sijoitettuna nuorena. Merkittävänä nuoret kokivat sen, että
he saavat sijoituksen jälkeen itse päättää milloin ja keitä he haluavat tavata. Toisin
sanoen nuorta ei pakoteta pitämään yhteyttä läheisiin ja sukulaisiin eikä hänen yhteydenpitoaan heihin myöskään rajoiteta. (Nuorten Foorumi 2014.)
Liinamaan tutkimuksesta (2015) ”Outolinnusta selviytyjäksi – perhehoitoon sijoitettujen
lasten kuvauksia omasta elämästä ja selviytymisen keinoista” saadaan tietoa selviyty-
mistä tukevista asioista sijoitetun nuoren elämässä. Tämän tutkimuksen perusteella
sijoitetun lapsen selviytymistä edistäviä tekijöitä ovat oman menneisyyden käsitteleminen, yksi tai useampi läheinen ihminen, harrastukset ja vapaa-aika, positiivinen asenne
ja minäkuva, puhuminen, tunnetaidot sekä tulevaisuusorientaatio. Samansuuntaisia
tuloksia on saatu myös muista suomalaisista ja kansainvälisistä tutkimuksista. Liinamaa toteaa, että jatkossa tarvitaan lastensuojeluun ja sijoitettujen lasten eheytymisen
tukemiseen lisää käytännön keinoja, hankkeita ja projekteja, joilla lapsen voimavaroja
ja sisäistä potentiaalia voidaan löytää ja auttaa niitä kasvamaan. (Liinamaa 2015: tiivistelmä; 90.)
Kati Hämäläinen toteaa, että tarvitaan lisää suomalaisia sijaishuollon tutkimuksia, joissa nimenomaan tuodaan esille nuorten näkökulmaa sijaishuollosta (Hämäläinen 2012:
192). Valitettavasti sijaishuollossa lapsen ja nuoren ääni jää usein kuulematta. Läheissijoitettujen nuorten alkuvaiheen kokemuksia ei ole toistaiseksi tutkittu. Kuitenkin läheissijoituksissa on usein omia erityispiirteitä, joita ei muissa perhesijoituksissa välttämättä kohdata. Yhteistyöongelmat nuorten vanhempien kanssa saattavat tulla lähemmäksi kuin muissa sijaisperheissä. Nuoren vanhemman on esimerkiksi helpompi vedota hänelle läheisen ihmisen tunteisiin. Samoin roolin vaihtuminen kenties aikaisemmasta vanhemman tukemisesta nuoresta huolehtimiseen saattaa aiheuttaa läheisvanhemmissa ristiriitaisia tuntemuksia ja vaikeuksia hahmottaa kanssakäymisen uusia rajoja.
Usein tähän myös yhdistyy oma suru, murhe ja huoli nuoren vanhempaa eli omaa läheistä kohtaan. (Koisti-Auer 2008: 89–92.)
Työelämäkumppanimme Pesäpuu ry. haluaa saada tietoa erityisesti läheissijoitettujen
nuorten alkuvaiheen kokemuksista, jotta voitaisiin arvioida ja kehittää heidän mahdollisesti tarvitsemiaan tukimuotoja sijoituksen alkuvaiheessa edellä mainittujen läheissijoitusten erityispiirteiden näkökulmasta. Pesäpuu on parhaillaan päivittämässä ja täydentämässä omia työskentelymallejaan sekä materiaalejaan ja samalla hakemassa hankerahoitusta Ray:ltä perhehoitoon tulemisen kehittämiseen. Tämän työn pohjaksi ja ymmärryksen lisäämiseksi tarvitaan lisää tietoa nuoren näkökulmasta ja kokemuksista.
PRIDE 20 vuotta Suomessa -juhlaseminaarissa 7.5.2015 Tampereen yliopiston sosiaalityön professori Tarja Pösö nosti omassa puheenvuorossaan esille ”Nuoren hyvä tuleminen perhehoitoon” –julkaisun sanoen, että se on luultavasti ainoa julkaistu teksti siitä, mitä on lapsen kannalta perhehoitoon tulo. Tätä asiaa ei siis ole tarpeeksi tutkittu.
(Pynnönen sähköposti 9.5.2015.)
Opinnäytetyömme tavoitteena on kartoittaa kokemuksia läheis- ja sukulaissijoiteltuilta
perhehoidon asiakkailta itseltään – lähestymme aihetta keskittyen nuoren näkökulmaan. Haluamme selvittää seuraavilla kysymyksillä, mitä tukea nuoret ovat saaneet
läheissijoituksen alkuvaiheessa:
Millaisilla keinoilla voidaan nuoren elämänhallintaa ja sopeutumista uuteen perheeseen tukea?
Mitä keinoja nuori itse on käyttänyt muutoksesta selviytymiseen?
Miten nuoren osallisuus on tässä prosessissa toteutunut?
Alkuvaiheella tarkoitamme sijoituksen kolmea ensimmäistä kuukautta.
Opinnäytetyömme päämääränä on tuottaa tietoa, ja rohkaista lapsia kertomaan kokemuksistaan ja antamaan ehdotuksia, millaisilla keinoilla tai tukimuodoilla voidaan auttaa lasta ja nuorta sopeutumaan uuteen perheeseen, jotta alkuvaiheen muutos sujuisi
ongelmitta. Muutos lapsen elämässä perhehoitoon siirtyessä luo ristiriitaisen kokemuksen turvattomuudesta turvalliseen ja kuitenkin samalla tutusta tuntemattomaan. Se on
mahdollisuus muodostaa uusi alku, jossa läheisiä suhteita vaalitaan ja uusia suhteita
sekä verkostoja luodaan tulevaisuutta varten. Kodin korvaaminen vaatii lastensuojelulta
erityistä herkkyyttä kuunnella ja huomioida lapsi ja hänen mielipiteensä, erityisesti kun
kyseessä on avun saaminen ja tuen tarpeet, jotka vaikuttavat hänen elämässä selviytymiseensä.
Osallisuudella tarkoitamme tässä opinnäytetyössä nuoren itsensä kokemaa tunnetta
tulla kuulluksi ja kohdatuksi tasavertaisesti sijaisperheessä, sekä mahdollisuutta vaikuttaa itseään koskeviin päätöksiin. Osallisuus on jokaisen nuoren subjektiivinen näkemys, joka rakentuu päivittäisissä kohtaamisissa sijaisvanhempien, viranomaisten, vanhempien ja muiden ihmisten kanssa. Keskitymme siis tarkastelemaan osallisuuden
toteutumista lähinnä yksilön tasolla. Kuvaamme sijoitetun nuoren tunteita ja kokemuksia sekä vuorovaikutusta ja vastavuoroisuutta nuoren siirtyessä asumaan uuteen perheeseensä. Osana näitä kokemuksia ja vuorovaikutusta tarkastelemme myös nuoren
liittymistä ja kuulumista yhteisöön. Elämänhallinnalla taas tarkoitamme sitä, että nuori
toimii kussakin elämäntilanteessa omien voimavarojensa mukaan. Hän pyrkii toteuttamaan itseään ja vaikuttamaan itse omilla valinnoillaan ja päätöksillään omaan elämäänsä ja tulevaisuuteensa. Nämä valinnat ja päätökset koskevat muun muassa koulunkäyntiä, harrastuksia sekä yhteydenpitoa ystäviin ja sukulaisiin.
Opinnäytetyömme menetelmä on kvalitatiivinen. Laadullisessa menetelmässä tarkoituksena on kuvata elämää mahdollisimman monipuolisesti ja kokonaisvaltaisesti (Hirsjärvi – Remes – Sajavaara 2005: 152, 155). Nuorten kokemukset ja ajatukset heidän
itsensä kertomana ovat arvokasta tietoa aiheesta. Kirmasen (2000:13) mukaan lapsi on
paras asiantuntija kertomaan omasta kokemusmaailmastaan. Tiedonkeruumuotona
käytimme haastattelua. Näin saamme sijoitetun nuoren äänen esille ja kartutamme
tietoa siitä, mitkä sijoituksen alkuvaiheen tekijät edesauttavat sijoitettua lasta sopeutumaan läheisperheeseen. Haastattelun avulla voimme myös tuottaa Pesäpuulle tietoa
siitä, mitkä tekijät auttavat läheisperheeseen sijoitettua nuorta selviytymään alkuvaiheen arjesta. Tätä tietoa hyväksi käyttäen voidaan luoda menetelmiä ja palveluita tukemaan uuteen perheeseen sijoitettua lasta. Samalla saamme tietoutta, joka hyödyttää
sekä sijaisvanhempia ja -lapsia, että sosiaalialan ammattilaisia.
Kohderyhmäksi olemme valinneet 12–18-vuotiaat nuoret, jotka ovat olleet tai ovat parhaillaan sijoitettuna läheisperheissä. Nuoruus määritellään nuorisopsykiatriassa alkavaksi 12. ikävuoden jälkeen. Myös nuorisohankkeissa ja lastensuojelun tilastoinnissa
nuoruuden nähdään usein alkavan 12-vuotiaana (Aaltonen-Heikkinen 2013: 197). Koemme, että tämän ikäisten nuorten kanssa on helpompi käydä keskusteluja ja selvittää
heidän kokemuksiaan läheissijoituksen alkuvaiheista kuin nuorempien lasten kanssa.
Aikaisempaa tutkimusaineistoa tutkimuksemme aiheesta ei valitettavasti ole tällä hetkellä saatavilla. Voimme kuitenkin käyttää hyödyksi ilmiön tarkempaan ymmärtämiseen
aiempia tutkimuksia, joissa käsitellään sijoitettujen lapsien, nuorien tai sijaisvanhempien kokemuksia sukulaisperhesijoituksen alkuvaiheesta. Tavoitteenamme oli saada
kolmesta kuuteen haastateltavaa.
Haastateltavat henkilöt saimme Pesäpuu ry:n kontaktien kautta. Yhteyshenkilönämme
toimi Pesäpuu ry:n kehittämispäällikkö Jaana Pynnönen. Pesäpuulla ei ollut suoria kontakteja mahdollisiin haastateltaviin, mutta pystyimme käyttämään aineiston hankinnassa apuna heidän yhteistyöverkostojaan. Näistä verkostoista poimimme muutaman tahon, joiden piiristä haimme tutkimuslupaa, jonka sitten saimmekin.
Haastateltavamme ovat olleet sijoitettuna eteläisessä Suomessa, ja saimme haastateltavien yhteystiedot sosiaalityöntekijöiden ja muiden sosiaalialan yhteyksien kautta.
Haastateltavia oli yhteensä kolme, kaikki tyttöjä. Haastattelua tehdessä heistä kaksi oli
täysi-ikäisiä, yksi alaikäinen. Yksi haastateltavista on ollut sijoitettuna kahteen kertaan.
Sijoituksen alkaessa haastateltavat ovat olleet 12-, 16- ja 17-vuotiaita. Kaksi heistä on
ollut sijoitettuna sukulaisen luona, yksi muun läheisen luona.
Opinnäytetyömme tiedonkeruumuotona on haastattelu. Haastattelu on ainutlaatuinen ja
joustava tiedonkeruumenetelmä (Hirsjärvi – Remes – Sajavaara 2007: 199). Haastattelutilanne on suoraa kielellistä vuorovaikutusta haastateltavan kanssa, mikä mahdollistaa tiedonhankinnan tarkemman kohdentamisen, selventämisen ja syventämisen lisäkysymysten muodossa vielä haastattelutilanteessakin. Lisäksi vastausten ja merkitysten ymmärtämistä voivat auttaa haastattelutilanteessa ilmenevät ei-kielelliset vihjeet.
Haastattelussa korostuu myös haastateltavan mahdollisuus kertoa itse itsestään. Hän
on tutkimustilanteessa subjekti, joka luo merkityksiä ja toimii aktiivisesti. (Hirsjärvi –
Hurme 2008: 34–35.) Haastattelussa huomioonotettavia toteuttamiseen liittyviä käytännön asioita ovat haastattelusta sopiminen, keskustelun avaukset, kysyminen ja dialogin ohjailu (Hirsjärvi ym. 2007: 206).
Käytämme opinnäytetyössämme puolistrukturoitua teemahaastattelua. Teemahaastattelussa aihepiirit ovat tiedossa ja kaikille samat, mutta kysymysten muodon ja järjestyksen ei tarvitse olla tarkkoja. Haluamme tietoa määrätyistä asioista, eikä haastateltaville
siis tarvitse antaa kovin suuria vapauksia haastattelutilanteessa. (Hirsjärvi – Hurme
2001: 47–48.) Teemahaastattelussa oleellista ovat siis tietyt, keskeiset teemat, eivät
yksityiskohtaiset kysymykset. Teemahaastattelussa huomioidaan haastateltavien tulkinnat asioista, ja keskeistä ovat heidän antamansa merkitykset asioille ja näiden merkitysten syntyminen vuorovaikutuksessa. (Hirsjärvi – Hurme 2008: 48.) Nuoruuteen
elämänvaiheena kuuluu loitontuminen aikuisten maailmasta, minkä vuoksi nuoret eivät
aina innostu siitä, että heidän asioitaan kysellään. Jotta haastattelu nuorten kanssa
onnistuisi, heidät on onnistuttava samaan motivoituneiksi vastaamaan. Siksi haastattelussa onkin tärkeää välittää nuorille tunne siitä, että heistä ja heidän mielipiteistään
ollaan aidosti kiinnostuneita. (Hirsjärvi – Hurme 2008: 132.) Pidämme nuorten äänen
kuulumista tärkeänä, sillä halusimme kartoittaa nuoren sopeutumista uuteen perheeseen erityisesti osallisuuden ja elämänhallinnan näkökulmasta.
Haastattelujen toteutus tapahtui yhteystyössä kunnan sijaishuollon sosiaalityöntekijöiden kanssa. Aluksi sosiaalityöntekijät kartoittivat omasta asiakaskunnasta haastattelun
kriteerit täyttävät nuoret. Sosiaalityöntekijät kertoivat haastattelun tarkoituksen ja taustat pääpiirteittäin nuorelle. Haastatteluun suostuvien nuorten yhteystiedot ilmoitettiin
suoraan meille. Me otimme yhteyttä suoraan nuoriin ja sovimme haastattelun ajankohdan puhelimitse. Kerroimme tässä yhteydessä nuorille, että pyydämme heiltä kirjallisen
suostumuksen haastatteluun samoin kuin heidän huoltajaltaan, mikäli haastateltava oli
alaikäinen. Haastattelut olivat yksilöhaastatteluja, joissa tavoitteena on rauhallisen ja
levollisen ilmapiirin luominen. Pyrimme tuomaan esille haastattelijan ja haastateltavan
tasavertaisuuden tilanteessa. Tätä tasavertaisuutta halusimme korostaa myös sillä,
että nuoret osallistuivat itse haastattelupaikan valintaan. Haastattelupaikaksi valittiin
hiljainen ja rauhallinen tila, mikä myös edistää turvallisen ja luottamuksellisen vuorovaikutuksen syntymistä haastateltavaan. Teimme haastattelut nuorten kotona sekä koulumme ”aistihuoneessa”, jonka tunnelmaa haastateltava piti levollisena ja miellyttävänä. Kiinnitimme erityistä huomiota haastattelun kieleen, jonka tulee olla arkista ja ymmärrettävää, ilman hankalia termejä, jotta nuoren osallisuus toteutuisi myös tältä osin.
Kävimmekin ennen haastattelua yhdessä läpi teemat, jolloin mietimme sitä, miten esitämme kysymykset nuorille.
Haastattelun alussa kertasimme nuorelle tutkimuksen aiheen ja kerroimme tarkemmin
haastattelun etenemisestä. Pyysimme nuorta esittämään rohkeasti kysymyksiä haastattelun aikana, mikäli hänellä olisi kysyttävää. Kävimme läpi vaitiolovelvollisuutemme
sekä haastateltavien yksityisyyden suojaamisen. Kerroimme myös, että nuori voi halutessaan jättää vastaamatta kysymykseen, ja että hän voi keskeyttää osallistumisensa
haastatteluun koska tahansa. Lopuksi informoimme nuorta haastattelun nauhoittamisesta sekä siitä, ettei kukaan muu kuuntele nauhoitusta ja nauha hävitetään opinnäytetyön valmistuttua. Haastatteluun varasimme noin yhden tunnin aikaa, mikä osoittautuikin sopivaksi, sillä haastattelut kestivät reilusta puolesta tunnista tuntiin. Haastatteluun
osallistumisestaan nuoret saivat palkkioksi elokuvalipun.
Pyrimme huolellisella valmistautumisella ja huomion kiinnittämisellä haastattelupaikan
valintaan siihen, että kohtaaminen nuoren kanssa olisi lämminhenkinen ja avoin. Haastattelussa toteutuisi näin dialogisuus, joka tarkoittaa aitoa vuorovaikutusta, haasteltavan kuuntelemista ja tasavertaista kohtaamista. Mietimme myös etukäteen koehaastattelun tekemistä, jotta olisimme saaneet harjoitella haastattelua. Koehaastatteluiden
avulla voidaan testata sanavalintoja, aihepiirien järjestystä, kysymysten muotoilua sekä
haastatteluun tarvittavan ajan pituutta (Hirsjärvi – Hurme 2001: 72). Lisäksi koehaastattelu olisi poistanut haastattelijan jännitystä, mikä voi osaltaan vaikuttaa haastattelutilanteen ilmapiiriin. Opinnäytetyömme aihe on kuitenkin sensitiivinen, ja sopivien haastateltavien löytyminen osoittautui läheisperheisiin sijoitettujen nuorten vähäisen määrän
vuoksi haasteelliseksi, minkä vuoksi emme koehaastatteluja sitten tehneet. Onnistuimme luomaan haastattelutilanteiden ilmapiirin rennoksi ja avoimeksi, vaikka mietimme etukäteen muun muassa sitä, että vaikuttavatko haastattelujen nauhoittaminen tai
käsiteltävien asioiden vaikeus ilmapiiriin. Yksi nuorista kertoikin jossain vaiheessa
muistaneensa nauhurin, mutta unohtaneensa sen kuitenkin pian. Olimme myös onnistuneet laatimaan kysymykset siten, että haastattelu eteni sujuvasti. Nuorille esitimme
muutaman selventävän lisäkysymyksen. Nuori sai siis puhua hyvin vapaasti ja omaaloitteisesti, mikä osaltaan edisti tavoittelemaamme aitoa vuorovaikutusta ja tasavertaista kohtaamista.
Tutkimuksen tulisi pyrkiä sille asetettuihin tiettyihin normeihin ja arvoihin, joten tutkimuksen luotettavuuden arviointi on keskeistä tieteellisessä tutkimuksessa. Laadullisessa tutkimuksessa luotettavuuden arviointi tarkoittaa kokonaisvaltaista kriittistä tarkastelua, johon liittyy oman toiminnan kriittinen tarkastelu, reflektointi, koko tutkimusprosessin ajan. Käytännössä tutkimuksen pätevyyttä ja luotettavuutta voidaan lisätä kuvaamalla tutkimusprosessin eri elementtejä ja vaiheita kaikkine valintoineen, ongelmineen
ja haasteineen mahdollisimman huolellisesti ja tarkasti. Lisäksi tulisi tarkastella ja dokumentoida kriittisesti tekijöitä, jotka tutkijan mielestä ovat vaikuttaneet tutkimuksen
kulkuun ja tuloksiin. (Saaranen-Kauppinen – Puusniekka 2006: 23, 26.)
Reliaabelius ja validius ovat saaneet kvalitatiivisessa tutkimuksessa erilaisia tulkintoja.
Nämä käsitteet perustuvat siihen ajatukseen, että tutkijalla on mahdollisuus päästä
käsiksi objektiiviseen todellisuuteen ja totuuteen (Hirsjärvi – Hurme 2000: 185). Voidaan ajatella, että kaikki ihmistä ja kulttuuria koskevat kuvaukset ovat ainutlaatuisia –
kahta samanlaista tapausta ei ole – jolloin perinteiset luotettavuuden ja pätevyyden
arvioinnit eivät tule kysymykseen. Tutkimuksen luotettavuutta ja pätevyyttä tulisi kuitenkin arvioida jotenkin. Esimerkiksi tarkka selostus, joka koskee kaikkia tutkimuksen
toteuttamisen vaiheita, kohentaa laadullisen tutkimuksen luotettavuutta. Haastattelututkimuksessa kerrotaan olosuhteista, joissa aineistot kerättiin, samoin haastatteluun
käytetty aika sekä tutkijan itsearviointi tilanteesta. Koska luokittelun tekeminen on laadullisen aineiston analyysissa keskeistä, lukijalle olisikin kerrottava luokittelun syntymisen alkuvaiheet ja luokittelun perusteet. Tutkijan olisi esitettävä myös perusteet aineistonsa tulkinnoille. Tässä auttaa, jos selosteita havainnollistetaan otteilla haastatteluista.
(Hirsjärvi ym. 2007: 227–228.)
Pyrimme vahvistamaan luotettavuutta opinnäytetyössämme sen joka vaiheessa. Laadukkaaseen aineistoon pyrimme tekemällä hyvän haastattelurungon, varmistamalla
teknisen välineistön kunnon ja pitämällä haastattelupäiväkirjaa. Haastateltavat löytyivät
viranomaisten kautta, millä pystyttiin varmistamaan se, että osallistujat täyttävät opinnäytetyössä asetetut kriteerit kohderyhmälle. Opinnäytetyön tieto on saatu suoraan
haastatteluun osallistuneilta, se ei siis ole ”kolmannen käden” tietoa. Haastattelut äänitettiin ja litteroitiin heti haastattelujen jälkeen. Tällöin haastattelun kulkuun ja tunnelmaan vaikuttavat tekijät olivat hyvin haastattelijoiden mielessä. Haastatteluun osallistuneiden anonymiteetin säilyttämiseksi poistimme haastattelusitaateista henkilöiden nimet ja mainitsimme sitaateissa vain haastateltavan satunnaisen järjestysnumeron tunnistamattomuuden varmistamiseksi. Litteroidut haastattelut lähetettiin luettavaksi ja
hyväksyttäväksi haastatteluun osallistuneille nuorille. Olemme myös raportoineet huolellisesti viittaukset aikaisempiin tutkimuksiin. Opinnäytetyössämme luotettavuus toteutui tulosten arvioinnissa sillä meitä on kaksi arvioitsijaa, jotka päätyivät samoihin lopputuloksiin haastattelujen ristiintaulukoinnin myötä (Hirsjärvi – Hurme 2011: 186). Aineiston vähäisyydestä johtuen tämän opinnäytetyön tuloksia ei voida yleistää. Toisaalta
voidaan ajatella, että kaikki ihmistä ja kulttuuria koskevat kuvaukset ovat ainutlaatuisia
– kahta samanlaista tapausta ei ole – jolloin perinteiset luotettavuuden ja pätevyyden
arvioinnit eivät tule kysymykseen (Hirsjärvi ym. 2007: 227–228).
Haastatteluihin liittyy aina menneisyyden läpikäyminen, johon vaikuttaa muistin rajallisuus ja asioiden kaunistelu. Muistinvaraisesti tuotetun tiedon luotettavuutta on vaikea
todentaa. (Kananen 2015: 340.) Haastateltavien ollessa nuoria voimme olettaa, että
muisti toimii paremmin kuin vanhemmilla ihmisillä. Toisaalta sijoituksen aikaan koettu
trauma voi vääristää tapahtumien ja ajan käsitystä. Lähdimme haastattelujen tekemisessä siitä, että haastateltava puhuu totta ja haluaa aidosti vaikuttaa tulevaisuudessa
muiden sijoitettavien lasten ja nuorten mahdollisuuksiin saada tarvittavaa ja oikeaaikaista tukea.
Eettisyyttä lapsitutkimuksessa voidaan katsoa monella eri lähestymistavalla. Strandellin
mukaan, Thomson katsoo lapsia tutkimuskohteina kolmen eri metodologisen lähestymistavan kautta. Thomsonin näkemys perustuu lasten toimijuuteen ja lapsuuden asemaan yhteiskunnassa. Perinteisesti lasta suojellaan eettisin perustein, jossa lapsi nähdään haavoittuvana ja ei-vielä osaavana yksilönä, ja valta lapsen tutkimisesta lankeaa
huoltajalle. Toisessa lähestymistavassa taas lasta pidetään kompetenttina sosiaalisena
toimijana, yhteiskunnassa marginaalisessa asemassa olevana ja erityistä huomiota
kaipaavana, mikä johtuu lasten ja aikuisten välisestä epätasapainosta valtasuhteissa.
Kolmannen näkemyksen mukaan, lapsilla on kyky ja oikeus vaikuttaa itseään koskeviin
asioihin ja elämisympyröihin sekä lasten ja aikuisten arvoon tasavertaisina toimijoina.
(Strandell 2010: 92–93.) Opinnäytetyössämme halusimme lähestyä haastateltavia tämän kolmannen näkemyksen kautta, sillä näemme nuoret kompetentteina sosiaalisina
toimijoina, jotka voivat tehdä selkoa omista kokemuksistaan ja tilanteistaan ilman aikuiselta tarvittavaa hyväksyntää. Tosiasiassa tarvitsimme nuoren oman suostumuksen
lisäksi sosiaalilautakunnan tutkimusluvan, sosiaalityötekijöiden hyväksynnän ja alle 18vuotiaan lapsen huoltajan eli sijais- tai biologisten vanhempien suostumuksen ennen
kuin kuulimme nuoren mielipidettä asiasta. Tämä on ristiriitaista nuoren edun näkökulmasta, mikäli nuori haluaisi itse osallistua haastatteluun ja huoltaja tai joku muu tämän
häneltä kieltää.
Opinnäytetyössämme lähestymme haastateltavaa inhimillisyyden ja eettisyyden kautta,
mikä on herättänyt meidät miettimään ja kysymään millä oikeudella voimme tutkijoina
kysyä osallistujilta hyvin arkoja ja yksityisiä asioita? Eettisesti kestävän tutkimuksen
tärkeimpänä lähtökohtana nähdään luottamuksellisen suhteen luominen nuoren tutkittavan ja aikuisen välille (Vehkalahti ym. 2010: 16). Tätä luottamusta rakensimme kertomalla haastattelutilanteessa tarkemmin haastattelun kulusta ja siitä, mihin tietoja käytetään. Varmistimme myös osallistumisen vapaaehtoisuuden ja huoltajien suostumuksen haastatteluun. Lisäksi kerroimme aineiston salassapidosta ja sen hävittämisestä
haastattelun jälkeen sekä haastateltavan tunnistamattomuudesta lopullisessa työssä.
Hämäläisen, Pirskasen ja Raution (2014) artikkelin mukaan tutkijan tulee myös pohtia
sitä, kuinka olla ja reagoida sekä tasapainoilla eettisten kysymysten, tutkijan ja tutkittavan tunteiden sekä perhesalaisuuksien ja intervention mahdollisuuden välillä. Tutkimus
yhdistää aina tutkimuksen osapuolten yhteisen kokemuksen tuomat tunteet. Tutkittavan tunteiden kirjoon varautumisen tulee olla tärkeä osa haastatteluun valmistautumista, joten mietimme ennakkoon miten määrätyissä tilanteissa toimimme. Erilaisten vaihtoehtojen läpikäyminen etukäteen helpottaa haastattelun eteenpäin viemistä, mikäli
yllättäviä käänteitä itse tilanteessa tapahtuisi. Meidän tuli myös tiedostaa, kuinka perhesalaisuutta käsitellään, ymmärtää ilmiön taustaa ja tutkijan vastuuta aiempien tutkimusten valossa. Joku tutkittava voi kokea haastattelutilanteen ahdistavana vaikeista
asioista puhuttaessa. Toinen voi taas saada ensimmäisen kerran mahdollisuuden käydä läpi, keskustella ja pohtia menneisyyden perhesalaisuuksia toisen luotettavan henkilön kanssa ja kokea sen hyvinkin voimaannuttavana. (Hämäläinen – Pirskanen – Rautio 2014: 53–58.)
Tärkeää oli myös tietää ja ymmärtää lojaalius-käsite, joka voi aiheuttaa haasteltavan
vaikenemisen pulmien tuottamisen pelossa esimerkiksi omille vanhemmilleen tai oman
hyvinvointinsa suojelemiseksi. Tämä perhesalaisuuksien läsnäolon aspekti meidän oli
tärkeä tiedostaa tutkimusta tehdessämme. Tärkeänä eettisenä asiana näimme myös
intervention mahdollisuuden tiedostamisen: mikäli olisimme haastattelun aikana havainneet asioita, joihin meidän tutkijoina pitäisi puuttua, kuten esimerkiksi nuoren kaltoinkohtelua, olisimme osanneet toimia tilanteen vaatimalla tavalla. (Hämäläinen ym.
2014: 53–58.)
Tutkimusetiikka edellyttää, että teemme opinnäytetyömme hyvää tieteellistä käytäntöä
noudattaen (Hirsjärvi – Remes – Sajavaara 2007: 23). Tutkimusetiikka edellyttää pohtimista valitessamme käytettäviä käsitteitä ja tarkastelukulmia, tai kun mietimme oikeutta ja lupaa tutkia tiettyjä sensitiivisiä aiheita. Meidän tulee myös huomioida käyttämiemme käsitteiden mahdollinen leimaavuus osana eettistä kirjoittamista. Sensitiivisten
perheaiheiden lähestyminen edellyttää tutkijoita herkkyyttä, tietämystä ja uskallusta.
(Hämäläinen ym. 2014: 53–58.)
Eettinen suhtautumistapa toiseen on lähtökohtaisesti toisen yksilöllisyyden, ainutkertaisuuden ja yhteyteen kuulumisen tarpeen kunnioittamista. Eettinen asennoituminen
nuoreen on siis kiinnostusta siihen, mitä nuori kertoo itsestään. Opinnäytetyömme tavoite on mielestämme eettisesti perusteltu, koska sen tarkoituksena on kuulla lasta,
tuottaa tietoa ja edistää läheissijoitettujen lasten ja nuorten tukimuotoja ja palveluja
tulevaisuudessa. Haastattelun valinta aineiston tiedonkeruumuodoksi korostaa lisäksi
nuoren mahdollisuutta kertoa itse itsestään. Tasavertaisuus haastattelijan ja haastateltavan välillä on myös osa eettistä suhtautumistapaa. Kiinnitimmekin erityistä huomiota
haastattelutilanteessa nuoren tasavertaiseen kohtaamiseen. Teimme haastattelut yksin
emmekä parina, millä minimoimme valtasuhteiden läsnäolon haastattelussa. Lisäksi
kiinnitimme huomiota käyttämäämme kieleen, jotta se olisi mahdollisemman selkeää ja
ymmärrettävää. Pyrimme myös laatimaan kysymykset riittävän avoimiksi, jotta nuori
voisi puhua haastattelussa vapaasti ja omin sanoin. Tärkeimpiä eettisiä periaatteita
ihmisiin kohdistuvissa tutkimuksissa sanotaan olevan informointiin perustuva suostumus, luottamuksellisuus, seuraukset ja yksityisyys. (Hirsjärvi – Hurme 2010: 20.) Näitä
periaatteita olemme noudattaneet omassa opinnäytetyössämme. Olemme avoimesti
kertoneet haastatteluun osallistujille opinnäytetyömme tavoitteet, antaneet heille vapauden keskeyttää osallistumisensa missä tahansa vaiheessa sekä pyytäneet osallistujia hyväksymään litteroidun tekstin.
Analysoimme opinnäytetyössämme aineistoa erityisesti elämänhallinnan ja osallisuuden näkökulmasta, tarkastellessamme nuoren sopeutumista uuteen perheeseen. Analyysillä tarkoitetaan aineiston huolellista läpikäymistä, kuten litteroidun tekstin lukemista
ja sen järjestelyä sekä aineiston sisällön erittelyä, jäsentämistä ja pohtimista. Analyysiin
voi kuulua myös sisällön luokittelemista muun muassa eri aiheiden ja teemojen mukaan. Päämääränä on aineiston sisältöjen kiteyttämisen, tutkimusongelmien kannalta
keskeisten seikkojen tarkastelun, aineiston tiivistämisen ja tulkitsemisen sekä teorian,
empirian ja oman ajattelun vuoropuhelun kautta lisätä aineiston informaatioarvoa. Tutkimusongelma suuntaa tätä analyysiä. (Saaranen-Kauppinen – Puusniekka 2006: 72–
Käytimme opinnäytetyössämme analyysimenetelmänä teoriaohjaavaa sisällönanalyysiä, jossa kytkennät teoriaan ovat havaittavissa vaikkakaan analyysi ei suoranaisesti
perustu teoriaan. Aineistosta tehdyille havainnoille pyritään teoriaohjaavassa sisällönanalyysissä löytämään omia tulkintoja vahvistavia selityksiä. Aineistoa tarkastellaan
tällöin erittelemällä, yhtäläisyyksiä ja eroja etsien sekä tiivistämällä sitä. Prosessia ohjaa koko analyysin ajan tutkimusongelma: mitä aineisto tuo esiin kyseisestä ilmiöstä ja
miten esiin nousseet löydökset voidaan tiivistää ja tulkita, sekä peilata niitä omien ajatusten ja teorian kanssa. Laadullisen aineiston analyysi antaa siis vapautta, koska analyysi voidaan ymmärtää eri tavoin tehtäväksi näkökulmien ottamiseksi ja aineiston tiivistämiseksi. (Saaranen-Kauppinen – Puusniekka 2006: 14, 74, 94–96.) Aineisto voidaan
järjestellä haastatteluteemoin, jonka jälkeen sitä tarkastellaan samalla muistiinpanoja
tehden. Tarkoitus on tiivistää teemojen keskeinen anti tutkijan omin sanoin sekä liittää
mukaan tulkintoja ja teoriaa. (Saaranen-Kauppinen – Puusniekka 2006: 74, 94.) Teoriaohjaava sisällönanalyysi etenee siis aineiston ehdoilla, vaikkakin teoreettiset käsit-
teet tuodaankin analyysiin ilmiöstä jo tiedettynä. Aikaisempi tieto ohjaa tai auttaa analyysin tekemistä. (Tuomi – Sarajärvi 2009: 96, 117.)
Tässä opinnäytetyössä sisällönanalyysi eteni alla kuvatun kuvion mukaisesti.
Kuvio 4. Teoriaohjaavan sisällönanalyysin eteneminen. Lähde: Tuomi – Sarajärvi 2009 mukaillen.
Aloitimme opinnäytetyömme analyysin litteroimalla nauhoitetun aineiston ja tutustumalla aineistoon lukemalla ja hahmottamalla kokonaiskuvaa siitä. Litteroimme haastattelut
siten, että kirjoitimme ylös kaiken puhutun materiaalin. Koska analyysin kohteena oli
haastatteluiden sisältö eikä esimerkiksi kielen käyttö, koimme puheen litteroinnin ilman
erikoismerkkejä riittäväksi. Päätimme kuitenkin litteroida koko haastattelun ilman valikointia, ettei tärkeää materiaalia jäisi pois. Litteroimalla koko haastattelun mahdollistimme myös sen, että kumpikin meistä sai tarkan kuvauksen kaikista haastatteluista,
vaikka jaoimmekin haastatteluiden tekemisen. Litteroinnin jälkeen luimme kaikki haastattelut useaan kertaan läpi.
Lukemisen jälkeen taulukoimme haastattelut siten, että ensimmäisessä vaiheessa kirjoitimme teemoihin liittyvien kysymysten vastaukset raakatekstinä taulukkoon. Analyysin pohjana käytetään usein teemoittelua, jossa edetään teemojen muodostamisesta ja
ryhmittelystä niiden yksityiskohtaiseen tarkasteluun (Ojala 2015). Jaoimme kysymykset
osallisuuden ja elämänhallinnan pääteemoihin. Alateemoiksi muodostuivat haastattelurungon aihealueiden mukaisesti mahdollisuus saada tietoa ja vaikuttaa, arki ja huolenpito sekä itsenäistyminen ja tulevaisuus. Kunkin alateeman alle kokosimme jokaisesta
haastattelusta kyseistä alateemaa koskevat kysymyskohtaiset vastaukset. Taulukoinnin toisessa vaiheessa tiivistimme vastaukset yhteen lauseeseen tai muutamaan sanaan
tiedonsaanti-osallisuus
yhteydenpidossa-
elämänhallinta.
Taulukoinnin toisessa vaiheessa tiivistimme vastaukset yhteen virkkeeseen. Teimme
tämän taulukoinnin ristiin siten, että kumpikin meistä taulukoi kaikki haastattelut, jonka
jälkeen reflektoimme yhdessä taulukointimme tuloksia samalla muistiinpanoja tehden.
Näin pystyimme nostamaan esiin erilaisia näkökulmia haastattelun teemoista. Taulukosta pystyimme etsimään teemakohtaisia samankaltaisuuksia ja eroavaisuuksia aineistossa. Analyysin kohteena olevaa tekstimassaa pyritään näin pelkistämään helpommin hallittavaksi määräksi raakahavaintoja. Pelkistämisen ideana on karsia havaintojen määrää yhdistämisellä, jolloin erilliset raakahavainnot yhdistetään harvemmaksi
havaintojoukoksi. Aineistossa ajatellaan tällöin olevan esimerkkejä samasta ilmiöstä.
(Alasuutari 2011: 40).
Seuraavaksi pohdimme sitä, miten saamamme tulokset liittyvät ilmiön laajempaan kontekstiin sekä mitä ajatuksia tulokset meissä herättivät. Päädyimme jaottelemaan tulokset kuuteen nuorten saamaan tukimuotoon, joista nuoret kokivat saaneensa apua sijoituksen alkuvaiheen sopeutumiseen. Nämä tukimuodot ovat vuorovaikutuksellinen,
emotionaalinen, taloudellinen, kasvatuksellinen, toiminnallinen ja hoidollinen tuki. Esittelemme nämä osa-alueet ja niistä syntyneet johtopäätökset tarkemmin luvussa 9.
Tässä luvussa esittelemme aineistosta poimittuja asioita, jotka antavat vastauksia siihen miten toteutuu läheissijoitettujen nuorten mahdollisuus saada itseään koskevaa
tietoa ja vaikuttaa itseään koskeviin päätöksiin.
Kysyimme nuorilta haastattelussa keneltä he saivat tietoa itseään koskevista asioista
sijoitusprosessin alkuvaiheessa. Vastauksissa tuli esille, että sosiaalityöntekijä oli pääasiallinen tiedonlähde. Kaksi kolmesta nuoresta kertoi myös tulevan sijaishuoltajan
osallistuneen tähän tiedottamiseen yhdessä sosiaalityöntekijän kanssa. Kahteen eri
otteeseen sijoitettu nuori kertoi, että hänelle ei ensimmäisestä sijoituksesta etukäteen
paljonkaan tiedotettu. Hänelle kerrottiin ensimmäisestä sijoituksesta vasta siinä vaiheessa, kun se käytännössä toteutettiin.
Ne vaan otti mun huoltajuuden, et tavallaan multa ei paljon kyselty. Että mä vaan
niin kuin menin sinne. (H3)
Edellisestä vastauksesta käy lisäksi ilmi, että kyseisen nuoren mielipidettä ei myöskään
kuultu koskien sijoitusperheen valintaa. Yksi kolmesta nuoresta kertoi, että häneltä ei
sijoitusprosessin alkaessa kysytty mielipidettä mahdollisesta sijaisperheestä, mutta se
oli kuitenkin sosiaalityöntekijän tiedossa. Kahdessa muussa tapauksessa sijaisperheen
valinta lähti liikkeelle nuoresta itsestään, ja vaihtoehtoa punnittiin yhdessä sosiaalityöntekijän kanssa.
Kysyimme nuorilta, kuinka usein he tapasivat sosiaalityöntekijäänsä ja oliko yhteydenpito alkuvaiheessa heidän mielestään riittävää. Yksi heistä totesi yhteydenpidon alussa olleen hänen mielestään hyvinkin tiivistä ja riittävää, mutta kertojen harvenneen pikkuhiljaa, koska tarvetta yhtä tiheille tapaamisille ei enää ollut. Toinen nuori ei puolestaan alkuvaiheessa tavannut sosiaalityöntekijäänsä kovinkaan usein, ja työntekijä vaihtuikin kaksi kertaa.
Meillä oli niitä palavereja, oliko se puolen vuoden välein, joissa päivitettiin, että
miten mulla menee ja miten oon viihtyny. (H2)
Tapaamisia oli hänen mielestään liian harvoin. Hän kuitenkin sai kaipaamaansa tukea
tukihenkilöltään. Kolmas nuori koki ensimmäisessä sijoituksessaan sosiaalityöntekijän
tapaamisten määrän riittämättömäksi jo senkin vuoksi, että hän oli sijoituksen alkaessa
vasta 12-vuotias.
Ois saanu olla paljon enemmän (tapaamisia), varsinkin pienten lasten kanssa pitäisi olla paljon enemmän tekemisissä, koska ne ei voi ite ottaa sitä yhteyttä. Et
niitä tapaamisia pitäisi olla paljon enemmän. (H3)
Toisen sijoituksen alkuvaiheessa tämä nuori tapasi sosiaalityöntekijäänsä säännöllisesti, ja hän koki, että näitä tapaamisia oli riittävästi.
Nuoret saivat pääsääntöisesti mielestään riittävästi tietoa asioistaan ja tilanteestaan.
Joo, et kaikista keskusteluista mulle on aina lähetetty paperit, että mitä on puhuttu, ja on aina kerrottu asioita tosi hyvin. Kyl mulle on kerrottu kaikkee mitä nyt tapahtuu, ja että mitä tulee tapahtumaan. (H1)
Vaikka osa nuorista olisikin halunnut tavata sosiaalityöntekijäänsä useammin, hekin
kuitenkin kokivat saaneensa riittävästi tietoa itseään koskevista asioista ja omasta tilanteestaan.
Joo, itelle on kerrottu ja palaverissä on sitten sovittu seuraava aika ja päivä. (H2)
Nuoret, jotka olivat sijoituksen alkaessa 12-vuotiaita, tosin kertoivat, että sosiaalityöntekijä ja sijaishuoltajat olivat sopineet joistakin asioista aivan alkuvaiheessa myös keskenään. Tämä aikuisten välinen asioista sopiminen ei kuitenkaan toista heistä haitannut, koska hän ei kokenut tarvetta vaikuttaa tuolloin asioihin enempää. Toinen näistä
nuorista arveli puolestaan olleensa osittain kykenemätön vastaanottamaan kaikkea
sijoitusta koskevaa tietoa, koska oli juuri menettänyt toisen vanhempansa. Hän olisi
kuitenkin vaikeasta tilanteesta huolimatta halunnut, että hänen mielipidettään olisi kysytty ja kuunneltu.
Mä olin jo 12, joten olis pitäny kuunnella mun mielipidettä. Et mä ymmärrän sen,
että jos mä olisin ollut paljon nuorempi niin silloin ei välttämättä kuunnella, mut
mä olin kumminkin jo sen verran vanha. Ne vaan niinku haki huoltajuutta ja sit
vaan pistettiin sinne. (H3)
Kaksi kolmesta nuoresta oli myös kokenut sijoitusprosessin kuluessa hetkiä, jolloin he
tunsivat tulleensa sivuutetuiksi omaa elämäänsä koskevassa päätöksenteossa. Osa
näistä sivuuttamisista on ajallisesti tapahtunut jo ennen läheissijoituksen alkuvaihetta,
eikä näin ollen suoranaisesti kuulu määrittelemäämme tutkimuskysymykseen. Haluamme kuitenkin nostaa esiin sen, kuinka nuoren tieto jää liian usein aikuisen äänen
Toiselle näistä nuorista koko hänen ensimmäinen sijoitusprosessinsa näyttäytyi tapahtumaketjuna, jossa nuoren mielipiteitä ei kysytty tai sitten niitä ei kuunneltu. Toinen
näistä nuorista puolestaan kertoi, kuinka viranomaiset sivuuttivat hänen tietonsa sen
ollessa ristiriitaista vanhemman kertoman kanssa.
Se (vanhempi) oli niin uskottava ja pystyy selittää kaiken niin hyvin. Ja valehteleen asioita niin uskottavasti, että sit niinku ihmiset usko enemmän häntä ku
mua. Mut kyl sit ihmiset heräs pikkuhiljaa, että ehkä mun ei oo kovin hyvä asuu
siel vanhemman luona. Jos tulee paljon lastensuojeluilmotuksii, niin sillee et
vaikka vanhempi sen jotenki selittää, niin ei se voi olla hyvin. (H1)
Molemmat nuoret peräänkuuluttivatkin sitä, että vaikeista tilanteista huolimatta nuorelle
pitäisi aina antaa mahdollisuus kertoa hänen oma tietonsa ja mielipiteensä.
Muuttaminen sijaisperheeseen sujui etupäässä nuorten kohdalla hyvin, vaikka he joutuivatkin vaihtamaan asuinpaikkakuntaa. He tunsivat sijaisperheensä, ja muutto perheeseen toteutettiin vähitellen. Nuoret viettivät perheissä aluksi esimerkiksi viikonloppuja, ja vähitellen sijaisperheessä vietettyä aikaa pidennettiin. Kaikki nuoret kokivat,
että heidät nähtiin tasavertaisena perheenjäsenenä sijaisperheessä. Vain yksi nuori
sijoitettiin ilman suurempia ennakkovalmistautumisia, mutta sijaisvanhemmat olivat
kuitenkin nuorelle tuttuja. Kaksi kertaa sijoitettu nuori koki sopeutumista hidastavana
tekijänä molemmilla sijoituskerroilla kavereiden jäämisen toiselle paikkakunnalle.
…sit taas kaikki kaverit jäi sinne kauemmaksi et joutui niinku vaihtaa ihan kokonaan maisemaa. (H3)
…ja oli siellä hyviä kavereita ja piti taas muuttaa… ja lähtee rakentaa sitä kaikkea
uuttaa arkee sinne. (H3)
Kaikki nuoret olivat saaneet tukipalveluja myös muualta kuin sosiaalihuollon piiristä.
Kaksi nuorista oli saanut apua ja tukea nuorille tarkoitetuista päihdepalveluista, samoin
kaksi nuorista oli saanut nuorisoneuvolasta psykologin tukea. Kahdelle nuorelle oli koulussa tarjottu koulupsykologin ja –kuraattorin palveluita. Samoin koulussa yhdelle nuo-
relle oli tarjottu mahdollisuus osallistua nuorten tukiryhmän toimintaan. Yksi nuorista oli
osallistunut terapiaan, lisäksi yhdellä nuorella oli oma tukihenkilö. Meidän yllätykseksemme kukaan heistä ei kaivannut vertaistukea.
Ei ollu tarvetta (tavata samassa tilanteessa olevia nuoria). Lähinnä halus vaan
sopeutua siihen ympäristöön ja olla niinku muut, ettei erotu porukasta. (H3)
Nuoret myös arvostivat heille annettua tukea. Yksi nuorista viittasi jopa siihen, että osa
tuesta lopetettiin taloudellisten resurssien puutteesta johtuen hänen mielestään liian
Se (tukihenkilötoiminta) kesti vajaan vuoden kun ei ollut jotain resursseja enempään kuin alle vuosi niin. Tietenkin se olisi ollut hyvä jos se olis jatkunu. (H2)
Toinen nuorista puolestaan koki, että tukea olisi pitänyt saada jo aikaisemmassa vaiheessa.
Siis musta olis ollu tosi hyvä jos ois aloittanut jonkun terapian jo silloin (sijoituksen alkuvaiheessa). Et ei olis aikuisiällä tarvinnut välttämättä tehä niin kauheeta
työtä. (H3)
Sijaishuollosta saatavaa tukea ovat tapaamiset oman sosiaalityöntekijän kanssa. Nuoret itse arvostivat hyvää suhdetta sosiaalityöntekijään ja yhteydenpitoa hänen kanssaan. Heille oli tärkeää se, että voivat soittaa myös itse sosiaalityöntekijälleen silloin,
kun tuntevat siihen tarvetta. Tärkeää oli myös se, että suhde kehittyi vähitellen kriisipainotteisesta työskentelystä kohti ”normaalia” kanssakäymistä.
Viimeks, kun hän kävi meillä, niin ei siin nyt ollu mitään muuttavia tekijöitä, et me
vaan juteltiin. Niinku oikeesti, se oli vaan juttelua. Syötiin, naposteltiin kasviksia ja
dippiä…Ja juotiin kahvit.( H1)
Mä vaan oon tosi tyytyväinen, että mun sosiaalityöntekijä on mukava ja et sen
kaa pystyy selvittää järkevästi asiat. Mä olin tosi tyytyväinen, että se on sellainen
tosi pirtee ja semmoinen iloinen – se ei ollut semmoinen tantta. (H3)
Nuorten mielestä varsinkin sijoituksen alkuvaiheessa pitäisi yhteydenpidon sosiaalityöntekijän kanssa olla tiiviimpää, jotta sijoitus muodostuisi myönteiseksi kokemukseksi. Sosiaalityöntekijä pystyy näin seuraamaan lapsen sopeutumista ja vointia uudessa
perheessä. Tällöin myös mahdollisiin ongelmiin pystyttäisiin tarttumaan nopeasti. Sitten
kun arki sujuu, tapaamisten määrää voidaan nuorten mielestä vähentää.
Arkea ja huolenpitoa sekä nuoren itsenäistymistä ja tulevaisuuden odotuksia ja toiveita
koskevat kysymykset liittyvät nuoren elämänhallintaan. Läheissijoituksen alkuvaiheessa muuttamisen jälkeen nuoren yhteydenpito sukulaisiin ja ystäviin sekä tärkeiden ihmissuhteiden ylläpitäminen ovat nuoren elämänhallinnan tunteen kannalta oleellisia.
Nuoret toivat aineistossa esille, että muuton jälkeen yhteydenpito heille tärkeisiin ihmisiin on pääasiassa ollut mahdollista heidän oman halunsa mukaisesti. Sijaisperheen
vanhemmat ovat kannustaneet heitä yhteydenpitoon ja antaneet nuorten olla säännöllisesti yhteydessä biologisiin vanhempiin, sukulaisiin ja kavereihin. Yhteydenpito läheisiin tapahtui yleisimmin joko puhelimitse tai internetissä.
Me ei kovin usein nähty (biologisen äidin kanssa), niin mä soitin niinku joka päivä
ja se ei ketään haitannu. (H1)
Joo, mulla oli tietokone ja puhelin käytössä oikeastaan oman mielen mukaan.
Satunnaisesti yhteydenpitoa on myös järjestetty tapaamisilla ystävien ja biologisten
vanhempien kotona, käymällä elokuvissa tai keilaamassa. Mikäli välimatka on ollut
pidempi, niin yksi nuorista koki, että tapaamisia ei biologisen vanhemman kanssa ole
voitu järjestää niin usein kuin nuori olisi halunnut.
Iskää mä voisin kyl nähä useemminkin, mut hän asuu niin kaukana, että se on
tosi vaikee järjestää, koska sen pitää olla enemmän kuin viikonloppu, koska yks
päivä menee matkustamiseen. (H1)
Yhteydenpito sujui näin ollen enimmäkseen nuoren päätöksellä. Sisarusten välinen
yhteydenpito ei noussut aineistossa merkittäväksi, paitsi yhden nuoren kohdalla, jossa
yhteydenpitoa omiin sisaruksiin rajoitti näiden biologinen vanhempi, joka ei halunnut
sijoituksen jälkeen sisarusten pitävän yhteyttä laisinkaan.
Joo sitä (yhteydenpitoa) niinku rajattiin, ne vanhemmat rajasi ... Me ollaan asuttu
kumminkin saman katon alla ja sit yhtäkkiä räjäytetään koko perhe ja kaikki vaan
lentää eri puolille. Niin siit tulee aika orpo olo. (H3)
Nuoren halu yhteydenpitoon ja sen toteutumattomuus aiheutti nuorelle ahdistusta, jossa kontaktin menettäminen sisaruksiin toi nuorelle tunteen osattomuudesta vaikuttaa
hänelle tärkeiden ihmisten pitämisessä osana omaa elämäänsä läheissijoituksen jälkeen.
Aineistosta kävi ilmi sijaisperheen äidin merkityksellisyys aikuisena, jonka kanssa on
voinut puhua.
Ja niinku kaikesta voin hänen (sijaisperheen äiti) kaa jutella. Ja hän aina ymmärtää, koska niinku ollaan aika samanlaisia… (H1)
Eräs nuori koki perheenlisäyksen läheisperheessä muuttaneen tilannetta negatiivisempaan suuntaan, jolloin aikaa ei enää riittänyt nuoren kanssa keskusteluun.
… sitten se (sijaisperheen äiti) tuli raskaaksi ja kun tuli se pienempi vauva niin ei
sillä ollut enää aikaa… (H2)
Kaikilla nuorilla on ollut sijaisperheessä aikuinen kenen kanssa on voinut jutella ja kuka
on yrittänyt ymmärtää, mitä nuori on halunnut kertoa.
No siis kun näin jälkikäteen sitä miettii niin kyllä (on tullut ymmärretyksi), vaikka
se välillä tuntui siltä, että nää aikuiset ei tajuu mitään. Mut kyllä ne on ihan ihan
hyvin ymmärtänyt nää asiat. (H3)
Kuten aikaisemmin (luvussa 8.1.) jo todettiin, sosiaalityöntekijän puolelta kuulluksi ja
ymmärretyksi tuleminen jakoi mielipiteitä sekä positiivisten että negatiivisten kokemusten myötä. Lähtökohtaisesti oli kuulluksi tuleminen koettu vasta siinä vaiheessa, kun
muutto läheisperheeseen oli tapahtunut ja suhde sosiaalityöntekijään oli ollut avoin ja
tapaamisia oli ollut riittävästi.
Kaikki nuoret olivat kokeneet saaneensa koulun oppilashuollon aikuisista ainakin kuulluksi tulemisen kokemuksia. Koulun tukitoimet näyttäytyivät toimivan aktiivisesti joko
koulukuraattorin, koulupsykologin, terveydenhoitajan tai opinto-ohjaajan antaman tuen
No siellä (koulussa) oli se kuraattori ja psykologi, kun niiden tehtävä on kuunnella. Ja koettaa ainakin ymmärtää. (H3)
Erilaisten tukimuotojen kuten nuoriso- tai psykiatrian palveluiden kautta nuorten elämään tulleet aikuiset olivat myös kahden nuoren mielestä huomattavana apuna muu-
toksesta selviytymiseen. Eräs nuori oli kokenut alkuvaiheen tukihenkilön tärkeänä kuulluksi tulemisen väylänä, jossa tukisuhteen loppuminen taloudelliseen syyhyn vedoten
aiheutti ärsytystä. Nuori ehdottikin toiminnan kehittämiseksi seuraavaa:
Se olis parempi jos niit tukihenkilöitä… se olis kyllä hyvä jos kestäisi kauemmin,
että olis varaa siihen. Eli sen nuoren tilanteen mukaan. Ja jos nuori kokee tarvitsevansa sitä pidemmän aikaa niin se olis mahdollista. (H2)
Tukihenkilön merkitys korostui henkilönä, jolle nuori pystyi puhumaan omista asioistaan
ja sai apua ja tukea alkuvaiheen sopeutumisessa uuteen tilanteeseen.
Nuoren kasvuympäristö sisältää sijaisperheen, koulun, ystävät ja harrastukset, jotka
kulkevat nuoren rinnalla arjessa. Nuori kokee oman elämänhallinnan tunteen vahvistuvan, kun hän kokee kuuluvansa erilaisiin yhteisöihin, saa ylläpitää sosiaalisia suhteitaan ja mahdollisuuden vaikuttaa itse omilla valinnoillaan ja päätöksillään omaan elämäänsä omien voimavarojensa mukaan.
Omasta koulutuksesta puhuminen on ollut yllättäen nuorille helpointa ammattilaisten,
kuten ammatinvalintapsykologin tai opinto-ohjaajan kanssa. Yksi nuori kertoi keskustelleensa koulutuksestaan omien läheisten aikuisten kanssa, mainiten oman isovanhemman ja tädin. Yksi nuori taas koki, ettei ollut pystynyt puhumaan asiasta kenenkään
En mä siitä (koulutuksesta) ole sitten kenenkään kanssa jutellut, kun se nuorisoneuvolakin loppu… (H2)
Nuorten mainitsemia asioita, jotka tuovat iloa ja mielihyvää arkeen olivat kaverit, musiikki, lemmikki, harrastukset ja yhteinen tekeminen sijaisperheenä. Kaikki nuoret kokivat yhteisen ajan sijaisperheenä merkittävänä. Osalle perheen yhteinen aika tarkoitti
lomamatkoja ulkomaille ja toisille taas arkisia pieniä asioita kuten kalassa käyntiä tai
saunapäivää. Myös erään nuoren hieman yllättävä vastaus mielihyvän tuojana oli koulu.
…koulu on yks tosi merkittävä juttu, koska mä opiskelen kokiks. Ja mä rakastan
ruuanlaittoa niin paljon, et se on yks mikä tuo tosi paljon iloa. (H1)
Mahdollisuus harrastaa oli toteutunut jokaisella nuorella, riippumatta siitä oliko siihen
saatu rahallista tukea sijaishuollon kautta tai ei. Harrastuksen kautta nuorilla on ollut
mahdollisuus toteuttaa itseään ja samalla tukea omaa hyvinvointiaan. Harrastuksina
mainittiin laskettelu, sukellus, pianonsoitto, laulu, valokuvaus ja ratsastus. Harrastus ei
ole muodostunut mainittavaksi väyläksi saada uusia kavereita, koska edellä mainitut
nuorten harrastukset ovat enimmäkseen yksilölajeja. Kaksi kolmesta nuoresta harrasti
ratsastusta, jonka he mainitsivat kalliiksi harrastukseksi. Eräs nuori mainitsi, että tukea
harrastukseen tulisi saada enemmän, mikäli sijaisperheellä ei ole varaa harrastuksen
Jos mietitään sillei, et kun se (ratsastus) on niin kallis niin periaatteessa sossu
tuki vaan sen puoli kautta, ja täti maksoi omista rahoista sen toisen puolen. Täti
olis kyllä halunnut, että siihen olis saanut enemmän tukea kun se on niin kallista.
Toinen nuori ehdotti, että rahallisen tuen tulisi joustaa harrastuksen mukaan. Hänen
mielestään sijaishuollon tulisi taata ainakin yksi harrastus, johon rahallista tukea voisi
saada kolme neljäsosaa vuoden kustannuksista.
Mehän käyntiin kanssa ulkomaan matkoilla, niin niitä ei sitten pahemmin tuettu,
että niitäkin olisi voinut kuulemma tukea vähän enemmän – niitä kun ei tuettu sitten ollenkaan. (H1)
Kaksi kolmesta koki ulkomaan matkat tärkeinä ja toivomuksena olikin, että yhteiseen
aikaan matkan muodossa olisi mahdollisuus saada sijaisvanhemmalle rahallista tukea.
Vapaa-ajan viettämiseen vaikuttaminen näyttäytyi nuorten kohdalla vaihtelevasti. Kaikki
nuoret mainitsivat sijaisvanhempien asettamat kotiintuloajat, joiden mukaan nuoret
vapaa-aikaansa viettivät. Kaksi kolmesta nuoresta koki, että kotiintuloajat olivat liian
aikaisia suhteessa nuoren ikään.
Mut sit taas kun on 17(vuotias), just sillei niinku aikuisuuden kynnyksellä… ja
mulle sit sanottiin, et sun pitää olla kymmeneen mennessä kotona. (H3)
Tiedustelimme uteliaisuudesta toimiko nuori kotiintuloaikojen mukaisesti, vaikka koki
tulleensa liian rajoitetuksi.
Hän vastasi seuraavasti:
Useimmiten kyllä ihan sen takia, et mä en halunnu mitään riitaa ja turhaa kränää.
Tämä osoittaa sitä, että nuori totteli perheen asettamia sääntöjä ja muutti omaa käyttäytymistään ja sopeutui kotiintuloaikoihin sovun ylläpitämiseksi. Toisaalta tämä nuori
myös kertoi, että hänelle sallittiin yökyläily parhaan kaverin luona sosiaalityöntekijän
ohjeistaman kuukauden asettumisajan jälkeen, joka oli tarkoitettu perheen elämään
totutteluun ja kotona olemiseen.
Eräällä nuorella taas vapaa-ajan viettoon vaikutti sijaisperheen taloremontti, johon nuori osallistui päivittäin. Samoin nuoren tuli olla kotona pienempien lasten nukkumaanmenoaikaan, jolloin muut kaverit vasta tulivat ulos. Tämän nuoren kohdalla hänen vapaa-aikansa oli hyvin tiukasti rajattu ja näin kaverisuhteiden ylläpito hankaloitui huomattavasti.
Rahankäytön ja sen päättämisen suhteen nuorilla oli selvästi erilaisia käytäntöjä. Osa
nuorista sai kuukausirahaa 50 euroa kuussa ja osa ei saanut rahaa laisinkaan. Kuukausirahaa saaneet nuoret saivat itse päättää mihin he rahansa käyttivät. Syitä kuukausi/viikkorahojen saamattomuuteen olivat itse tienatut rahat kesätöissä sekä sijaisvanhemmilta rahan saaminen silloin, kun nuori on sitä tarvinnut tai pyytänyt.
Kaikkien nuorien näkemys omasta tulevaisuudestaan, itsenäistymisestä ja odotuksistaan olivat positiivisia, realistisia ja toteuttavissa olevia. Toiveet koskivat eniten koulutusta ja työntekoa sekä tulevaa omaa perhettä ja omaa kotia.
Joo mä ajattelin, että mä kouluttaudun sukelluskouluttajaksi, niin mä pystyn sukelluskeskuksissa tekee töitä. (H1)
Mä haluaisin valmistua lähäriksi … sen jälkeen, se viittomakielen tutkinto.(H3)
…kyl mä toisaalta haluaisin omakotitalon ja toisenkin koiran varmaan. Lapset olis
sillei ihan kivat… (H2)
Nämä nuoret luottivat itseensä ja tulevaisuuteensa sekä uskoivat omiin mahdollisuuksiinsa selvitä aikuisuuden haasteista. Tulevaisuuden haaveina mainittiin lisäksi reppureissaaminen, maailman ympärimatka ja rahan säästäminen.
Alla esitetyssä kuviossa olemme jakaneet aineiston tuloksista ilmenneet sopeutumista
vahvistaneet tukimuodot kuuteen osa-alueeseen, joita ovat vuorovaikutuksellinen,
emotionaalinen, taloudellinen, kasvatuksellinen, toiminnallinen ja hoidollinen tuki. Vuorovaikutuksellinen, taloudellinen ja hoidollinen tuki edistävät nuoren osallisuutta ja
mahdollisuutta vaikuttaa itseään koskeviin päätöksiin ja oikea-aikaiseen avun saamiseen. Emotionaalinen, kasvatuksellinen ja toiminnallinen tuki puolestaan edistävät nuoren sisäistä ja ulkoista elämänhallintaa. Tämä toteutuu käytännössä itselle tärkeiden
ihmisten yhteydenpidon ja tapaamisten jatkuvuuden, sijaisperheen hyväksynnän ja
perheeseen kuulumisen tunteen sekä itselle tärkeiden harrastusten kautta. Tukimuotojen lisäksi olemme lisänneet kuvioon toimijat eli ne ihmiset ja palvelut, jotka antavat
tukea nuorelle läheissijoituksen alkuvaiheessa. Olemme tarkastelleet saatuja tukimuotoja sijoituksen kuuden ensimmäisen kuukauden aikana. Totesimme aineistomme perusteella, että alun perin suunnittelemamme kolmen kuukauden aikaraja läheissijoituksen alkuvaiheena on liian lyhyt tukimuotojen toteutumiseen käytännössä.
Kuvio 5. Nuoren sopeutumiseen vaikuttavat tukimuodot ja toimijat sijoituksen alkuvaiheessa.
Käymme läpi nuoren saamat tukimuodot ja niiden tarkemmat kuvaukset seuraavassa
luvussa. Samoin selvitämme miten toimijat ovat käytännössä tätä tukea antaneet.
Selvitimme opinnäytetyössämme sekä sisäisiä että ulkoisia hyvinvointiin vaikuttavia
asioita ja olosuhteita, jotka tukevat läheissijoitetun nuoren osallisuutta, elämänhallintaa
ja selviytymistä hänen uudessa arjessaan. Haastattelemalla läheissijoitettuja nuoria
kartoitimme heidän kokemuksiaan ja ehdotuksiaan erilaisista tukimuodoista, joiden
avulla sopeutuminen uuteen perheeseen voi alkaa.
Olemme jaotelleet nuorten haastatteluista esille tulleet alkuvaiheen tukimuodot vuorovaikutukselliseen, emotionaaliseen, taloudelliseen, kasvatukselliseen, toiminnalliseen
ja hoidolliseen tukeen. Nuoren osallisuutta ja mahdollisuutta vaikuttaa itseään koskeviin päätöksiin sekä avun saamiseen tukevat vuorovaikutuksellinen, taloudellinen ja
hoidollinen tuki. Emotionaalinen, kasvatuksellinen ja toiminnallinen tuki tukevat nuoren
elämänhallintaa. Elämänhallintaan kuuluvat yhteydenpito ja tapaamisten jatkuvuus
itselle tärkeiden ihmisten kanssa sekä sijaisperheen hyväksynnän ja perheeseen kuulumisen tunteen kokeminen. Lisäksi siihen kuuluvat kasvatuskumppanuus, koulunkäynnin ja kehityksen tukeminen sekä mahdollisuus toteuttaa itseään ja osallistua itselle tärkeisiin harrastuksiin.
Vuorovaikutukselliseen tukeen kuuluu keskusteluavun antamista ja yhteydenpitoa nuorelle itselle tärkeisiin ihmisiin kuten biologisiin vanhempiin, ystäviin ja sukulaisiin. Lisäksi siihen kuuluu osallisuuden tunteen kokeminen vuorovaikutteisissa suhteissa. Tärkeimpiä elementtejä lasten ja nuorten osallistumisessa onkin vuorovaikutus aikuisten
kanssa (Hotari ym. 2013: 155). Vuorovaikutuksellista osallisuutta nuoren näkökulmasta
lisää sosiaalityöntekijän toiminnan avoimuus, aito kohtaaminen ja kuulluksi tuleminen.
Nuoren osallisuuden kokemiseen vaikuttaa oleellisesti aikuisten tapa kohdata ja kuunnella nuorta häneen vaikuttavissa asioissa ja päätöksissä. Osallisuuden toteutuminen
vaatiikin aikuisten aitoa tahtoa asioiden näkemiseen lasten ja nuorten silmin sekä herkistymistä kuuntelemaan ja tunnistamaan heidän huoliaan ja tarpeitaan (ETENE 2013:
18, 27).
Lastensuojelun ja sijaishuollon kontekstissa sosiaalityöntekijän rooli vuorovaikutuksellisessa tuessa on ensisijaisesti antaa tietoa, kuunnella nuorta ja toteuttaa hänen osalli-
suuttaan päätöksissä. Se kuinka sosiaalityöntekijä huomioi ja osoittaa kiinnostusta nuoren äänelle vaihtelee sosiaalityöntekijän mukaan. Sosiaalityöntekijä mielletään nimenomaan sijoitetun lapsen luottohenkilöksi, tärkeäksi tueksi sijaiskodin ulkopuolella ja
yhdyssiteeksi menneisyyteen (Ahto – Mikkola 1999: 27). Sijoituksen alkuvaiheessa
sosiaalityöntekijän tulisi siis olla rinnalla kulkija ja pitää tiivistä yhteyttä nuoreen kysellen mitä hänelle kuuluu. Nuorten haastatteluissa nousikin esille tarve tavata ja keskustella sosiaalityöntekijän kanssa tiheämmin sijoituksen alkuvaiheessa, jotta sopeutumista perheeseen seurattaisiin ja varmistettaisiin avoin keskusteluyhteys. Kaikilla nuorilla
oli kokemuksia sosiaalityöntekijän vaihtuvuudesta, mikä haavoittaa nuoren mahdollisuutta muodostaa luottamussuhde hänen omaan sosiaalityöntekijäänsä. Sosiaalityötekijöiden pysyvyys on välttämätöntä, jotta heillä olisi heti sijoituksen alkuvaiheessa tarpeeksi aikaa ja mahdollisuuksia tavata nuorta säännöllisesti ja keskittyä tämän asioihin.
Sosiaalityöntekijän ja nuoren luottamussuhde vaatii siis kehittyäkseen aikaa sekä riittävästi tapaamisia, jotta nuori kokee pystyvänsä avoimeen keskusteluun. Hotarin ym.
(2013) mukaan luottamuksen syntyminen on viesti siitä, että tässä ammattilaisen kanssa syntyvässä vuorovaikutuksessa nuorella on todellinen mahdollisuus osallistua ja
tulla kuulluksi ilman pelkoa tai epätietoisuutta (Hotari ym. 2013: 155.) Nuoret esittivätkin toiveen tavata sosiaalityöntekijänsä välillä yksilökeskusteluissa perhetapaamisten
sijaan. Ilman sijaisvanhempien läsnäoloa nuori pystyy kertomaan joistakin asioistaan
avoimemmin. Onkin tärkeää tarjota läheissijoitutulle lapselle mahdollisuus keskusteluihin perheen ulkopuolisen henkilön kanssa (Lastensuojelun käsikirja 2016).
Nuoren selviytymisen kokemusta lisää Liinamaan (2015: tiivistelmä) mukaan yksi tai
useampi läheinen ihminen, jolle voi puhua omista asioistaan. Myös Alhasen (2014)
tutkimuksen mukaan jokaisella lastensuojelun asiakkaana olevalla lapsella tulisi olla
häntä arjessa tukeva aikuinen ihminen, joka kuulee lasta ja ymmärtää perusteellisesti
hänen tilanteensa sekä pystyy erottamaan tilanteen esimerkiksi lapsen vanhempien
näkökulmasta (Alhanen 2014: 71). Sijaisperheen vanhemmat tukevat omalta osaltaan
nuorta arjessa toimiessaan läsnä olevana, keskustelevana ja kuuntelevana aikuisena
nuoren rinnalla. Vuorovaikutuksellista tukea nuoret saavat muiltakin läheisiltään: ystäviltä, sukulaisilta ja biologisilta vanhemmilta sekä mahdolliselta tukihenkilöltä.
Emotionaalisella tuella tarkoitetaan nuoren aitoa kohtaamista, tunnesidettä läheisiin ja
tukea antaviin henkilöihin, esimerkiksi sijaisvanhempiin tai sosiaalityöntekijään. Nuoren
puolelta tunnesiteen syntyminen edellyttää aikaa ja yhteisiä hetkiä, jolloin nuorella on
mahdollisuus ilmaista itseään sekä saada tukea ja apua itsensä ilmaisemiseen. Nuoren
kuulumisten kysely, nuoren kannattelu ja toivon ylläpitäminen on osa sosiaalityöntekijän antamaa emotionaalista tukea. Lastensuojelun sosiaalityön toiminnan tärkein tekijä
onkin työntekijöiden kyky ja mahdollisuus kohdata asiakas, sillä nuori odottaa tullessaan tapaamaan sosiaalityöntekijäänsä kohtaavansa läsnä olevan aikuisen, jonka
kanssa hän voi tehdä yhteistyötä avoimesti ja luottamuksellisesti (Hotari ym. 2013:
Muuton jälkeen yhteydenpito biologisiin vanhempiin, sisaruksiin, sukulaisiin ja kavereihin edisti alkuvaiheen sopeutumista uuteen ympäristöön. Yhteydenpito tapahtui pääasiassa puhelimitse ja tietokoneella. Mahdollisuus tapaamisiin biologisten vanhempien
tai ystävien kanssa ei toteutunut niin usein kuin nuoret olisivat halunneet pitkän välimatkan vuoksi. Myös ensisijaisten suhteiden, joihin kuuluvat suhde biologiseen äitiin ja
sisaruksiin, ylläpitäminen on tärkeää. Erityisesti tulisi huomioida biologisten sisarussuhteiden jatkuvuus ja pysyvyys. Tämä sisarussuhteiden ylläpitäminen ei valitettavasti
toteutunut haastateltavien elämässä. Sisarussuhteiden ylläpitämisen pitäisikin olla sijaishuollon keskeisenä tavoitteena, jotta tärkeät ja läheiset suhteet eivät katkeaisi sijoituksen myötä (Hämäläinen 2012: 180–181). Nuoret pystyivät kuitenkin itse vaikuttamaan suurimmalta osin tärkeiden ihmissuhteidensa ylläpitämiseen. Elämähallinnan
näkökulmasta heillä on näin ollut mahdollisuus ja vapaus toteuttaa itseään sekä kokea
osallisuutta sosiaalisten suhteidensa jatkuvuuden edistämisessä.
Nuoret kokivat saavansa emotionaalista tukea myös lemmikeiltään. Saman tulokseen
päätyi Hämäläinen (2012) tutkimuksessaan, jossa lapset kertoivat lemmikkien näyttelevän tärkeää osaa heidän elämässään sijaisperheessä (Hämäläinen 2012: 159). Muiden
tutkimusten mukaan esimerkiksi koiranomistajuus puskuroikin negatiivisia elämänmuutoksia. Lisäksi koiranomistajuuden on todettu liittyvän myönteisten tunteiden heräämiseen sekä ilmaisuun ja sen katsotaan liittyvän myönteisesti myös itsetuntoon. (Langinvainio 2016: 2; Langinvainio – Joutsenniemi – Pankakoski 2014: 35.)
Taloudellista tukea on nuoren rahallinen avustaminen ja tukeminen hänen yksilöllisten
tarpeidensa mukaisesti. Lastensuojelulain mukaan lapsen ollessa sijoitettuna kodin
ulkopuolelle hänen harrastuksiaan on tarvittaessa tuettava taloudellisesti ja hänelle on
annettava hänen omaan käyttöönsä henkilökohtaisia tarpeita varten käyttövaroja (Lastensuojelulaki 417/2007 § 55).
Haastatellut nuoret olivat saaneet taloudellista tukea sosiaalityöntekijän päätöksellä
esimerkiksi harrastuksiin, terapiaan ja tarvittaviin terveydenhuollon palveluihin. Suurin
osa nuorista sai myös tarvitessaan sijaisperheeltään rahaa haluamaansa ostokseen.
Samoin suurin osa nuorista sai sijaisvanhemmiltaan kuukausirahaa, joka oli suuruudeltaan noin 50 euroa. Yksi nuori sai mahdollisuuden ylläpitää kallista harrastustaan sijaisperheen rahallisella tuella, kun sijaishuollosta saatava tuki ei riittänyt kuin puoleen
tarvittavista maksuista. Hän esittikin, että sosiaalihuolto maksaisi vähintään kolme neljäsosaa nuoren harrastuksen kustannuksista. Näin pystyttäisiin vahvistamaan nuoren
osallisuutta hänelle tärkeän harrastuksen kautta.
Taloudelliseen tukeen kuuluu myös toisella paikkakunnalla asuvien biologisten vanhempien tai ystävien luo suuntautuvien matkojen rahallinen tukeminen. Erään nuoren
ehdotus olikin, että taloudellista tukea pitäisi saada enemmän näiden matkojen tekemiseen. Taloudellista tukea tarvitaan lisäksi riittävien tukitoimien ylläpitämiseen. Tämä
konkretisoitui yhden haastatellun nuoren kertoessa, että hänelle osoitetun tukihenkilön
toiminta loppui taloudellisen tuen puutteeseen, vaikka nuori olisi halunnut tämän toiminnan jatkuvan. Myös Alhasen tutkimuksessa lastensuojelun asiakkaat havaitsivat
taloudellisten paineiden lastensuojelutyössä estäneen heidän auttamistaan (Alhanen
2014: 49).
Kasvatuksellista tukea ovat nuoren elämässä antamassa useat eri tahot. Tärkeimpänä
tukena toimivat nuoren sijaisperhe ja erityisesti sijaisvanhemmat antamalla hänelle
rakkautta ja toivoa tulevaisuuteen, hyväksymällä hänet omana itsenään sekä asettamalla hänelle rajoja. Esimerkiksi kotiintuloajat ovat rajojen asettamista, mikä luo nuorelle turvallisuuden tunnetta sekä tunnetta välittämisestä. Kun rajat eivät ole liian tiukat,
ne kasvattavat nuorta myös vastuuntuntoon. Kotiintuloaikojen noudattaminen ja koulutöistä huolehtiminen ovat lisäksi nuoren tapa sopeutua sijaisperheen sääntöihin.
Koulullakin on merkittävä rooli arjen kannattelijana: se tukee päivärytmiä, samoin se
tukee tietynlaista ”normaaliutta” elämässä, sillä muutkin ikätoverit käyvät koulua. Lisäksi koulussa vallitsevat säännöt, joita täytyy noudattaa. Koulu tarjoaa oppilaille tarvittaessa myös yksilökohtaista oppilashuoltoa, johon kuuluvat kouluterveydenhuolto, psykologi- ja kuraattoripalvelut sekä monialaisen asiantuntijaryhmän tuki (Opetushallitus
n.d.). Koulussa tehtävän työn tavoitteena on lisätä oppilaiden voimavaroja. Huomio
kiinnittyy oppilaiden arjen sujumiseen, toimintakykyyn ja vuorovaikutussuhteisiin. Oppilaan sosiaalisten ja emotionaalisten tarpeiden huomioiminen ja hänen kuulluksi tuleminen itseään koskevissa asioissa ovat työssä keskeistä. (Suhonen 2010: 202, 213.)
Nuorille olikin tarjottu kasvatuksellista tukea koulun kuraattorin, koulupsykologin, terveydenhoitajan tai opinto-ohjaajan avulla. Myös nuoren oman sosiaalityöntekijän tehtävänä on antaa sijaisvanhemmille tukea heidän kasvatustyössään ja edistää näin nuoren hyvinvointia perheessä.
Toiminnallista tukea on yhteinen tekeminen nuoren kanssa. Nuori saa mahdollisuuden
ilmaista itseään ja vaikuttaa omaan elämäänsä tekemällä asioita, jotka tuovat iloa ja
hyvinvointia. Sosiaalityöntekijän tekemä valinta sijaisperheestä on toiminnallisen tuen
ydin, samoin kuin tuki nuoren harrastuksien ylläpitämiseen taloudellisin keinoin.
Sijaisperheeltä saadaan tukea yhteisen tekemisen kautta ja elämällä säännöllistä perusarkea. Perheen yhteistä tekemistä olivat erilaiset retket, saunapäivät, ulkona syöminen tai remontin tekeminen yhdessä. Lisäksi yhteinen tekeminen oli mieluisaa biologisten vanhempien ja tukihenkilöiden kanssa esimerkiksi kävelyn, elokuvan tai kahvittelun
merkeissä. Yhteinen aika arjessa on merkityksellistä ja ihan tavalliset jutut, kuten käynti
”Mäkkärissä”, riittävät merkityksellisyyden luomiseen. Arjen rutiinit puolestaan luovat
turvallisuutta ja jäsentävät lapsen elämää (Hämäläinen 2012: 158). Nuoret itsekin arvostavat tavallista arkea, koska se on usein puuttunut näiden nuorten elämästä.
Nuoret kokivat myös harrastusten olevan hyvinvointia ja sopeutumista edistäviä asioita.
Harrastusten, kuten valokuvauksen, pianonsoiton tai ratsastuksen kautta he toteuttivat
itselle tärkeää ilmaisua. Viemällä nuoria harrastusten pariin sijaisvanhemmat rakenta-
vat turvallista arkisuhdetta (Hämäläinen 2012: 159.) Lisäksi harrastusten parissa vietetty perheen yhteinen aika tukee perhesuhteiden lujittumista, mikä kannattelee nuorta
Hoidolliseen tukeen lukeutuvat nuoren hyvinvointia edistävät ja hänelle apua antavat
tahot. Tärkein hoidollinen tuki arjessa nuorelle on sijaisperhe, jonka huolenpito ja hoito
auttavat nuorta sopeutumaan uuteen perheeseen. Tähän huolenpitoon sisältyvät esimerkiksi terveellinen ravinto, hygienia ja muista perustarpeista huolehtiminen.
Haastatteluissa esille tuli myös avunsaaminen perheneuvolan psykologin palvelujen,
päihdepalvelujen samoin kuin terapian muodossa. Eräs nuori jopa ehdotti, että terapiaa
tulisi saada automaattisesti osana sijoituksen alkuvaihetta. Erosen (2013) seurantatutkimuksen mukaan sijaishuollon alkaessa huostaan otettujen lasten avun tarve oli moninaista ja runsasta. Tutkimuksessa todettiin, että eniten lapset tarvitsivat mielenterveyttä hoitavia ja kuntouttavia palveluja sekä erityisopetusta. (Eronen 2013: 2.) Hoidollisen tuen saaminen on erityisen tärkeää nuoren eheytymisen ja tasapainoisen hyvinvoinnin saavuttamisen kannalta.
Opinnäytetyömme tavoitteena oli läheissijoitettujen nuorten tuen tarpeiden kartoittaminen. Selvitimme nuorten keinoja, joilla he olivat tukeneet omaa elämänhallintaansa ja
sopeutumista uuteen perheeseen sijoituksen alkuvaiheessa. Samalla kysyimme nuorten osallisuuden kokemuksia sijoitusprosessissa varsinkin vuorovaikutuksen näkökulmasta. Olemme tarkastelleet aineistoa erityisesti elämänhallinnan ja osallisuuden näkökulmasta. Alkuvaiheeksi määrittelimme sijoituksen kuusi ensimmäistä kuukautta perheeseen muuttamisesta.
Sijaisperheen tuttuus on tärkeä voimavara, joka tukee läheissijoitetun nuoren sopeutumista uuteen perheeseen. Haastattelemamme nuoret olivat saaneet enimmäkseen
vaikuttaa itse sijaisperheensä valintaan. Läheissijoituksessa nuoren historian tunteminen ja aiempi tieto biologisesta perheestä vahvistaa nuoren identiteettiä ja mahdollistaa
tunnesiteen helpomman luomisen sijaisperheeseen. Hämäläinen (2012) toteaakin tutkimuksessaan, että lapsille jo entuudestaan tutut ja läheiset ihmiset ovat lähestyttävämpiä verrattuna vieraisiin sijaisvanhempiin (Hämäläinen 2012: 164). Myös kuuluminen uuteen perheeseen tasavertaisena perheenjäsenenä turvallisessa ympäristössä
auttaa nuoren sopeutumista. Lisäksi siirtyminen vähitellen uuteen perheeseen edistää
sopeutumista. Haastattelemiemme nuorten mielestä se onkin tärkeimpiä keinoja turvata sopeutuminen muutokseen. Hyvin toteutettu läheissijoitus turvaa pysyvyyttä nuoren
elämässä (Lastensuojelunkäsikirja 2016). Perhehoidossa lapsella on mahdollisuus
saada hellyyttä, turvaa ja myötätuntoa sekä ohjausta yksilöllisten tarpeidensa ja toivomustensa mukaisesti (Lastensuojelun käsikirja 2015).
Nuoren alkuvaiheen osallisuuden kokemusta vahvistaa ainakin yhden kuuntelevan
aikuisen läsnäolo elämässä. Tällöin myös muun tuen tarve voi olla merkittävästi vähäisempää. Nuoren osallisuuden kokemiseen vaikuttaa oleellisesti aikuisten tapa kohdata
ja kuunnella nuorta. ETENEn (Valtakunnallinen sosiaali- ja terveysalan eettinen neuvottelukunta) mukaan jokaisen kohtaamisen myötä lapsen tai nuoren kokemus kuulluksi tulemisesta joko vahvistuu tai vaimenee. Toistuvasti näitä kokemuksia aikuisten kiinnostuksesta karttuu silloin, kun lasten ja aikuisten arki liittyvät toisiinsa. Kuulluksi tulemisen kokemukset vahvistavat lapsen ja nuoren uskoa hänestä itsestään yhteisön arvokkaana ja sitä rikastavana jäsenenä. (ETENE: 2013: 28–29.) Lisäksi osallisuuden
kokemusta sijoitusprosessissa vahvistaa nuoren mielipiteen huomioonottaminen ja
kuulluksi tuleminen. Usein lapsen ääni jää kuitenkin aikuisten puheen alle. Syynä voi
olla esimerkiksi suurista asiakasmääristä johtuva kiire ja lastensuojelun työntekijöiden
suuri vaihtuvuus. Lapsen äänen kuulumattomuutta voidaan perustella myös lapsen
haavoittuvuudella. Aikuisen vastuulla on kuitenkin löytää oikea tapa, jolla lasta lähestytään riittävän sensitiivisesti. Haastattelemamme nuoretkin tähdensivät, että huolimatta
nuoren elämän kriiseistä, nuoret kaipaavat silti oikeutta ilmaista oman mielipiteensä.
Hurtig (2006) muistuttaakin, että omista asioista kertominen voi olla lapselle tärkeä
kokemus, vaikka kertominen ei aina tuottaisikaan lapsen olosuhteisiin näkyvää muutosta. Mahdollisuus sanoittaa ja jakaa vaikeita asioita samoin kuin kokemus turvallisen
aikuisen läsnäolosta sekä välittämisestä ja turvasta saattavat kannatella vuosikausia.
(Hurtig 2006: 193.)
Nuorten tärkeimpiä omia sopeutumiskeinoja muutoksesta selviytymiseen olivat mahdollisuus itsensä toteuttamiseen harrastusten kautta, yhteydenpito itselle tärkeisiin ihmisiin sekä tarjotun tuen vastaanottaminen. Apua pitääkin tarjota nuorelle aktiivisesti.
Alussa voidaan tarvita vahvaakin ohjausta ja jopa kontrollia, jotta saataisiin joskus vastahakoinen nuori vastaanottamaan tukea. Myös kyky sopeutua uuteen tilanteeseen tuki
nuoria uudessa elämäntilanteessa. Elämänhallinnan ja osallisuuden tunne auttoivat
nuorta selviytymään päivittäisistä arjen tilanteista, joissa nuori koki omilla valinnoillaan
pystyvänsä vaikuttamaan omaan hyvinvointiinsa ja tulevaisuutensa esimerkiksi opiskelupaikkansa valinnassa, mieleisen harrastuksen jatkamisessa tai ystävyys- ja sukulaissuhteiden ylläpitämisessä sijaisperheessä. Nuorten kyky ulkoiseen elämänhallintaan
ilmeni kykynä tehdä omaa elämänkulkuaan myönteisesti ohjaavia valintoja omien tavoitteiden mukaisesti, mikä mahdollistui turvallisen ympäristön myötä. Sisäisen elämänhallinnan taito puolestaan ilmeni juuri sopeutumisena uuteen läheisperheeseen ja
samalla uskon ylläpitämisenä asioiden järjestymiseen parhain päin, mikä näkyi esimerkiksi luottona omaan tulevaisuuteen haaveiden ja odotusten muodossa.
Osallisuus on oikeutta saada tietoa itseä koskevista suunnitelmista, ratkaisuista, toimenpiteistä sekä niiden perusteluista. Ilman tietoa ei voi vaikuttaa, ja vaikuttaminen
yhdessä saadun tiedon kanssa muodostaa perustan osallisuuden kokemukselle. Yksilöllinen kohtaaminen ja yksilölliset tarpeet sekä sijaishuollosta saatava tuki avartavat
koetun osallisuuden käsitettä. Hotarin ym. (2013) mukaan osallisuuden rakenteiden ja
muotojen ei voida ajatella sopivan samankaltaisina kaikille nuorille, vaan jokainen nuori
ja hänen tilanteensa on yksilöllinen. Joku nuori saattaa tarvita paljon tukea ja rohkaisua
luottaakseen siihen, että hänen ajatuksensa ovat arvokkaita. Jollekin toiselle riittää
pelkästään tieto tilanteesta ja vaihtoehdoista. (Hotari ym. 2013: 154). Arkea ja huolen-
pitoa sekä nuoren itsenäistymistä ja tulevaisuuden odotuksia ja toiveita koskevat kysymykset liittyvät puolestaan nuoren elämänhallintaan. Elämänhallinnan kehittymisessä osallisuus on välttämätön elementti.
Elämänhallinnan ja osallisuuden tunne auttavat nuorta selviytymään päivittäisistä arjen
tilanteista, joissa nuori kokee omilla valinnoillaan pystyvänsä vaikuttamaan omaan hyvinvointiinsa ja tulevaisuutensa. Lastensuojelulaissa on turvattu lapsille oikeus tulla
kuulluksi ja huomioiduksi lastensuojelussa. Tästä syystä lapset ja nuoret pitää ottaa
mukaan suunnittelemaan, kehittämään, toteuttamaan ja arvioimaan lapsille suunnattuja
tai lasten elämään vaikuttavia tukipalveluja.
Läheissijoituksen alkuvaiheessa muuttamisen jälkeen nuoren yhteydenpito sukulaisiin
ja ystäviin sekä tärkeiden ihmissuhteiden ylläpitäminen ovat nuoren elämänhallinnan
tunteen kannalta oleellisia. Kasvuympäristön muuttuminen on luonut mahdollisuuden
turvalliseen elämään nuorelle, jossa tukena ovat sijaisvanhemmat ja useimmiten myös
koulun oppilashuollon henkilöt kuten koulukuraattori, terveydenhoitaja, koulupsykologi
ja opinto-ohjaaja. Nuoren osalta sopeutuminen perheeseen näyttäytyy perheen sääntöjen ja sopimuksien noudattamisena. Koulun tarjoamien tukipalveluiden vastaanottaminen ja vuorovaikutus aikuisten kanssa mahdollistavat oikea-aikaisen avun saamisen
tilanteeseen, jossa nuori voi kokea muutoksen edessä hetkellisesti oman elämänhallinnan tunteensa kadonneen. Normaali elämän jatkuminen sijaisperheen, koulun ja harrastusten parissa luovat turvaa ja tarvittua päivärytmiä, joka auttaa nuorta arjessa.
Kun läheissijoitetulle nuorelle tarjotaan tukimuotoja, jotka auttavat häntä sopeutumaan
uuteen elämänvaiheeseen, tukimuotojen tulisi olla oikea-aikaisia ja riittäviä, eivätkä
taloudelliset resurssit saisi rajoittaa tarvittavien tukimuotojen saamista. Koska sosiaalityöntekijän vastuu on merkittävä sijoitetun lapsen ja nuoren elämässä, pitäisi sosiaalityöntekijälle järjestää myös ajan ja resurssien puolesta mahdollisuus tehdä työnsä hyvin. Lastensuojelutyössä kasvatuskumppanuuden erityisenä tehtävänä on sopia yhteiset toimintaperiaatteet lapsen auttamiseksi ja kehityksen tukemiseksi sekä tunnistaa
lapsen tuen tarve (Lastensuojelun käsikirja 2016). Tällä hetkellä käydään paljon julkista
keskustelua lastensuojelutyön resurssien riittävyydestä. Toimivan lastensuojelun 2013
selvitysryhmän loppuraportin mukaan pitäisi kustannuksia ja niiden vaikuttavuutta tarkastella suhteessa lasten ja nuorten elämänkulkuun, sillä lähivuosien epäonnistumiset
ja onnistumiset lasten, nuorten ja lapsiperheiden palveluissa tulevat näkymään lasten
ja nuorten hyvinvoinnissa useiden sukupolvien ajan. (Kananoja – Lavikainen – Oranen:
75.) Kun kyse on haavoittuneen nuoren elämään, toivoon ja tulevaisuuteen investoimisesta olisi toivottavaa, että saatava tuki olisi oikea-aikaista, riittävää sekä yksilöllisiä
tarpeita vastaavaa.
Haasteellisin vaihe opinnäytetyön toteuttamisessa oli haastateltavien löytäminen. Tutkimusluvan hakeminen oli suhteellisen hidas ja byrokraattinen prosessi. Läheissijoitettuja nuoria on määrällisesti vähän, ja heistäkin suuri osa on sijoitettu aivan pikkulapsena, jolloin he eivät siis voi muistaa sijoituksensa alkuvaiheita. Sosiaalityöntekijöiden
resurssit ovat tunnetusti rajalliset, johtuen yksittäisen sosiaalityöntekijän suuresta asiakasmäärästä. Sosiaalityöntekijöiden kiire ja haasteltaviin nuoriin yhteydenottaminen
sekä alaikäisten lasten huoltajien luvan hankkiminen on voinut suuren työmäärän
vuoksi osaltaan vaikuttaa haastateltavien saamiseen. Opinnäytetyömme aihe on sensitiivinen, jolloin haastateltavia voi olla vaikea löytää tai saada osallistumaan haastatteluun.
Opinnäytetyön prosessi on ollut itsellemme antoisa sen aiheen mielenkiintoisuuden ja
ajankohtaisuuden takia. Olemme iloinneet nuorten kanssa kohtaamisista, joita on värittänyt positiivisuus ja avoimuus, vaikka aiheemme onkin äärimmäisen herkkä. Aiheen
sensitiivisyydestä huolimatta näkökulma on ollut lasten ja nuorten hyvinvoinnin edistäminen tuen tarpeita kartoittamalla. Lastensuojelun toiminta on kuitenkin näyttäytynyt
myönteisenä asiana näiden nuorten elämässä. Voimmekin tyytyväisinä todeta, että
läheissijoituksen kokemuksen kautta nuorista kaksi kolmesta on jo siirtynyt onnistuneesti kehitystehtävässään itsenäistymiseen asti. He asuvat omassa kodissaan ja kouluttautuvat ammattiin. Tämä osoittaa Havighurstin teorian mukaista sopeutumista yhteiskunnan odottamiin sosiaalisiin odotuksiin ja paineisiin. (Kuusinen 1998: 312.) Kaikkien haastateltavien nuorten tulevaisuuden haaveet ja toiveet koskivat joko jatkokoulutusta, haaveammattia tai omaa kotia ja lapsia.
Tulokset vastasivat suurelta osin aiempien tutkimusten tuloksia koskien nuoren sopeutumista sijaisperheeseen. Nuoret itse arvostivat hyvää suhdetta sosiaalityöntekijään ja
yhteydenpitoa hänen kanssaan. Nuorten mielestä varsinkin sijoituksen alkuvaiheessa
pitäisi yhteydenpidon sosiaalityöntekijän kanssa olla tiiviimpää, jotta sijoitus muodostuisi myönteiseksi kokemukseksi. Sosiaalityöntekijä pystyy näin seuraamaan lapsen sopeutumista ja vointia uudessa perheessä. Tällöin myös mahdollisiin ongelmiin pystyttäisiin tarttumaan nopeasti. Sadoissa verkoissa sukkulointia –kyselyn asiantuntijoiden
vastauksista selvisi, että tiiviin yhteydenpidon, yhteistyön ja suunnitelmallisen työsken-
telyn avulla voidaan varmistaa sijoitetun lapsen tai nuoren tuen riittävyys koko sijoitusprosessin ajan (Heinonen 2011: 25). Kodin korvaaminen vaatii lastensuojelulta erityistä
herkkyyttä kuunnella ja huomioida lapsi ja hänen mielipiteensä, erityisesti kun kyseessä on avun saaminen ja tuen tarpeet, jotka vaikuttavat hänen elämässä selviytymiseensä. Tarja Heino toteaa, että tutkimusten mukaan nuoren selviytymistä vahvistavat
sijaishuollon sosiaaliset suhteet, läheisverkoston ja vanhempien tuki lapselle sekä harrastukset ja tulevaisuuteen suuntautuminen (Heino 2014: 297, 306). Opinnäytetyömme
tuloksista löytyi yhtäläisenä sopeutumista tukevana tekijänä nuorten sosiaalityöntekijän
vuorovaikutuksellisen ja luottamuksellisen suhteen merkityksellisyys. Yhteydenpidon
tärkeys läheisiin koettiin tärkeänä samoin kuin mahdollisuus harrastaa ja kyky asettaa
tavoitteita tulevaisuuteen. Myös Hämäläisen tutkimuksessa säännöllisen yhteydenpidon ylläpitäminen biologisiin sisaruksiin samoin kuin biologisiin vanhempiin koettiin
merkittävänä (Hämäläinen 2012: 132–133). Nuoret toivat aineistossa esille sen, että
sopeutumista edisti muuton jälkeen yhteydenpito heille tärkeisiin ihmisiin heidän oman
halunsa mukaisesti. Sijaisperheen vanhemmat olivat kannustaneet heitä yhteydenpitoon biologisten vanhempien, sukulaisten ja kavereiden kanssa. Myös Nuorten Foorumin (2014) osallistujat kokivat merkittävänä sen, että he saivat sijoituksen jälkeen itse
päättää milloin ja keitä he haluavat tavata.
Nuori haluaa itseään kohdeltavan tasavertaisena perheenjäsenenä (Nuorten foorumi
2014). Arjessa saatu tasavertaisen perheenjäsenen kokemus oli kaikilla haastateltavilla
läheisperheissään enimmäkseen toteutunut. Liinamaan tutkimuksessa (2015) esille
tulleita sijoitetun lapsen selviytymistä edistäviä tekijöitä, joita löysimme oman opinnäytetyömme tuloksista, olivat yksi tai useampi läheinen ihminen, harrastukset ja vapaaaika, puhuminen sekä tulevaisuusorientaatio (Liinamaa 2015: tiivistelmä). Samansuuntaisia tuloksia esitteli myös Erosen (2013) tutkimus, jonka mukaan lasta tukivat sijaishuollon sosiaaliset suhteet, vanhempien, läheisverkoston ja suvun tuki lapselle ja lapsen itsenäistyminen ja opiskeluun sitoutuminen (Eronen 2013: 78). Opiskeluun sitoutuminen tuli myös esille haastatteluissa. Nuoret olivat sitoutuneet koulunkäyntiin ja kaksi nuorista oli jo edennyt opiskeluissaan toisen asteen koulutukseen.
Yllättävää tuloksissa oli se, että yksikään nuori ei saanut vertaistukea muista sijoitetuista nuorista tai hänelle ei ollut tarjottu mahdollisuutta saada sitä. Talentian ja Lastensuojelun keskusliiton tekemän selvityksen mukaan lastensuojelulain (36 §) mukainen vertaisryhmätoiminta puuttuu monesta kunnasta kokonaan. Myös tukiperheitä ja tukihenkilöitä on valitettavasti tarjolla liian vähän tai ei lainkaan (LSKL 2013.) Tosin yksi nuorista
totesi, että lastensuojelun piiristä saatava vertaistuki voi myös leimata nuoren helposti.
Nuoret eivät halua erottautua muista, vaan sopeutua ympäristöön ja olla ”niin kuin
muut”. Pesäpuu ry tekee ainutlaatuista vertaistukityötä, jossa lastensuojelun kokemusasiantuntijuutta ja vertaisuutta hyödynnetään osana kehittämistyötä, ja samalla viedään
eteenpäin tietoisuutta siitä kansallisella ja kansainvälisellä tasolla. Esimerkkinä tästä
toiminnasta ovat vuosittaiset Selviytyjien Nuorten Foorumit ja Salapoliisitoiminta, joissa
etsitään konkreettisia keinoja nuorten ja lasten hyvinvoinnin ja osallisuuden edistämiseen sijaishuollossa. Lastensuojelussa kokemusasiantuntijuuden arvo on viime vuosina noussut. Kokemusasiantuntijuus alkoi Pesäpuu ry:ssä sijoitettujen nuorten ryhmänä
(Selviytyjät) vuoden 2008 alussa ja on laajentunut siitä järjestön perustoiminnan osaksi.
Koko Suomessa oli vuoden 2014 lopussa Selviytyjien lisäksi 13 toimivaa tai toimintaansa aloittavaa valtakunnallista tai paikallista kokemusasiantuntijuuteen perustuvaa
kehittäjäryhmää. Selviytyjät ovat tukeneet näiden ryhmien käynnistämistä. (Osallisuuden taidot ja valmiudet 2014.)
Jatkotutkimus nuorten sopeutumisen tuen tarpeista olisi hyvä tehdä suuremmalla aineistolla, jolloin saadaan arvokasta tietoa sosiaalityöntekijöille ja sijaishuollon käytäntöihin sekä yleisesti sijoitetun lapsen ja nuoren tuen tarpeiden kehittämiseen. Ensisijaista on mennä tiedon äärelle ja hakea asiakkailta vastauksia siihen, kuinka tukipalveluita tulisi kehittää osallisuuden ja elämänhallinnan edistämiseen. Nuoren äänen kuuleminen aidosti takaisi nuorelle mahdollisuuden kertoa avoimesti mielipiteensä ja näkökulman oman todellisuutensa ja tarpeidensa ymmärtämiseen. Oleellista on myös tunnistaa ja muistaa lastensuojelun ydin – lapsen ja nuoren etu. Lapsen näkeminen ja
kuuleminen ovat jaetussa vanhemmuudessa yhteiskunnan vastuulla. Vastuu on merkittävä ja sitä tulee jakaa antamalla lapsille ja nuorille kokemus osallisuudesta ja mahdollisuudesta vaikuttaa omaan elämäänsä. Jokaisella on vain yksi lapsuus, yksi nuoruus
ja yksi elämä – tehdään niistä paras mahdollinen!
Ahto, Anja – Mikkola, Pirjo 1999. Perhehoito lastensuojelussa. Saarijärvi: Gummerus
Alasuutari, Pertti 2011. Laadullinen tutkimus 2.0. Tampere: Osuuskunta Vastapaino.
Alhanen, Kai 2014. Vaarantunut suojeluvalta – Tutkimus lastensuojelujärjestelmän uhkatekijöistä. THL: n Raportti 24 /2014. Verkkodokumentti.
<https://www.julkari.fi/bitstream/handle/10024/116722/URN_ISBN_978-952-302-2782.pdf?sequence=1> Luettu 2.4.2016.
Aula, Maria-Kaisa 2012. Teoksessa Vario Pipsa - Barkman, Johanna – Kiili, Johanna Nikkanen, Marko – Oranen, Mikko – Tervo, Jaana (toim.) ”Suojele unelmia, vaali toivoa”. Nuorten suositukset lastensuojelun ja sijaishuollon laadun kehittämiseksi. Lapsiasiavaltuutetun toimiston julkaisuja 2012:6. Verkkodokumentti.
<http://www.lapsiasia.fi/c/document_library/get_file?folderId=5535297&name=DLFE22613.pdf>. 8–9. Luettu 1.5.2015.
Bardy, Marjatta – Heino, Tarja 2013. Katsaus lastensuojelun toimintaympäristöihin:
paniikista toivoon ja näköalat auki. Teoksessa Bardy, Marjatta (toim.): Lastensuojelun
ytimessä. Verkkodokumentti.
<http://www.julkari.fi/bitstream/handle/10024/104421/URN_ISBN_978-952-245-8537.pdf?sequence=1>. 13–42. Luettu 2.4.2015.
Berg, Antti 2015. Jonkka huolissaan lastensuojelusta. Helsingin Sanomat 27.2.2015.
Verkkodokumentti. <http://www.hs.fi/kaupunki/a1424933311943>. Luettu 5.4.2016.
Hotari, Kaisa-Elina - Oranen, Mikko - Pösö, Tarja 2013. Lapset lastensuojelun osallisina. Teoksessa Bardy, Marjatta (toim.): Lastensuojelun ytimessä. Verkkodokumentti.
<http://www.julkari.fi/bitstream/handle/10024/104421/URN_ISBN_978-952-245-8537.pdf?sequence=1>. 149–164. Luettu 2.4.2016.
Eduskunnan säätämä laki lastensuojelusta 417/2007. Annettu Helsingissä 13.4.2007.
Eduskunnan säätämä laki nuorisosta 72/2006. Annettu Helsingissä 27.1.2006.
Eduskunnan säätämä laki perhehoidosta 263/2015. Annettu Helsingissä 20.4.2015.
Erikson, Erik H. 1959/1980. Identity and the life cycle. New York; London: W. W. Norton & Company.
Erikson, Erik H. 1968. Identity. Youth and crisis. New York; London: W. W. Norton &
Erikson, Erik H. 1982. Lapsuus ja yhteiskunta. Jyväskylä: Gummerus.
Eronen, Tuija 2013 .Viisi vuotta huostaanotosta. Seurantatutkimus huostaanotettujen
lasten institutionaalisista poluista. Verkkojulkaisu.
http://www.julkari.fi/bitstream/handle/10024/104355/URN_ISBN_978-952-245-8339.pdf?sequence=1. Luettu 7.2.2016.
ETENE-julkaisuja 41 2013. Valtakunnallinen sosiaali- ja terveysalan eettinen neuvottelukunta ETENE. Lapsuuden ja nuoruuden etiikka sosiaali- ja terveysalalla. Sosiaali- ja
terveysministeriö. Verkkodokumentti.
<http://etene.fi/documents/1429646/1555962/ETENEjulkaisuja+41+Lapsuuden+ja+nuoruuden+etiikka+sosiaali+ja+terveysalalla.pdf/3e711c32-e950-4892-bf1b-ee8b9be55769>. Luettu 4.11.2015.
Havighurst, Robert J. 1955. Human development and education. New York: Longmans,
Heino, Tarja 2014. Lastensuojelun pirullinen tehtävä. Teoksessa Lammi- Taskula, Johanna – Karvonen, Sakari (toim.): Lapsiperheiden hyvinvointi 2014. Terveyden ja hyvinvoinnin laitos. Tampere: Juvenes Print- Suomen Yliopistopaino.
Heinonen, Hanna 2011. Sadoissa verkoissa sukkulointia – kumppanuudet sijaishuollossa. Verkkodokumentti. Lastensuojelun Keskusliitto. <
http://www.lskl.fi/files/935/Sadoissa_verkoissa_sukkulointia_Kumppanuudet_sijaishuoll
ossa.pdf>. Luettu 5.5.2015.
Hirsjärvi, Sirkka – Hurme, Helena 2000. Tutkimushaastattelu. Teemahaastattelun teoria ja käytäntö. Helsinki: Yliopistopaino.
Hirsjärvi, Sirkka – Hurme, Helena 2001. Tutkimushaastattelu. Teemahaastattelun teoria ja käytäntö. Helsinki: Yliopistopaino.
Hirsjärvi, Sirkka – Hurme, Helena 2008. Tutkimushaastattelu. Teemahaastattelun teoria ja käytäntö. Helsinki: Gaudeamus Helsinki University Press Oy Yliopistokustannus,
Hirsjärvi, Sirkka – Hurme, Helena 2011. Tutkimushaastattelu. Teemahaastattelun teoria ja käytäntö. Helsinki: Gaudeamus Helsinki University Press Oy Yliopistokustannus,
Hirsjärvi, Sirkka - Remes, Pirkko - Sajavaara, Paula 2007: Tutki ja kirjoita. 13. painos,
Hotari, Kaisa – Oranen, Mikko – Pösö, Tarja 2013. Lapset lastensuojelun osallisina.
Teoksessa Bardy, Marjatta (toim.): Lastensuojelun ytimessä. Verkkodokumentti.
<http://www.julkari.fi/bitstream/handle/10024/104421/URN_ISBN_978-952-245-8537.pdf?sequence=1>. 149–164. Luettu 28.4.2015.
Hurtig, Johanna 2006. Lasten tieto sosiaalityön haasteena. Teoksessa Forsberg, Hannele – Ritala-Koskinen, Aino – Törrönen, Maritta (toim.): Lapset ja sosiaalityö. Kohtaamisia, menetelmiä ja tiedon uudelleenarviointia. Jyväskylä: PS-kustannus. 167–193.
Hämäläinen, Kati 2012. Perhehoitoon sijoitettujen lasten antamat merkitykset kodilleen
ja perhesuhteilleen. Verkkodokumentti. Väestöliitto. < http://vaestoliitto-fibin.directo.fi/@Bin/af01fa22c84d7cf6b7f499f83e27718f/1430839881/application/pdf/32
31118/H%C3%A4m%C3%A4l%C3%A4inen_Perhehoitoon%20sijoitettujen_net.pdf>.
Luettu 30.4.2015.
Hämäläinen, Kati – Pirskanen, Henna – Rautio, Susanna 2014. Sensitiiviset perheaiheet haastattelututkimuksessa – eettiset haasteet, perhesalaisuudet ja intervention
mahdollisuus. Janus 22, 53–68.
Kananen, Jorma 2015. Opinnäytetyön kirjoittajan opas. Näin kirjoitan opinnäytetyön tai
pro gradun alusta loppuun. Jyväskylä: Suomen Yliopistopaino Oy – Juvenes Print.
Kananoja, Aulikki – Lavikainen, Marjo - Oranen, Mikko 2013. Toimiva lastensuojelu
2013. Selvitysryhmän loppuraportti. Sosiaali- ja terveysministeriö. Verkkodokumentti.
http://urn.fi/ URN:ISBN:978-952-00-3611-9. Luettu 31.3.2016.
Kaunisto, Susanna 2012. Nuoren elämänhallinnan edistäminen toiminnallisin menetelmin – Elämänhallintakurssi ammattikoulunuorille. Opinnäytetyö. Verkkodokumentti.
<https://www.theseus.fi/bitstream/handle/10024/38570/Kaunisto_Susanna.pdf?sequen
ce=1 >. Turun ammattikorkekoulu: Turku. Luettu 4.9.2015.
Keltikangas-Järvinen, Liisa 2000. Tunne itsesi, suomalainen. Juva: WS Bookwell.
Keltikangas-Järvinen, Liisa 2008. Temperamentti, stressi ja elämänhallinta. Helsinki:
Koisti-Auer, Anna-Liisa 2008. Sukulaissijaisuuden profiili. Lisensiaatintutkimus. Lapsija nuorisososiaalityön erikoisala. Tampereen yliopisto. Sosiaalipolitiikan ja sosiaalityön
laitos. Tutkimuksia 1/2008. Jyväskylä: Pesäpuu ry.
Kronqvist, Eeva-Liisa – Pulkkinen, Minna-Leena 2007. Kehityspsykologia: matkalla
muutokseen. Helsinki: WSOY Oppimateriaalit.
Kuikka, Maarit 2012. Uskomme sinuun – Usko sinäkin. Opas lastensuojeluun sijoitetun
nuoren läheisille ja työntekijöille. Aikuisten opas. Selviytyjät -tiimi (toim.). Verkkodokumentti. Pesäpuu ry ja Lastensuojelun Keskusliitto.<
http://www.lskl.fi/files/1273/Us_Us_aikuisten_opas_netti.pdf.> Luettu 1.5.2015.
Kuusinen, Jorma 1998. Nuorten aikuisten kehitystehtävät, onnellisuus ja kehityksen
hallinta. Teoksessa Lyytinen, Paula – Korkiakangas, Mikko – Lyytinen, Heikki (toim.):
Näkökulmia kehityspsykologiaan. Kehitys kontekstissaan. Porvoo – Helsinki – Juva:
Werner Söderström Osakeyhtiö. 311–322.
Laakso, Riitta 2013. Mistä koti huostaanotetulle lapselle? Kunnallisalan kehittämissäätiön Tutkimusjulkaisu-sarjan julkaisu nro 73. Helsinki: Kunnallisalan kehittämisssäätiö.
<http://www.kaks.fi/sites/default/files/Tutkimusjulkaisu_73.pdf>. Luettu 4.11.2015.
Laiho, Jenni 2013. Nuorten kokemus osallisuudesta ja kuulluksi tulemisesta kiireellisen
sijoituksen aikana. Sosiaalityön pro gradu- tutkielma. Tampereen yliopisto. 2013.
Langinvainio, Heimo – Joutsenniemi, Kaisla – Pankakoski, Maiju 2014. Koiranomistajuus Suomessa. Tutkimus hyvinvointi- ja terveystekijöistä Terveys 2000 -aineiston valossa. Suomen kennelliiton julkaisuja 1/ 2014. Helsinki: Suomen Kennelliitto – Finska
Kennelklubben ry. Saatavana myös verkkodokumenttina.
<http://www.kennelliitto.fi/sites/default/files/media/kennelliitto_julkaisu_koiranomistajuu
s_suomessa.pdf> Luettu 2.4.2016.
Langinvainio, Heimo 2016. Hyvää elämää koiran kanssa. Koiran vaikutuksesta koiranomistajan hyvinvointiin ja onnellisuuteen. Suomen Kennelliiton julkaisuja 2/2016. Helsinki: Suomen Kennelliitto – Finska Kennelklubben ry. Saatavana myös verkkodokumenttina.
<http://www.kennelliitto.fi/sites/default/files/media/kennelliitto_julkaisu_final_0.pdf15>
Luettu 2.4.2016.
Lasten oikeuksien yleissopimus 60/1991. Verkkodokumentti.
https://www.unicef.fi/lapsen-oikeudet/. Luettu 27.4.2015.
LSLK Lastensuojelun Keskusliitto ja Sosiaalialan korkeakoulutettujen ammattijärjestö
Talentia. Olisiko jo tekojen aika? Lastensuojelun asiakastyössä toimivien näkemyksiä
lastensuojelun nykytilasta. Verkkodokumentti.
http://www.talentia.fi/files/2355/LSKL_Talentia_Olisiko_jo_tekojen_aika_lsselvitys_201
3.pdf. Luettu 2.4.2016.
Lastensuojelun käsikirja 2015. Terveyden- ja hyvinvoinninlaitos. Verkkodokumentti. <
https://www.thl.fi/fi/web/lastensuojelun-kasikirja >. Luettu 29.4.2015.
Lastensuojelun käsikirja 2016. Terveyden- ja hyvinvoinninlaitos. Verkkodokumentti. <
https://www.thl.fi/fi/web/lastensuojelun-kasikirja/tyoprosessi/sijaishuolto/sijaishuollonmuodot/perhehoito/laheissijaisvanhemmuus#Läheisverkostosijoitus>. Luettu 1.3.2016.
Lastensuojelun laatusuositus. Sosiaali- ja terveysministeriön julkaisuja 2014:4. Verkkodokumentti.<
http://www.stm.fi/c/document_library/get_file?folderId=9882186&name=DLFE30055.pdf>. Luettu 3.5.2015.
Laurila, Anja 1999. Toinen mahdollisuus. Pitkäaikainen sijaiskotihoito ja aikuistuneen
tytön identiteetti, minäkäsitys ja sijaisäitirepresentaatio. Akateeminen väitöskirja. Tampere: Tampereen yliopisto, psykologian laitos.
Laurila, Anja 2008. Nuoren itsenäistymisen tukeminen. Teoksessa Ketola, Jari (toim.):
Menetyksistä mahdollisuuksiin. Perhehoitoa lasten ja vanhemmuuden tueksi. Jyväskylä: PS-kustannus. 99–122.
Liinamaa, Elina 2015. Outolinnusta selviytyjäksi – perhehoitoon sijoitettujen lasten
kuvauksia omasta elämästä ja selviytymisen keinoista. Verkkodokumentti.
https://jyx.jyu.fi/dspace/bitstream/handle/123456789/45623/URN%3aNBN%3afi%3ajyu
-201504141571.pdf?sequence=1. Erityispedagogiikan pro gradu –tutkielma. Kasvatustieteiden laitos. Jyväskylän yliopisto.
Mannerheimin Lastensuojeluliitto n.d. Kymmenen kohtaa: mitä nuori tarvitsee vanhemmiltaan? Verkkodokumentti.<
http://www.mll.fi/vanhempainnetti/tietokulma/kasvu_ja_kehitys/12_15vuotias/10k_mita_nuori_tarvitsee_vanhemm/>. Luettu 4.9.2015.
Numminen, Heli – Sokka, Laura 2009. Lapsellani on oppimisvaikeuksia. Helsinki : Edita.
Nuorten foorumi 2013. Siikarannassa 5.10.2013. Raportti. Pesäpuu ry. Verkkodokumentti.<http://www.pesapuu.fi/media/uploads/dokumentit/nf2013_siikaranta.pdf.>. Luettu 27.4.2015.
Nuorten foorumi 2014. Siikarannassa 11.10.2014. Raportti. Pesäpuu ry. Verkkodokumentti.
http://www.pesapuu.fi/media/uploads/dokumentit/nuoret/nf2014_siikarannan_raportti.p
df.> Luettu 5.5.2015.
Nurmi, Jari-Erik 1998. Nuoruusiän kehitys: etsintää, valintoja ja noidankehiä. Teoksessa Lyytinen, Paula – Korkiakangas, Mikko – Lyytinen, Heikki (toim.): Näkökulmia kehityspsykologiaan. Kehitys kontekstissaan. Porvoo – Helsinki – Juva: Werner Söderström Osakeyhtiö. 256–296.
Nurmi, Jari-Erik 2014. Nuoruus. Teoksessa Nurmi, Jari-Erik – Ahonen, Timo – Lyytinen, Heikki – Lyytinen, Paula – Pulkkinen, Lea – Ruoppila, Isto: Ihmisen psykologinen
kehitys. Jyväskylä: PS-kustannus. 142–177.
Nurmi, Suvielise – Rantala, Kaisa (toim.) 2011. Näyn ja kuulun – Lapsen etu ja osallisuus. Helsinki: Lastenkeskus Oy.
Ojala, Miia 2015. Kvalitatiiviset tutkimusmenetelmät. Oppimateriaali. Verkkokurssi.
<https://moodle.metropolia.fi/pluginfile.php/361360/mod_resource/content/1/Laadullise
n%20aineiston%20analyysitapoja%2C%20tuloksista%20ja%20tulkinnasta.pdf >. Metropolia Ammattikorkeakoulu : Helsinki 2015. Luettu 26.3.2016.
Opetushallitus n.d. Verkkodokumentti.
<http://www.oph.fi/saadokset_ja_ohjeet/ohjeita_koulutuksen_jarjestamiseen/perusopet
uksen_jarjestaminen/tietoa_tuen_jarjestamisesta/oppimisen_tuki_oppilashuolto>. Luettu 2.4.2016.
Osallisuuden taidot ja valmiudet 2014. Lastensuojelun sijaishuollon asiakkaana olevien
lasten ja nuorten osallisuuden lisääminen lastensuojeluprosessien kehittämisessä. Pesäpuu ry:n Selviytyjät-tiimin toimintakertomus vuodelta 2014. Verkkodokumentti.
<http://pesapuu.fi/media/uploads/dokumentit/hallitus/1_2015/selviytyj%C3%A4t_toimint
akertomus_2014.pdf>. Luettu 2.4.2016.
Pesäpuu ry 2014. Pieni opas sijoitetun lapsen koulunkäynnin tueksi. SISUKAS- projekti. Verkkodokumentti. <http://sijoitettulapsikoulussa.fi/wpcontent/uploads/2014/04/SISUKAS_opas_nettiin.pdf>. Luettu 6.9.2015
Pesäpuu ry. Verkkodokumentti. < http://www.pesapuu.fi/piilosivut/projektit/ >. Luettu
Pirskanen, Eija (2011). Sijaisperhe asiakkaana perheneuvolassa. Sosiaalityön erikoistumiskoulutukseen kuuluva lisensiaattitutkimus. Verkkodokumentti.<https://tampub.uta.fi/bitstream/handle/10024/76567/lisuri00138.pdf?sequence=1.>
Yhteiskunta- ja kulttuuritieteiden yksikkö. Tampereen yliopisto.
Roos, J.P. 1988. Elämäntavasta elämänkertaan : elämäntapaa etsimässä 2. Tutkijaliiton julkaisusarja. Jyväskylä: Gummerus Kirjapaino Oy.
Saaranen-Kauppinen, Anita – Puusniekka, Anna 2006. KvaliMOTV – menetelmäopetuksen tietovaranto. Verkkodokumentti. Tampere: Yhteiskuntatieteellinen
tietoarkisto. <http://www.fsd.uta.fi/menetelmaopetus/>. Luettu 1.11.2015.
Saastamoinen, Kati 2010. Lapsen asema sijaishuollossa. Käsikirja arjen toimintaan.
Sijoitettu lapsi koulussa 2014. SISUKAS- projekti. Pesäpuu ry. Verkkodokumentti.<
http://sijoitettulapsikoulussa.fi/sijais-ja-syntymavanhemmille/mika-on-sisukas/>. Luettu
Strandell, Harriet 2010. Etnografinen kenttätyö:lasten kohtaamisen eettisiä ulottuvuuksia. Teoksessa Lagström, Hanna – Pösö, Tarja – Rutanen Niina – Vehkalahti, Kaisa
(toim.): Lasten ja nuorten tutkimuksen etiikka. Helsinki: Yliopistopaino. 92 – 112.
Suhonen, Ari 2010. Koulun sosiaalityön asiakastiedot. Teoksessa Väinälä, Anna – Kärki, Jarmo – Suhonen, Ari – Väyrynen, Riikka (toim.): Selvitys palvelukohtaisista asiakastiedoista lastensuojelun, kasvatus- ja perheneuvonnan sekä koulun sosiaalityön
<https://www.julkari.fi/bitstream/handle/10024/80226/e526bd04-1025-4929-b1564ca2d5a01f0c.pdf?sequence=1>. Luettu 2.4.2016. 202 – 310.
Syrjälä, Jaana (toim.) 2005. Vahva vanhemmuus: paras tuki nuoren kasvuun. Helsinki:
Tervonen-Arnkill, Kaisa 2007. Lapsen kanssa – olennaista etsimässä. Teoksessa Kaisa Tervonen-Arnkill (toim.): Artikkelikokoelma Minun Elämäni –projektin työstä 20032006. Pelastakaa Lapset ry:n julkaisusarja n:o 7. Helsinki: Pelastakaa Lapset ry. 92 –
Tervonen-Arnkill, Kaisa 2008. Sijaisperheen intensiivinen tukeminen. Teoksessa Ketola, Jari (toim.) 2008: Menetyksistä mahdollisuuksiin: Perhehoitoa lasten ja vanhemmuuden tueksi.
THL 2014. Lastensuojelu 2013. Tilastoraportti 26/2014.Terveyden ja hyvinvoinnin laitos. Verkkodokumentti.
<http://www.julkari.fi/bitstream/handle/10024/116946/Tr26_14.pdf?sequence=5>. Luettu 10.10.2014.
THL 2015. Terveyden ja hyvinvoinnin laitos. Verkkodokumentti.
https://www.thl.fi/fi/tilastot/tilastot-aiheittain/lasten-nuorten-ja-perheidensosiaalipalvelut/lastensuojelu. Luettu 3.5.2015.
Timonen-Kallio, Eeva 2010. Lasten osallisuuden vahvistaminen lastensuojelutyön keskiössä. Tanskanen, Ilona – Eeva Timonen-Kallio (toim.): Lasten ja nuorten osallisuuden
tukeminen lastensuojelutyössä. Oppimateriaali. Tampereen yliopisto paino: Tampere.
Valkonen, Leena 2014. Sijaisvanhemmat. Turku: Perhehoitoliitto ry.
Vario, Pipsa – Barkman, Johanna – Kiili, Johanna – Nikkanen, Marko – Oranen, Mikko
– Tervo, Jaana 2012. ”Suojele unelmia, vaali toivoa”. Nuorten suositukset lastensuojelun ja sijaishuollon laadun kehittämiseksi. Jyväskylä: Lapsiasiavaltuutetun toimiston
julkaisuja 2012:6.
Varsinais-Suomen Lastensuojelukuntayhtymä 2013. Vanhemmuuden roolikartta. Verkkodokumentti.< http://www.vslk.fi/index.php?id=19>. Luettu 6.9.2015.
Vehkalahti, Kaisa – Rutanen, Niina – Lagström, Hanna – Pösö, Tarja 2010. Kohti eettisesti kestävää lasten ja nuorten tutkimusta. Lagström, Hanna – Pösö, Tarja – Rutanen
Niina – Vehkalahti, Kaisa (toim.): Lasten ja nuorten tutkimuksen etiikka. Helsinki: Yliopistopaino.
Vähämaa, Pirjo 2008. Tavallisuutta epätavallisissa olosuhteissa. Lastensuojelun perhesijoituksen onnistuminen sosiaalityön kokemustietona. Sosiaalityön erikoistumiskoulutukseen kuuluva lisensiaatintutkimus. Sosiaalipolitiikan ja sosiaalityön laitos. Tampereen yliopisto.
Nuoren taustatiedot (ikä, sijoitusikä ja aika sijaisperheessä)
1. Sijoituksen aikataulu ja toteuttaminen / Mahdollisuus saada tietoa ja vaikuttaa
• Miten, milloin ja keneltä olet saanut tietoa itseä koskevista asioista uuteen perheeseen sijoituksesta?
• Tuntuuko, että olet saanut riittävästi tietoa asioistasi ja tilanteestasi sen eri vaiheissa? (sijoituksen perusteet, mitä se käytännössä tarkoittaa, miten prosessi etenee,
suunnitelmat, mitkä ovat tavoitteet, kuka hoitaa sinun asioitasi?)
• Miten sait itse vaikuttaa uuden perheen valintaan? Kuinka usein tapasit sijaisperhettä
ennen muuttoa? Mitä muistat muuttopäivästäsi?
• Kuinka usein olet ollut yhteydessä omaan sosiaalityöntekijääsi muuton jälkeen? Miten
kuvailisit sosiaalityöntekijäsi ja sinun välistä yhteydenpitoa? Onko se riittävää? Kerrotaanko sinulle suoraan, kuinka asiat ovat?
• Ketkä ihmiset ja mitkä asiat ovat tukeneet siirtymistä sijaisperheeseen? Mitä tukea
olet saanut läheissijoituksen alkuvaiheessa? Millaisia keinoja itse käytit muutokseen ja
uuteen perheeseen sopeutumiseen? Koetko itsesi tasavertaiseksi perheenjäseneksi
sijaisperheessä?
• Koetko että saat oikeanlaista ja tarkoituksen mukaista tukea ja apua? Olisiko sinulla
joitakin ehdotuksia mitä olisi parannettava ja miten se käytännössä toteutettaisiin?
 yksilöllinen kohtaaminen ja yksilölliset tarpeet osana suunnitelmaa
2. Arki ja huolenpito
 ihmissuhteet ja yhteydenpito
• Muuton jälkeen, miten olet pitänyt yhteyttä biologisiin vanhempiin, ystäviisi, sisaruksiin
ja sukulaisiin? Oletko itse saanut päättää yhteydenpidon tiheydestä?
• Onko sinulla sellainen aikuinen, jonka kanssa pystyt puhumaan asioistasi? Tuntuuko,
että aikuinen ymmärtää sen mitä haluat kertoa? Mistä tiedät, että sinut on ymmärretty
• Mitkä asiat tuovat mielihyvää arkeesi?
• Koetko, että olet tullut tarpeeksi hyvin kuulluksi ja ymmärretyksi sijaisvanhempien
puolelta? Sosiaalityöntekijöiden? Koulun? Onko ollut tilanteita, joissa olet kokenut, että
sinua ei ole kuunneltu?=>Minkälaisia? Mitä sijaisvanhemmat, työntekijät tai muut aikuiset (koulu) elämässäsi voisivat tehdä, jotta tulisit paremmin kuulluksi ja ymmärretyksi?
 ympäristö ja siihen vaikuttaminen (koulutus, harrastusmahdollisuudet, vapaaaika, käyttövarat ja niiden käyttäminen)
• Kenen kanssa olet pystynyt keskusteleman omaa koulutustasi koskevista asioista
(opettaja, sijaisvanhempi, sosiaalityöntekijä)?
• Onko sinulla ollut mahdollisuus harrastaa? Keneltä olet saanut tukea harrastukseen?
Oletko löytänyt harrastuksen myötä uusia kavereita?
 ajankäyttö ja vapaa-aika (päivä/viikko-ohjelmaan vaikuttaminen), käyttövarat ja
niiden käyttäminen
• Saatko itse vaikuttaa kuinka vapaa-aikaasi vietät?
3. Itsenäistyminen ja tulevaisuus (odotukset ja toiveet)
• Mitä haluat toteuttaa elämässäsi?
Onko sinulla sellainen aikuinen, jonka kanssa pystyt puhumaan asioistasi? Tuntuuko
oikein? Onko ollut tilanteita, joissa olet kokenut, että sinua ei ole kuunneltu?=>Minkälaisia?
 odotukset, toiveet ja mahdollisuudet
 sijaishuollosta saatava tuki
Haluatko sanoa vielä jotakin meidän haastattelusta?
TIETOLOMAKE SOSIAALITYÖNTEKIJÖILLE OPINNÄYTETYÖSTÄ
Olemme opiskelijoita Metropolia ammattikorkeakoulun Helsingistä ja teemme haastattelun
opinnäytetyötämme varten nuorten osallisuudesta ja elämänhallinnasta sijaishuollon aikana.
Toteutamme opinnäytetyömme yhteistyössä Pesäpuu ry:n kanssa, joka käyttää opinnäytetyömme tietoja avuksi kehittämään uutta materiaalia nimeltään ”nuoren hyvä tuleminen perhehoitoon”. Haluamme kuulla, mitkä asiat ovat auttaneet nuorta sopeutumaan sijaisperheeseen.
Toteutamme tutkimuksen teemahaastatteluna. Haastattelu koostuu sijaishuollon arkeen liittyvistä teemoista. Toteutamme haastattelut nuoren kanssa sovitussa tilassa ja hänen arkeensa sopivalla aikataululla. Haastattelun teemat ovat: osallisuus ja elämänhallinta- mahdollisuus saada
tietoa ja vaikuttaa, arki ja huolenpito sekä toiveiden esittäminen ja tulevaisuus.
Osallisuudella tarkoitamme mm. nuoren mahdollisuuksia tehdä omia valintoja, saada tietoa
häntä itseä koskevista asioista, vaikuttaa nuoren omaan arkeen, ilmaista itseään sijaisperheessä ja saada tarvittaessa apua ja tukea itsensä ilmaisemisessa sekä mahdollisuuksia tehdä itsenäisiä päätöksiä. Elämähallinnalla taas kuvaamme tunnetta ja kykyä ohjata omaa arkea ja elämää käytännön tasolla kuten yhteydenpitoa kavereihin ja sukulaisiin, osallistumista harrastuksiin, omien tavoitteiden asettamista ja oman tulevaisuuden suunnittelua.
Käsittelemme tiedot ehdottoman luottamuksellisesti, eikä nuoren osuutta voi tunnistaa lopullisesta työstä. Kerättyä tietoa käytetään ainoastaan opinnäytetyön tekemiseen ja kaikki haastatteluaineisto tuhotaan opinnäytetyön valmistuttua. Palkinnoksi osallistumisestaan nuori saa leffalipun.
Nuorella on oikeus kieltäytyä ja vetäytyä tutkimuksesta missä tahansa vaiheessa. Ilmoittakaa
ystävällisesti nuorille, että olisivat meihin yhteydessä 4.3. mennessä, kiitos .
Opinnäytetyö valmistuu kevään 2016 aikana. Opinnäytetyömme julkaistaan ammattikorkeakoulujen verkkokirjasto Theseuksessa.
Alustava haastattelurunko / Nuoren taustatiedot (ikä, sijoitusikä ja aika sijaisperheessä)
 ympäristö ja siihen vaikuttaminen (koulutus, harrastusmahdollisuudet, vapaa-aika, käyttövarat ja niiden käyttäminen)
 ajankäyttö ja vapaa-aika (päivä/viikko-ohjelmaan vaikuttaminen), käyttövarat ja niiden
Lisätietoja voi kysyä meiltä opiskelijoilta sähköpostilla tai puhelimitse.
Vastaamme mielellämme kaikkiin kysymyksiisi. Ystävällisin terveisin, sosionomiopiskelijat Minna Blå ja Hannamari Lehtonen
TIETOA HAASTATTELUUN OSALLISTUVILLE NUORILLE
Olemme opiskelijoita Metropolia ammattikorkeakoulun Helsingistä ja teemme haastattelun opinnäytetyötämme varten nuorten osallisuudesta ja elämänhallinnasta sijaishuollon aikana. Olemme kiinnostuneita sinun kokemuksistasi. Haluamme kuulla, mitkä asiat
ovat auttaneet sinua sopeutumaan sijaisperheeseen?
Haastattelu koostuu sijaishuollon arkeen liittyvistä teemoista. Teemme haastattelun
sopimassamme paikassa ja sinun arkeesi sopivalla aikataululla. Haastattelun aiheet
ovat: osallisuus ja elämänhallinta.
Osallisuudella tarkoitamme mm. mahdollisuuksiasi tehdä omia valintoja, saada tietoa
sinua koskevista asioista, vaikuttaa omaan arkeesi ja saada tarvittaessa apua ja tukea.
Elämähallinnalla taas tarkoitamme tunnetta ja kykyä ohjata omaa arkea kuten yhteydenpitoa kavereihin ja sukulaisiin, osallistumista harrastuksiin ja oman tulevaisuuden
Allekirjoittamalla tämän suostumuksen annat luvan sinulle tehtävään haastatteluun
sekä haastattelun pohjalta saadun aineiston käyttöön opinnäytetyössämme. Tarvitsemme myös huoltajan suostumuksen haastatteluun osallistumisestasi, mikä tapahtuu
allekirjoittamalla tämän lomakkeen. Sinulla on oikeus kieltäytyä ja vetäytyä tutkimuksesta missä tahansa vaiheessa. Ole ystävällisesti yhteydessä meihin x.x. mennessä,
niin sovimme ajan vapaamuotoiseen keskusteluun ym. aiheista.
Käsittelemme tiedot ehdottoman luottamuksellisesti, eikä sinun osuuttasi voida tunnistaa lopullisesta työstä. Kerättyä tietoa käytetään ainoastaan opinnäytetyön tekemiseen
ja kaikki haastatteluaineisto tuhotaan tutkimuksen valmistuttua. Opinnäytetyö valmistuu
kevään 2016 aikana.
Kiitos osallistumisesta! Osallistujat palkitaan leffalipulla. Nähdään pian ☺.
Nuoren allekirjoitus ja nimenselvennys
sosionomiopiskelijat Minna Blå ja Hannamari Lehtonen
SUOSTUMUSLOMAKE TUTKIMUKSESTA HUOLTAJILLE
Tietoa tutkimuksesta tutkimukseen osallistuville nuoren huoltajille
Olemme opiskelijoita Metropolia ammattikorkeakoulun Helsingistä ja teemme haastattelun opinnäytetyötämme varten nuorten osallisuudesta ja elämänhallinnasta sijaishuollon aikana. Toteutamme opinnäytetyömme yhteistyössä Pesäpuu ry:n kanssa, joka
käyttää opinnäytetyömme tietoja avuksi kehittämään uutta materiaalia nimeltään ”nuoren hyvä tuleminen perhehoitoon”. Haluamme kuulla, mitkä asiat ovat auttaneet nuorta
sopeutumaan sijaisperheeseen.
Toteutamme tutkimuksen teemahaastatteluna. Haastattelu koostuu sijaishuollon arkeen liittyvistä teemoista. Toteutamme haastattelut nuoren kanssa sovitussa tilassa ja
hänen arkeensa sopivalla aikataululla.
Haastattelun teemat ovat: osallisuus ja elämänhallinta- mahdollisuus saada tietoa ja
vaikuttaa, arki ja huolenpito sekä toiveiden esittäminen ja tulevaisuus. Osallisuudella
tarkoitamme mm. nuoren mahdollisuuksia tehdä omia valintoja, saada tietoa häntä
itseä koskevista asioista, vaikuttaa nuoren omaan arkeen, ilmaista itseään sijaisperheessä ja saada tarvittaessa apua ja tukea itsensä ilmaisemisessa sekä mahdollisuuksia tehdä itsenäisiä päätöksiä. Elämähallinnalla taas kuvaamme tunnetta ja kykyä ohjata omaa arkea ja elämää käytännön tasolla kuten yhteydenpitoa kavereihin ja sukulaisiin, osallistumista harrastuksiin, omien tavoitteiden asettamista ja oman tulevaisuuden
Käsittelemme tiedot ehdottoman luottamuksellisesti, eikä nuoren osuutta voi tunnistaa
lopullisesta työstä. Kerättyä tietoa käytetään ainoastaan opinnäytetyön tekemiseen ja
kaikki haastatteluaineisto tuhotaan opinnäytetyön valmistuttua. Nuorella on oikeus kieltäytyä ja vetäytyä tutkimuksesta missä tahansa vaiheessa. Opinnäytetyö valmistuu
Lastani ___________________________________________saa haastatella tutkimusta varten.
Paikka ja päivämäärä:__________________________________
Allekirjoitus ja nimenselvennys:
ILMOITUS HAASTATELTAVIEN HAKUUN
NUORTEN KOKOUKSEN KEHITTÄMINEN METSÄNIITYN LASTENKODISSA
KYMENLAAKSON AMMATTIKORKEAKOULU Sosiaalialan koulutusohjelma / kasvatus- ja perhetyö
Kiitolinja Susanna Markio Uusi palvelu lastensuojelun kentällä