text:
12 päivänä maaliskuuta 2014 (*)
Henkilöstö – Palkkaus – Perhelisät – Huollettavana olevaa lasta koskeva lisä – Perusteettoman edun palautus – Tarkoitus johtaa hallintoa harhaan – Näyttö – Hallintoa vastaan ei voida vedota perusteettoman edun palautusta koskevan vaatimuksen esittämiselle asetettuun viiden vuoden määräaikaan – Lainvastaisuusväite – Oikeudenkäyntiä edeltävä menettely – Vastaavuutta koskeva sääntö – Lainvastaisuusväite, joka esitetään ensimmäistä kertaa kanteessa – Tutkittavaksi ottaminen
Asiassa F‑128/12,
CR, Euroopan parlamentin virkamies, kotipaikka M. (Ranska), edustajinaan asianajajat A. Salerno ja B. Cortese,
Euroopan parlamentti, asiamiehinään V. Montebello-Demogeot ja E. Taneva,
Euroopan unionin neuvosto, asiamiehinään M. Bauer ja A. Bisch,
toimien kokoonpanossa: presidentti S. Van Raepenbusch sekä tuomarit R. Barents ja K. Bradley (esittelevä tuomari),
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 12.12.2013 pidetyssä istunnossa esitetyn,
1 CR on nostanut 29.10.2012 virkamiestuomioistuimen kirjaamoon jätetyllä kannekirjelmällä käsiteltävänä olevan kanteen, jossa vaaditaan kumoamaan Euroopan parlamentin päätös periä viiden vuoden vanhentumisajan päättymisen jälkeen takaisin perusteettomasti suoritetut huollettavana olevaa lasta koskevat lisät.
2 Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) 67 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Perhelisiä ovat:
b) huollettavana olevaa lasta koskeva lisä;
2. Virkamiesten, jotka saavat tässä artiklassa tarkoitettuja perhelisiä, on ilmoitettava muualta saadut samanluontoiset lisät, jotka vähennetään [henkilöstösääntöjen] liitteessä VII olevan 1, 2 ja 3 artiklan mukaan maksetuista lisistä.
3 Henkilöstösääntöjen 85 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Kaikki aiheettomin perustein saadut määrät on maksettava takaisin, jos edunsaaja on ollut tietoinen väärästä perusteesta tai jos on ilmeistä, että hän ei olisi voinut olla tietämättä asiasta.
4 Kantaja, joka on palkkaluokan AD 12 virkamies, aloitti parlamentin palveluksessa 1.7.1983, ja hän on työskennellyt siellä kyseisestä ajankohdasta lähtien erilaisissa hallinnollisissa tehtävissä. Erityisesti vuoden 2004 tammikuusta alkaen vuoden 2008 toukokuuhun saakka hän työskenteli oikeudellisessa yksikössä, jossa hän kuului 1.2.2005 ja 30.4.2008 välisenä aikana henkilöstösääntöjen mukaisten oikeuksien parissa työskentelevään yksikköön.
5 Kantajalle, joka on neljän lapsen isä, maksettiin vuoden 1991 lokakuusta alkaen henkilöstösääntöjen 67 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädettyä huollettavana olevaa lasta koskevaa lisää.
6 Parlamentin henkilöstön pääosaston henkilöstöhallinnon osaston henkilökohtaisten oikeuksien ja palkanlaskennan yksikön yksikönpäällikkö ilmoitti kantajalle 13.10.2011 päivätyllä ilmoituksella, että parlamentin käytettävissä olevien tietojen perusteella oli aihetta uskoa, että hänellä oli oikeus saada Ranskan viranomaisten maksamaa huollettavana olevaa lasta koskevaa lisää, ja pyysi häntä esittämään asuinpaikkansa Caisse d’allocations familialesin (perheavustuskassa, jäljempänä CAF) antaman todistuksen hänen tilanteestaan, toisin sanoen todistuksen joko maksun suorittamisesta tai maksun epäämisestä. Tämän jälkeen ilmoitettiin, että koska kyseistä todistusta ei ollut toimitettu ennen 31.10.2011, siihen saakka huollettavasta lapsesta maksettua lisää ensinnäkin alennettaisiin määrällä, joka kantajan oli mahdollista saada CAF:lta, ja toiseksi hallinto tarkastaisi yksityiskohtaisesti hänen henkilökansionsa sekä perisi tarvittaessa takaisin kaikki perusteettomasti maksetut määrät.
7 Saatuaan 13.10.2011 päivätyn ilmoituksen kantaja otti yhteyttä CAF:iin pyytääkseen parlamentin vaatimaa todistusta ja ilmoitti parlamentin hallinnolle uskovansa, ettei hän pystyisi saamaan sitä asetetussa määräajassa.
8 Henkilökohtaisten oikeuksien ja palkanlaskennan yksikön yksikönpäällikkö ilmoitti kantajalle 11.11.2011 päivätyllä kirjeellä, että koska tämä ei ollut toimittanut vaadittua todistusta asetetussa määräajassa, parlamentin maksamaa huollettavana olevaa lasta koskevaa lisää pienennettäisiin viran puolesta vuoden 2011 joulukuusta alkaen määrällä, joka vastasi summaa, joka oli mahdollista saada CAF:lta. Ilmoituksessa todettiin lisäksi, että tätä vähennystä sovellettaisiin taannehtivasti kantajan toisen lapsen syntymän ajankohdasta tammikuussa 1996 alkaen, minkä tapahtuman johdosta oli syntynyt oikeus CAF:n maksamaan avustukseen.
9 Henkilöstöhallinnon osaston johtaja (jäljempänä johtaja) ilmoitti kantajalle 9.12.2011 päivätyllä ilmoituksella, että hänen henkilökansionsa tarkastelun perusteella oli voitu todeta, että hän oli saanut CAF:n maksamia perheavustuksia ”vuoden 1999 syyskuusta lähtien [hänen] toisen lapsensa syntymän johdosta”. Johtajan mukaan kantaja oli ”tahallisesti johtanut hallintoa harhaan saadakseen perhelisät ilman, että niistä oli vähennetty muualta saadut samanluontoiset lisät”, koska hän ei ollut ilmoittanut hallinnolle saamiaan kansallisia avustuksia eikä ollut päivittänyt tietojaan kahden viimeksi kuluneen vuoden vuosittaisessa tietolomakkeessa. Näin ollen johtaja katsoi, että henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toisen virkkeen edellytykset täyttyivät, ja ilmoitti kantajalle, että hän oli nimittävän viranomaisen ominaisuudessaan (jäljempänä nimittävä viranomainen) päättänyt periä takaisin perusteettomasti maksetut määrät paitsi viimeisten viiden vuoden ajalta vaan myös vuoden 1999 syyskuusta alkaen suorittamalla pidätyksiä hänen palkastaan vuoden 2012 tammikuusta vuoden 2014 tammikuuhun (jäljempänä riidanalainen päätös).
10 CAF vastasi kantajan tietojensaantipyyntöön 5.1.2012 päivätyllä kirjeellä ja toimitti kantajalle luettelon hänen 1.4.1998 ja 31.12.2011 välisenä aikana CAF:lta saamistaan etuuksista, joihin kuului ”perheavustukseksi” kutsuttu etuus, jota oli maksettu vuoden 1999 syyskuusta lähtien. Lisäksi CAF ilmoitti kantajalle, ettei ollut mahdollista laatia todistusta vuoden 1996 tammikuusta alkaen.
11 Kantaja teki 7.3.2012 riidanalaisesta päätöksestä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisen hallinnollisen valituksen ainoastaan siltä osin kuin siinä määrättiin perusteettomasti maksettujen määrien takaisinperinnästä viisi vuotta ylittävältä ajanjaksolta. Kantaja ei siis riitauttanut takaisinperintää viiden viimeisen vuoden aikana perusteettomasti maksettujen määrien osalta.
12 Parlamentin pääsihteeri hylkäsi nimittävän viranomaisen ominaisuudessa 2.7.2012 tekemällään päätöksellä valituksen ja ilmoitti kantajalle, että toimivaltainen yksikkö oli laskenut uudelleen takaisinperittävän määrän CAF:n 5.1.2012 päivätyssä kirjeessä toimittamien tietojen perusteella.
13 Euroopan unionin neuvosto pyysi virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 1.3.2013 saapuneella kirjelmällä saada osallistua oikeudenkäyntiin väliintulijana tukeakseen parlamentin vaatimuksia. Virkamiestuomioistuimen kolmannen jaoston puheenjohtaja hyväksyi 8.5.2013 antamallaan määräyksellä tämän pyynnön sekä kantajan ja parlamentin vastaavasti esittämät kannekirjelmän ja vastineen liitteiden luottamuksellisuutta koskevat pyynnöt.
– kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin siinä on päätetty henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toisen virkkeen mukaisesti periä takaisin kaikki perusteettomasti suoritetut määrät vuoden 1999 syyskuusta lähtien eikä ainoastaan viiden viimeisen vuoden ajalta
– kumoaa valituksen hylkäämisestä 2.12.2012 tehdyn päätöksen tarpeellisin osin
15 Parlamentti vaatii, että virkamiestuomioistuin
16 Neuvosto vaatii, että virkamiestuomioistuin
– toteaa henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toiseen virkkeeseen kohdistuvan lainvastaisuusväitteen perusteettomaksi
– hylkää kanteen perusteettomana.
Vaatimukset, jotka koskevat hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehdyn päätöksen kumoamista
17 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun valituksen hylkäämisestä tehty päätös on vailla itsenäistä sisältöä, muodollisesti tällaiseen päätökseen kohdistuvien kumoamisvaatimusten vaikutuksena on, että tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetaan toimi, josta valitus on tehty (ks. vastaavasti asia 293/87, Vainker v. parlamentti, tuomio 17.1.1989, 8 kohta).
18 Käsiteltävässä asiassa asiakirjoista ilmenee, että kantajan valituksen hylkäämisestä 2.7.2012 tehdyllä päätöksellä pysytetään riidanalainen päätös ja täsmennetään sitä tukevat perusteet. Tällaisessa tilanteessa on kuitenkin tutkittava asianomaiselle vastaisen alkuperäisen päätöksen laillisuutta ottamalla huomioon valituksen hylkäämispäätökseen sisältyvät perustelut, koska näiden perustelujen oletetaan vastaavan kyseisen päätöksen perusteluja (asia F‑50/11, Buxton v. parlamentti, tuomio 18.4.2012, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Näin ollen valituksen hylkäämispäätökseen kohdistuvilla kumoamisvaatimuksilla ei ole itsenäistä sisältöä ja niiden on tämän vuoksi katsottava muodollisesti kohdistuvan riidanalaiseen päätökseen, sellaisena kuin se on täsmennettynä valituksen hylkäämispäätöksellä (ks. vastaavasti asia T‑258/01, Eveillard v. komissio, tuomio 10.6.2004, 32 kohta).
19 Kannekirjelmää on tulkittava siten, että siinä esitetään riidanalaisen päätöksen kumoamisvaatimusten tueksi pääasiallisesti kaksi kanneperustetta, joista ensimmäinen koskee henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toisen virkkeen rikkomista ja toinen henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toisen virkkeen lainvastaisuutta.
20 Virkamiestuomioistuin tarkastelee ensin henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toisesta virkkeestä esitettyä lainvastaisuusväitettä, koska jos tämä lainvastaisuusväite on hyväksyttävä, ei ole tarpeen tarkastella.
Henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toisen virkkeen lainvastaisuutta koskeva kanneperuste
21 Kantaja katsoo, että riidanalainen päätös on kumottava, koska se perustuu henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toiseen virkkeeseen, joka on kantajan mukaan lainvastainen. Kantajan mukaan tällä säännöksellä nimittäin loukataan oikeusvarmuuden periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta, koska siinä ei säädetä hallinnon vaatimuksiin sovellettavasta vanhentumisajasta silloin, kun virkamies on tahallisesti johtanut hallintoa harhaan.
– Lainvastaisuusväitteen tutkittavaksi ottaminen
22 Aluksi on todettava, että henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toista virkettä koskevaa lainvastaisuusväitettä ei ole esitetty millään tavalla oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä.
23 Vastaaja ja väliintulija eivät esittäneet kantajaa vastaan prosessinedellytyksen puuttumista koskevaa väitettä. Virkamiestuomioistuimen esittäessä niille suullisessa käsittelyssä kysymyksiä lainvastaisuusväitteen tutkittavaksi ottamisesta valituksen ja myöhemmän kannekirjelmän vastaavuutta koskevan säännön valossa, molemmat ilmoittivat päinvastoin kannattavansa erottelua lainvastaisuusväitteitä koskevan tilanteen, jonka osalta vastaavuutta koskevaa sääntöä ei tulisi soveltaa, ja muita kanneperusteita koskevan sen tilanteen välillä, jonka osalta vastaavuutta koskevaa sääntöä, sellaisena kuin Euroopan unionin yleinen tuomioistuin on muistuttanut siitä asiassa T‑476/11 P, komissio vastaan Moschonaki, 25.10.2013 antamassaan tuomiossa (70–80 ja 82 kohta), tulisi sovellettava, eivätkä ne niin muodoin vaatineet, että virkamiestuomioistuin jättää lainvastaisuusväitteen tutkimatta.
24 Valituksen ja kanteen vastaavuus, jota kanteen tutkittavaksi ottaminen edellyttää, on kuitenkin oikeusjärjestyksen perusteita koskeva kysymys, joka tuomioistuimen on tutkittava omasta aloitteestaan (asia F‑54/11, BG v. Euroopan oikeusasiamies, tuomio 17.7.2012, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; viimeksi mainitusta tuomiosta on valitettu Euroopan unionin yleiseen tuomioistuimeen asiassa T‑406/12 P).
25 Tältä osin on muistutettava, että henkilöstösääntöjen 91 artiklan 2 kohdassa säädetään, että kanne voidaan ottaa tutkittavaksi unionin tuomioistuimissa vain, jos nimittävälle viranomaiselle on ensin tehty hallinnollinen valitus.
26 Oikeuskäytännön mukaan henkilöstösääntöjen 91 artiklan 2 kohdasta seuraa sääntö, jonka mukaan tässä säännöksessä tarkoitetun valituksen ja sitä seuraavan kanteen on vastattava toisiaan. Tämä sääntö edellyttää tutkimatta jättämisen uhalla, että unionin tuomioistuimissa esitetty kanneperuste on esitetty jo oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn yhteydessä, jotta nimittävällä viranomaisella on ollut mahdollisuus saada tietoonsa, miltä osin asianomainen riidanalaista päätöstä arvostelee. Vastaavuuden sääntö on perusteltu oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tavoitteen vuoksi, koska menettelyn tarkoituksena on mahdollistaa sovintoratkaisu virkamiesten ja hallinnon välillä ilmenevissä erimielisyyksissä (em. asia komissio v. Moschonaki, tuomion 71 ja 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
27 Lisäksi oikeuskäytännössä täsmennetään, että kanteen ja valituksen vastaavuuden säännön täytäntöönpanolla ja unionin tuomioistuinten siihen kohdistamalla valvonnalla on taattava, että samanaikaisesti noudatetaan yhtäältä oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan koskevaa periaatetta, joka on Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa ilmaistu unionin oikeuden yleinen periaate, jotta asianomaisella on mahdollisuus riitauttaa pätevästi hänelle vastainen nimittävän viranomaisen päätös, ja toisaalta oikeusvarmuuden periaatetta, jotta nimittävä viranomainen voi saada tietoonsa jo valitusvaiheessa, miltä osin asianomainen arvostelee riidanalaista päätöstä (em. asia komissio v. Moschonaki, tuomion 82 kohta).
28 Lopuksi oikeuskäytännössä on sovellettu vastaavuuden sääntöä kanteeseen, jossa on esitetty lainvastaisuusväite, ja todettu, että tällaisen väitteen tutkittavaksi ottaminen edellyttää, että se on esitetty valituksessa (asia F‑136/06, Reali v. komissio, tuomio 11.12.2008, 44–51 kohta, joka on pysytetty Euroopan unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T‑65/09 P, Reali v. komissio, 27.10.2010 antamalla tuomiolla, 46–49 kohta).
29 Virkamiestuomioistuin katsoo kuitenkin, että edellä mainitussa asiassa Reali vastaan komissio 27.10.2010 annetun tuomion jälkeen oikeuskäytännössä, joka koskee tehokkaan oikeussuojan periaatetta perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa (ks. esim. asia C‑199/11, Otis ym., tuomio 6.11.2012, 54–63 kohta ja asia C‑40/12 P, Gascogne Sack Deutschland (aikaisemmin Sachsa Verpackung) v. komissio, tuomio 26.11.2013, 75 ja 76 kohta ja asia T‑234/07, Koninklijke Grolsch v. komissio, tuomio 15.9.2011, 39 ja 40 kohta) on tapahtunut muutos, minkä vuoksi on perusteltua, että se tarkastelee uudelleen mahdollisuutta soveltaa vastaavuuden sääntöä silloin, kun lainvastaisuusväite on esitetty ensimmäistä kertaa kanteessa.
30 Erityisesti edellä mainitussa asiassa Koninklijke Grolsch vastaan komissio antamassaan tuomiossa Euroopan unionin yleinen tuomioistuin totesi, että missään unionin oikeuden määräyksessä tai säännöksessä ei aseteta väitetiedoksiannon adressaatille kilpailusääntöjen rikkomisen osalta velvollisuutta riitauttaa siinä esitetyt tosiseikat tai oikeudelliset seikat hallinnollisen menettelyn kuluessa sillä uhalla, ettei se voisi enää myöhemmin tehdä niin asian tuomioistuinkäsittelyssä, ja hylkäsi sen jälkeen Euroopan komission väitteen, jossa kyseenalaistettiin kanneperusteen tutkittavaksi ottaminen sen vuoksi, ettei sitä ollut esitetty selvästi ja täsmällisesti hallinnollisessa menettelyssä (37 ja 39 kohta). Euroopan unionin yleinen tuomioistuin nimittäin katsoi, että kuvatuissa olosuhteissa tällainen argumentti merkitsi sitä, että kantajan oikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa ja erityisesti sen oikeutta oikeudenkäyntiin rajoitetaan. Kuten Euroopan unionin yleinen tuomioistuin muistutti, oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja puolueettomaan tuomioistuimeen kuitenkin taataan perusoikeuskirjan 47 artiklassa (40 kohta).
31 Vaikka onkin totta, että tämän tuomion 27 ja 28 kohdassa mainitut asiat koskevat muita aloja kuin henkilöstöasioita, edellä mainitussa asiassa Koninklijke Grolsch vastaan komissio on kyse siitä, onko oikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa koskevat rajoitukset, joista lainsäätäjä ei ole nimenomaisesti säätänyt, yhteensoveltuvia perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa. Kysymys on siis tilanteesta, jossa on yhtäläisyyksiä vastaavuuden säännön soveltamisen kanssa lainvastaisuusväitettä koskevassa tapauksessa; vaikka tämän säännön perusta on henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohta, kyseessä on oikeuskäytännössä vahvistettu sääntö.
32 Virkamiestuomioistuin katsoo kuitenkin, että vastaavasti oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tavoitteeseen, lainvastaisuusväitteen luonteeseen ja tehokkaan oikeussuojan periaatteeseen liittyvät seikat ovat esteenä sille, että lainvastaisuusväite, joka esitetään ensimmäistä kertaa kanteessa, jätettäisiin tutkimatta pelkästään sen vuoksi, ettei sitä ole esitetty kyseistä kannetta edeltävässä valituksessa.
33 Mitä ensinnäkin tulee oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tarkoitukseen, vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että kyseinen menettely on tarkoitukseton silloin, kun väitteet on kohdistettu päätökseen, jota nimittävä viranomainen ei voi muuttaa (asia 7/77, Ritter von Wüllerstorff und Urbair v. komissio, tuomio 16.3.1978, 7 kohta ja asia 144/82, Detti v. yhteisöjen tuomioistuin, tuomio 14.7.1983, 16 kohta ja asia T‑386/00, Gonçalves v. parlamentti, tuomio 23.1.2002, 34 kohta). Tämän vuoksi oikeuskäytännössä katsotaan, ettei ole tarpeen tehdä valitusta kilpailujen valintalautakuntien tekemistä päätöksistä (asia F‑66/11, Cristina v. komissio, tuomio 20.6.2012, 34 kohta) tai arviointikertomuksesta (yhdistetyt asiat 6/79 ja 97/79, Grassi v. neuvosto, tuomio 3.7.1980, 15 kohta).
34 Samalla tavoin velvollisuus esittää lainvastaisuusväite valituksessa tutkimatta jättämisen uhalla ei voi vastata oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tarkoitusta, sellaisena kuin siitä on muistutettu tämän tuomion 24 kohdassa.
35 Kun nimittäin otetaan huomioon Euroopan unionin toimielinten säädöksiä koskeva laillisuusolettaman periaate, jonka mukaan Euroopan unionin säädökset ovat täysin tehokkaita niin kauan kuin toimivaltainen tuomioistuin ei ole todennut niitä lainvastaisiksi (asia 101/78, Granaria, tuomio 13.2.1979, 4 kohta; asia 63/87, komissio v. Kreikka, tuomio 7.6.1988, 10 kohta ja asia C‑475/01, komissio v. Kreikka, tuomio 5.10.2004, 18 kohta; asia T‑13/97, Losch v. yhteisöjen tuomioistuin, tuomio 30.9.1998, 99 kohta; asia T‑154/96, Chvatal ym. v. yhteisöjen tuomioistuin, tuomio 30.9.1998, 112 kohta; asia T‑120/99, Kik v. SMHV (Kik), tuomio 12.7.2001, 55 kohta ja asia T‑218/06, Neurim Pharmaceuticals (1991) v. SMHV – Eurim-Pharm Arzneimittel (Neurim PHARMACEUTICALS), tuomio 17.9.2008, 52 kohta), nimittävä viranomainen ei voi valita, että se jättää soveltamatta voimassa olevaa yleisesti sovellettavaa säädöstä, joka on sen käsityksen mukaan ylemmäntasoisen oikeussäännön vastainen, ainoastaan mahdollistaakseen riita-asian ratkaisemisen tuomioistuimen ulkopuolella (ks. vastaavasti asia F‑64/10, Mantzouratos v. parlamentti, tuomio 7.6.2011, 22 kohta).
36 Tällainen valinnan mahdollisuus on sitä suuremmalla syyllä suljettava pois silloin, kun kyseessä olevan nimittävän viranomaisen toimivalta on sidottu, kuten silloin, kun henkilöstösääntöjen 85 artiklan soveltamisedellytykset täyttyvät ja kun hallinto on velvollinen perimään takaisin jollekin sen työntekijälle perusteettomasti suoritetut määrät. Sidotun toimivallan käytön yhteydessä nimittävä viranomainen ei voi peruuttaa tai muuttaa toimihenkilön riitauttamaa päätöstä, vaikka se katsoisi perustelluksi lainvastaisuusväitteen, joka kohdistuu säännökseen, jonka nojalla riidanalainen päätös on tehty.
37 Lisäksi sillä, että lainvastaisuusväite esitetään ensimmäistä kertaa kanteessa, ei voi olla vaikutuksia oikeusvarmuuden periaatteeseen, koska vaikka nimittävä viranomainen olisi ollut tietoinen lainvastaisuusväitteestä jo valitusvaiheessa, se ei olisi voinut käyttää hyväkseen tätä seikkaa ratkaistakseen riidan toimihenkilönsä kanssa sovinnolla.
38 Toiseksi oikeuskäytännössä katsotaan lainvastaisuusväitteen luonteesta, että SEUT 277 artiklassa ilmaistaan yleinen periaate, jonka mukaan asianosaisella on saadakseen kumotuksi toimen, josta se voi nostaa kanteen, oikeus riitauttaa riidanalaisen toimen oikeusperustana olevan unionin toimielimen aiemman toimen pätevyys liitännäisesti, jollei asianosaisella ollut oikeutta nostaa suoraa kannetta tällaisesta toimesta, jonka seuraukset kohdistuvat täten asianosaiseen mutta jota tämä ei ole voinut vaatia kumottavaksi (asia 92/78, Simmenthal v. komissio, tuomio 6.3.1979, 39 kohta ja asia 262/80, Andersen ym. v. parlamentti, tuomio 19.1.1984, 6 kohta). SEUT 277 artiklan tarkoituksena on siten suojella oikeussubjektia sitä vastaan, että häneen sovellettaisiin lainvastaista lainsäädäntötoimea, mutta soveltamatta jättämistä koskevan tuomion vaikutukset koskevat ainoastaan riidan asianosaisia, eikä tällä tuomiolla kyseenalaisteta itse toimea, joka ei ole enää kannekelpoinen (asia T‑173/04, Carius v. komissio, tuomio 25.10.2006, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
39 Jos kuitenkin oletetaan, että velvollisuus esittää lainvastaisuusväite valituksessa tutkimatta jättämisen uhalla olisi oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tarkoituksen mukainen, virkamiestuomioistuin katsoo, että lainvastaisuusväitteen luonteeseen kuuluu nimenomaan, että siinä sovitetaan yhteen laillisuusperiaate ja oikeusvarmuuden periaate.
40 Lopuksi SEUT 277 artiklan sanamuodosta seuraa, että asianosaisella on mahdollisuus asettaa kyseenalaiseksi soveltamisalaltaan yleinen säädös kanteen nostamisen määräajan päätyttyä ainoastaan unionin tuomioistuimissa käytävän oikeudenkäynnin yhteydessä. Tällainen väite ei siis voi tuottaa täysin vaikutuksiaan hallinnollisen valitusmenettelyn yhteydessä.
41 Kolmanneksi ja viimeiseksi virkamiestuomioistuin muistuttaa, että tehokkaan oikeussuojan periaate on unionin oikeuden yleinen periaate, joka ilmaistaan nykyään perusoikeuskirjan 47 artiklan toisessa kohdassa ja jonka mukaan ”jokaisella on oikeus – – oikeudenkäyntiin riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa, joka on – – laillisesti perustettu – – ”. Tämä kohta vastaa Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen 6 artiklan 1 kappaletta (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) (asia C‑334/12 RX-II, uudelleentarkastelu Arango Jaramillo ym. v. EIP, tuomio 28.2.2013, 40 ja 42 kohta).
42 Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen tulkintaa koskevasta oikeuskäytännöstä, johon perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan mukaan on tukeuduttava, seuraa, että oikeus tuomioistuimeen ei ole ehdoton. Tämän oikeuden käyttämiseen liittyy rajoituksia muun muassa kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten osalta. Vaikka asianomaisten on varauduttava siihen, että näitä sääntöjä sovelletaan, niiden soveltamisen ei kuitenkaan pidä estää yksityisiä turvautumasta käytettävissä olevaan oikeussuojakeinoon (ks. vastaavasti asia Anastasakis v. Kreikka, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 6.12.2011, valitus nro 41959/08, 24 kohta, ei julkaistu kokoelmassa Recueil des arrêts et décisions; em. asia uudelleentarkastelu Arango Jaramillo ym. v. EIP, tuomion 43 kohta ja asia C‑73/10 P, Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert v. komissio, määräys 16.11.2010, 53 kohta).
43 Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on täsmentänyt erityisesti, että oikeutta tuomioistuinkäsittelyyn koskevat rajoitukset, jotka liittyvät kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiin, eivät voi rajoittaa oikeussubjektille kuuluvaa oikeutta siinä määrin tai sellaisella tavalla, että kyseisen oikeuden perusolemus vaarantuu. Tällaiset rajoitukset ovat yhdenmukaisia Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen kanssa vain, jos niillä on legitiimi tavoite ja jos käytetyt keinot ovat kohtuullisesti suhteutetut tavoitteisiin nähden (ks. asia Liakopoulou v. Kreikka, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 24.5.2006, valitus nro 20627/04, 17 kohta, ei julkaistu kokoelmassa Recueil des arrêts et décisions; asia Kemp ym. v. Luxemburg, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 24.4.2008, valitus nro 17140/05, 47 kohta, ei julkaistu kokoelmassa Recueil des arrêts et décisions, ja asia Viard v. Ranska, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 9.1.2014, valitus nro 71658/10, 29 kohta). Oikeutta tuomioistuinkäsittelyyn nimittäin loukataan silloin, kun sitä koskevalla sääntelyllä ei enää palvella oikeusvarmuuden ja hyvän oikeudenhoidon päämääriä ja kun se muodostaa esteen sille, että oikeussubjekti saisi asiansa pääasian osalta toimivaltaisen tuomioistuimen ratkaistavaksi (ks. julkisasiamies Mengozzin kannanotto em. asiassa uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP, 58–60 kohta ja asia L’Erablière v. Belgia, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 24.2.2009, valitus nro 49230/07, 35 kohta, ei vielä julkaistu kokoelmassa Recueil des arrêts et décisions).
44 Siitä, että lainvastaisuusväite esitetään ensimmäistä kertaa kanteessa, seuraavalla tutkimatta jättämisellä kuitenkin rajoitetaan tehokasta oikeussuojaa koskevaa oikeutta, joka ei ole oikeassa suhteessa vastaavuuden säännön päämäärään, joka on mahdollistaa sovintoratkaisu asianomaisen virkamiehen ja hallinnon välisissä riidoissa (ks. vastaavasti em. asiassa Liakopoulou v. Kreikka annettu Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio, 20 kohta).
45 Tältä osin virkamiestuomioistuin muistuttaa, että oikeuskäytännön mukaan normaalisti huolellisen virkamiehen oletetaan tuntevan henkilöstösäännöt (yhdistetyt asiat T‑34/96 ja T‑163/96, Connolly v. komissio, tuomio 19.5.1999, 168 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja erityisesti palkkaansa koskevat säännöt (ks. yhdistetyt asiat F‑72/12 ja F‑10/13, Roulet v. komissio, tuomio 21.11.2013, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Sitä vastoin lainvastaisuusväite johtaa tuomioistuimen arvioimaan niiden sääntöjen laillisuutta, jotka virkamiesten oletetaan tuntevan, sellaisten yleisten periaatteiden tai ylemmäntasoisten oikeussääntöjen valossa, jotka voivat ylittää henkilöstösääntöjen rajat. Lainvastaisuusväitteen sekä sen päättelyn luonteen vuoksi, joka johtaa asianosaisen etsimään tällaista lainvastaisuutta ja vetoamaan siihen, valituksen tehnyttä virkamiestä tai toimihenkilöä, jolla ei välttämättä ole soveltuvaa oikeudellista asiantuntemusta, ei voida vaatia esittämään tällaista väitettä oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa sen uhalla, että hänen kanteensa jätettäisiin muussa tapauksessa tutkimatta. Tällainen tutkimatta jättäminen on siis asianomaisen työntekijän kannalta suhteeton ja epäoikeutettu seuraamus.
46 Kaiken edellä esitetyn perusteella on katsottava, että lainvastaisuusväite on otettava tutkittavaksi.
– Lainvastaisuusväitteen ensimmäinen osa, joka koskee oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista
47 Kantaja väittää pääasiallisesti, että nimittävä viranomainen voi viivyttää loputtomasti perusteettoman edun palauttamista koskevien toimivaltuuksiensa käyttöä, koska hallinnon toimenpiteisiin ryhtymiselle ei ole asetettu määräaikaa henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toisen virkkeen yhteydessä. Tämän vuoksi kyseinen säännös on oikeusvarmuuden periaatteen vastainen ja sen soveltamisesta olisi luovuttava käsiteltävässä asiassa viiden vuoden vanhentumisajan hyväksi.
48 Virkamiestuomioistuin muistuttaa ensiksi, että vanhentumisella estetään, että ajan kuluessa vakiintuneet tilanteet voidaan loputtomasti asettaa kyseenalaisiksi, ja sillä pyritään tämän perusteella vahvistamaan oikeusvarmuutta, mutta sillä voidaan myös vakiinnuttaa tilanteita, jotka ainakin alun perin ovat olleet lainvastaisia. Se, missä määrin vanhentumiseen vedotaan, perustuu näin ollen oikeusvarmuuden vaatimusten ja laillisuutta koskevien vaatimusten sovitteluun niiden historiallisten ja yhteiskunnallisten seikkojen mukaan, jotka vallitsevat yhteiskunnassa tiettynä aikakautena. Vanhentumisajat ovat tästä syystä yksistään lainsäätäjän valittavissa. Unionin tuomioistuimet eivät näin ollen voi arvostella unionin lainsäätäjää sen valinnan vuoksi, jonka se tekee ottaessaan käyttöön vanhentumista koskevat säännöt ja vahvistaessaan vastaavat vanhentumisajat (yhdistetyt asiat T‑22/02 ja T‑23/02, Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals v. komissio, tuomio 6.10.2005, 82 ja 83 kohta).
49 Sitä seikkaa, ettei hallintoa vastaan voida vedota viiden vuoden määräaikaan perusteettoman edun palautusta koskeviin toimenpiteisiin ryhtymisen osalta silloin, kun hallinto voi osoittaa, että asianomainen on johtanut sitä tahallisesti harhaan, ei siis voida sinällään pitää lainvastaisuutena oikeusvarmuuden periaatteen noudattamiseen nähden (ks. vastaavasti em. yhdistetyt asiat Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals v. komissio, tuomion 83 kohta).
50 Lisäksi kantajan argumentti, jonka mukaan vanhentumisajan puuttuessa hallinto voisi loputtomiin viivyttää toimenpiteisiin ryhtymistä, on täysin vailla oikeudellista perustaa. Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä nimittäin seuraa, että vaikka unionin lainsäätäjä ei ole määrittänyt täsmällistä vanhentumisaikaa, oikeusvarmuuden perustavanlaatuisesta vaatimuksesta johtuu, ettei hallinto voi loputtomiin viivyttää toimivaltansa käyttöä (ks. valtiontukien palauttamisen osalta asia C‑408/04 P, komissio v. Salzgitter, tuomio 22.4.2008, 100 kohta). Tällaisessa tilanteessa asianomaisella hallinnolla on velvollisuus toimia kohtuullisessa ajassa saatuaan tietoonsa tosiseikat (ks. kotitalouslisän palauttamista koskevan vaatimuksen osalta asia T‑205/01, Ronsse v. komissio, tuomio 5.11.2002, 52 kohta; ks. myös kurinpitomenettelyn aloittamisen osalta asia T‑307/01, François v. komissio, tuomio 10.6.2004, 48 ja 49 kohta; asia F‑12/10, Kerstens v. komissio, tuomio 8.3.2012, 124 ja 125 kohta).
51 Tästä seuraa, että lainvastaisuusväitteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana ilman, että virkamiestuomioistuimen on tarpeen tutkia kysymystä siitä, onko hallinto käsiteltävässä asiassa toiminut kohtuullisessa ajassa, koska kantaja ei ole arvostellut hallintoa tässä suhteessa.
– Lainvastaisuusväitteen toinen osa, joka koskee suhteellisuusperiaatteen loukkaamista
52 Kantaja katsoo, että se, ettei henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toisessa virkkeessä säädettyyn viiden vuoden vanhentumisaikaan voida vedota, mikä on ristiriidassa, suhteellisuusperiaatteen kanssa.
53 Erityisesti kantaja väittää, että kilpailuoikeutta koskevassa oikeuskäytännössä on hyväksytty vanhentumisajat, jotka ovat pituudeltaan kolmesta viiteen vuotta. Kantajan mukaan unionin tuomioistuin on sitä vastoin päättänyt, että suhteellisuusperiaate on esteenä 30 vuoden vanhentumisajan soveltamiselle riita-asiassa, joka koskee perusteettomasti saatujen vientitukien palauttamista unionin taloudellisten etujen suojaamisen yhteydessä.
54 Lisäksi kantaja korostaa, että Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta 25.6.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 (EYVL L 248, s. 1) 73 a artiklassa, joka on saatettu voimaan tämän asetuksen muuttamisesta 13.12.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY, Euratom) N:o 1995/2006 (EUVL L 390, s. 1), säädetään viiden vuoden vanhentumisajasta ”[unionin] saamis[ille] kolmansilta ja kolmansien saamisi[lle] [unionilta]”.
55 Käsiteltävässä asiassa perusteettoman edun palautus suoritetaan kuitenkin yli 12 vuoden ajalta, mikä on asettanut kantajan pitkäksi ajaksi oikeudellisesti epävarmaan tilanteeseen ja altistaa hänet sille uhalle, ettei hän pysty enää esittämään näyttöä toimintansa sääntöjenmukaisuudesta.
56 Virkamiestuomioistuin katsoo aluksi, että on syytä hylätä kantajan väite, jonka mukaan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti 30 vuoden vanhentumisaika olisi sellaisenaan ristiriidassa suhteellisuusperiaatteen kanssa ja että näin ollen vanhentumisajan puuttuminen kokonaan on automaattisesti lainvastaista.
57 Unionin tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa C‑201/10 ja C‑202/10, Ze Fu Fleischhandel ja Vion Trading, 5.5.2011 antama tuomio, johon kantaja vetoaa väitteensä tueksi, koski nimittäin Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta 18.12.1995 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 2988/95 (EYVL L 312, s. 1) tulkintaa; asetuksessa käsitellään taloudellisten toimijoiden sääntöjenvastaisiin menettelyihin sovellettavia hallinnollisia tarkastuksia, toimenpiteitä ja seuraamuksia (asia T‑282/04, Italia v. komissio, tuomio 22.11.2006, 83 kohta) ja sillä ei näin ollen ole merkitystä unionin toimielinten ja niiden toimihenkilöiden välisten suhteiden kannalta.
58 Joka tapauksessa edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Ze Fu Fleischhandel ja Vion Trading annettu tuomio ei ole omiaan tukemaan kantajan väitettä. Kyseisen tuomion 41 ja 43 kohdassa unionin tuomioistuin nimittäin katsoo, ”ettei ole suljettu pois, että siviilioikeudellisessa säännöksessä säädetty kolmenkymmenen vuoden vanhentumissääntö saattaa olla välttämätön ja kohtuullinen – – mainitulla säännöllä tavoitellun ja kansallisen lainsäätäjän määrittelemän päämäärän kannalta”, mutta että käsiteltävässä asiassa tämä määräaika ylitti sen, mikä oli välttämätöntä, ”kun – – otetaan huomioon unionin taloudellisten etujen suojaamisen tavoite, josta unionin lainsäätäjä on katsonut, että neljän tai jopa kolmen vuoden vanhentumisaika on jo sellaisenaan riittävä”.
59 Se, ettei hallintoa vastaan voida vedota viiden vuoden vanhentumisaikaan perusteettomasti suoritettujen määrien takaisinperinnän osalta, mistä on säädetty henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toisessa virkkeessä, ei siis ole sellaisenaan ristiriidassa suhteellisuusperiaatteen kanssa. On kuitenkin tarpeen tutkia, onko lainsäätäjä käsiteltävässä asiassa loukannut suhteellisuusperiaatetta henkilöstösääntöjen 85 artiklalla tavoitellun päämäärän valossa.
60 Virkamiestuomioistuin muistuttaa heti alkuun, että suhteellisuusperiaatteen mukaan unionin säännöstön lainmukaisuuden edellytyksenä on, että säännöstössä käyttöön otetuilla keinoilla voidaan toteuttaa kyseisellä säännöstöllä lainmukaisesti tavoitellut tavoitteet ja että näillä keinoilla ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi, ja silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava lähtökohtaisesti vähiten rajoittava (asia F‑36/10, Rapone v. komissio, tuomio 28.3.2012, 50 kohta).
61 Henkilöstösääntöjen 85 artiklalla tavoiteltu päämäärä on aivan ilmeisesti unionin taloudellisten etujen suojaaminen siinä erityisessä asiayhteydessä, joka koskee unionin toimielinten ja niiden toimihenkilöiden välisiä suhteita, toisin sanoen henkilöiden, joita sitoo näihin toimielimiin erityinen lojaalisuusvelvollisuus, josta säädetään henkilöstösääntöjen 11 artiklassa, jossa edellytetään erityisesti, että virkamies toimii ”ainoastaan unionin edun mukaisesti” ja hoitaa hänelle annetut tehtävät ”noudattaen lojaalisuusvelvollisuuttaan unionia kohtaan”.
62 On kuitenkin todettava, että henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toisessa virkkeessä velvoitetaan hallinto perimään kokonaisuudessaan takaisin perusteettomasti suoritetut määrät siinä erityisessä tilanteessa, jossa se pystyy osoittamaan, että asianomainen toimihenkilö on tahallisesti johtanut sitä harhaan edellä mainitun erityisen lojaalisuusvelvollisuuden vastaisesti.
63 Tällaisessa yhteydessä virkamiestuomioistuin katsoo, ettei sillä, ettei viiden vuoden vanhentumisaikaa sovelleta, ylitetä sitä, mikä on tarpeen tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi.
64 Lisäksi se, ettei hallintoa vastaan voida vedota viiden vuoden vanhentumisaikaan perusteettoman edun palauttamista koskevan vaatimuksen esittämisen osalta henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toisessa virkkeessä säädetyssä tilanteessa, soveltuu yhteen varainhoitoasetuksen 73 a artiklan kanssa, jossa vahvistetaan viiden vuoden vanhentumisaika ”sanotun kuitenkaan rajoittamatta asiaan sovellettavia erityissäännöksiä”. Henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toinen virke on näet nimenomaan ”erityissäännös”, joka koskee sitä erityistapausta, jossa toimihenkilö on johtanut tahallisesti hallintoaan harhaan.
65 Lainvastaisuusväitteen toinen osa ja näin ollen lainvastaisuusväite kokonaisuudessaan on hylättävä perusteettomana.
Henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toisen virkkeen rikkomista koskeva kanneperuste
66 Kantaja huomauttaa, että henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toisen virkkeen soveltaminen edellyttää, että hallinto näyttää toteen asianomaisen toimihenkilön tarkoituksen johtaa sitä harhaan, ja katsoo, että käsiteltävässä asiassa nimittävä viranomainen sovelsi kyseistä säännöstä ilman, että se esitti tällaista näyttöä. Riidanalainen päätös perustuu kantajan mukaan ”pelkkiin toteamuksiin”, jotka sen erittäin ”suppean tulkinnan” valossa, joka hänen mukaansa on tehtävä henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toisesta virkkeestä, eivät riitä osoittamaan hänen halunneen johtaa hallintoa harhaan.
67 Virkamiestuomioistuin muistuttaa heti alkuun, että henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan mukaan perusteettomasti suoritetun määrän takaisinperimistä koskeva pyyntö on tehtävä viiden vuoden kuluessa siitä päivästä, jolloin summa maksettiin. Jos nimittävä viranomainen pystyy kuitenkin osoittamaan, että asianomainen on tahallisesti johtanut hallintoa harhaan kyseisen summan saadakseen, takaisinperimistä koskeva pyyntö on voimassa vielä kyseisen määräajan päättymisen jälkeen.
68 Henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toisen virkkeen sanamuodosta seuraa näin ollen selvästi, että hallinnon tehtävänä on näyttää toteen, että asianomaisen toimihenkilön tarkoituksena oli johtaa sitä harhaan, mitä osapuolet eivät ole kyseenalaistaneet.
69 Käsiteltävässä asiassa kantaja vaatii, että riidanalainen päätös kumotaan ainoastaan siltä osin kuin se koskee perusteettoman edun palauttamista edellä mainittuja viittä vuotta edeltäneeltä ajanjaksolta. Ensiksi on siis todettava, ettei kantaja kiistä sitä, että hän oli joko tietoinen perhelisän maksamisen sääntöjenvastaisuudesta, tai tämä oli niin ilmeistä, että hän ei voinut olla tietämättä siitä.
70 Toiseksi on korostettava, että nimittävä viranomainen huomautti riidanalaisessa päätöksessä, että kantaja oli jättänyt ilmoittamatta hallinnolle CAF:n maksamat avustukset siitä huolimatta, että parlamentissa hoitamiensa eri tehtävien vuoksi hän oli erityisen suotuisassa asemassa tietääkseen, että hänen oli ilmoitettava avustuksista. Nimittävä viranomainen on myös maininnut, ettei kantaja ollut myöskään vastannut tietojensa päivittämistä vuosittaisessa tietolomakkeessa koskevaan pyyntöön vuosina 2009 ja 2010.
71 Kolmanneksi nimittävä viranomainen vetoaa valituksen hylkäämistä koskevassa päätöksessä siihen, että kantaja oli ”tehnyt useaan otteeseen vääriä ilmoituksia täyttäessään sekä vuosittaiset tietolomakkeet vuosilta 1996–2005 että lastensa syntyessä toimitetut tietolomakkeet – –” ja että vuosittaisten tietolomakkeiden osalta hän oli vuosien 1996 ja 1998 välisenä ajanjaksona edelleen ilmoittanut, etteivät hän eikä hänen puolisonsa olleet saaneet lapsistaan perheavustuksia ”yhteisöjen ulkopuolelta”. Samalla tavalla vuodesta 1999 vuoteen 2005 kestäneen ajanjakson osalta kantaja oli vahvistanut allekirjoituksellaan, ettei hän ollut saanut avustuksia muualta, sillä hän ei ollut merkinnyt rastia ruutuun, jossa kyseiset avustukset mainittiin. Sitä paitsi hän ei ollut vuosittaisissa tietolomakkeissa olevien ohjeiden vastaisesti koskaan liittänyt ilmoituksiinsa CAF:n todistuksia. Lisäksi nimittävä viranomainen vetoaa siihen, että ”toisen, kolmannen ja neljännen lapsensa syntyessä [kantaja] teki joka kerta vääriä ilmoituksia ilmoittaessaan tietolomakkeella, joka oli täytettävä huollettavana olevaa lasta koskevan lisän saamiseksi, ettei hän saa muualta tämänluontoista avustusta”. Lopuksi nimittävä viranomainen huomautti yhtäältä, että kantaja ei riitauttanut perusteettomasti suoritettujen määrien takaisinperimistä viideltä viimeiseltä vuodelta, ja toisaalta, että korkean virka-asemansa, lakimiehen koulutuksensa ja sen seikan vuoksi, että hän oli työskennellyt julkishallinnossa, kantajalla oli erittäin hyvät edellytykset olla tietoinen henkilöstösääntöjen 67 artiklan 2 kohdasta johtuvasta velvollisuudesta ilmoittaa avustukset, jotka ovat samanluontoisia kuin huollettavana olevaa lasta koskeva lisä.
72 On siis todettava, ettei nimittävä viranomainen ole perustanut riidanalaista päätöstä ”pelkkiin toteamuksiin”, kuten kantaja väittää, vaan siihen seikkaan, että viimeksi mainittu oli tehnyt hallinnolle vääriä ilmoituksia useaan otteeseen ja että nämä väärät ilmoitukset tulivat virkamieheltä, jonka virka-asema oli korkea ja jolla oli lakimiehen kokemusta julkishallinnon alalla ja joka ei kiistä, että hän oli joko tietoinen maksun sääntöjenvastaisuudesta tai että hänen olisi pitänyt olla siitä tietoinen.
73 Virkamiestuomioistuin katsoo kuitenkin, että edellä mainituilla seikoilla voidaan osoittaa oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kantaja halusi johtaa hallintoa harhaan, ja että henkilöstösääntöjen 85 artiklan toisen kohdan toisen virkkeen soveltamiselle asetetut edellytykset siis täyttyvät.
74 Tähän päätelmään ei voi vaikuttaa kantajan väite, jonka mukaan hän oli toisen lapsensa syntymän jälkeen ottanut puhelimitse yhteyttä parlamentin hallintoon, joka oli ilmoittanut hänelle, ettei CAF:n maksamia avustuksia ollut tarpeen ilmoittaa. Nimittäin sen lisäksi, ettei kantaja ole esittänyt virkamiestuomioistuimelle yhtään seikkaa kyseisen väitteen näyttämiseksi toteen, hän ei myöskään tee siitä mitään päätelmää eikä käytä sitä perusteena.
75 Näin ollen käsiteltävä kanneperuste on hylättävä oikeudellisesti täysin perusteettomana.
76 Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kanne on hylättävä perusteettomana.
77 Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut, sanotun kuitenkaan rajoittamatta kyseisen työjärjestyksen 2 osaston 8 luvun muiden määräysten soveltamista. Saman artiklan 2 kohdan mukaan kohtuuden niin vaatiessa virkamiestuomioistuin voi päättää, että asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut vain osittain tai että tätä ei lainkaan velvoiteta korvaamaan oikeudenkäyntikuluja.
78 Tässä tuomiossa esitetyillä perusteilla kantaja on hävinnyt asian. Lisäksi parlamentti on nimenomaisesti vaatinut, että kantaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Asian olosuhteissa ei ole perusteltua soveltaa työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohtaa, minkä vuoksi kantajan on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja hänet velvoitetaan korvaamaan parlamentin oikeudenkäyntikulut.
79 Työjärjestyksen 89 artiklan 4 kohdan mukaisesti väliintulijan on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan.
2) CR vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja hänet velvoitetaan korvaamaan Euroopan parlamentin oikeudenkäyntikulut.
3) Väliintulijana oleva Euroopan unionin neuvosto vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Julistettiin Luxemburgissa 12 päivänä maaliskuuta 2014.

matches: tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin


Sjöblom Alpi, kiinteistön 858-413-5-108 osto, Vaunukangas | Tuusula
Sjöblom Alpi, kiinteistön 858-413-5-108 osto, Vaunukangas
Kuntakehityslautakunta, kokous 23.1.2019
§ 16 Sjöblom Alpi, kiinteistön 858-413-5-108 osto, Vaunukangas
TUUDno-2018-1693
Tuusulan kunta on neuvotellut Alpi Sjöblomin kanssa noin 82.560 m²:n suuruisen kiinteistön 858-413-5-108 ostamisesta kunnalle.
Kiinteistö sijoittuu pääasiassa lainvoimaisen Hyrylän laajentumissuunnat osayleiskaavan alueelle sekä pienemmältä osin Nahkela-Siippoo-Rusutjärvi osayleiskaavan alueelle. Hyrylän laajentumissuunnat osayleiskaavassa kiinteistö sijoittuu maa- ja metsätalousvaltaiselle alueelle, jolla on erityistä ulkoilun ohjaamistarvetta (MU-1). Nahkela-Siippoo-Rusutjärvi osayleiskaavassa kiinteistö sijoittuu maa- ja metsätalousalueelle (MT-1). Kiinteistöön ei kohdistu asemakaavaa tai voimassa olevia asemakaavahankkeita. Kiinteistö on metsämaata.
Alustavassa, päätöksentekoon tulevassa yleiskaava 2040-ehdotusluonnoksessa, kiinteistö on osoitettu pääosin II-vaiheen omakotitalovaltaiseksi asuinalueeksi (AO-2).
Kauppahinnaksi on neuvoteltu 412.800 euroa, josta muodostuu yksikköhinnaksi noin 5 €/m².
Hallintosäännön mukaan kuntakehityslautakunnalla on oikeus kiinteän omaisuuden hankkimiseen, jos vastike yksittäisessä kaupassa ei ylitä 500.000 euroa ja jos hankintaa varten on riittävä määräraha. Hankintaa varten on tarvittava määräraha.
että Tuusulan kunta ostaa Alpi Sjöblomilta 412.800 euron kauppahinnalla ja muutoin liitteenä olevan kauppakirjan mukaisin ehdoin noin 82.560 m²:n suuruisen kiinteistön 858-413-5-108
hyväksyä liitteenä olevan kauppakirjan.
maanomistaja, taloushallinto/Hippeläinen, Alhola, maankäyttö, kaavoitus, kasvu ja ympäristö toimialue, KuntaPro/kirjanpito
Kauppakirja, 19.12.2018.pdf (pdf, 1058 kt)
Sijaintikartta.pdf (pdf, 2464 kt)
Tuusulan kunta, kuntakehityslautakunta
§ 11 Pellavamäentie, asemakaava ja asemakaavan muutos nro 3557
§ 12 Isokarhunkierto, asemakaava nro 3587
§ 13 Tuusulan yleiskaava 2040, ehdotus
§ 14 Högberginhaara 10, asemakaavan muutosehdotus
§ 15 Seepsula Oy, kiinteistöjen 858-413-1-396 ja 858-401-1-18 osto, Vaunukangas ja Hyrylä
§ 17 Peltonen Paula kuolinpesä, määräalan osto kiinteistöstä 858-401-5-88, Rykmentinpuisto
§ 18 Elisa Oyj, kaavamuutoshakemus
§ 19 AKA-Kiinteistöt Oy, asemakaavan muutoshakemus tilalle 858-404-0003-2111-5, Kellokosken Höylääjänkuja 1
§ 20 Uudenmaan elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus, raskaan liikenteen taukopaikat, lausunto


Poikkeamislupahakemus kaavan mukaisen RA -rakennusoikeuden siirtämiseksi Länsiosan rantaosayleiskaavan M -alueelle | Mäntyharju
Poikkeamislupahakemus kaavan mukaisen RA -rakennusoikeuden siirtämiseksi Länsiosan rantaosayleiskaavan M -alueelle
Kunnanhallitus, kokous 26.8.2019
§ 136 Poikkeamislupahakemus kaavan mukaisen RA -rakennusoikeuden siirtämiseksi Länsiosan rantaosayleiskaavan M -alueelle
MjuDno-2019-471
Rakennuslautakunta, 20.8.2019
Pasi Hinkkuri, rakennustarkastaja, pasi.hinkkuri@mantyharju.fi
Poikkeamislupahakemus kaavasta poikkeamiseksi, joka mahdollistaa RA -rakennuspaikan siirtämisen on jätetty 30.7.2019. Poikkeamista haetaan Länsiosan rantaosayleiskaavan muutoksen määräyksistä MRL 171 §:n nojalla MRL 43 §:n säännöksistä osayleiskaavan RA -rakennuspaikan siirtämiseksi ja Rakennusjärjestyksen määräyksestä rakentamisen sijoittumiseen ja sopeutumiseen ympäristöön ranta-alueella. Rakennuspaikalle on tarkoitus rakentaa asemapiirustuksen mukaan loma-asunto ja sauna. Hakija on suorittanut naapureiden kuulemisen, eikä heillä ole ollut huomautettavaa hankkeesta.
Jotta poikkeamislupa voidaan myöntää, lainvoimaisen kaavan muuttaminen RA -rakennuspaikan siirtämiseksi edellyttää, että Mäntyharjun kunnan Länsiosan rantaosayleiskaavaan kuuluvan loma-asunnon rakennuspaikka määrätään MRL 38 §:n nojalla rakennuskieltoon viideksi (5) vuodeksi, jona aikana ranta-osayleiskaava muutetaan maanomistajan kustannuksella vastaamaan poikkeamislupapäätöksen mukaista tilannetta.
Mäntyharjun kunnan hallintosäännössä on MRL 171 §:n mukaisten poikkeamisten ratkaisuvalta siirretty rakennuslautakunnalle.
Oheisliitteenä KuntaNet -ohjelmalla valmisteltu päätösehdotus, joka sisältää karttaliitteet, lähtö- ja käsittelytiedot sekä perustelut.
Mäntyharjun rakennuslautakunta myöntää poikkeamisluvan oheisliitteenä olevan KuntaNet -ohjelmalla valmistellun päätösehdotuksen mukaisesti ehdolla, että Mäntyharjun kunta asettaa Mäntyharjun kunnan Länsiosan rantaosayleiskaavaan kuuluvan kiinteistön ********* rakentamattoman loma-asunnon rakennuspaikka MRL 38 §:n nojalla rakennuskieltoon viideksi (5) vuodeksi. Rakennuskiellon aikana Länsiosan rantaosayleiskaava tulee muuttaa maanomistajan kustannuksella vastaamaan poikkeamislupapäätöksen mukaista tilannetta.
Poikkeamislupapäätös on voimassa kaksi (2) vuotta siitä päivästä lukien kun se on saanut lainvoiman, joka lasketaan Mäntyharjun kunnan rakennuskieltopäätöksestä. Rakennuslupa ja/tai -luvat rakentamiselle on haettava tänä aikana, kuten päätösehdotuksen jatkotoimenpiteissä on ohjeistettu.
Mäntyharjun rakennuslautakunta esittää Mäntyharjun kunnanhallitukselle, että kiinteistöllä ********* sijaitseva Mäntyharjun kunnan Länsiosan rantaosayleiskaavaan kuuluva rakentamattomanloma-asunnon rakennuspaikka määrätään MRL 38 §:n nojalla rakennuskieltoon viideksi (5) vuodeksi, jona aikana Mäntyharjun kunnan Länsiosan rantaosayleiskaava muutetaan maanomistajan kustannuksella vastaamaan ehdollisena myönnetyn poikkeamislupapäätöksen mukaista tilannetta.
Maankäyttö- ja rakennuslaki 38 §, 43 §, 72 §, 125 §, 171 §, 173 § ja 174 §
Hallintolaki 45 §
Mäntyharjun kunnan hallintosääntö (12.12.2016 § 67) 22 §/ Rakennuslautakunta
Länsiosan rantaosayleiskaava
Mäntyharjun kunnan rakennusjärjestys 5.1
Mäntyharjun kunnan rakennuslautakunnan ohje; Käyttötarkoituksen muutos/ Poikkeaminen
Mäntyharjun rakennusvalvonnan taksa 2019
Kunnanhallitus määrää kiinteistöllä ********* sijaitsevan Mäntyharjun kunnan Länsiosan rantaosayleiskaavaan kuuluvan rakentamattoman loma-asunnon rakennuspaikan MRL 38 §:n nojalla rakennuskieltoon viideksi (5) vuodeksi, jona aikana Mäntyharjun kunnan Länsiosan rantaosayleiskaava muutetaan maanomistajan kustannuksella vastaamaan ehdollisena myönnetyn poikkeamislupapäätöksen mukaista tilannetta.
Etelä-Savon elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus, hakija, Mäntyharjun kunta: rakennuslautakunta, paikkatietokäsittelijä
Hallintovalitusosoitus hallinto-oikeudelle, todisteellinen tiedoksianto
Tähän päätökseen saa hakea muutosta se, johon päätös on kohdistettu tai jonka oikeuteen, velvollisuuteen tai etuun päätös välitömästi vaikuttaa (asianosainen).
Valitus on tehtävä 30 päivän kuluessa päätöksen tiedoksisaannista..
Asianosaisen katsotaan saaneen päätöksestä tiedon sinä päivänä, jona päätös on luovutettu asianosaiselle tai hänen lailliselle edustajallee. Postitse saantitodistusta vastaan lähetetystä asiakirjasta katsotaan asianosaisen saaneen tiedon saantitodistuksen osoittamana aikana.
Käytettäessä sähköistä tiedoksiantoa katsotaan asianosaisen saaneen tiedon päätöksestä kolmantena päivänä viestin lähettämisestä.
Valitus tehdään Itä-Suomen hallinto-oikeudelle
Käyntiosoite: Puistokatu 29, 70100 Kuopio
Hallinto-oikeuden kirjaamon aukioloaika: 8.00-16.15
asiakirjat, joihin valittaja vetoaa, jollei niitä ole jo aikaisemmin toimitettu viranomaiselle.
Käyntiosoite: Asematie 3, 52700 Mäntyharju
Faksinumero: (015) 770 1212
Kunnan kirjaamon aukioloaika: maanantaista perjantaihin 9.00-15.00
§ 132 Kokouksen laillisuus ja päätösvaltaisuus
§ 133 Pöytäkirjan tarkastus
§ 134 Valtuustoaloite / kävely- ja pyöräteiden kehittäminen
§ 135 Terveyskeskuksen perheneuvolatilojan korjaussuunnitelma
§ 137 Määräalan myynti Survaanlammelta
§ 138 Hallituksen esitys luonnoksesta laiksi kuntalain 142 ja 144 §:n muuttamisesta / lausuntopyyntö
§ 139 Taloushallinnon palvelujen järjestäminen
§ 140 Valtuustoaloite / kunnan tiedotuksen ja viestinnän kehittäminen
§ 141 Aloitteet 2018
§ 142 Kirkonkylän koulun saneeraus ja korjaushankkeen muutokset (lisäpykälä)


text:
1 Onko otettava yhteyttä yleiseen siviilituomioistuimeen vai erityistuomioistuimeen (esimerkiksi työtuomioistuimeen)?
2 Jos yleinen tuomioistuin on toimivaltainen (ts. asian käsittely kuuluu tällaiselle tuomioistuimelle), miten saan selville, mihin tuomioistuimeen minun on otettava yhteyttä?
3 Silloin kun erityistuomioistuimet ovat toimivaltaisia, miten saan selville, mihin tuomioistuimeen minun pitää ottaa yhteyttä?
Tietyt riita-asiat käsitellään erityistuomioistuimissa. Maatalouteen liittyvät riita-asiat käsitellään tuomioistuimissa, joissa on maatalouteen erikoistuneita jaostoja, ja kaupallisiin ja yritysoikeudellisiin asioihin liittyvät riita-asiat yritystuomioistuimissa (tribunale delle imprese). Myös nuorisotuomioistuimessa (tribunale per i minorenni) ja vesioikeudessa (tribunale delle acque pubbliche) toimii erikoistuneita tuomareita. Muissa tapauksissa yksityisoikeudelliset riita-asiat kuuluvat yleisten tuomioistuinten toimivaltaan. Ne voivat kuitenkin noudattaa erityistä menettelyä esimerkiksi työ- ja vuokrariidoissa.
Toimivaltainen tuomioistuin määräytyy alueen mukaan (luonnollisten henkilöiden kohdalla yleensä vastaajan asuinpaikka), riita-asian kohteen arvon mukaan (arvon mukaan määräytyy, käsitteleekö asian yleinen tuomioistuin vai rauhantuomari) tai aiheen mukaan (tietyistä kysymyksistä päättää aina tietty tuomioistuin asian arvosta riippumatta, esimerkiksi avioliiton mitätöinnistä päättää aina alioikeus, tribunale, kollegiaalisessa kokoonpanossa).
2.1 Onko olemassa alempia ja ylempiä yleisiä siviilituomioistuimia (esim. käräjäoikeus ja hovioikeus)? Jos on, mikä tuomioistuin on toimivaltainen minun asiassani?
Tuomioistuimilla ei ole hierarkiaa, mutta niiden toimivalta vaihtelee. Ensinnäkin se, onko toimivalta rauhantuomarilla vai yleisellä tuomioistumella, määräytyy asian arvon perusteella. Käsiteltävänä oleva asia määrittää, tehdäänkö ratkaisu yhden tuomarin kokoonpanossa vai kollegiaalisessa kokoonpanossa. Muutoksenhakutuomioistuin (Corte d’appello) vastaa yleensä muutoksenhauista, mutta se toimii toisinaan myös ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimena (sillä on toiminnallinen toimivalta esimerkiksi välitystuomion mitätöinnin suhteen). Tämän vuoksi toimivalta on yleensä vastaajan kotipaikan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella.
2.2 Alueellinen toimivalta (Onko kaupungin A vai B tuomioistuin toimivaltainen minun asiassani?)
Selvitettäessä, millä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on alueellinen toimivalta, on tarkistettava, mikä on vastaajan asuin- tai kotikaupunki (jonka tuomioistuimella on yleensä toimivalta luonnollisia henkilöitä koskevissa kysymyksissä) tai yksilöitävä vaihtoehtoinen tuomioistuin. Esimerkiksi sopimusvelvoitteita koskevissa kysymyksissä toimivalta on sen paikkakunnan tuomioistuimella, jossa velvoitteet ovat syntyneet.
Tietyissä riita-asioissa yksinomainen toimivalta on erityistuomioistuimilla. Tärkeimpiä näistä ovat kuluttaja-asiat, joissa toimivalta on asianomaisen kuluttajan kotipaikan tuomioistuimella, ja esineoikeuksia ja hallintakanteita koskevat asiat, joissa toimivalta on sen paikan tuomioistuimella, jossa asianomainen kiinteistö sijaitsee (locus rei sitae).
2.2.1 Alueellisen toimivaltaisuuden pääsääntö
Luonnollisia henkilöitä koskeva toimivalta on yleensä vastaajan asuin- tai kotipaikan tuomioistuimella, tai jos nämä eivät ole tiedossa, oleskelupaikan tuomioistuimella. Jos vastaajalla ei ole asuin-, koti- tai oleskelupaikkaa Italiassa tai oleskelupaikka ei ole tiedossa, toimivalta on kantajan asuinpaikan tuomioistuimella.
Oikeushenkilöitä koskeva toimivalta on sen paikan tuomioistuimella, jossa on oikeushenkilön päätoimipaikka tai, kantajan valinnan mukaan, sen paikan tuomioistuimella, jossa oikeushenkilöllä on toimipaikka ja edustaja, jolla on valtuudet edustaa sitä oikeudessa. Yritysten, jotka eivät ole oikeushenkilöitä, seurojen ja yhdistysten kotipaikka on paikka, jossa niillä on jatkuvaa toimintaa.
2.2.2 Poikkeuksia pääsäännöstä
Poikkeuksen pääsäännöstä muodostavat tuomioistuimet, joilla on yksinomainen toimivalta. Esimerkiksi kuluttaja-asioissa toimivalta on kuluttajan asuin- tai kotipaikan tuomioistuimella.
2.2.2.1 Missä tapauksissa voin valita vastaajan asuinpaikan tuomioistuimen (pääsäännön mukaan määräytyvä tuomioistuin) ja jonkun muun tuomioistuimen välillä?
Joskus on mahdollista valita yleisen ja vaihtoehtoisen oikeuspaikan välillä. Esimerkiksi velvoitteita koskevissa asioissa (velvoiteoikeudelliset kanteet) luonnollisen tai oikeushenkilön yleisen oikeuspaikan lisäksi on säädetty vaihtoehtoisesta erityisestä oikeuspaikasta. Näissä asioissa kantaja voi valita yleisen oikeuspaikan tai sen paikan tuomioistuimen, jossa velvoite on syntynyt (joko sopimuksen perusteella tai muutoin) tai jossa velvoite tulisi täyttää (siviiliprosessilain 20 §). Nämä siviiliprosessilain 20 §:ssä säädetyt erityiset oikeuspaikat ovat toistensa ja yleisen oikeuspaikan vaihtoehtoja.
2.2.2.2 Missä tapauksissa minun on valittava muu kuin vastaajan asuinpaikan (pääsäännön mukaan määräytyvä) tuomioistuin?
Silloin, kun yksinomainen oikeuspaikka on olemassa. Tällaisia ovat paikka, jossa kiinteistö sijaitsee, kun on kysymys hallintakanteista tai esineoikeuksia koskevista riita-asioista, tai kuluttajan asuinpaikka, kun on kysymys kuluttaja-asioista.
2.2.2.3 Voivatko asianosaiset valita tuomioistuimen, joka normaalisti ei olisi toimivaltainen?
Osapuolet voivat sopia vaihtoehtoisesta tuomioistuimesta, ellei asiassa sovelleta ehdotonta toimivaltaa (esimerkiksi kiinteistöasioissa alueellista toimivaltaa; siviiliprosessilain 20 §).
Juridisen tilanteen luonteen perusteella määräytyy, kuuluuko toimivalta yleiselle tuomioistuimelle, joka vastaa yksityisten oikeussubjektien välisistä riita-asioista, vai erityistuomioistuimille (hallinto, kirjanpito, verotus), joka vastaa oikeutetuista eduista tai tietyistä aloista.
Yleisissä tuomioistuimissa asian aihe voi määrittää sen, käsitteleekö riita-asian jaosto tai asiaan erikoistunut tuomari. Esimerkiksi kaupallisiin yrityksiin liittyvissä riita-asioissa toimivalta on yritystuomioistuimella.
Italian siviiliprosessilaki – 1–30 bis § (125 Kb)
Päivitetty viimeksi: 30/07/2019

matches: tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin


text:
Uusi artikkeli: Radeon HD 6990 4 Gt: paljon melua Antilleista - Hardware.fi
Hardware.fi > Uutiset > Uusi artikkeli: Radeon HD 6990 4 Gt: paljon melua Antilleista
Uusi artikkeli: Radeon HD 6990 4 Gt: paljon melua Antilleista
Kirjoittaja Panu Roivas, 8. maaliskuu, 2011 13:45 08.03.2011 13:45
AMD julkaisi tänään odotetun Antilles-koodinimellä kulkeneen kahden piirin näytönohjaimensa, jonka virallinen nimi on Radeon HD 6990. Tom's Hardware otti selvää mihin AMD:n historian suurin ja kallein näytönohjain oikein pystyy.
AMD:n kahden piirin korttia odotettiin jo viime vuoden puolelle, mutta AMD ei ole pitänyt kiirettä julkaisun kanssa - vai onko sittenkin? Vihreän leirin suunnalta kuuluu huhuja tulevasta kahden piirin GTX 590 -näytönohjaimesta jonka pitäisi olla Nvidian suora vastaus Antillesiin, ja julkaisua huhutaan jo muutaman viikon päähän. AMD on kuitenkin ehtinyt ensin, ja Radeon HD 6990:n suorituskyky on todella vakuuttavaa huolimatta siitä, että sen korkea hinta ja korvia raastava melu luultavasti karkottaa kaikki paitsi innokkaimmat harrastajat.
Radeon HD 6990 4 Gt: paljon melua Antilleista
Edellinen: Western Digital osti Hitachin kovalevybisneksen
Seuraava: AMD päivittää halvimpia Fusion-prosessoreita jo syksyllä

matches: HD HD HD HD HD HD


text:
2005 Law in Books and... - JD Ari-Matti Nuutila Juridisk Byrå
2005 Law in Books and...
Ari-Matti Nuutila: “Law in Books” ja “Law in Action” – seuraamusharkintaa lainkäytössä [”Law in Boos” och ”Law in Action” – påföljdsbestämning i rättskipningen - "Law in Boos and Law in Action - Sentencing in Practise]. Teoks. Ari-Matti Nuutila & Elina Pirjatanniemi (toim.): Rikos, rangaistus ja prosessi. Juhlajulkaisu Eero Backman 1945 – 14/5 - 2005. Turku 2005, s. 245–260.
”LAW IN BOOKS” JA ”LAW IN ACTION”
– SEURAAMUSHARKINTAA LAINKÄYTÖSSÄ
Seuraamusjärjestelmää on uudistettu moneen otteeseen viime kymmenen vuoden kuluessa. Rangaistuksen määräämisen perussäännökset (RL 6 l) uusittiin vuonna 2003, joskin muutokset vuoden 1976 suureen uudistukseen olivat melko vähäisiä. Sakkorangaistus (RL 2a l) uudistettiin vuonna 1999. Ehdollista rangaistusta koskeva RL 2b luku vuodelta 2001 korvasi vuoden 1976 erillislain. Yhdyskuntapalvelusta säädettiin valtakunnallisena ja pysyvänä seuraamuksena vuonna 1996. Nuorisorangaistuksesta tuli pysyvä ja valtakunnallinen seuraamus (L 1196/1994) 1.1.2005 voimaan tulleella lailla yhdeksän vuoden alueellisen kokeilujakson jälkeen. Vankeusrangaistuksen käyttämiseen on vaikuttanut ennen kaikkea vuodelta 1991 oleva yhtenäisrangaistusjärjestelmä (RL 7 l) ja siihen vuonna 1997 tehty muutos aikaisemmin tuomitun vankeusrangaistuksen huomioon ottamisesta.
Rikosprosessuaalisesti rangaistuksen määräämiseen on vaikuttanut erityisesti oikeudenkäynnistä rikosasioissa annettu laki vuodelta 1997. Kriminaalihuollon uudelleen organisointi rikosasioissa vuodelta 2001 on vaikuttanut yhdyskuntaseuraamusten määräämisprosessissa. Syyttäjälaitoksen uudelleenorganisointi vuonna 1997 merkitsi niin ikään muutosta syyttäjän rooliin seuraamusharkinnassa samalla kuin rikosprosessissa muutenkin.
Muitakin esimerkkejä olisi esitettävissä. Jo näistä käy kuitenkin ilmi, että monet ali- ja hovioikeustuomarit sekä syyttäjät ovat kokeneet uudistusten myllerryksessä olevansa ymmällä aivan keskeistenkin rangaistuksen määräämistä koskevien kysymysten parissa. Kyse ei ole niinkään siitä, ettei laki sinänsä olisi sanamuodoltaan selkeää ja esityöt ristiriidattomia. Kyse ei ole myöskään siitä, että kriminaalipoliittinen linja olisi hämärtynyt tuomioistuimissa. Sen sijaan tuomioistuimiin ei ehdi nykyään muodostua vakiintuneita käytäntöjä ennen kuin sääntely taas muuttuu jossakin suhteessa.
Rangaistuksen määrääminen perustuu niin sanottuihin avoimiin tai harkinnanvaraisiin säännöksiin, joissa lainsäätäjä on tarkoituksellisesti jättänyt useat keskeiset kysymykset määrärajoissa lainkäyttäjien harkintaan ja joiden soveltamisessa on usein olennaista eri suuntiin vaikuttavien periaatteiden tai argumenttien punninta. Tyypillisiä esimerkkejä ovat juuri rangaistuksen mittaamis- ja valintaperusteita koskevat säännökset. Toisaalta käytännön tuomarin työssä pelkkä normatiivinen harjaantuneisuus ei riitä; jo normaalirangaistusajattelu edellyttää tietoa siitä, miten tuomioistuimet tosiasiassa toimivat. Lainkäytön yhtenäisyyttä voidaan pitää sellaisella korostuneen oikeusturvan alueella kuin seuraamuksen määräämisessä suorastaan itseisarvona.
Näistä syistä Turun hovioikeuspiirissä on tehty laadun kehittämistyötä vuodesta 2002 alkaen. Vastaavanlaista työtä on tehty myös Rovaniemen hovioikeuspiirissä, joskin toisenlaisella menetelmällä. Työ jakautui kahtia – Tampereelta käsin organisoitiin siviiliprosessin kehittämistä ja Turusta rikosoikeuteen ja rikosprosessiin keskittyvä työ. Toimin Turun työryhmän puheenjohtajana. Vuoden 2003 lopussa työn puitteissa laadittiin kysely kaikille rikosasioita käsitteleville ali- ja hovioikeustuomareille sekä kihlakunnansyyttäjille hovioikeuspiirissämme. Arvioin jatkossa eräitä selvityksen yhteydessä esiin tulleita ongelmia sekä niihin annettuja vastauksia. Työn kuluessa esiin nostettiin myös uusia ongelmia, joita ei oikeuskirjallisuudessa ole käsitelty ja joita lainvalmistelussakaan ilmeisesti ei ollut otettu huomioon.
Täydellisemmät tiedot kyselyn tuloksista julkaistaan myöhemmin, kun laatutyö on edennyt pidemmälle. Tässä artikkelissa otan esille ainoastaan eräitä ongelmakohtia.
1. RANGAISTUKSEN LAJIVALINTA JA MITTAAMINEN
1.1. Normaalirangaistus
Vuoden 1976 seuraamusjärjestelmäuudistuksessa kehitettiin erityinen, rangaistuksen mittaamisratkaisua ja sen etenemistä jäsentävä normaalirangaistusajattelun nimellä kulkeva päätöksentekomalli. Mallin perustavoitteena oli käytäntöjen yhtenäistäminen tarjoamalla mittaamiselle entistä konkreettisemmat kiintopisteet. Nämä etsittäisiin vallitsevasta oikeuskäytännöstä. Samaa ajattelua jatkoi 1.1.2004 voimaan tullut vuoden 2003 uudistus (515/2003) ja sen yhteydessä rikoslain 6 luvun 3 §:ään kirjattu vaatimus, jonka mukaan rangaistusta määrättäessä on otettava huomioon rangaistuskäytännön yhtenäisyys.
Ongelmana normaalirangaistusajattelun soveltamisessa on se, että tuomioistuimilla ei ole monissakaan rikoslajeissa tietoa normaalirangaistusvyöhykkeistä eikä siitä, millainen rikos vastaa tyyppitapausvyöhykettä. Rikoslain 7 luvun uudistus vuonna 1991 (697/1991) mullisti rangaistustilastoinnin tavan, eikä vuoden 1997 osittaisuudistus (751/1997) parantanut tilannetta.
Ennen vuonna 1992 kaikki rangaistustiedot olivat rikoskohtaisia, mutta vuoden 1992 jälkeen on ollut mahdollista saada tarkka tieto rikoksen rangaistuksista vain, jos tuomittavana on yhdellä kertaa yksi rikos. Rikostilastoissa nämä tapaukset tilastoidaan ”Yksi rikos” – nimikkeen alle. Tilastotieto on luotettava, mutta ei välttämättä edusta tyypillistä rikostapausta. Monissa tapauksissa se, että tekijä on syyllistynyt vain yhteen rikokseen, saattaa ilmentää sitä, että niin tekijä kuin rikoskin eroavat tyypillisistä tuomittavaksi tulevista tapauksista. Esimerkiksi eräissä rikostyypeissä, kuten moottorikulkuneuvon käyttövarkaus, yksittäisrikokset ovat varsin harvinaisia. Pahoinpitelyrikoksissa puolestaan yksittäisrikos on tavallisempi.
Mikäli tekijä tuomitaan samalla kertaa useammasta rikoksesta, tilasto kertoo vain tuomitun yhtenäisrangaistuksen suuruuden, kertomatta mitä kaikkia rikoksia tuomioon sisältyy. Tilastossa ryhmää kutsutaan nimellä ”Yhteinen rangaistus, jossa mukana vain tällä tuomiokerralla syyksiluettuja uusia rikoksia”. Tuomiota ei tilastoida päärikoksen alaisuuteen, vaan sama yhtenäisrangaistus esiintyy kunkin rikoksen yhteydessä niin monta kertaa kuin rangaistukseen on sisällytetty rikoksia. Varkauden, törkeän varkauden ja vahingonteon yhtenäisrangaistus löytyy siis jokaisen rikoksen riviltä. Tämä kategoria vääristää tilastoa ”ylöspäin” ainakin lievempien rikosten osalta ja on melko hyödytön haettaessa normaalirangaistusta.
RL 6:8:n mukaan aikaisempi ehdoton rangaistus ”voidaan ottaa huomioon” tuomittaessa uusi rangaistus. Koska uudesta rikoksesta määrättävää rangaistusta ei ilmoiteta tuomiossa, lopullinen tuomio ei kerro juuri mitään sen rangaistusarvosta. Etenkin moninkertaisten rikoksenuusijoiden tapauksissa oikeustilastojen antama kuva rangaistuksista on väärä. Tilastojen kategoria ”Yhteinen rangaistus, jossa mukana myös aikaisemmissa tuomioissa syyksiluettuja uusia rikoksia” on siten niin ikään varsin hyödytön, koska se luonnollisesti korottaa vielä edellistä kategoriaa enemmän ehdottomien vankeusrangaistusten määrää.
Rangaistuskäytännön eroja voidaan vähentää erilaisilla puolivirallisilla normaalirangaistusvyöhykkeillä. Niitä on Suomessa käytössä ennen kaikkea rattijuopumus- ja huumausainerikoksissa, joissa rangaistuksen määräämisessä keskeisenä kriteerinä on määrällinen kriteeri.
Huumausainerikoksissa Helsingin käräjäoikeuden vuonna 1999 vahvistama rangaistustaulukko on laajasti käytössä myös Helsingin ulkopuolella ja on sellaisenaan merkinnyt huomattavaa oikeuskäytännön yhtenäistymistä. Myös Valtakunnansyyttäjänviraston ohje seuraamuksen määräämisestä huumausaineen käyttörikoksesta (VKS:2002:3, joka kumosi ohjeen VKS:2000:5) on suuntaa-antava etenkin arvioitaessa uskottavasti omaan käyttöön pidetyn huumausaineen määrää.
Korkeimman oikeuden ennakkoratkaisujen merkitys rangaistuskäytännön ohjaamisessa on rajallinen, koska KKO ei systemaattisesti valikoi tyyppitapauksia vaan pikemminkin lainsoveltamisen kannalta kiperiä eli tunnusmerkistön reuna-alueille sijoittuvia tapauksia. Normaalirangaistusvyöhykkeitä tuskin voidaankaan ohjata KKO:n käytännöllä. Toisaalta KKO on viime vuosina selvästi pyrkinyt ohjaamaan oikeuskäytäntöä antamalla poikkeuksellisen monta mittaamisratkaisua huumausainerikoksista (ks. erit. KKO 2002:5, 2002:97, 2003:62, 2003:63, 2003:100, 2004:6, 2004:45 ja 2005:73). Yleisvaikutelmaksi jää, että KKO pyrkii ankaroittamaan oikeuskäytäntöä ja syyttäjäkäytäntöä.
Laatutyöryhmän selvitys osoitti, että huumausainerikosten rangaistuskäytäntö on poikkeuksellisen yhtenäistä sekä mittaamis- että lajivalintaratkaisuissa, mikäli kyseessä oli tyyppitapaus. Toisaalta yhtenäisyys väheni huomattavasti, kun tapaukseen liitettiin useita huumausaineita ja muutamia muita rikoksia. Silti näissäkin tapauksissa lähtökohtana oli mitata rangaistus rangaistustaulukoiden ja ennakkoratkaisujen toimiessa kiintopisteinä. Tästä kiintopisteestä voi ja pitää luonnollisesti poiketa yleisten rangaistuksen määräämisperiaatteiden mukaisesti. Taulukot antavat asianmukaisen kiinnekohdan – ei siis normia – seuraamusharkinnassa.
Myös liikennejuopumusrikosten käsittelyssä useimmat tuomarit käyttävät seuraamusharkinnassa erilaisia epävirallisia rangaistustaulukoita. Selvityksessä oli mielenkiintoista havaita, että myös liikennekolaritapauksissa (törkeä liikenneturvallisuuden vaarantaminen ja törkeä kuolemantuottamus) oikeuskäytäntö vaikutti varsin yhdenmukaiselta hovioikeuspiirissä. Rangaistus oli ehdollinen vankeus mahdollisesti täydennettynä oheissakolla noin 78 %:ssa vastauksia ja keskirangaistus oli 6-8 kuukauden luokkaa. Ajokiellon pituus ja ehdollisuus kuitenkin vaihteli rangaistuksen mittaamista enemmän.
Käytäntöjä ohjaavien taulukoiden tarve saattaa olla pieni rikostyypeissä, joita on lähes päivittäin esillä tuomioistuimissa ja joissa tuomittavista rangaistuksista on siten muodostunut selkeä kuva. Esimerkiksi varkausrikoksissa havaittiin hovioikeuspiirissä erittäin vakiintunut oikeuskäytäntö niin rangaistuslajivalinnan kuin myös rangaistuksen mittaamisen suhteen. Myös uusimisen merkitys rangaistuksen määräämisessä oli varsin vakiintunut.
Vaikka osa tuomareista toivoi myös varkausrikoksiin seuraamusharkintaa ohjaavia kiintopisteitä tai ”rangaistustaulukoita”, sellaiseen ei ilmennyt tarvetta. Näpistyksessä ns. poliisin sakkokäsikirjan normaalirangaistusvyöhyke antaa suuntaa päiväsakkojen lukumäärälle. Näpistyksen ja varkauden rajanveto on epäyhtenäisellä tolalla, ja yksittäishavainnot viittaavat siihen, että näpistystunnusmerkistössä tarkoitettu vähäinen omaisuus voi olla myymälävarkaustapauksissa arvoltaan jopa 700 euroa tai ainakin noin 400 euroa. Erittäin arvokkaana omaisuutena törkeän varkauden tunnusmerkistön tarkoittamalla tavalla pidetään noin 5 000 euron arvoista omaisuutta. Koska kokonaisarvosteluun vaikuttavat monenlaiset seikat, tältäkään osin helposti sovellettavia seuraamussuosituksia on mahdotonta laatia.
Sen sijaan hajonta talousrikoksista määrättävissä rangaistuksissa oli huomattava. Sekä mittaamisen että lajivalinnan osalta seuraamukset vaihtelivat huomattavasti ja jopa oikeusturvan kannalta arveluttavassa määrin eri alioikeuksissa ja hovioikeuden sisällä. Monille tuomareille ulosottoselvityksessä tai pesäluettelon oikeaksi vahvistamisessa tapahtunut velallisen petos, velallisen epärehellisyys tai siinä yhteydessä ilmi tullut veropetos, tai niihin lisäksi liittyvä kirjanpitorikos, on melko harvinainen tapaus.
Tavallisen ja törkeän velallisen epärehellisyyden tai petoksen rajana on viimeisimpien empiiristen tutkimusten mukaan pidetty noin 15 000 – 20 000 euron varallisuusvahinkoa yleiselle velkojataholle. Tulkintasuositusten laatimista talousrikoksissa vaikeuttaa erityisesti se, että velallisen rikokset ja verorikokset esiintyvät harvoin yksittäistekoina, vaan niihin liittyy yleensä myös esimerkiksi kirjapitorikos. Kirjanpitorikoksissa puolestaan rangaistusasteikkoja korotettiin ja törkeä tekomuoto erotettiin omakseen keväällä 2003 (61/2003), josta syystä tietoa uuden lain mukaisesta oikeuskäytännöstä ei vielä ole.
Hyvin monimuotoisiin rikostyyppeihin, kuten väkivalta-, seksuaali- ja talousrikoksiin, normaalirangaistusajattelu soveltuu huonosti. Niissä kaavamainen ajattelu saattaa johtaa rangaistusasteikon perusteettomaan kaventumiseen. Selvitystyön perusteella tosin tällaisiinkin rikostyyppeihin kaivattiin seuraamusharkintaa ohjaavia kiintopisteitä.
1.2. Rangaistuksen mittaamisperusteet
Uuden rikoslain yleisen osan (515/2003) 6 luvun 4 – 8 §:issä säädettiin osin aikaisemmasta poikkeavalla tavalla rangaistuksen koventamis-, lieventämis- ja kohtuullistamisperusteista. Yleissäännökseen lisättiin rikoksen vahingollisuuden ja vaarallisuuden sekä tekijäsyyllisyyden oheen rikosteon vaikuttimet. Koventamisperusteisiin lisättiin rasistiset motiivit. Lieventämisperusteisiin lisättiin asianomistajan ja tekijän välillä saavutettu sovinto. Kohtuullistamisperusteet, jotka liittyvät muuhun kuin itse rikostekoon, ovat laissa uusi ryhmä, joskin käytännössä niitä on otettu jo vanhastaan huomioon. Tekijän korkea ikä, heikko terveydentila tai muut henkilökohtaiset olot sekä rikoksen tekemisestä kulunut huomattavan pitkä aika ovat oikeudenmukaisuusnäkökohtiin perustuvia rangaistuksen mittaamisessa huomioon otettavia seikkoja.
Osittain perusteissa on kyse hylättävistä tai lieventävistä motiiveista; osittain kyse on laajemmin syyllisyysarvostelusta. On vaikeaa selvittää, miten paljon seikat tosiasiassa vaikuttavat rangaistuksen mittaamisessa, koska perusteet vaikuttavat mittaamisratkaisuun silloinkin, kun niitä ei erikseen kirjata tuomioon. Lisäksi koventamis-, lieventämis- ja kohtuullistamisperusteiden on määrä vaikuttaa paitsi mittaamisratkaisuun, myös lajivalintaratkaisuun.
Selvitys tehtiin laatimalla esimerkkitapaus törkeästä pahoinpitelystä, josta normaalirangaistus olisi ollut tapauksessa 1 v 4 kk ehdollista vankeutta. Kyselyssä selvitettiin, mikä olisi rangaistus, jos olosuhteita muutettaisiin.
Selvityksen valossa mittaamisperusteet vaikuttivat sekä rangaistuksen mittaamiseen että lajivalintaan. Itse asiassa ehkä suurimmat erot kyselyn perustapaukseen verrattuna olivatkin nähtävissä ehdollisen ja ehdottoman vankeuden käytön eroissa, eikä niinkään rangaistuksen mittaamisessa. Tämä vastaa uuden rikoslain 6 luvun lähtökohtaa.
Koventamisperusteet näkyivät vaikuttavan osapuilleen siten kuin lainsäätäjä on tarkoittanutkin. Rikoksen uusiminen, kostomotiivi, suunnitelmallisuus ja taloudellisen hyödyn tavoittelu (”palkkapahoinpitely”) vaikuttivat selvästi rangaistusta koventavasti, kuten oli vuosien 1976 (rikoslain 6 luku, 466/1976), 1995 (rikoslain 21 luku, 578/1995) ja 2003 (rikoslain 6 luku, 515/2003) laeissa tarkoitettukin.
Uusista koventamisperusteista rasistiset motiivit vaikuttivat kovin epäyhtenäisesti rangaistukseen, vaikka kysymystä koskevia KKO:n vuosikirjaratkaisuja on jo uutta lakia edeltävältä ajalta useita 1990-luvun lopulta ja vaikka kysymyksestä on käyty laajaa oikeuspoliittista keskustelua. Rasismia ei otettu vastauksissa kovin vakavasti huomioon rangaistusta ankaroittavana motiivina. Useissa vastauksissa rasistinen motiivi ei vaikuttanut millään tavalla rangaistuksen mittaamiseen.
Sen sijaan lieventämisperusteiden vaikutus oli selvästi odotettua vähäisempää. Lain tarkoittamat ”tekijän ja asianomistajan välillä saavutettu sovinto”, ”asianomistajan poikkeuksellisen suuri myötävaikutus”, ”rikoksen tekemiseen vaikuttanut huomattava painostus” tai ”tekijän korkea ikä” eivät sanottavasti lieventäneet rangaistusta. Kyse voi olla siitä, että perusteita ei kirjata tuomioon, mutta myös siitä, että niitä ei oteta huomioon. Kysymys nousee entistä suurempaa merkitykseen etenkin sovinnon suhteen sen jälkeen, kun sovittelutoiminta valtakunnallistetaan.
2. EHDOLLINEN RANGAISTUS
2.1. Uusimisen merkitys
Määräaikainen, enintään kahden vuoden vankeusrangaistus voidaan määrätä ehdolliseksi, jollei rikoksen vakavuus, rikoksesta ilmenevä tekijän syyllisyys tai tekijän aikaisempi rikollisuus edellytä ehdottomaan vankeuteen tuomitsemista. Uusimisen merkitys riippuu rikosten lukumäärästä, uusimisen tiheydestä sekä rikosten laadusta ja vakavuudesta.
Kysyttäessä tuomareilta, kuinka monta ehdollista rangaistusta muodostaa tyypillisessä tapauksessa esteen uudelle ehdolliselle rangaistukselle, saatiin seuraavanlaiset vastaukset. Oletuksena oli, että tekijän aikaisempi rikollisuus vastaa lajiltaan ja vakavuudeltaan nyt tuomittavaa rikosta ja siihen on syyllistytty viiden viime vuoden kuluessa.
Rattijuopumus- tai muu liikennerikos
Pahoinpitelyrikos
*Moni vastasi useaan kohtaan.
Vastauksista voitiin havaita ankara suhtautuminen seksuaalirikosten uusimiseen. Osaltaan asiaan tietenkin vaikuttaa myös seksuaalirikosten korkea rangaistustaso, joka usein estää ehdollisen rangaistuksen käyttämisen.
Vaikuttaa myös siltä, että yhdyskuntapalvelun käyttömahdollisuus enintään kahdeksan kuukauden ehdottomissa vankeusrangaistuksissa on kautta linjan laskenut kynnystä käyttää ehdotonta vankeusrangaistusta. Tätä pyrittiin nimenomaisesti torjumaan muun muassa säätämällä yhdyskuntapalvelu lyhyen ehdottoman vankeuden sijasta tuomittavaksi rangaistukseksi – ei itsenäiseksi rangaistukseksi ehdollisen ja ehdottoman vankeuden väliin.
Ongelmalliseksi muodostuvat tilanteet, joissa henkilö on lyhyen ajan kuluessa syyllistynyt lukuisiin rikoksiin. Eri syistä nämä tulevat yleensä tuomioistuimen käsittelyyn useana ryhmänä. Kun kaikki rikokset on tehty ennen ensimmäisen ehdollisen rangaistuksen tuomitsemista, ei yleensä ole perustetta ottaa huomioon aikaisempaa rikollisuutta tuomiota ankaroittavana tekijänä. Ei kuitenkaan ole estettä sille, että myöhemmin osasta samaa rikossarjaa tuomitaan ehdoton vankeusrangaistus, jos rikossarja samalla kerralla käsiteltynä olisi siihen kuitenkin johtanut.
Rikoksentekijän aikaisempien rikosten määrän ja törkeyden lisäksi asiaan vaikuttaa uusimisnopeus. Mitä pidempi aika on kulunut aikaisemmista rikoksista, sitä pienempi merkitys uusimiselle annetaan. Tästä ei ole annettu lainvalmisteluasiakirjoissa, ennakkoratkaisuissa eikä oikeuskirjallisuudessa täsmällisiä soveltamisohjeita, mutta peukalosääntönä voidaan pitää ruotsalaiseen, saksalaiseen, itävaltalaiseen, sveitsiläiseen, norjalaiseen ja tanskalaiseen tapaan sitä, että jo yksi ”puhdas” vuosi samankaltaisista rikoksista voi estää uusimiskriteerin käytön.
2.2. Oheisseuraamukset
Ehdollisen rangaistuksen oheisseuraamuksena voidaan tuomita sakkoa tai, jos ehdollinen vankeus on vuotta pidempi, 20–90 tuntia yhdyskuntapalvelua. Oheisseuraamusten käytössä on pidetty ongelmana sitä, että oheissakkoa käytetään lähinnä vain rattijuopumusrikoksissa. Yhdyskuntapalvelu otettiin uutena oheisseuraamuksena käyttöön vuonna 2001, mutta sen käyttöala on melko suppea rajoittuessaan yli vuoden ehdollisiin vankeusrangaistuksiin.
Hovioikeuspiirissä tehty selvitys vahvistaa tätä käsitystä. Oheisseuraamuksena käytetään edelleen vain oheissakkoa ja sitäkin lähinnä rattijuopumusrikoksissa seuraavan taulukon mukaisesti. Muutosta enemmän oheisseuraamuksia käyttävään suuntaan on kuitenkin ilmeisesti tapahtumassa, mikä on ollut yleisenä pyrkimyksenä.
Oheissakko, %:ssa tapauksia
Yhdyskuntapalvelu, %:ssa tapauksia
Vaihte-luväli
2.3. Ehdollisen vankeuden määrääminen täytäntöönpantavaksi
Ehdollinen vankeus voidaan määrätä pantavaksi täytäntöön, jos tuomittu tekee koeaikana rikoksen, josta tuomioistuimen harkinnan mukaan hänet olisi tuomittava ehdottomaan vankeuteen ja josta syyte on nostettu vuoden kuluessa koeajan päättymisestä. Täytäntöönpantavaksi määrääminen on siis aina harkinnanvaraista. Tuomioistuin voi myös määrätä ehdollisen vankeuden täytäntöönpantavaksi vain osaksi, jolloin rangaistus jää muilta osin ehdolliseksi entisin koeajoin.
Ehdollisen rangaistuksen määrääminen pantavaksi täytäntöön on selvityksen mukaan erittäin harvinainen ilmiö ja selvässä pääsäännössä tapauksia aikaisempi rikollisuus otetaan ainoastaan huomioon määrättäessä uudesta rikoksesta rangaistusta. Selvityksen tulos vastaa lainsäätäjän tavoitteita. Hovioikeudessa täytäntöönpano oli alioikeuksia tavallisempaa, minkä syynä voi olla se, että hovioikeuteen valikoituu törkeämpiä juttuja ja lievistä rangaistuksista ei valiteta hovioikeuteen.
3. YHDYSKUNTAPALVELU
3.1. Esteet
Enintään kahdeksan kuukauden ehdottoman vankeusrangaistuksen sijasta tuomitaan yhdyskuntapalvelua, jollei ehdottomien vankeusrangaistusten, aiempien yhdyskuntapalvelurangaistusten tai muiden painavien syiden ole katsottava olevan esteenä yhdyskuntapalveluun tuomitsemiselle.
Julkisessa keskustelussa esitetään aika ajoin, että yhdyskuntapalvelu ei soveltuisi tietyntyyppisissä rikoksissa seuraamukseksi kuin hyvin poikkeuksellisesti. Periaatteessa yhdyskuntapalvelu soveltuu kaikkiin rikostyyppeihin, mikäli rangaistus on enintään kahdeksan kuukautta ehdotonta vankeutta. Törkeissä rikoksissa rangaistusasteikko ja joka tapauksessa rangaistuskäytäntö nostaa tuomittavan seuraamuksen yli kahdeksan kuukauden vankeuden. Muissa rikoksissa puolestaan valinta ehdollisen vankeuden, yhdyskuntapalvelun ja ehdottoman vankeuden välillä on normaalia tuomarin harkintaa. Tämä oli myös selvityksessä saatu tuomareiden käsitys asiasta.
Esimerkiksi perheväkivalta-, seksuaalirikos-, lähestymiskiellon rikkomis- tai talousrikostapauksissa ei ole periaatteellista estettä yhdyskuntapalvelulle. Toinen asia on, että jatkossa kolmen ensin mainitun osalta tultaneen ottamaan käyttöön sopimushoito ehdottoman vankeuden kanssa vaihtoehtoiseksi rangaistukseksi. Tuolloin voi olla perusteita ajatella, että yhdyskuntapalvelun sijasta erityispreventiivisesti soveltuvampi seuraamus on sopimushoito. Keskeistä on tekijän vastaisten rikosten ehkäiseminen ja rikoksentekijän elämänhallintakykyjen parantaminen.
Käytännössä aikaisemmat ehdottomat vankeusrangaistukset tai yhdyskuntapalvelurangaistukset ovat merkittävin este uudelle yhdyskuntapalvelulle. Huomioon on otettava muun muassa aikaisemmasta seuraamuksesta kulunut aika ja rikosten törkeys. Muutoinkin ”uusimiskriteeriä” tulisi arvioida rikoslain 7 luvun 6 §:n tapaan konkurrenssiryhmien näkökulmasta, eli rikosten tuleminen tuomittaviksi erikseen tai yhdessä ei saisi vaikuttaa ”uusimiskriteerin” soveltamiseen.
Valtakunnallisista tilastoista on voitu havaita, että yhdyskuntapalvelun käyttö on viime vuosina vähentynyt ja lyhyitä ehdottomia vankeusrangaistuksia tuomitaan entistä enemmän. Syynä voi olla asenteiden tiukentuminen tai uusintarikollisuuden määrän kasvu. Selvitettäessä hovioikeuspiirissä käytäntöjä näytti siltä, että tuomioistuimet määräävät aikaisempaa vähemmän yhdyskuntapalvelurangaistuksia. Tässä kysymyksessä – samoin kuin ehdollisen vankeuden tapauksessa – näkyi lisäksi olevan suuria eroja eri rikosten käsittelyssä. Kysyttäessä, kuinka monta yhdyskuntapalvelurangaistusta muodostaa lähtökohtaisesti esteen uudelle yhdyskuntapalvelulle, saatiin seuraavat vastaukset. Oletuksena oli, että tekijä on tuomittu aikaisempiin yhdyskuntapalveluihin viime viiden vuoden kuluessa.
Vasta kaksi aikaisempaa yhdyskuntapalvelua voi muodostaa jo lain sanamuodon (ks. lain 2 §: ”ehdottomien vankeusrangaistusten, aiempien yhdyskuntapalvelurangaistusten - - - ole katsottava olevan esteenä”) ja esitöiden mukaan esteen sille, että tuomittu vielä pääsisi yhdyskuntapalveluun. Tuomioistuimen tuomion perusteluissa tämä ilmaistaan aika ajoin toteamalla, että ”koska aikaisemmat yhdyskuntapalvelut eivät ole olleet omiaan ojentamaan rikoksentekijää”, tuomioistuin määrää vankeuden ehdottomana. Mainittu kahden yhdyskuntapalvelun ”minimisääntö” pätee kuitenkin vain, mikäli yhdyskuntapalvelut on tuomittu kohtuullisen hiljattain. Esimerkiksi viiden vuoden takaista yhdyskuntapalvelua ei ole syytä laskea mukaan.
Lisäksi huomioon on otettava konkurrenssi. Mikäli yhdyskuntapalvelut on tuomittu erikseen, mutta sellaisten rikosten perusteella, joista olisi tullut yhtenä konkurrenssiryhmänä tuomita yksi yhdyskuntapalvelurangaistus, niitä tulee arvioida yhtenä seuraamuksena ”uusimiskriteeriä” sovellettaessa. Tällaista tulkintaa voidaan katsoa edellyttävän yhdenvertaisuuden ja sen, että yhdyskuntapalvelun käyttökään ei saa riippua siitä satunnaisesta seikasta, käsitelläänkö rikosasiat yhdessä vai erikseen. Tilanne on analoginen rikoslain 7 luvun 6 §:n soveltamisen kanssa.
Rikosten lukuisuus sinänsä ei ole yhdyskuntapalveluun tuomitsemisen este, koska lakiin kirjattuna esteperusteena on aikaisemmin tuomittu rangaistus, ei aikaisempi rikollisuus. Toisaalta konkurrenssitapauksissa tuomioistuin voi todeta tuomionsa perusteluissa, että yhdellä kertaa tuomittaessa yhdyskuntapalvelu ei ylipäätään olisi ollut alun alkaen mahdollinen. Ehdotonta vankeutta tarkoittavan tuomion perusteluihin voidaan tuolloin kirjoittaa esimerkiksi, että ”jos rikokset olisivat tulleet yhtä aikaa tuomittaviksi, kahdeksan kuukauden vankeusrangaistus olisi ylittynyt eikä yhdyskuntapalvelu silloin olisi tullut kysymykseen. Sen vuoksi nyt tuomittava rangaistus on ehdoton vankeusrangaistus”.
Aikaisemmista ehdottomista vankeusrangaistuksista yhdyskuntapalveluun määräämisen esteenä ei voida antaa yksiselitteistä tulkintasuositusta. Oikeuskäytäntö näkyy olevan tässä kysymyksessä varsin epäyhtenäistä. Usein 1 – 2 vuoden kuluessa ennen yhdyskuntapalvelua määrätty ehdoton vankeusrangaistus on ollut esteenä yhdyskuntapalvelulle, jos ehdottomia vankeusrangaistuksia on muutenkin rikosrekisterissä. Toisaalta, monissa tapauksissa voi olla perusteita antaa ”uusi mahdollisuus” ehdottomia vankeusrangaistuksia kärsineellekin, riippuen muun muassa rikoslajista ja rikoksentekijän elämäntilanteen muuttumisesta. Näin asia on ymmärretty myös KKO:n eräissä ratkaisuissa. Kyse on tapauskohtaisesta harkinnasta, jossa ennen kaikkea erityisestävät näkökulmat korostuvat. Aikaisemman yhdyskuntapalvelun muuntaminen palvelusrikkomuksen vuoksi takaisin ehdottomaksi vankeudeksi estää usein uuden yhdyskuntapalvelun määräämisen, mutta näissä tapauksissa Kriminaalihuoltolaitoksen lausuntokin on yleensä kielteinen.
3.2. Soveltuvuuden selvittäminen
Yhdyskuntapalveluun tuomitsemisen edellytyksenä on, että rikoksentekijä on antanut suostumuksensa yhdyskuntapalvelun suorittamiseen ja että ”voidaan olettaa hänen suoriutuvan” yhdyskuntapalvelusta.
Selvän pääsäännön pitää olla, että Kriminaalihuoltolaitoksen kannan soveltuvuudesta yhdyskuntapalveluun pitää päteä tuomioistuinmenettelyssä. Mikäli syyttäjä ei ole hankkinut soveltuvuusselvitystä – lähtien siitä, että tuomio on yli kahdeksan kuukauden ehdoton vankeusrangaistus, tapaukseen soveltuu jokin esteperuste tai siitä, että tekijä ei sovellu yhdyskuntapalveluun – tuomareiden käytännöt vaihtelivat soveltuvuuden selvittämisessä. Pääsääntöisesti tuomari pyrkii jo ennen pääkäsittelyä selvittämään soveltuvuusselvityksen tarpeen ja ilmoittamaan siitä syyttäjälle, joka hankkii selvityksen pääkäsittelyyn. Jos seikka ilmeni vasta pääkäsittelyssä, jopa melkein puolet tuomareista oli valmis omatoimiseen ”soveltuvuusselvitykseen” istunnossa ja vain kolmannes lykkäsi istuntoa ja pyysi syyttäjää hankkimaan soveltuvuusselvityksen Kriminaalihuoltolaitokselta.
Kriminaalihuoltolaitoksen näkökulmasta on selvää, että tuomarin omatoiminen soveltuvuusselvitys on varattava vain hyvin poikkeuksellisiin tapauksiin. Mikäli tuomittu ei ole ollut yhteydessä Kriminaalihuoltolaitokseen ennen seuraamuksen täytäntöönpanoa, palvelurikkomusten todennäköisyys kasvaa ja seuraamuksen täytäntöönpanon suunnitelmallisuus kärsii.
Ennen kaikkea on korostettava rikosprosessin ”etupainotteisuutta” eli sitä, että syyttäjä hankkisi soveltuvuusselvityksen silloinkin kun itse katsoo, että aikaisemmat yhdyskuntapalvelurangaistukset tai ehdottomat vankeusrangaistukset muodostavat esteen yhdyskuntapalveluun määräämiselle. Tällainen rikosprosessin ”etupainotteisuuden” lisääminen olisi prosessitaloudellista, systematisoisi syyttäjän työtä ja olisi vastaajan oikeusturvan kannalta järkevää. Jo haastehakemuksessa syyttäjän olisi mahdollisuuksien mukaan otettava kantaa rangaistuslajiin, mutta ei välttämättä rangaistuksen mittaamiseen. Ratkaisu soveltuvuusselvityksen tekemisestä tulisi tehdä tältä pohjalta. Pääkäsittelyssä tulisi käydä selvästi nykyistä laajempi seuraamuskeskustelu.
Yhdyskuntapalveluun liittyy muitakin käytännössä epäyhtenäisesti ratkaistuja kysymyksiä. Yksi koskee sitä tilannetta, jossa vastaaja ei ole alioikeusvaiheessa mennyt soveltuvuusselvitykseen tai on muusta syystä saanut kielteisen lausunnon Kriminaalihuoltolaitokselta, mutta ilmoittaa hovioikeusvaiheessa haluavansa uudelleen soveltuvuusselvitykseen. Pääsääntöisestihän jos vastaaja ei ole mennyt soveltuvuusselvitykseen, hänen ei voida olettaa selviytyvän seuraamuksesta. Poikkeuksellisesti oikeudenkäynnissä paikalla olevan vastaajan selvitys siitä, että hän ei ole saanut kutsua tiedoksi, voi olla uskottava.
Selvityksen mukaan käytäntö vaihteli huomattavasti. Noin neljännes hovioikeudenneuvoksista katsoi, että selvitykseen menemättä jättäminen osoitti soveltumattomuutta myös hovioikeusvaiheessa. Runsaat puolet sen sijaan suostuivat uuteen selvitykseen, kuten lain tarkoitus onkin.
4. AIKAISEMMIN TUOMITUN VANKEUSRANGAISTUKSEN HUOMIOON OTTAMINEN
Lopuksi on syytä ottaa esille eräitä kysymyksiä aikaisemmin tuomitun vankeusrangaistuksen huomioon ottamisesta uutta rangaistusta määrättäessä. Rikoslain 7 luvun 6 §:n mukaan jos ehdottomaan vankeusrangaistukseen tuomittua syytetään hänen ennen tämän rangaistuksen tuomitsemista tekemästään muusta rikoksesta, voidaan aikaisempi ehdoton vankeusrangaistus ottaa uutta rangaistusta määrättäessä kohtuuden mukaan huomioon rangaistusta alentavana tai lieventävänä seikkana. Uudesta rikoksesta voidaan myös tuomita laissa sille säädettyä vähimmäisaikaa lyhyempi vankeusrangaistus tai katsoa aikaisempi rangaistus riittäväksi seuraamukseksi myös myöhemmin käsiteltäväksi tulleesta rikoksesta.
Käytännössä tämä merkitsee sitä, että pääsääntöisesti samaan konkurrenssiryhmään kuuluvat ehdottomat vankeusrangaistukset on syytä ottaa huomioon uudessa tuomiossa. Vaikka konkurrenssijärjestelmästä on periaatteessa luovuttu, monet tuomarit muodostavat edelleenkin konkurrenssiryhmät ja soveltavat ainakin silmämääräisesti ns. lievennettyä lisäämisperiaatetta eli 1/3-sääntöä. Selvityksen mukaan jopa kolme neljästä tuomarista selvittää edelleenkin sen, mitkä rikokset sijoittuvat edellisen rangaistustuomion ja nyt annettavan tuomion väliin, määrittävät osapuilleen näistä yhteensä tuomittavan rangaistuksen, ja tuomitsevat uudessa tuomiossa tämän yhtenäisrangaistuksen ja aikaisemmin tuomitun rangaistuksen erotuksen.
Periaatteessa rikoslain 7 luvun 6 § koskee kaikkia rangaistustuomioita, siis myös sellaisia, joissa uudesta rikoksesta olisi tuomittava sakkorangaistus. Sanamuotonsa mukaan säännös voisi tulla siis sovellettavaksi silloinkin, kun uudesta rikoksesta tuomitaan sakkoa, kunhan samaan konkurrenssiryhmään kuuluu ehdottomia vankeusrangaistuksia tai yhdyskuntapalvelurangaistuksia. Ääritapauksessa kyse voi olla siitä, että uudessa tuomiossa ei määrätä rangaistusta lainkaan, koska aikaisempi ehdoton vankeusrangaistus katsotaan riittäväksi seuraamukseksi myös tästä nyt käsiteltävästä rikoksesta.
Pääsäännön tulee kuitenkin olla aikaisempien vankeusrangaistusten huomioon ottaminen ehdotonta vankeusrangaistusta tuomittaessa. Muussa tapauksessa aikaisemman tuomion huomioon ottaminen jäisi sattumanvaraiseksi, mikä asettaisi tuomittavat henkilöt keskenään eriarvoiseen asemaan, muun muassa tilanteissa, joissa henkilöä sakotetaan rangaistusmääräysmenettelyssä – tuossa menettelyssähän ei ylipäätään selvitetä rikosrekisterinotteella tekijälle aikaisemmin tuomittuja rangaistuksia. Sama koskee tuomioistuimessa käsiteltäviä ns. sakkorikoksia, joiden käsittelyyn ei hankita rikosrekisterinotetta. Sakkorangaistusta ei siten pääsääntöisesti ole kohtuullistettava aikaisemman ehdottoman vankeusrangaistuksen perusteella.
Tämä vastaa myös hovioikeuspiirissä tehdyn selvityksen lopputulosta. Vain noin neljännes tuomareista oli valmis katsomaan aikaisemmin tuomitun ehdottoman vankeusrangaistuksen riittäväksi seuraamukseksi tuomittaessa tekijää uudesta, sellaisenaan sakkorangaistukseen johtavasta rikoksesta.
Lakitekstiin kirjattu fakultatiivisuus antaa expressis verbis tuomioistuimelle mahdollisuuden olla ottamatta kaikki vanhat ehdottomat vankeusrangaistukset huomioon. Ennen kaikkea tämä koskee lyhyitä aikaisemmin tuomittuja ehdottomia vankeusrangaistuksia. Mikäli on hyvin paljon ”huomioon otettavia” tuomioita, vain merkittävimmät on otettava huomioon.
Erityiseksi ongelmaksi kohtuullistamisen kannalta on koettu tilanne, jossa aikaisemmin tuomittavana olevat teot ovat olleet niin sanottuja pikkurikoksia, ja nyt tulee tuomittavaksi samaan konkurrenssiin kuuluva vakavin rikos. Nyt käsiteltävänä olevasta rikoksesta tuomittavan seuraamuksen kannalta vähämerkitykselliset, lievät rangaistustuomiot voidaan jättää ottamatta huomioon. Tällaisessa tilanteessa koko tekosarjaa ei siis tarvitse ”purkaa auki”, vaan kohtuullistaminen voidaan jättää tekemättä ilman, että vastaajan oikeusturva vaarantuisi.

matches: KKO KKO KKO KKO Tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin


Laki yksityisistä teistä annetun lain… 378/1995 - Säädökset alkuperäisinä - FINLEX ®
Olet tässä: Finlex › Lainsäädäntö › Säädökset alkuperäisinä › 1995 › 378/1995
muutetaan yksityisistä teistä 15 päivänä kesäkuuta 1962 annetun lain (358/62) 93―97 § ja 109 §,
sellaisina kuin niistä ovat 93, 94 ja 96 § 14 päivänä lokakuuta 1977 annetussa laissa (728/77) ja 97 § osittain muutettuna viimeksi mainitulla lailla, sekä
lisätään lain 13 lukuun uusi 93 a, 93 b ja 98 a § seuraavasti:
Valtion varoista annetaan vuosittain avustusta sellaisen autolla-ajokelpoisen yksityisen tien kunnossapitoon, jota koskevien asioiden hoitamista varten on perustettu tiekunta ja:
Sen estämättä, mitä edellä 1 momentissa on säädetty, myönnetään valtionavustusta edelleen sellaiselle jo avustusta saaneelle yksityiselle tielle, jolla on ainakin yksi pysyvästi asuttu talous.
93 a §
Lauttapaikkojen ylläpitoon ja purettaviin siltoihin myönnettävistä valtionavustuksista maksetaan yksityistiekunnille ennakkona 80 prosenttia edellisen vuoden toteutuneista kustannuksista.
93 b §
Valtion varoista voidaan myöntää avustusta 93 §:n 1 momentissa tarkoitetun tien tekemiseen enintään 80 prosenttia hyväksyttävistä kustannuksista. Erityisistä syistä voidaan valtionavustusta myöntää myös sellaisen yksityisen tien tekemiseen, jota koskevien asioiden hoitamista varten ei ole perustettu tiekuntaa. Avustus maksetaan vasta sitten, kun tiekunta on perustettu.
Kunta päättää sen varoista annettavista avustuksista ja avustusten käytön valvonnasta.
Jos valtio antaa tämän lain nojalla avustusta yksityisen tien kunnossapitoon, tien käyttämistä muuhun kuin tieosakkaiden hyväksi tapahtuvaan liikenteeseen ei saa kieltää. Säännöllisen liikenteen harjoittamiseen tiellä tarvitaan kuitenkin tiekunnan suostumus.
Jos valtio on antanut tämän lain nojalla avustusta yksityisen tien tekemiseen, on kymmenen vuoden ajan viimeisen avustuserän nostamisesta noudatettava, mitä 1 momentissa säädetään.
98 a §
Tiekunta voi hakea muutosta tiepiirin 97 §:n nojalla tekemään tien kunnossapitoavustusta koskevaan päätökseen valittamalla siihen lääninoikeuteen, jonka tuomiopiirissä tie tai sen pääosa sijaitsee, siinä järjestyksessä, kuin muutoksenhausta hallintoasioissa annetussa laissa (154/50) säädetään.
Tämä laki tulee voimaan 1 päivänä tammikuuta 1996. Lain 98 a § tulee kuitenkin voimaan 1 päivänä huhtikuuta 1995 ja sitä sovelletaan yksityisistä teistä annetun asetuksen 42 b §:ssä mainittuihin tiepiirin päätöksistä tehtyihin valituksiin 31 päivään joulukuuta 1995 saakka.
HE 324/94
LiVM 25/94
93 §93 a §93 b §94 §95 §96 §97 §98 a §109 §