text:
Language of document : Bulgarian Spanish Czech Danish German Estonian Greek English French Italian Latvian Lithuanian Hungarian Maltese Dutch Polish Portuguese Romanian Slovak Slovene Finnish Swedish Croatian ECLI:EU:T:2018:219
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (laajennettu toinen jaosto)
24 päivänä huhtikuuta 2018 (*)
Talous- ja rahapolitiikka – Luottolaitosten vakavaraisuusvalvonta – Asetuksen (EU) N:o 1024/2013 4 artiklan 1 kohdan e alakohta – Luottolaitoksen toimintaa tosiasiallisesti johtava henkilö – Direktiivin 2013/36/EU 13 artiklan 1 kohta ja Ranskan rahataloutta ja rahoitusmarkkinoita koskevan lain L. 511-13 §:n 2 momentti – Periaate, jonka mukaan luottolaitoksen hallintoelimen puheenjohtaja ei saa hoitaa samanaikaisesti saman laitoksen pääjohtajan tehtävää – Direktiivin 2013/36 88 artiklan 1 kohdan e alakohta ja Ranskan rahataloutta ja rahoitusmarkkinoita koskevan lain L. 511-58 §
Yhdistetyissä asioissa T‑133/16–T‑136/16,
Caisse régionale de crédit agricole mutuel Alpes Provence, kotipaikka Aix-en-Provence (Ranska), edustajanaan asianajajat P. Mele ja H. Savoie,
kantajana asiassa T‑133/16,
Caisse régionale de crédit agricole mutuel Nord Midi-Pyrénées, kotipaikka Albi (Ranska), edustajinaan asianajajat Mele ja Savoie,
kantajana asiassa T‑134/16,
Caisse régionale de crédit agricole mutuel Charente-Maritime Deux-Sèvres, kotipaikka Saintes (Ranska), edustajinaan asianajajat Mele ja Savoie,
kantajana asiassa T‑135/16, ja
Caisse régionale de crédit agricole mutuel Brie Picardie, kotipaikka Amiens (Ranska), edustajanaan asianajajat Mele ja Savoie,
kantajana asiassa T‑136/16,
Euroopan keskuspankki (EKP), asiamiehinään A. Karpf ja C. Hernández Saseta, avustajanaan asianajaja A. Heinzmann,
Euroopan komissio, asiamiehinään V. Di Bucci, K.-P. Wojcik ja A. Steiblytė,
väliintulijana asioissa T‑133/16–T‑136/16,
joissa on kyse SEUT 263 artiklaan perustuvista kanteista, joissa vaaditaan kumottaviksi luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevien erityistehtävien antamisesta Euroopan keskuspankille 15.10.2013 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 1024/2013 (EUVL 2013, L 287, s. 63) 4 artiklan 1 kohdan e alakohdan, kehyksen perustamisesta YVM:n puitteissa tehtävälle yhteistyölle EKP:n ja kansallisten toimivaltaisten viranomaisten välillä sekä kansallisten nimettyjen viranomaisten kanssa (YVM-kehysasetus) 16.4.2014 annetun Euroopan keskuspankin asetuksen (EU) N:o 468/2014 (EUVL 2014, L 141, s. 1) 93 artiklan ja Ranskan rahataloutta ja rahoitusmarkkinoita koskevan lain L. 511-13, L. 511-52, L. 511-58, L. 612-23-1 ja R. 612-29-3 §:n nojalla 29.1.2016 tehdyt Euroopan keskuspankin päätökset ECB/SSM/2016-969500TJ5KRTCJQWXH05/98, ECB/SSM/2016-969500TJ5KRTCJQWXH05/100, ECB/SSM/2016-969500TJ5KRTCJQWXH05/101 ja ECB/SSM/2016-969500TJ5KRTCJQWXH05/99,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu toinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. Prek (esittelevä tuomari) sekä tuomarit E. Buttigieg, F. Schalin, B. Berke ja J. Costeira,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 23.10.2017 pidetyssä istunnossa esitetyn,
1 Crédit agricole on hajautettu pankkikonserni, jota säännellään Ranskan rahataloutta ja rahoitusmarkkinoita koskevan lain (code monétaire et financier français, jäljempänä rahatalous- ja rahoitusmarkkinalaki) L. 512-20–L. 512-54 §:llä. Konsernilla on kolmikerroksinen organisaatio, jonka muodostavat Crédit agricole mutuelin paikallispankit, Crédit agricole mutuelin aluepankit ja Crédit agricole SA, joka on sen keskuslaitos Ranskassa.
2 Crédit agricole on luokiteltu luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevien erityistehtävien antamisesta Euroopan keskuspankille 15.10.2013 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 1024/2013 (EUVL 2013, L 287, s. 63) 6 artiklassa tarkoitetuksi merkittäväksi valvottavaksi ryhmittymäksi ja kuuluu siten Euroopan keskuspankin (jäljempänä EKP) yksinomaiseen valvontaan saman asetuksen 4 artiklan 1 kohdassa mainittujen tehtävien osalta.
3 Crédit agricolen keskuslaitos pyysi 8., 10., 14. ja 24.4.2015 kantajien eli Caisse régionale de crédit agricole mutuel Alpes Provencen (kantaja asiassa T‑133/16), Caisse régionale de crédit agricole mutuel Nord Midi-Pyrénées’n (kantaja asiassa T‑134/16), Caisse régionale de crédit agricole mutuel Charente-Maritime Deux-Sèvresin (kantaja asiassa T‑135/16) ja Caisse régionale de crédit agricole mutuel Brie Picardien (kantaja asiassa T‑136/16) pyynnöstä Autorité de contrôle prudentiel et de résolutionia (vakavaraisuusvalvonta- ja kriisinratkaisuviranomainen, jäljempänä ACPR) hyväksymään B:n, C:n, T:n ja W:n nimitykset kantajien hallitusten puheenjohtajiksi ja ”tosiasiallisiksi johtajiksi”.
4 ACPR ilmoitti näistä pyynnöistä EKP:lle kehyksen perustamisesta YVM:n puitteissa tehtävälle yhteistyölle EKP:n ja kansallisten toimivaltaisten viranomaisten välillä sekä kansallisten nimettyjen viranomaisten kanssa (YVM-kehysasetus) 16.4.2014 annetun asetuksen (EU) N:o 468/2014 (EUVL 2014, L 141, s. 1) 93 artiklan mukaisesti. EKP vastaanotti kaikki vaadittavat asiakirjat 8.6.2015.
5 EKP ilmoitti 31.8.2015 kullekin kantajista erikseen ja Crédit agricolen keskuslaitokselle, ettei se aikonut hyväksyä B:n, C:n, T:n ja W:n nimityksiä kantajien tosiasiallisiksi johtajiksi, ja antoi niille YVM-kehysasetuksen 31 artiklan mukaisesti tilaisuuden esittää huomautuksensa.
6 Crédit agricolen keskuslaitos pyysi 30.9.2015 EKP:tä lykkäämään asian käsittelyä, koska EKP:n aikomus olla hyväksymättä B:n, C:n, T:n ja W:n nimityksiä perustui keskuslaitoksen mukaan [rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain] L. 511-13 §:ssä ja L. 532-2 §:n 4 momentissa tarkoitettujen tosiasiallisten johtajien nimityksiä koskevaan ACPR:n kantaan 2014-P-07 (jäljempänä ACPR:n kanta 2014-P-07), jonka lainmukaisuus oli riitautettu Conseil d’État’ssa (ylin hallintotuomioistuin, Ranska).
7 EKP teki 7.10.2015 neljä päätöstä, joissa se ensinnäkin hylkäsi kantajien esittämät asian käsittelyn lykkäämistä koskevat pyynnöt sillä perusteella, ettei sen tehtävänä olleiden päätösten oikeusperustana ollut ACPR:n kanta 2014-P-07. Toiseksi se hyväksyi B:n, C:n, T:n ja W:n nimitykset kantajien hallitusten puheenjohtajiksi. Kolmanneksi EKP katsoi, etteivät B, C, T ja W saa hoitaa samanaikaisesti kantajien tosiasiallisten johtajien tehtäviä.
8 EKP perusteli tätä kieltoaan sillä, että oikeudesta harjoittaa luottolaitostoimintaa ja luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvalvonnasta, direktiivin 2002/87/EY muuttamisesta sekä direktiivien 2006/48/EY ja 2006/49/EY kumoamisesta 26.6.2013 annettuun neuvoston direktiiviin 2013/36/EU (EUVL 2013, L 176, s. 338) sisältyi luottolaitosten hyvää hallintoa koskevia säännöksiä, kuten 88 artiklan 1 kohdan e alakohta, jossa lähtökohtaisesti kielletään laitoksen valvontatehtävästä vastaavan ylimmän hallintoelimen puheenjohtajaa hoitamasta samanaikaisesti saman laitoksen pääjohtajan tehtävää. Se korosti, että direktiivin 2013/36 johdanto-osan 57 perustelukappaleen mukaan tämän kiellon tarkoituksena on varmistaa, että ylimmän hallintoelimen liikkeenjohtoon osallistumattomat jäsenet voivat rakentavasti kyseenalaistaa laitoksen strategian. Lisäksi se korosti olevansa asetuksen N:o 1024/2013 4 artiklan 3 kohdan mukaisesti velvollinen soveltamaan rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-58 §:ää, jolla direktiivin 2013/36 88 artiklan 1 kohdan e alakohta on saatettu osaksi Ranskan lainsäädäntöä. EKP muistutti, että kyseisessä säännöksessä lähtökohtaisesti kielletään luottolaitoksen tai rahoitusyhtiön pääjohtajaa tai vastaavia johtotehtäviä hoitavaa henkilöä toimimasta saman laitoksen tai yhtiön hallituksen tai vastaavia valvontatehtäviä hoitavan elimen puheenjohtajana. Se myös huomautti, että direktiivin johdanto-osan 54 perustelukappaleen mukaan jäsenvaltioiden on voitava määrätä tässä direktiivissä edellytettyjen hallinnointi- ja ohjausjärjestelmiä koskevien periaatteiden ja standardien lisäksi muita hallinnointi- ja ohjausjärjestelmiä koskevia periaatteita ja standardeja.
9 EKP huomautti rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-52-IV §:stä ilmenevän, että rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:ssä tarkoitetuksi tosiasialliseksi johtajaksi voidaan hyväksyä ainoastaan pääjohtajan, varapääjohtajan, hallituksen jäsenen tai ainoan pääjohtajan tehtävässä toimiva henkilö. Se viittasi myös ACPR:n kantaan 2014-P-07, josta ilmenee, että liikkeenjohtoon liittymättömät valvontatehtävät, jotka Ranskan yhtiöoikeuden mukaan poikkeavat pääjohtajan liikkeenjohdollisista tehtävistä, kuuluvat valvontatehtävästä vastaavan ylimmän hallintoelimen puheenjohtajalle, jonka vastuulla on johtaa tämän elimen työskentelyä.
10 Tästä EKP päätteli, että ylimmän hallintoelimen liikkeenjohdolliset tehtävät ja liikkeenjohtoon liittymättömät tehtävät on lähtökohtaisesti erotettava toisistaan. Se totesi, että koska B, C, T ja W oli nimitetty kantajien hallitusten puheenjohtajiksi ja koska mitään poikkeushakemuksia ei ollut esitetty, heitä ei voitaisi samanaikaisesti nimittää kantajien tosiasiallisiksi johtajiksi.
11 Kantajat hakivat 6.11.2015 näiden päätösten uudelleenkäsittelyä asetuksen N:o 1024/2013 24 artiklan, luettuna yhdessä oikaisulautakunnan perustamisesta ja sen toimintasäännöistä 14.4.2014 annetun Euroopan keskuspankin päätöksen 2014/360/EU (EUVL 2014, L 175, s. 47) 7 artiklan kanssa, mukaisesti. Oikaisulautakunnassa pidettiin kuuleminen 10.12.2015.
12 Oikaisulautakunta antoi 17.12.2015 asioissa T‑133/16–T‑136/16 yhteisen lausunnon, jossa EKP:n päätökset todettiin lainmukaisiksi. Se totesi kantajien kyseenalaistaneen neljällä oikaisuvaatimuksellaan sen, että EKP oli rinnastanut tosiasiallisen johtajan käsitteen liikkeenjohtoon osallistuvan johtajan käsitteeseen. EKP myös huomautti kantajien väittäneen, ettei hallituksen puheenjohtajan nimittäminen tosiasialliseksi johtajaksi ole suinkaan ristiriidassa valvontatehtävien ja liikkeenjohdollisten tehtävien samanaikaisen hoitamisen kiellon kanssa, vaan sillä mahdollistetaan luottolaitoksen tasapainoinen hallinnointi ja ohjaus, kun laitokselle nimitetään tosiasiallinen johtaja, joka ei ole pääjohtajan määräysvallan alainen.
13 Ensinnäkin oikaisulautakunta totesi rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 ja L. 511-52 §:stä yhdessä luettuina ilmenevän, että vaikkei tosiasiallisen johtajan tehtäviä olekaan erikseen määritelty, hänen katsotaan hoitavan samanlaisia liikkeenjohdollisia tehtäviä kuin pääjohtaja tai varapääjohtaja, kun taas hallituksen puheenjohtajaa pidetään liikkeenjohtoon osallistumattomana johtajana.
14 Toiseksi oikaisulautakunta viittasi direktiivin 2013/36 88 artiklan 1 kohdan e alakohdassa, joka pantiin täytäntöön rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-58 §:llä, mainittuun periaatteeseen, jonka mukaan ylimmän hallintoelimen puheenjohtaja ei saa samanaikaisesti hoitaa pääjohtajan tehtäviä. Tästä se päätteli, että kyseinen sääntö estää hallituksen puheenjohtajaa hoitamasta pääjohtajan tehtäviin verrattavia liikkeenjohdollisia tehtäviä.
15 Kolmanneksi oikaisulautakunta tutki kantajien hallitusten puheenjohtajien toimivaltuudet. Vastauksessaan kantajien väitteeseen, jonka mukaan 10.9.1947 annetussa osuustoimintalaissa nro 47-1175 (JORF 11.9.1947, s. 9088; jäljempänä 10.9.1947 annettu osuustoimintalaki) ei säädetä mitään hallituksen tehtävänjaosta, se katsoi, että hallituksen valvontatehtävät ja liikkeenjohdolliset tehtävät on erotettava toisistaan, jotta varmistetaan rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-58 §:ssä vahvistetun säännön noudattaminen.
16 Neljänneksi oikaisulautakunta tutki kantajien väitteen, jossa vedottiin siihen, että nimittämällä hallituksen puheenjohtaja luottolaitoksen tosiasialliseksi johtajaksi voitaisiin soveltaa rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:ssä tarkoitettua kahden käsittelijän periaatetta, jolla toimivaltuuksien tasapainoinen jako pystyttäisiin varmistamaan paremmin kuin nimittämällä luottolaitokselle tosiasiallinen johtaja, joka raportoi pääjohtajalle. Oikaisulautakunta totesi, että nimityksissä on otettava huomioon direktiivissä 2013/36 vahvistettu ja rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-58 §:llä täytäntöön pantu valvontatehtävien ja liikkeenjohdollisten tehtävien erottamisen periaate, ja korosti valvontatehtävällä olevan ensisijainen merkitys luottolaitosten hyvän hallinnon varmistamisessa.
17 Tämän perusteella se katsoi rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13, L. 511-52 ja L. 511-58 §:stä yhdessä luettuina ilmenevän, että tosiasiallinen johtaja hoitaa pääjohtajalle tai vastaavissa tehtävissä toimivalle henkilölle kuuluvia liikkeenjohdollisia tehtäviä ja että koska hallituksen puheenjohtaja ei tällaisia tehtäviä voi hoitaa, häntä ei voida nimittää tosiasialliseksi johtajaksi. Näin ollen oikaisulautakunta katsoi, että 7.10.2015 tehdyt päätökset olisi korvattava uusilla päätöksillä, jotka ovat sisällöltään identtisiä.
18 Niinpä EKP teki 29.1.2016 asetuksen N:o 1024/2013 4 artiklan 1 kohdan e alakohdan, asetuksen N:o 468/2014 93 artiklan ja rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13, L. 511-52, L. 511-58, L. 612-23-1 ja R. 612-29-3 §:n mukaisesti päätökset ECB/SSM/2016-969500TJ5KRTCJQWXH05/98, ECB/SSM/2016-969500TJ5KRTCJQWXH05/100, ECB/SSM/2016-969500TJ5KRTCJQWXH05/101 ja ECB/SSM/2016-969500TJ5KRTCJQWXH05/99 (jäljempänä yhdessä riidanalaiset päätökset), joilla asetuksen N:o 1024/2013 24 artiklan 7 kohdan mukaisesti kumottiin 7.10.2015 tehdyt päätökset ja korvattiin ne päätöksillä, jotka olivat sisällöltään identtisiä.
19 Conseil d’État antoi 30.6.2016 tuomion, jossa se totesi ACPR:n kannan 2014-P-07 lainmukaiseksi ja antoi siinä yhteydessä tulkintansa rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n 2 momentista ja L. 511-58 §:stä.
Menettely ja asianosaisten vaatimukset
20 Kantajat nostivat nyt käsiteltävät kanteet unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 29.3.2016 toimittamillaan kannekirjelmillä.
21 Euroopan komissio pyysi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 4.7.2016 toimittamallaan kirjelmällä saada osallistua asian käsittelyyn tukeakseen EKP:n vaatimuksia.
22 Unionin yleisen tuomioistuimen neljännen jaoston puheenjohtaja päätti 1.8.2016 tekemällään päätöksellä yhdistää asiat T‑133/16–T‑136/16 asian käsittelyn kirjallista vaihetta, mahdollista suullista vaihetta sekä asian käsittelyn päätteeksi annettavaa ratkaisua varten. Samana päivänä tekemällään päätöksellä unionin yleisen tuomioistuimen neljännen jaoston puheenjohtaja hyväksyi komission väliintulijaksi tukemaan EKP:n vaatimuksia.
23 Kun unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari nimettiin toiseen jaostoon, jolle tämä asia näin ollen siirrettiin.
24 Unionin yleinen tuomioistuin päätti toisen jaoston ehdotuksesta työjärjestyksensä 28 artiklan mukaisesti antaa asian laajennetun ratkaisukokoonpanon käsiteltäväksi.
25 Unionin yleinen tuomioistuin (laajennettu toinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin ehdotuksesta aloittaa suullisen käsittelyn.
26 Asianosaisten suulliset lausumat ja niiden vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 23.10.2017 pidetyssä istunnossa.
27 Kantajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin kumoaa riidanalaiset päätökset.
28 EKP ja komissio vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
29 Kantajien kanteidensa tueksi esittämät perustelut voidaan jakaa neljään kanneperusteeseen, joista ensimmäinen koskee direktiivin 2013/36 13 artiklan ja rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n rikkomista, toinen rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-52-IV §:n rikkomista, kolmas rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n ja direktiivin 2013/36 13 ja 88 artiklan rikkomista ja neljäs toissijaisesti rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-58 §:n rikkomista.
30 EKP väittää, että kaikki neljä kanneperustetta on hylättävä perusteettomina. Komissio katsoo, että kolme ensimmäistä kanneperustetta on hylättävä tehottomina ja neljäs kanneperuste perusteettomana. Se väittää toissijaisesti, että kolme ensimmäistä kanneperustetta on hylättävä perusteettomina.
31 On huomautettava, että kantajat väittävät ensimmäisessä kanneperusteessaan, että EKP muutti rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n ja direktiivin 2013/36 13 artiklan merkitystä, kun se rinnasti tosiasiallisen johdon käsitteen toimivan johdon käsitteeseen. Toisessa kanneperusteessaan ne väittävät, että EKP teki oikeudellisen virheen, kun se rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511‑52‑IV §:stä päätteli, että tosiasialliseksi johtajaksi voidaan hyväksyä ainoastaan pääjohtajan, varapääjohtajan, hallituksen jäsenen tai ainoan pääjohtajan tehtävässä toimiva henkilö. Kolmannessa kanneperusteessaan ne väittävät, ettei sääntö, jonka mukaan ylimmän hallintoelimen puheenjohtaja ei saa samanaikaisesti hoitaa pääjohtajan tehtäviä, tarkoita sitä, että tosiasiallisen johtajan käsite rajattaisiin pelkästään liikkeenjohdollisten tehtävien hoitamiseen. Neljäs kanneperuste esitetään toissijaisesti siltä varalta, että unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että tosiasiallisiksi johtajiksi voidaan kelpuuttaa ainoastaan ylimmän hallintoelimen jäsenet, joilla on liikkeenjohdollisia tehtäviä. Kantajat väittävät, että EKP on tulkinnut rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511‑58 §:ää virheellisesti, koska kyseisessä säännöksessä ei suinkaan kielletä hallituksen puheenjohtajaa hoitamasta mitään liikkeenjohdollisia tehtäviä, vaan ainoastaan pääjohtajan tehtävää.
32 Kolmelle ensimmäiselle kanneperusteelle on todettava olevan yhteistä se, että ne kaikki koskevat EKP:n riidanalaisissa päätöksissä tosiasiallisen johtajan käsitteestä esittämää tulkintaa. Nämä kanneperusteet on siten tutkittava yhdessä.
Ensimmäinen, toinen ja kolmas kanneperuste, joiden mukaan EKP tulkitsi virheellisesti tosiasiallisen johtajan käsitettä
33 Kuten edellä tämän tuomion 9 ja 18 kohdasta ilmenee, EKP totesi riidanalaisissa päätöksissä, että luottolaitoksen tosiasiallisen johtajan käsitteellä on ymmärrettävä tarkoitettavan johtajia, joilla on liikkeenjohdollisia tehtäviä, kuten pääjohtajaa, varapääjohtajaa, hallituksen jäseniä tai ainoaa pääjohtajaa. Lisäksi on huomautettava, että viitatessaan luottolaitoksen tosiasiallisen johtajan käsitteeseen EKP tarkoitti viitata direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin ”luottolaitoksen toimintaa tosiasiallisesti johtaviin henkilöihin” ja rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n 2 momentissa tarkoitettuihin henkilöihin, jotka vastaavat ”luottolaitoksen toiminnan tosiasiallisesta johtamisesta”.
34 Direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdan mukaan ”toimivaltaiset viranomaiset voivat myöntää toimiluvan luottolaitoksen liiketoiminnan aloittamiseen vain, jos toimilupaa hakevan luottolaitoksen toimintaa johtaa tosiasiallisesti ainakin kaksi henkilöä”. Rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n 2 momentin mukaan ”luottolaitosten, mukaan lukien edellä L. 511-10 §:n I momentissa mainittujen luottolaitosten sivuliikkeiden, tai rahoitusyhtiöiden toiminnan tosiasiallisesta johtamisesta vastaa vähintään kaksi henkilöä”.
35 Aluksi on tutkittava komission väite, jonka mukaan nämä kolme kanneperustetta ovat väitetysti tehottomia. Komissio väittää, etteivät säännöt, joiden lainvastaisuuteen kantajat vetoavat, olleet oikeusperustana EKP:n kieltäytymiselle hyväksymästä kantajien hallitusten puheenjohtajien nimityksiä tosiasiallisiksi johtajiksi, vaan oikeusperustana olivat ainoastaan direktiivin 2013/36 88 artiklan 1 kohdan e alakohta ja rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-58 §, jolla ensiksi mainittu on saatettu osaksi Ranskan lainsäädäntöä.
36 Riidanalaisissa päätöksissä EKP kielsi kantajien hallitusten puheenjohtajia toimimasta samanaikaisesti tosiasiallisen johtajan tehtävässä. Se katsoi, että hallituksen puheenjohtajan nimittäminen tosiasialliseksi johtajaksi on vastoin direktiivin 2013/36 88 artiklan 1 kohdan e alakohdassa vahvistettua ja rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-58 §:n 1 momentilla, jonka mukaan ”luottolaitoksen tai rahoitusyhtiön pääjohtaja tai vastaavia johtotehtäviä hoitava henkilö ei saa toimia saman laitoksen tai yhtiön hallituksen tai vastaavia valvontatehtäviä hoitavan elimen puheenjohtajana”, täytäntöön pantua periaatetta, jonka mukaan luottolaitoksen valvontatehtävästä vastaavan ylimmän hallintoelimen puheenjohtaja ei saa samanaikaisesti hoitaa laitoksen pääjohtajan tehtäviä.
37 On todettava, että tämä päättely perustuu väistämättä siihen EKP:n olettamaan, jonka mukaan direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdassa ja rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:ssä tarkoitettu luottolaitoksen toiminnan tosiasiallinen johtaminen rinnastetaan liikkeenjohdollisten tehtävien hoitamiseen kyseisessä laitoksessa.
38 Tämä rinnastus ilmenee nimenomaisesti riidanalaisista päätöksistä, joissa EKP korostaa, että ”[rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain] L. 511-52 IV osastossa määritetään tehtävät, joissa henkilön on toimittava, jotta hänen nimityksensä tosiasialliseksi johtajaksi voitaisiin hyväksyä, ja ne ovat – – pääjohtajan, varapääjohtajan, hallituksen jäsenen tai ainoan pääjohtajan tehtävät”. Se ilmenee myös EKP:n riidanalaisissa päätöksissä ACPR:n kantaan 2014-P-07 tehdystä viittauksesta, jossa korostetaan, että ”liikkeenjohtoon liittymättömät valvontatehtävät, jotka Ranskan yhtiöoikeuden mukaan poikkeavat pääjohtajan liikkeenjohdollisista tehtävistä, kuuluvat valvontatehtävästä vastaavan ylimmän hallintoelimen puheenjohtajalle, jonka vastuulla on johtaa tämän elimen työskentelyä”.
39 Koska riidanalaiset päätökset perustuvat EKP:n olettamaan, jonka mukaan luottolaitoksen liiketoiminnan tosiasiallinen johtaminen rinnastetaan liikkeenjohdollisten tehtävien hoitamiseen kyseisessä laitoksessa, ja koska kantajat kolmella ensimmäisellä kanneperusteellaan riitauttavat tämän olettaman paikkansapitävyyden, nämä kolme perustetta eivät voi olla tehottomia, kuten komissio väittää. Ei nimittäin ole poissuljettua, että kyseiset kanneperusteet siinä tapauksessa, että ne osoittautuvat perustelluiksi, vaikuttavat riidanalaisten päätösten lainmukaisuuteen.
40 Komission väite, jonka mukaan ensimmäinen, toinen ja kolmas kanneperuste ovat tehottomia, on siten hylättävä.
41 Ensimmäisessä kanneperusteessaan, joka koskee direktiivin 2013/36 13 artiklan ja rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n rikkomista, kantajat väittävät, että EKP muutti näiden kahden säännöksen merkitystä rinnastaessaan tosiasiallisen johdon käsitteen toimivan johdon käsitteeseen. Tästä ne huomauttavat erityisesti, että direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdassa käytettyyn ilmaukseen ”laitoksen toimintaa tosiasiallisesti johtavat henkilöt” ei sisälly viittausta saman direktiivin 3 artiklan 1 kohdan 9 alakohdassa vahvistettuun ”toimivan johdon” määritelmään, ja päättelevät tästä, että tosiasiallisen johtajan ei välttämättä tarvitse olla laitoksen toimivan johdon jäsen. Niiden mukaan ilmauksen ”tosiasiallinen” olisi ymmärrettävä tarkoittavan sananmukaisesti sitä, mikä on ”todellista” tai ”tosiasiallisesti, todella olemassa”. Direktiivin 2013/36 3 artiklan 1 kohdan 9 alakohta ei sitä paitsi estä säätämästä kansallisessa oikeudessa, että valvontatehtävästä vastaavat henkilöt hoitavat myös liikkeenjohdollisia tehtäviä, eikä kyseinen säännös myöskään tarkoita, että ainoastaan toimivan johdon jäseniä voidaan pitää tosiasiallisina johtajina tai että tosiasiallisten johtajien on vastattava luottolaitoksen päivittäisestä johtamisesta. Lisäksi tosiasiallisen johtajan käsite viittaa kantajien mukaan luottolaitoksen ylimpään hallintoelimeen, jolla on kaksiulotteinen tehtävä eli valvontatehtävä ja liikkeenjohdollinen tehtävä. Ne myös katsovat EKP:n virheellisesti päätelleen rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain muista säännöksistä, että tosiasiallisina johtajina voidaan pitää ainoastaan johtajia, jotka käyttävät toimeenpanovaltaa. Lopuksi kantajat väittävät, ettei 30.6.2016 annettuun Conseil d’État’n tuomioon voida tehokkaasti vedota perusteena sille, että niitä kiellettiin nimittämästä hallitustensa puheenjohtajia tosiasiallisiksi johtajiksi, koska kyseinen tuomio perustuu osuuspankin yhtiöjärjestyksen virheelliseen tulkintaan.
42 Toisessa kanneperusteessaan, joka koskee rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-52-IV §:n rikkomista, kantajat väittävät, että EKP teki oikeudellisen virheen, kun se päätteli tästä säännöksestä, että tosiasialliseksi johtajaksi voidaan hyväksyä ainoastaan pääjohtajan, varapääjohtajan, hallituksen jäsenen tai ainoan pääjohtajan tehtävässä toimiva henkilö. Ne muistuttavat, ettei rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-52-IV §:n tarkoituksena ole määrittää, missä tehtävissä toimivat henkilöt voidaan nimittää tosiasialliseksi johtajaksi, vaan ainoastaan vahvistaa säännöt, joilla rajoitetaan usean tehtävän samanaikaista hoitamista sen varmistamiseksi, että johtajat voivat käyttää riittävästi aikaa tehtävänsä hoitamiseen. Se, että tosiasiallisiin johtajiin sovelletaan samoja sääntöjä kuin liikkeenjohdollisia tehtäviä hoitaviin johtajiin, ei tarkoita, että heidät rinnastettaisiin toisiinsa, sillä tätä käsitettä ei määritellä oikeussäännöissä. Ne lisäävät, että rahatalous- ja rahoitusmarkkinalaissa tosiasiallisille johtajille määrätyt erityistehtävät oikeuttavat soveltamaan heihin tiukempia usean tehtävän samanaikaista hoitamista rajoittavia sääntöjä kuin ylimmän hallintoelimen muihin jäseniin, jotka hoitavat liikkeenjohtoon liittymättömiä tehtäviä. Lopuksi kantajat katsovat, että EKP viittasi virheellisesti rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-52-IV §:ään määrittääkseen tehtävät, jotka kuuluvat rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-58 §:ssä asetetun usean tehtävän samanaikaisen hoitamisen kiellon soveltamisalaan, koska näihin kahteen säännökseen sisältyvillä esteellisyyssäännöillä on eri tarkoitus.
43 Kolmannessa kanneperusteessaan, joka koskee rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n ja direktiivin 2013/36 13 ja 88 artiklan rikkomista, kantajat väittävät lähinnä, ettei sääntö, jonka mukaan hallituksen puheenjohtaja ei saa hoitaa samanaikaisesti pääjohtajan tehtäviä, merkitse tosiasiallisen johtamisen käsitteen kaventamista pelkästään liikkeenjohdollisten tehtävien hoitamiseen. Koska ylin hallintoelin hoitaa samanaikaisesti sekä valvontatehtäviä että liikkeenjohdollisia tehtäviä, on kantajien mukaan loogista, että näitä kahta tehtäväryhmää edustaa kaksi tosiasiallista johtajaa. Ne väittävät, että EKP:n lähestymistavalla, jonka seurauksena luottolaitokselle nimitetään pääjohtajan, apulaisjohtajan tai varapääjohtajan lisäksi tosiasiallinen johtaja, kyseenalaistetaan direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdassa käyttöön otettu kahden käsittelijän periaate tai neljän silmän sääntö, koska tosiasiallinen johtaja olisi alistussuhteessa pääjohtajaan. Ne toistavat, että toteamus hallituksen puheenjohtajan esteellisyydestä tosiasiallisen johtajan tehtävään perustuu siihen virheelliseen olettamaan, että pääjohtaja rinnastetaan tosiasialliseen johtajaan. EKP:n viittauksella rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-58 §:n 2 momenttiin ei ole merkitystä, koska kyseinen säännös koskee yksinomaan Euroopan unionin ulkopuolelle sijoittautuneiden luottolaitosten sivuliikkeitä ja muodostaa siten ”erityisen esteellisyysjärjestelmän”.
44 EKP, jonka vaatimuksia komissio tukee, kiistää kantajien väitteet.
45 Ensimmäisessä, toisessa ja kolmannessa kanneperusteessaan kantajat väittävät lähinnä, että EKP teki oikeudellisen virheen, kun se tulkitsi tosiasiallisen johtajan käsitteen viittaavan ainoastaan sellaisiin ylimmän hallintoelimen jäseniin, joilla on liikkeenjohdollisia tehtäviä. Näin ollen ne kiistävät EKP:n direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdasta ja rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n 2 momentista esittämän tulkinnan. Vaikka siis kantajat erityisesti toisessa ja kolmannessa kanneperusteessaan viittaavatkin direktiivin 2013/36 ja rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain muihin säännöksiin ja 10.9.1947 annettuun osuustoimintalakiin, ne tekevät näin ainoastaan kiistääkseen EKP:n direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdasta ja rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n 2 momentista esittämän tulkinnan.
46 On muistutettava, että riidanalaiset päätökset tehtiin muun muassa asetuksen N:o 1024/2013 4 artiklan 1 kohdan e alakohdan perusteella, jonka mukaan ”EKP:llä on tämän artiklan 3 kohdan mukaisesti yksinomainen toimivalta hoitaa vakavaraisuusvalvontatarkoituksissa seuraavat tehtävät kaikkien osallistuviin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden luottolaitosten osalta: – – sen varmistaminen, että noudatetaan 4 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuja säädöksiä, joilla luottolaitoksilta edellytetään, että niillä on käytössä vankat hallinto- ja ohjausjärjestelyt, mukaan lukien luottolaitosten johtamisesta vastuussa olevia henkilöitä koskevat sopivuusvaatimukset, riskinhallintaprosessit, sisäisen valvonnan mekanismit, palkkaus- ja palkkiopolitiikat ja ‑käytännöt sekä toimivat sisäiset prosessit pääoman riittävyyden arvioimiseksi, luottoluokitusmallit mukaan luettuina”.
47 Asetuksen N:o 1024/2013 4 artiklan 3 kohdasta ilmenee, että ”tällä asetuksella sille annettujen tehtävien hoitamiseksi ja korkealaatuisen valvonnan varmistamiseksi EKP:n on sovellettava kaikkea asiaa koskevaa unionin lainsäädäntöä, ja jos kyseinen lainsäädäntö koostuu direktiiveistä, sellaista kansallista lainsäädäntöä, joilla nämä direktiivit saatetaan kansallisen lainsäädännön osaksi”.
48 Asetuksen N:o 1024/2013 4 artiklan 3 kohdan mukaan EKP oli siten velvollinen soveltamaan paitsi direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohtaa myös sen kansallista täytäntöönpanosäännöstä eli rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n 2 momenttia.
49 Näin ollen asetuksen N:o 1024/2013 4 artiklan 3 kohdan on tarkoitettava sitä, että unionin yleinen tuomioistuin arvioi riidanalaisten päätösten lainmukaisuuden sekä direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdan että rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n 2 momentin kannalta.
50 Sen tarkistamiseksi, tekikö EKP kantajien väittämän oikeudellisen virheen, on siten määritettävä paitsi direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdan myös rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n 2 momentin merkitys.
Direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdan tulkinta
51 On huomattava, että ilmausta ”laitoksen toimintaa tosiasiallisesti johtavat henkilöt” käytetään direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdan lisäksi saman direktiivin 3 artiklan 1 kohdan 7 alakohdassa, jonka mukaan ”ylimmällä hallintoelimellä” tarkoitetaan ”sellaista tai sellaisia laitoksen elintä tai elimiä, joka tai jotka on nimetty kansallisen oikeuden mukaisesti ja jolla tai joilla on toimivalta vahvistaa laitoksen strategia, tavoitteet ja yleinen johtaminen ja joka valvoo ja seuraa tai jotka valvovat ja seuraavat johdon päätöksentekoa ja johon tai joihin kuuluu laitoksen toimintaa tosiasiallisesti johtavia henkilöitä”.
52 Nämä ovat direktiivin 2013/36 ainoat kohdat, joissa kyseinen ilmaus esiintyy. Direktiivin 2013/36 3 artiklan 1 kohdan 8 alakohtaan sisältyvässä ”ylimmän hallintoelimen valvontatehtävän” määritelmässä sen paremmin kuin saman direktiivin 3 artiklan 1 kohdan 9 alakohdassa olevassa ”toimivan johdon” määritelmässäkään ei siis mainita ”laitoksen toimintaa tosiasiallisesti johtavia henkilöitä”.
53 Koska direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdassa käytettyä ilmausta ”laitoksen toimintaa tosiasiallisesti johtavat henkilöt” ei määritellä kyseisessä direktiivissä, siitä on tarpeen antaa tulkinta.
54 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on (ks. vastaavasti tuomio 7.6.2005, VEMW ym., C‑17/03, EU:C:2005:362, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
55 Koska asetuksen ja erityisesti jonkin sen säännöksen sanamuotoon tukeutuvan ja historiallisen tulkinnan perusteella ei voida arvioida sen nimenomaista merkitystä, kyseistä säännöstöä on tulkittava sekä sen tarkoituksen että systematiikan perusteella (ks. vastaavasti tuomio 31.3.1998, Ranska ym. v. komissio, C‑68/94 ja C‑30/95, EU:C:1998:148, 168 kohta ja tuomio 25.3.1999, Gencor v. komissio, T‑102/96, EU:T:1999:65, 148 kohta).
– Direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukainen ja historiallinen tulkinta
56 Direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdassa olevan ilmauksen ”luottolaitoksen toimintaa johtaa tosiasiallisesti – – kaksi henkilöä” sanamuodon mukaisesta tulkinnasta on ensinnäkin huomautettava, että tämä ilmaus muodostuu kolmesta osasta: ensinnäkin viittauksesta johtamisen käsitteeseen (johtaa – – ainakin kaksi henkilöä), toiseksi tätä johtamista määrittävästä adverbista (tosiasiallisesti) ja kolmanneksi viittauksesta johtamisen kohteeseen (laitoksen toiminta).
57 Viittauksesta johtamisen käsitteeseen ilmenee ainoastaan, että kyseisten henkilöiden on oltava ”johtajia” ja siten ylimmän hallintoelimen, sellaisena kuin se määritellään direktiivin 2013/36 2 artiklan 1 kohdan 7 alakohdassa, jäseniä; tämän vahvistaa jälkimmäisen säännöksen sanamuoto, jossa mainitaan nimenomaisesti, että ylimpään hallintoelimeen kuuluu laitoksen toimintaa tosiasiallisesti johtavia henkilöitä.
58 Koska sekä direktiivin 2013/36 johdanto-osan 56 perustelukappaleesta, jonka mukaan ”ylimmällä hallintoelimellä olisi katsottava olevan liikkeenjohdollisia tehtäviä ja valvontatehtäviä”, että 3 artiklan 1 kohdan 7 alakohdan sanamuodosta ilmenee, että ylimpään hallintoelimeen kuuluvat kaikki johtajat ja että heillä on valvontatehtäviä ja liikkeenjohdollisia tehtäviä, tämän ilmauksen täsmällistä ulottuvuutta ei voida määritellä pelkästään sen perusteella, että ylimpään hallintoelimeen osallistuu laitoksen toimintaa tosiasiallisesti johtavia henkilöitä.
59 Adverbista ”tosiasiallisesti” on toiseksi todettava, että se voidaan tulkita ainakin kahdella eri tavalla, kuten asianosaisten lausumista ilmenee. Ensinnäkin sen voidaan kantajien tapaan tulkita viittaavan luottolaitoksen johtajien toiminnan jatkuvuuteen ja todellisuuteen, jolloin se voi tarkoittaa sellaisten liikkeenjohtoon osallistuvien johtajien toimintaa, joilla on valvontatehtäviä. Toiseksi sen voidaan EKP:n tapaan tulkita viittaavan luottolaitoksen liikkeenjohtoon, mikä tarkoittaisi, että se voi koskea ainoastaan laitoksen toimivaan johtoon, sellaisena kuin se määritellään direktiivin 2013/36 3 artiklan 1 kohdan 9 alakohdassa, kuuluvia ylimmän hallintoelimen jäseniä.
60 Viittauksesta tosiasiallisen johtamisen kohteeseen eli ”laitoksen toimintaan” on kolmanneksi todettava, että kyseinen ilmaus näyttää pikemminkin viittaavan siihen, että ainoastaan toimivaan johtoon kuuluvien ylimmän hallintoelimen jäsenten voidaan katsoa tosiasiallisesti johtavan luottolaitoksen toimintaa.
61 Viittaus ”luottolaitoksen toiminnan [tosiasialliseen johtamiseen]” vaikuttaisi nimittäin olevan käsitteellisesti lähempänä toimivan johdon liikkeenjohdollisia tehtäviä ja direktiivin 2013/36 3 artiklan 1 kohdan 9 alakohdassa mainittua ”vastaamista päivittäisestä johtamisesta” kuin 3 artiklan 1 kohdan 8 alakohdassa ylimmän hallintoelimen valvontatehtäväksi määritettyä ”johdon päätöksenteon valvontaa ja seurantaa”.
62 Direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdan historiallisesta tulkinnasta on toiseksi huomautettava, että vaikka jo luottolaitosten liiketoiminnan aloittamiseen ja harjoittamiseen liittyvien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 12.12.1977 annetun ensimmäisen neuvoston direktiivin 77/780/ETY (EYVL 1977, L 322, s. 30) 3 artiklan 2 kohdassa asetettiin luottolaitoksen toimiluvan myöntämiselle hyvin samankaltainen edellytys kuin direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdassa, tämän edellytyksen sanamuotoa muutettiin direktiivillä 2013/36.
63 Direktiivin 77/780 3 artiklan 2 kohdassa nimittäin säädettiin, että ”luottolaitoksen toimintaa hoitaa tosiasiallisesti ainakin kaksi henkilöä”. Luottolaitosten liiketoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta 20.3.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/12/EY (EYVL 2000, L 126, s. 1) 6 artiklan 1 kohdassa ja luottolaitosten liiketoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta (uudelleenlaadittu teksti) 14.6.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/48/EY (EUVL 2006, L 177, s. 1) 11 artiklan 1 kohdassa säädettiin vastaavasti, että ”luottolaitoksen toimintaa hoitaa tosiasiallisesti ainakin kaksi henkilöä”.
64 Onkin todettava, että viittauksella ”luottolaitoksen toiminnan tosiasialliseen [hoitamiseen]” saatettiin hyvinkin ymmärtää tarkoitettavan ylimmän hallintoelimen, jolla direktiivin 2013/36 3 artiklan 1 kohdan 7 alakohdan mukaan on toimivalta ”vahvistaa laitoksen strategia, tavoitteet ja yleinen johtaminen”, tehtävää kokonaisuutena.
65 Direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdan viittaus ”laitoksen toiminnan [tosiasialliseen johtamiseen]” sitä vastoin vaikuttaa edellä tämän tuomion 60 ja 61 kohdassa mainituista syistä olevan käsitteellisesti lähempänä toimivan johdon ”liikkeenjohdollisia tehtäviä” ja direktiivin 2013/36 3 artiklan 1 kohdan 9 alakohdassa mainittua vastuuta laitoksen ”päivittäisestä johtamisesta”.
66 Direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdan ominaispiirteenä on siis sanamuodon muuttuminen siten, että viittaus, jota on mahdollisesti voitu soveltaa kaikkiin ylimmän hallintoelimen jäseniin, on muuttunut viittaukseksi, jolla tarkoitetaan ainoastaan laitoksen toimivan johdon jäseniä.
67 Edellä esitetyn perusteella on todettava, että direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukainen ja historiallinen tulkinta näyttäisivät puoltavan sitä, että ilmauksella ”luottolaitoksen toimintaa johtaa tosiasiallisesti – – kaksi henkilöä” on ymmärrettävä viitattavan sellaisiin ylimmän hallintoelimen jäseniin, jotka kuuluvat myös luottolaitoksen toimivaan johtoon.
68 Pelkästään näiden tulkintojen perusteella ei kuitenkaan voida määrittää varmasti direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdassa käytetyn ilmauksen merkitystä, koska mainitussa direktiivissä ei luoda nimenomaista yhteyttä luottolaitoksen toimivaan johtoon kuulumisen ja ”laitoksen toiminnan [tosiasiallisen johtamisen]” välille. Näin ollen on edellä tämän tuomion 55 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti tarkistettava, vahvistavatko direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdan teleologinen ja asiayhteyden mukainen tulkinta tämän päätelmän.
– Direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdan teleologinen ja asiayhteyden mukainen tulkinta
69 On todettava, ettei direktiivissä 2013/36 säädetä mitään 13 artiklan 1 kohdan tarkoituksesta, sillä kyseistä säännöstä ei käsitellä ainoassakaan direktiivin johdanto-osan perustelukappaleessa. Sen tarkoitusta ei myöskään voida johtaa aiemmasta lainsäädännöstä.
70 Direktiiveihin 77/780, 2000/12 ja 2006/48 ei nimittäin sisältynyt sellaista johdanto-osan perustelukappaletta, jossa olisi selitetty edellä tämän tuomion 62 kohdassa tarkoitetun luottolaitosten toimiluvan myöntämisedellytyksen tarkoitus.
71 Tältä osin kantajat väittävät, että direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdan tavoitteena on direktiivien 77/780, 2000/12 ja 2006/48 asiaa koskevien säännösten tapaan varmistaa luottolaitosten hyvä hallinto vahvistamalla kahden käsittelijän periaate tai neljän silmän sääntö, jolla estetään vallan keskittäminen yhden henkilön käsiin, ja että tämän periaatteen tai säännön tehokkuuden säilyttäminen edellyttää sitä, että laitoksella on pääjohtajan lisäksi toinen, tosiasiallinen johtaja, joka, kuten hallituksen puheenjohtaja, ei ole pääjohtajan määräysvallan alainen.
72 Sen vaatimuksen pakollisuudella, jonka mukaan luottolaitoksen toimintaa johtaa tosiasiallisesti ainakin kaksi henkilöä, voitaisiin tulkita olevan tarkoitus paitsi mahdollistaa luottolaitoksen tosiasiallisen johtamisen jatkuvuus, jottei se vaarantuisi ainoan johtajan ollessa estynyt, myös varmistaa luottolaitosta tosiasiallisesti johtavien henkilöiden keskinäinen valvonta.
73 On kuitenkin todettava, että direktiivissä 2013/36 luottolaitosten ohjaukselle ja hallinnoinnille asetetut tavoitteet ilmenevät selvästi sen perusteluista ja erityisesti johdanto-osan 53, 54 ja 57 perustelukappaleesta.
74 Direktiivin 2013/36 johdanto-osan 53 perustelukappaleessa todetaan, että ”hallinnointi- ja ohjausjärjestelmien heikkoudet monissa laitoksissa ovat omalta osaltaan lisänneet pankkialalla liiallista ja varomatonta riskinottoa, mikä on johtanut yksittäisten laitosten konkursseihin sekä järjestelmäongelmiin jäsenvaltioissa ja muualla maailmassa. Koska laitosten hallinnointi- ja ohjausjärjestelmiä koskevat säännöt ovat olleet hyvin yleisiä ja merkittävä osa hallinnointi- ja ohjausjärjestelmien kehystä ei ole ollut velvoittavaa vaan on perustunut pääasiassa vapaaehtoisiin käytännesääntöihin, nämä säännöt ja kehys eivät ole edistäneet riittävästi moitteettomien hallinnointi- ja ohjauskäytäntöjen tehokasta täytäntöönpanoa laitoksissa”. Tältä osin lainsäätäjä korostaa samassa johdanto-osan perustelukappaleessa, että ”joissakin tapauksissa tehokkaiden valvontajärjestelmien puuttuminen laitoksista on johtanut siihen, että johdon päätöksentekoa ei ole valvottu tehokkaasti, minkä vuoksi johtamisstrategiat ovat olleet lyhyen ajan strategioita ja liian riskialttiita”.
75 Myös direktiivin 2013/36 johdanto-osan 54 perustelukappaleessa mainitaan, että ”sen estämiseksi, että huonosti suunnitellut hallinnointi- ja ohjausjärjestelmät vaikuttavat haitallisesti moitteettomaan riskienhallintaan, jäsenvaltioiden olisi otettava käyttöön periaatteet ja standardit, joilla varmistetaan ylimmän hallintoelimen harjoittama tehokas valvonta”.
76 Direktiivin 2013/36 johdanto-osan 57 perustelukappaleessa täsmennetään vielä, että ”laitoksen ylimmän hallintoelimen liikkeenjohtoon osallistumattomien jäsenten rooliin olisi kuuluttava laitoksen strategian rakentava kyseenalaistaminen ja näin ollen sen kehitykseen myötävaikuttaminen, sen tarkasteleminen, miten johto on onnistunut pääsemään sovittuihin tavoitteisiin, varmistautuminen siitä, että tilinpäätöstiedot ovat paikkansapitäviä ja että varainhoidon valvonta ja riskienhallinnan järjestelmät ovat toimivia ja perusteltuja, laitoksen palkitsemisjärjestelmän rakenteen ja täytäntöönpanon tarkastelu sekä objektiivisten näkemysten esittäminen resursseista, nimityksistä ja käytännesäännöistä”.
77 Direktiivin 2013/36 perustelujen tarkastelusta siis ilmenee, että vaikkei siinä säädetä mitään 13 artiklan 1 kohdassa vahvistetun säännön tarkoituksesta, siinä kuitenkin ilmaistaan selvästi tavoite, johon lainsäätäjä on luottolaitosten hyvää hallintoa koskevilla säännöillä pyrkinyt. Tavoitteena on, että ylimmän hallintoelimen liikkeenjohtoon osallistumattomat jäsenet voisivat tehokkaasti valvoa toimivaa johtoa, mikä edellyttää tasapainoista toimivaltuuksien jakoa ylimmässä hallintoelimessä.
78 Tämä tavoite konkretisoituu direktiivin 2013/36 ohjaus- ja hallintojärjestelmiä koskevassa 88 artiklassa, jonka 1 kohdan d ja e alakohdassa muun muassa täsmennetään, että ”ylimmän hallintoelimen on vastattava toimivan johdon tehokkaasta valvonnasta” ja että ”laitoksen valvontatehtävästä vastaavan ylimmän hallintoelimen puheenjohtaja ei saa hoitaa samanaikaisesti saman laitoksen pääjohtajan tehtävää, ellei laitos ole pitänyt sitä perusteltuna ja toimivaltaiset viranomaiset antaneet siihen lupaa”.
79 Tästä seuraa väistämättä, että direktiivin 2013/36 systematiikassa luottolaitosten hyvän hallinnon tavoite – johon kantajat yrittävät vedota direktiivin 13 artiklan 1 kohdasta esittämässään tulkinnassa – voidaan saavuttaa pyrkimällä varmistamaan, että ylimmän hallintoelimen liikkeenjohtoon osallistumattomat jäsenet voivat tehokkaasti valvoa toimivaa johtoa, mikä edellyttää tasapainoista toimivaltuuksien jakoa ylimmässä hallintoelimessä. On kuitenkin todettava, että tämän valvonnan tehokkuus voisi vaarantua, jos valvontatehtävästä vastaavan ylimmän hallintoelimen puheenjohtaja, joka ei muodollisesti hoida pääjohtajan tehtävää, vastaisi samanaikaisesti luottolaitoksen toiminnan tosiasiallisesta johtamisesta.
80 Vaikka direktiivin 77/780 3 artiklan 2 kohtaa, direktiivin 2000/12 6 artiklan 1 kohtaa ja direktiivin 2006/48 11 artiklan 1 kohtaa voitaisiin mahdollisesti tulkita siten, että niissä sallitaan pääjohtajan ja valvontatehtävää hoitavan ylimmän hallintoelimen puheenjohtajan nimittäminen yhdessä luottolaitoksen tosiasiallisiksi johtajiksi sen mahdollistamiseksi, että luottolaitoksen johdossa on kaksi valvovaa silmäparia, direktiivin 2013/36 osalta tällaista tulkintaa ei voida noudattaa, koska tässä direktiivissä vahvistetaan luottolaitosten hyvää hallintoa koskevat täsmälliset säännöt, joissa lähtökohtaisesti suljetaan pois se mahdollisuus, että valvontatehtävää hoitavan ylimmän hallintoelimen puheenjohtaja voisi samanaikaisesti vastata luottolaitoksen tosiasiallisesta johtamisesta.
81 Tätä päätelmää ei kumoa direktiivin 2013/36 johdanto-osan 55 perustelukappaleessa esitetty muistutus, jonka mukaan
”jäsenvaltioissa on käytössä erilaisia hallinnointi- ja ohjausrakenteita. Useimmiten käytetään yksi- tai kaksiportaista rakennetta tai molempia. Tässä direktiivissä käytetyillä määritelmillä pyritään kattamaan kaikki olemassa olevat rakenteet suosimatta mitään erityistä rakennetta. Ne ovat puhtaasti toiminnallisia, ja niiden tarkoituksena on vahvistaa säännöt tietyn tuloksen saavuttamiseksi riippumatta siitä, mitä kansallista yhtiöoikeutta laitokseen sovelletaan kussakin jäsenvaltiossa. Määritelmien ei näin ollen tulisi vaikuttaa yleiseen toimivallan jakautumiseen kansallisen yhtiöoikeuden mukaisesti”.
82 Toisin kuin kantajat väittävät, tällainen tulkinta ei ole esteenä luottolaitosten yksiportaiselle hallinnointi- ja ohjausrakenteelle, jossa ylimmällä hallintoelimellä on sekä liikkeenjohdollisia tehtäviä että valvontatehtäviä, vaan koskee ainoastaan ylimmän hallintoelimen toimivaltuuksien järjestämistä.
83 Edellä esitetyn perusteella direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukaisesta, historiallisesta, teleologisesta ja asiayhteyden mukaisesta tulkinnasta seuraa, että ilmauksella ”luottolaitoksen toimintaa johtaa tosiasiallisesti – – kaksi henkilöä” tarkoitetaan ylimmän hallintoelimen jäseniä, jotka kuuluvat myös luottolaitoksen toimivaan johtoon.
Rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n 2 momentin tulkinta
84 Koska kyse on kansallisten oikeussääntöjen tulkinnasta, on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisten lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten merkitystä on arvioitava ottaen huomioon kansallisten tuomioistuinten niitä koskeva tulkinta (ks. tuomio 27.6.1996, Schmit, C‑240/95, EU:C:1996:259, 14 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 16.9.2015, komissio v. Slovakia, C‑433/13, EU:C:2015:602, 81 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
85 Tältä osin on todettava, että EKP ja komissio viittaavat muun muassa edellä tämän tuomion 19 kohdassa mainitussa 30.6.2016 annetussa Conseil d’État’n tuomiossa esitettyyn rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n tulkintaan. Kantajilla on ollut mahdollisuus esittää huomautuksia tästä tuomiosta komission väliintulokirjelmästä esittämissään huomautuksissa ja istunnon aikana.
86 Lisäksi on todettava, että kyseinen tuomio annettiin ACPR:n kannan 2014-P-07 lainvastaisuuden toteamiseksi vireille pannussa oikeudenkäynnissä; kyseisessä kannassa ACPR perustelee tosiasiallisen johtajan käsitteestä antamaansa tulkintaa samalla tavalla kuin EKP, joka riidanalaisissa päätöksissä viittasi ACPR:n kantaan 2014-P-07. Näin ollen 30.6.2016 annetulla Conseil d’État’n tuomiolla on käsiteltävän asian kannalta erityistä merkitystä.
87 Lisäksi on huomautettava, ettei se, että 30.6.2016 annettu Conseil d’État’n tuomio on riidanalaisia päätöksiä myöhäisempi, suinkaan estä ottamasta sitä huomioon rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n tulkinnassa, koska kantajilla on ollut mahdollisuus esittää unionin yleisessä tuomioistuimessa huomautuksia kyseisestä tuomiosta (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 5.4.2017, EUIPO v. Szajner, C‑598/14 P, EU:C:2017:265, 44–46 kohta).
88 Conseil d’État’n 30.6.2016 antaman tuomion 7 kohdassa täsmennetään seuraavaa:
”Ranskan kauppalain [code de commerce] L. 225-51 §:n mukaan ’puheenjohtaja organisoi ja johtaa hallituksen työskentelyä, josta hän raportoi yhtiökokoukselle. Hän huolehtii yhtiön elinten moitteettomasta toiminnasta ja varmistaa, että hallituksen jäsenet kykenevät hoitamaan tehtävänsä’. – – Näistä säännöksistä ilmenee, että osakeyhtiönä perustetun luottolaitoksen hallituksen puheenjohtajan ei voida katsoa vastaavan luottolaitoksen tosiasiallisesta johtamisesta L. 511-13 §:ssä tarkoitetulla tavalla, paitsi siinä tapauksessa, että hän ottaa vastatakseen laitoksen toimivasta johdosta, mikä saman lain L. 225-51-1 §:n mukaan on mahdollista, jos hänelle on [rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain] L. 511-58 §:ssä säädetyin edellytyksin annettu siihen lupa. ACPR ei siten rikkonut tämän lain säännöksiä katsoessaan, että osakeyhtiönä perustetun luottolaitoksen hallituksen puheenjohtajaa ei tätä tapausta lukuun ottamatta voida nimittää sen ’tosiasialliseksi johtajaksi’. Kantajat eivät tässä yhteydessä voi tehokkaasti vedota 10.9.1947 annetun osuustoimintalain soveltamisalaan kuuluvien luottolaitosten erityispiirteisiin, koska näihin laitoksiin sovelletaan edellä mainittuja kauppalain säännöksiä riippumatta siitä, että niille on kyseisen lain säännöksissä tai [rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain] L. 512-31 §:ssä annettu vapaus järjestää sisäinen organisaationsa.”
89 Näin ollen Conseil d’État totesi 30.6.2016 antamassaan tuomiossa, että luottolaitoksen hallituksen puheenjohtaja voidaan nimittää rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n 2 momentissa tarkoitetuksi tosiasialliseksi johtajaksi vain siinä tapauksessa, että hänelle on nimenomaisesti annettu lupa vastata laitoksen toimivasta johdosta.
90 Tästä seuraa, ettei EKP tehnyt kantajien väittämää oikeudellista virhettä, kun se totesi, että luottolaitoksen tosiasiallisen johtajan käsitteellä on ymmärrettävä tarkoitettavan liikkeenjohtoon osallistuvia johtajia, kuten pääjohtajaa, varapääjohtajaa, hallituksen jäseniä tai ainoaa pääjohtajaa.
91 Sekä direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdasta että rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n 2 momentista nimittäin seuraa, että ainoastaan ylimmän hallintoelimen jäsenet, jotka kuuluvat myös luottolaitoksen toimivaan johtoon, voidaan nimittää direktiivin 2013/36 13 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuiksi ”laitoksen toimintaa tosiasiallisesti johtaviksi henkilöiksi” tai rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n 2 momentissa tarkoitetuiksi henkilöiksi, jotka vastaavat ”luottolaitoksen tosiasiallisesta johtamisesta”.
92 Koska 30.6.2016 annetun Conseil d’État’n tuomion perusteella pystytään riittävällä tavalla määrittämään niiden kansallisten oikeussääntöjen merkitys, joita EKP:n oli asetuksen N:o 1024/2013 4 artiklan 3 kohtaan tehdyn viittauksen perusteella sovellettava, eli rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-13 §:n 2 momentin merkitys, kantajien väitteet, joilla pyritään kyseenalaistamaan tämän tulkinnan perusteltavuus myös muihin kansallisiin oikeussääntöihin viitaten, on suoralta kädeltä hylättävä. Tämä koskee erityisesti kantajille 10.9.1947 annetun osuustoimintalain nojalla kuuluvaa vapautta järjestää sisäinen organisaationsa, koska Conseil d’État on 30.6.2016 antamansa tuomion perustelujen 7 kohdassa lausunut nimenomaisesti myös tästä kysymyksestä.
93 Ensimmäinen, toinen ja kolmas kanneperuste on siten hylättävä.
Toissijaisesti esitetty neljäs kanneperuste, joka koskee rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-58 §:n rikkomista
94 Kuten edellä tämän tuomion 8 ja 18 kohdassa mainittiin, riidanalaisissa päätöksissä EKP perusteli kieltäytymistään hyväksymästä kantajien hallitusten puheenjohtajien nimittämistä niiden tosiasiallisiksi johtajiksi muun muassa rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-58 §:n, jolla direktiivin 2013/36 88 artiklan 1 kohdan e alakohta on pantu täytäntöön, sanamuodolla. Se viittasi myös siihen, että jäsenvaltiot voivat tämän direktiivin johdanto-osan 54 perustelukappaleen mukaan määrätä direktiivissä edellytettyjen hallinnointi- ja ohjausjärjestelmiä koskevien periaatteiden ja standardien lisäksi muita periaatteita ja standardeja.
95 Neljännessä kanneperusteessaan kantajat väittävät EKP:n tulkinneen rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-58 §:ää virheellisesti, koska kyseisessä säännöksessä ei suinkaan kielletä hallituksen puheenjohtajaa toimimasta missään liikkeenjohdollisissa tehtävissä vaan ainoastaan pääjohtajan tehtävässä. Ne korostavat, että Ranskan oikeuden mukaan hallituksen puheenjohtajalla on todellisia liikkeenjohdollisia tehtäviä, jotka poikkeavat pääjohtajan tehtävistä. Ne muistuttavat, että niiden organisaatiota säännellään 10.9.1947 annetulla osuustoimintalailla, jolle on ominaista suuri joustavuus organisaatioon liittyvissä asioissa, joten kantajat saattoivat yhtiöjärjestyksessään määritellä hallitukselle ja sen puheenjohtajalle kuuluvat toimivaltuudet hyvin laajasti. Lisäksi jo puheenjohtajan itsenäisten tai hallituksen hänelle siirtämien toimivaltuuksien laajuus riittää oikeuttamaan sen, että hänet nimitetään laitoksen tosiasialliseksi johtajaksi rinnastamatta häntä kuitenkaan pääjohtajaan. Kaventamalla hallituksen ja sen puheenjohtajan roolit pelkkiin valvontatehtäviin EKP on myös poistanut sen ”monististen” hallintomallien erityispiirteen, että hallitus osallistuu sekä valvontatehtäviin että liikkeenjohdollisiin tehtäviin, mikä on vastoin lainsäätäjän tahtoa, sellaisena kuin se ilmenee direktiivin 2013/36 johdanto-osan 55 perustelukappaleesta.Lopuksi kantajat muistuttavat, etteivät ne ole suinkaan vaatineet hallituksen puheenjohtajan nimittämistä pääjohtajakseen vaan tosiasialliseksi johtajakseen.
96 EKP, jonka vaatimuksia komissio tukee, kiistää kantajien väitteet.
97 Direktiivin 2013/36 88 artiklan 1 kohdan e alakohdasta on ensinnäkin huomautettava, että sen sanamuodosta ilmenee selvästi, että se estää ”laitoksen valvontatehtävästä vastaavan ylimmän hallintoelimen puheenjohtajaa [hoitamasta] samanaikaisesti saman laitoksen pääjohtajan tehtävää, ellei laitos ole pitänyt sitä perusteltuna ja toimivaltaiset viranomaiset antaneet siihen lupaa”.
98 Toiseksi rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-58 §:ssä, jolla direktiivin 2013/36 88 artiklan 1 kohdan e alakohta on pantu täytäntöön, täsmennetään, että ”luottolaitoksen tai rahoitusyhtiön pääjohtaja tai vastaavia johtotehtäviä hoitava henkilö ei saa toimia sen hallituksen tai vastaavia valvontatehtäviä hoitavan elimen puheenjohtajana”.
99 Tästä on huomautettava, että vaikka rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-58 §:n soveltamisala on laajempi kuin direktiivin 2013/36 88 artiklan 1 kohdan e alakohdan, koska se estää paitsi ”pääjohtajaa” myös ”vastaavia johtotehtäviä hoitavaa henkilöä” toimimasta hallituksen puheenjohtajana, kun taas direktiivin 2013/36 88 artiklan 1 kohdan e alakohdassa viitataan ainoastaan pääjohtajaan, tämä laajempi soveltamisala ei kyseenalaista sen yhteensoveltuvuutta mainitun artiklan kanssa. Kuten EKP riidanalaisissa päätöksissä aivan oikein korosti, direktiivin 2013/36 johdanto-osan 54 perustelukappaleen, jonka sisältö toistettiin edellä tämän tuomion 75 kohdassa, mukaan jäsenvaltiot voivat määrätä periaatteita ja normeja, joilla varmistetaan ylimmän hallintoelimen suorittaman valvonnan tehokkuus. Lisäksi sen periaatteellisen kiellon, jonka mukaan hallituksen puheenjohtaja ei saa samanaikaisesti hoitaa pääjohtajan tehtäviä, laajentaminen koskemaan myös ”vastaavia johtotehtäviä hoitavia henkilöitä”, vastaa direktiivin 2013/36 tavoitteita, sellaisena kuin ne esitettiin edellä tämän tuomion 73–79 kohdassa, eli pyrkimystä siihen, että ylimmän hallintoelimen liikkeenjohtoon osallistumattomat jäsenet voisivat tehokkaasti valvoa toimivaa johtoa, mikä edellyttää tasapainoista toimivaltuuksien jakoa ylimmässä hallintoelimessä.
100 Siltä osin kuin on kyse rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-58 §:n tulkinnasta, 30.6.2016 annetun tuomion perustelujen 7 kohdasta, joka toistettiin edellä tämän tuomion 88 kohdassa, ilmenee Conseil d’État’n katsoneen, että tämä säännös estää luottolaitoksen hallituksen puheenjohtajan nimittämisen laitoksen tosiasialliseksi johtajaksi, paitsi silloin, kun hänelle on annettu lupa vastata sen toimivasta johdosta.
101 Edellä tämän tuomion 97 kohdassa esitetystä direktiivin 2013/36 88 artiklan 1 kohdan e alakohdan tulkinnasta seuraa, että EKP on rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-58 §:ää soveltaessaan tehnyt aivan 88 artiklan 1 kohdan e alakohdan mukaisen päätöksen. Kantajien väitteitä, joilla pyritään kyseenalaistamaan rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-58 §:stä annetun tulkinnan perusteltavuus, ei siten ole tarpeen tutkia.
102 Tästä seuraa, ettei EKP tehnyt oikeudellista virhettä, kun se totesi, että rahatalous- ja rahoitusmarkkinalain L. 511-58 § esti kantajien hallitusten puheenjohtajien nimittämisen niiden tosiasiallisiksi johtajiksi.
103 Neljäs kanneperuste on siten hylättävä, ja kanne on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan.
104 Unionin yleisen tuomioistuimen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantajat ovat hävinneet asian ja EKP on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, kantajat on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan EKP:n oikeudenkäyntikulut.
105 Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Komission on siten vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan.
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti
2) Caisse régionale de crédit agricole mutuel Alpes Provence, Caisse régionale de crédit agricole mutuel Nord Midi-Pyrénées, Caisse régionale de crédit agricole mutuel Charente-Maritime Deux-Sèvres ja Caisse régionale de crédit agricole mutuel Brie Picardie vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne velvoitetaan korvaamaan Euroopan keskuspankin (EKP) oikeudenkäyntikulut.
Julistettiin Luxemburgissa 24 päivänä huhtikuuta 2018.

matches: TUOMIOISTUIN tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin TUOMIOISTUIN


text:
Eilen, 19.1.Tänään, 20.1.Huomenna, 21.1.Sunnuntai 22.1.Maanantai 23.1.Tiistai 24.1.Keskiviikko 25.1.Torstai 26.1.Perjantai 27.1.Lauantai 28.1.Sunnuntai 29.1.Maanantai 30.1. Yle TV2 Perjantai 20.1.
Onnea, Sebastian!
Nimetön mörkö. Samsam törmää koulun retkellä kummalliseen hirviöön, joka ei saa sanaa suustaan. Kuulovammaisille tarkoitettu tekstitys: suomi. Sallittu kaiken ikäisille.
Maltti ja Valtti saavat poliisipäälliköltä kiperän tehtävän. Mitä voi tehdä, jos huomaa tehneensä väärin? Auttaako panikoiminen? HD Kuulovammaisille tarkoitettu tekstitys: suomi. Sallittu kaiken ikäisille.
Minä en tahdo pesulle! Hermannin ja Villen perheet ovat retkellä joen rannalla. Lasten leikit sujuvat mukavasti, kunnes Hermannista tulee haiseva levähirviö, joka ei tahdo mennä kylpyyn. HD Kuulovammaisille tarkoitettu tekstitys: suomi. Sallittu kaiken ikäisille.
Kukkienpoimijat Espoosta. Olli ja Sanni Espoosta ovat löytäneet ihanan valkovuokkometsän. Kenelleköhän kukkia ollaan keräämässä? Kukkien poiminnan jälkeen parasta on riehuminen. Kuulovammaisille tarkoitettu tekstitys: suomi.
Jäässä. Raikkaana pakkaspäivänä tytöt päättäävät auttaa sorsia isänsä kanssa. HD Kuulovammaisille tarkoitettu tekstitys: suomi. Sallittu kaiken ikäisille.
Unelmat ja haaveet. Iina esittelee lasten lähettämiä piirustuksia. HD Kuulovammaisille tarkoitettu tekstitys: suomi.
Liitäjän erittäin salainen salaisuus. Liitäjällä on salainen tehtävä, josta hän ei halua kertoa toisille. Opettaja muistaa tarinan supersankarista, jolla oli erittäin salainen tehtävä. HD Kuulovammaisille tarkoitettu tekstitys: suomi. Sallittu kaiken ikäisille.
Huvipuistoon. Kuulovammaisille tarkoitettu tekstitys: suomi.
Vuori. / Viljami ja Narsissi. Kuulovammaisille tarkoitettu tekstitys: suomi. Sallittu kaiken ikäisille.
Velhon pyyntö. Vain Jarkko, Laura ja Mikko voivat toimittaa tärkeän kirjeen velho Valveelle. Mutta lasten ja kirjeen perässä on myös ilkeä velho Silmitön Sääski apureineen. Kuulovammaisille tarkoitettu tekstitys: suomi. K7 (ahdistus).
Järkytys. Amy saa vihdoin mitä on jo pitkään halunnut, mutta saako se hänet onnelliseksi? Serenan äiti saapuu yllättäen vierailulle ja saa aikaan onnettomuuden. Adele saa tilaisuuden näyttää taitonsa. T: BBC. HD Sallittu kaiken ikäisille.
2/8. Hiphoptähti Ison Glasgow lähtee näyttelijä Pablo Leiva Wengerin kanssa New Yorkiin, jossa asui lapsena. Tarjolla on hyvää ruokaa. Lisäksi Ison esittelee ystävälleen isoäitinsä sekä Vapaudenpatsaan. (U) HD Kuulovammaisille tarkoitettu tekstitys: ruotsi.
6/8. Tukholmalainen Lars on löytänyt unelmansa vanhasta 50-luvun kuorma-autotallista ja remontoi innoissaan siihen asuntoa. Yksityiskohdista tarkka Lars haluaa tehdä kaiken itse, mutta sitten aikataulu pettää pahasti. HD Kuulovammaisille tarkoitettu tekstitys: ruotsi.
Huippuvuorten jäätiköillä on railoja ja onkaloita, joihin auringonvalo ei koskaan pääse paistamaan. Lähdemme otsalampun valossa tutkimaan, mitä näistä salaperäisistä luolista löytyy. (U)
4/8. Pulmana vanhemmat. Menestyksekkään uran jälkeen valmentajaksi ryhtynyt Klas Ingesson kertoo huonosti käyttäytyvistä vanhemmista, joiden räyhääminen heijastuu tietysti myös nuoriin urheilijoihin. HD Kuulovammaisille tarkoitettu tekstitys: ruotsi.
Sarja alkaa. 1/8. Juontaja Ida Fladen aloittaa kolmen kuukauden kunto- ja ruokavalioremontin. Tavoitteena on saada kehon lisäksi myös mieli trimmatuksi huippuunsa. Täydellisen elämän etsintä alkaa mehukuurilla. HD
Abbeyn pennut leikkivät jo nurmikolla, ja Matildan pentuja käy tuleva isäntäväkikin jo katsomassa. Kultainennoutaja Svea on liikenneonnettomuudessa vammautuneen Vivecan tuki ja turva. (U) Kuulovammaisille tarkoitettu tekstitys: ruotsi.
6/10. Jonas Leksell auttaa tyhjentämään lehmän vatsaa muovista, jota onkin kertynyt sinne paljon. Kolmårdenin tapiireita vaivaa syyhy, ja kissalle tehdään historiallinen lonkan tekonivelleikkaus. (U) Kuulovammaisille tarkoitettu tekstitys: ruotsi.
Miesten 20 km. Anterselva, Italia. Selostus Jussi Eskola. Ruotsinkielinen selostus Magnus Eklöv. HD
Katsellaan Jaakon kanssa Dinotassut, Kim ja Kai, Närpiäiset, Iltasatu vuodelta 1977 sekä Saku ja Vaakku. HD Kuulovammaisille tarkoitettu tekstitys: suomi.
Kooste miesten 20 km:n kilpailusta. Anterselva, Italia. Selostus Jussi Eskola. Ruotsinkielinen selostus Magnus Eklöv. HD
RoKi - Peliitat. Selostus Mikko Hannula. Rovaniemi. HD
Kausi 10, 17/22. Helvetti. Nuoren afrikkalaisen pakolaistytön tapaus johtaa etsivät kaukaisen maan sisällissodassa taistelleiden miesten kannoille. HD K12 (väkivalta, ahdistus).
Strike Back (K16)
Kausi 3, 3/10. Ryhmä 20 pelaa pakon edessä venäläistä rulettia: onko Daltonin Beirutista paikantama informantti luotettava? Vaihtoehtoakaan ei juuri ole, tyyppi on ainut keino päästä käsiksi al-Zuharin sisäpiiriin. HD K16 (väkivalta, ahdistus).
Kausi 4, 10/10. Kotisynnytys. Carolinen laskettu aika lähenee. Kohta pitäisi päättää, missä synnytys tapahtuu. Shoshannan pitää tehdä tosi vaikea valinta. Tekeekö hän oikein vai melkein oikein? T: HBO (U) HD K12 (ahdistus).
6/6. Lukukausi on lopussa ja pian selviää, saako Ja'mie himoitun pystinsä. Hän jatkaa kilvoittelua katkeraan loppuun asti, ihan kaiken varalta. Kuinka Ja'mien käy, jääkö hän nuolemaan näppejään? T: HBO (U) HD Sallittu kaiken ikäisille.
Helsinkiläisen räppiryhmän hikinen keikka Blockfestissä Tampereella elokussa 2015. Ohjelmassa mukana mm. yhtyeen hittibiisit Teinijäte, Mahtuuko kyytiin? ja 2006. Lavalla Hätä-Miikka, Päkä, Thube Hefner ja Musajusa. HD

matches: HD HD HD HD HD HD HD HD HD HD HD HD HD HD HD HD HD HD


text:
Ennakkoratkaisupyyntö – Asetus (EU) N:o 1215/2012 – Tuomioistuimen toimivalta siviili- ja kauppaoikeuden alalla – Soveltamisala – 1 artiklan 1 kohta – Siviili- ja kauppaoikeudellisen asian käsite – Jäsenvaltion liikkeeseen laskemat joukkovelkakirjat – Yksityisen sektorin osallistuminen kyseisen valtion valtionvelan uudelleenjärjestelyyn – Lainaehtojen yksipuolinen ja taannehtiva muuttaminen – Yhteistoimintalausekkeet – Kanne, jonka kyseisten joukkovelkakirjojen haltijoina olevat yksityiset velkojat ovat luonnollisina henkilöinä nostaneet mainittua valtiota vastaan – Valtion vastuu teoista ja laiminlyönneistä, jotka on tehty julkista valtaa käytettäessä
Asiassa C‑308/17,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Oberster Gerichtshof (ylin tuomioistuin, Itävalta) on esittänyt 25.4.2017 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 29.5.2017, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
toimien kokoonpanossa: varapresidentti R. Silva de Lapuerta (esittelevä tuomari), joka hoitaa ensimmäisen jaoston puheenjohtajan tehtäviä, sekä tuomarit J.‑C. Bonichot, E. Regan, C. G. Fernlund ja S. Rodin,
– Helleenien tasavalta, edustajanaan K. Kitzberger, Rechtsanwältin,
– Leo Kuhn, edustajanaan M. Brand, Rechtsanwalt,
– Kreikan hallitus, asiamiehinään K. Boskovits, S. Charitaki, M. Vlassi ja S. Papaioannou,
– Italian hallitus, asiamiehenään G. Palmieri, avustajanaan P. Pucciariello, avoccato dello Stato,
– Portugalin hallitus, asiamiehinään L. Inez Fernandes, M. Figueiredo ja P. Lacerda,
kuultuaan julkisasiamiehen 4.7.2018 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
2 Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Helleenien tasavalta ja toisaalta Leo Kuhn ja joka koskee vaatimusta kyseisen jäsenvaltion liikkeeseen laskemien joukkovelkakirjojen lainaehtojen täyttämisestä tai vahingonkorvausta niiden täyttämättä jättämisen vuoksi.
3 Brysselissä (Belgia) tehtiin 2.2.2012 Belgian kuningaskunnan, Saksan liittotasavallan, Viron tasavallan, Irlannin, Helleenien tasavallan, Espanjan kuningaskunnan, Ranskan tasavallan, Italian tasavallan, Kyproksen tasavallan, Luxemburgin suurherttuakunnan, Maltan, Alankomaiden kuningaskunnan, Itävallan tasavallan, Portugalin tasavallan, Slovenian tasavallan, Slovakian tasavallan ja Suomen tasavallan välillä sopimus Euroopan vakausmekanismin perustamisesta (jäljempänä EVM-sopimus). Kyseisen sopimuksen 12 artiklan 3 kohdassa määrätään, että kaikkiin uusiin euroalueen valtion joukkovelkakirjoihin, joiden laina-aika on pitempi kuin yksi vuosi, sisällytetään 1.1.2013 alkaen yhteistoimintalausekkeet tavalla, jolla varmistetaan, että niiden oikeusvaikutus on samanlainen.
4 Asetuksen N:o 1215/2012 johdanto-osan 4, 15 ja 16 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
6 Mainitun asetuksen 4 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
7 Saman asetuksen 7 artiklan 1 alakohdan a alakohdan sanamuoto on seuraava:
1) a) sopimusta koskevassa asiassa sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä kanteen perusteena oleva velvoite on täytetty tai täytettävä.”
8 Ennakkoratkaisupyynnön mukaan Kreikan keskuspankin arvo-osuusjärjestelmä käsittää kunkin Kreikan keskuspankin pääjohtajan hyväksymän järjestelmään osallistuvan nimissä avatut tilit.
9 Lain 2198/1994 6 §:n 2 momentin nojalla Kreikan keskuspankin arvo-osuusjärjestelmään osallistuvat voivat antaa kolmansille sijoittajille oikeuksia lainojen osalta, mutta tällaisella oikeustoimella on vaikutuksia ainoastaan osapuolten välillä ja se nimenomaisesti ei vaikuta mitenkään Helleenien tasavallan eduksi tai vahingoksi.
10 Kyseisen lain 6 §:n 4 momentissa säädetään, että laina siirretään kyseiseen järjestelmään osallistuvan tilille hyvityksenä.
11 Säännöksistä, joilla muutetaan Kreikan valtion liikkeeseen laskemia tai takaamia arvopapereita niiden haltijoiden suostumuksella, 23.2.2012 annetussa laissa nro 4050/2012 (FEK A’ 36/23.2.2012) säädetään lisäksi, että tiettyjen Kreikan valtion joukkovelkakirjojen haltijat saavat lainojen ”uudelleenjärjestelyä” koskevan tarjouksen, jossa Kreikan valtio kehottaa heitä päättämään, hyväksyvätkö he kyseisessä tarjouksessa tarkoitettujen kelpoisuusvaatimukset täyttävien arvopapereiden muuttamisen.
12 Kyseisen lain 1 §:n 4 momentin mukaan kyseisten arvopapereiden muuttaminen edellyttää päätösvaltaisuutta, joka vastaa 50:tä prosenttia kyseessä olevien joukkovelkakirjojen kokonaiskannasta, sekä sellaisen määräenemmistön suostumusta, joka edustaa kahta kolmasosaa pääomasta.
13 Mainitun lain 1 §:n 9 momentissa säädetään lisäksi sellaisen ”uudelleenjärjestelyä” koskevan lausekkeen eli ”yhteistoimintalausekkeen” (CAC, collective action clause) käyttöönotosta, jolla alkuperäisiä lainaehtoja voidaan muuttaa jäljellä olevaa pääomaa vastaavalla määräenemmistöllä tehdyin päätöksin, joita sovelletaan myös vähemmistöosakkaisiin.
14 Kyseisen säännöksen mukaan joukkovelkakirjojen haltijoiden päätöstä hyväksyä tai hylätä Kreikan valtion tekemä uudelleenjärjestelytarjous sovelletaan erga omnes, se sitoo kaikkia asianomaisia joukkovelkakirjojen velkojia ja sillä kumotaan kaikki mahdolliset vastakkaiset yleiset tai erityiset lait, hallintopäätökset ja sopimukset.
15 Kuhn, jonka kotipaikka on Wien (Itävalta), osti tarkemmin määrittelemättömänä ajankohtana ennen vuotta 2011 Itävaltaan sijoittautuneen talletuspankin kautta Helleenien tasavallan liikkeeseen laskemia joukkovelkakirjoja, joiden nimellisarvo oli 35 000 euroa ja joihin sovellettiin Kreikan oikeutta ja joilla käytiin Ateenan (Kreikka) pörssissä kauppaa ”arvo-osuuksina” eli jotka toisin sanoen ovat valtionvelan rekisteriin kirjattuja velkoja. Kyseiset arvo-osuudet rekisteröitiin Kreikan keskuspankin arvo-osuusjärjestelmään.
16 Nämä joukkovelkakirjat, jotka erääntyvät 20.2.2012, kirjattiin talletuspankin arvopaperitilille, jonka omistaja Kuhn on. Kyse on haltija-arvopapereista, jotka lainaehtojen mukaisesti antavat oikeuden lainan pääoman maksamiseen erääntymishetkellä ja korkojen maksamiseen.
17 Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, ettei Kuhnin ja Helleenien tasavallan välillä ole minkäänlaista sopimussuhdetta.
18 Kyseisen tuomioistuimen mukaan sekä lain nro 2198/1994 säännöksistä että kyseessä olevia joukkovelkakirjoja koskevista ehdoista ilmenee, että kyseiseen Kreikan keskuspankin arvo-osuusjärjestelmään osallistuvista tuli ensin kyseisten valtion joukkovelkakirjojen haltijoita ja velkojia, ja velkakirjasaatavat kirjattiin heidän tililleen hyvityksenä, siten, että he voivat antaa niihin liittyviä oikeuksia kolmansille sijoittajille ja tällaisella oikeuksien luovuttamista koskevalla oikeustoimella on kuitenkin vaikutuksia ainoastaan osapuolten välillä siten, että kaikki mahdolliset vaikutukset Helleenien tasavallan hyväksi tai vahingoksi on nimenomaisesti suljettu pois.
19 Lain nro 4050/2012 antamisen jälkeen Helleenien tasavalta muunsi Kuhnin ostamia joukkovelkakirjoja vaihtamalla ne uusiin valtion joukkovelkakirjoihin, joiden nimellisarvo oli pienempi.
20 Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että Kuhnin mukaan Helleenien tasavalta maksoi kyseiseen muuntamispäivään asti korkoja hänen nimissään avatulle Itävaltaan sijoittautuneen pankin tilille. Mainittu tuomioistuin täsmentää, että Kuhn on myynyt tällä tavoin muunnetut joukkovelkakirjat 7 831,58 eurolla, joten hänelle aiheutuneen vahingon määrä on 28 673,42 euroa, joka vastaa joukkovelkakirjojen nimellisarvoa erääntymispäivänä 20.2.2012 korkoineen ja kuluineen.
21 Kuhn nosti Landesgericht für Zivilrechtssachen Wienissä (siviilioikeusasioita käsittelevä Wienin osavaltion tuomioistuin, Itävalta) Helleenien tasavaltaa vastaan kanteen, jossa hän vaati kyseessä olevien joukkovelkakirjojen alkuperäisten ehtojen täyttämistä tai vahingonkorvausta niiden täyttämättä jättämisen vuoksi.
22 Mainittu tuomioistuin totesi 8.1.2016 tekemässään päätöksessä, ettei sillä ole kansainvälistä toimivaltaa käsitellä tätä kannetta.
23 Kyseisestä päätöksestä valitettiin Oberlandesgericht Wieniin (Wienin osavaltion ylioikeus, Itävalta), joka 25.2.2016 tekemällään päätöksellä hylkäsi Itävallan tuomioistuinten toimivallan puuttumista koskevan oikeudenkäyntiväitteen sillä perusteella, että Kuhnin vaatimus ei perustunut Kreikan lainsäädäntötoimeen vaan kyseessä olevien valtion joukkovelkakirjojen alkuperäisiin ehtoihin ja että toimivaltainen tuomioistuin määritetään Kreikan oikeuden perusteella, joten se on käsiteltävässä asiassa velkojan asuinpaikan tuomioistuin eli sen paikan tuomioistuin, jossa rahamääräinen velka oli maksettava.
24 Helleenien tasavalta teki Oberster Gerichtshofiin (ylin tuomioistuin, Itävalta) ylimääräisen Revision-valituksen kyseisestä päätöksestä.
25 Mainittu tuomioistuin toteaa, että siltä osin kuin Kuhn vaatii Helleenien tasavaltaa täyttämään kyseessä olevien valtion joukkovelkakirjojen lainaehtoja, hän viittaa perustellusti hänen eli valtion joukkovelkakirjojen ostajan ja Helleenien tasavallan eli kyseisten joukkovelkakirjojen liikkeeseenlaskijan väliseen väitettyyn oikeussuhteeseen, joten lähtökohdaksi on otettava asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan mukainen sopimusperusteinen ”toissijainen” oikeus.
26 Oberster Gerichtshof on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko asetuksen [N:o 1215/2012] 7 artiklan 1 alakohdan a alakohtaa tulkittava siten,
– että kyseisessä säännöksessä tarkoitettu velvoitteen täyttämispaikka määräytyy ensimmäisen kerran tehdyn sopimuksen perusteella myös silloin, kun – kuten käsiteltävässä asiassa – saatava on siirtynyt sopimuksen perusteella useita kertoja
– että silloin, kun esitetään vaatimus käsiteltävässä asiassa Helleenien tasavallan liikkeeseen laskeman kaltaisen valtion joukkovelkakirjalainan ehtojen noudattamisesta ja vaaditaan vahingonkorvausta tämän vaateen täyttämättä jättämisen vuoksi, perusteen tosiasialliselle velvoitteen täyttämispaikalle muodostaa jo tästä valtion joukkovelkakirjalainasta erääntyvien korkojen maksaminen kansallisen arvopaperitilin omistajan tilille
– että se seikka, että ensimmäisen kerran tehty sopimus muodosti [mainitussa säännöksessä] tarkoitetun oikeudellisen täyttämispaikan, on esteenä sille, että sopimuksen myöhemmän tosiasiallisen täyttämisen katsotaan olevan perusteena – toiselle – kyseisessä säännöksessä tarkoitetulle täyttämispaikalle?”
27 Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään, onko sellaisessa tilanteessa, josta on kyse pääasiassa ja jossa henkilö on talletuspankin välityksellä hankkinut jäsenvaltion liikkeeseen laskemia joukkovelkakirjoja, asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan a alakohtaa tulkittava siten, että ”kanteen perusteena olevan velvoitteen täyttämispaikka” määräytyy mainittujen joukkovelkakirjojen liikkeeseenlaskun aikaisten lainaehtojen mukaan, vai siten, että se määräytyy lainaehtojen, kuten korkojen maksamisen, tosiasiallisen täyttämispaikan mukaan.
28 Helleenien tasavalta ja Kreikan ja Italian hallitukset väittävät, ettei pääasia ole asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu siviili- ja kauppaoikeudellinen asia, koska se koskee jäsenvaltion suvereenia oikeutta antaa lainsäädäntöä valtionvelkansa uudelleen järjestelemiseksi.
29 Näin ollen on aluksi määritettävä, voidaanko pääasian kaltaisen riita-asian katsoa olevan mainitussa 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu siviili- ja kauppaoikeudellinen asia.
30 Kyseisen säännöksen mukaan asetusta N:o 1215/2012 ei sovelleta muun muassa ”valtion vastuuseen teoista ja laiminlyönneistä, jotka on tehty julkista valtaa käytettäessä (acta iure imperii)”.
31 Siltä osin kuin asetuksella N:o 1215/2012 kumotaan ja korvataan tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 44/2001 (EUVL 2001, L 12, s. 1), on muistettava, että unionin tuomioistuimen viimeksi mainitun asetuksen säännöksistä esittämä tulkinta pätee myös asetuksen N:o 1215/2012 osalta, mikäli näiden molempien unionin oikeuden säännösten voidaan katsoa vastaavan toisiaan (tuomio 16.11.2016, Schmidt, C‑417/15, EU:C:2016:881, 26 kohta ja tuomio 9.3.2017, Pula Parking, C‑551/15, EU:C:2017:193, 31 kohta).
32 Asia on näin siltä osin kuin on kyse asetuksen N:o 44/2001 1 artiklan 1 kohdasta ja asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 1 kohdasta, joilla rajataan kyseisten asetusten soveltamisala ”siviili- ja kauppaoikeudellisiin asioihin” määrittelemättä kuitenkaan kyseisen käsitteen – jonka osalta unionin tuomioistuin on katsonut, että sitä on pidettävä itsenäisenä käsitteenä, jonka tulkinnassa on käytettävä perustana kyseisten asetusten tavoitteita ja järjestelmää sekä niitä yleisiä periaatteita, jotka ilmenevät kansallisten oikeusjärjestysten muodostamasta kokonaisuudesta (tuomio 11.6.2015, Fahnenbrock ym., C‑226/13, C‑245/13 ja C‑247/13, EU:C:2015:383, 35 kohta ja tuomio 9.3.2017, Pula Parking, C‑551/15, EU:C:2017:193, 33 kohta) – sisältöä ja ulottuvuutta.
33 Tämä tulkinta johtaa siihen, että tiettyjä kanteita tai tuomioistuinten ratkaisuja on pidettävä asetuksen N:o 1215/2012 soveltamisalan ulkopuolelle jäävinä joko oikeusriidan asianosaisten välisten oikeussuhteiden laatua tai oikeusriidan kohdetta luonnehtivien tekijöiden vuoksi (tuomio 15.2.2007, Lechouritou ym., C‑292/05, EU:C:2007:102, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
34 Unionin tuomioistuin on näin ollen todennut, että vaikka tietyt viranomaisen ja yksityisen väliset oikeusriidat saattavatkin kuulua kyseisen asetuksen soveltamisalaan, näin ei ole viranomaisen käyttäessä julkista valtaa (tuomio 15.2.2007, Lechouritou ym., C‑292/05, EU:C:2007:102, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
35 Asia on näin muun muassa sellaisten riitojen osalta, joissa on kyse siitä, että yksi oikeudenkäynnin asianosaisista käyttää julkista valtaa, koska se käyttää yksityisten välisiin suhteisiin sovellettaviin yleisiin oikeussääntöihin nähden poikkeuksellisen laajaa valtaa (tuomio 15.2.2007, Lechouritou ym., C‑292/05, EU:C:2007:102, 34 kohta).
36 Pääasian osalta on näin ollen määritettävä, onko sen taustalla Helleenien tasavallan toimia, jotka perustuvat julkisen vallan käyttöön.
37 Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 62 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa, kyseinen osoitus julkisen vallan käytöstä johtuu sekä Helleenien tasavallan ja pääasiassa kyseessä olevien arvopapereiden haltijoiden välisen sopimussuhteen muutosten luonteesta ja muuttamistavoista että poikkeuksellisista olosuhteista, joissa kyseiset muutokset toteutettiin.
38 Se, että Kreikan lainsäätäjä on antanut lain 4050/2012 ja ottanut kyseisen lain nojalla taannehtivasti käyttöön yhteistoimintalausekkeen, on nimittäin johtanut siihen, että kyseiset arvopaperit on korvattu uusilla arvopapereilla, joiden nimellisarvo on selvästi alempi. Tällaisesta arvopapereiden vaihtamisesta uusiin ei ollut määrätty alkuperäisissä lainaehdoissa eikä Kreikan lainsäädännössä, joka oli voimassa silloin, kun arvopaperit, joihin mainittuja lainaehtoja sovellettiin, laskettiin liikkeeseen.
39 Tällä yhteistoimintalausekkeen taannehtivalla käyttöönotolla Helleenien tasavalta on voinut muuttaa huomattavasti mainittuja arvopapereita koskevia rahoitusehtoja kaikkien kyseisten arvopaperien haltijoiden osalta, myös sellaisten arvopapereiden haltijoiden osalta, jotka olisivat halunneet vastustaa muutosta.
40 Tällainen ennennäkemätön turvautuminen yhteistoimintalausekkeen taannehtivaan käyttöönottoon ja siitä seurannut mainittujen rahoitusehtojen muuttaminen sijoittuvat vakavaan taloudelliseen kriisiin liittyviin asiayhteyteen ja poikkeusolosuhteisiin. Ne saneli muun muassa tarve järjestää ministeriöiden välisen tukimekanismin yhteydessä Kreikan valtionvelka uudelleen ja estää vaara velan uudelleenjärjestelysuunnitelman epäonnistumisesta, jotta kyseinen valtio ei joutuisi maksukyvyttömäksi ja jotta euroalueen rahoitusvakaus varmistettaisiin. Euroalueen valtionpäämiehet tai hallitusten päämiehet vahvistivat 21.7. ja 26.10.2011 antamillaan julistuksilla, että siltä osin kuin oli kyse yksityisen sektorin osallistumisesta, Helleenien tasavallan tilanne edellytti poikkeuksellista ratkaisua.
41 Kyseisen tilanteen poikkeuksellisuus ilmenee myös siitä, että EVM-sopimuksen 12 artiklan 3 kohdan mukaan kaikkiin uusiin euroalueen valtion joukkovelkakirjoihin, joiden laina-aika on pitempi kuin yksi vuosi, sisällytetään 1.1.2013 alkaen yhteistoimintalausekkeet tavalla, jolla varmistetaan, että niiden oikeusvaikutus on samanlainen.
42 Tästä seuraa, että kun otetaan huomioon niiden olojen ja olosuhteiden poikkeuksellisuus, joissa on annettu laki 4050/2012, jonka nojalla pääasiassa kyseessä olevien valtion joukkovelkakirjojen alkuperäisiä lainaehtoja on yksipuolisesti ja taannehtivasti muutettu ottamalla käyttöön yhteistoimintalauseke, ja kyseisellä lailla tavoiteltu yleistä etua koskeva tavoite, pääasian taustalla on julkisen vallan käyttäminen ja pääasia perustuu toimiin, joita Kreikan valtio on kyseistä julkista valtaa käyttäessään toteuttanut, joten kyseistä asiaa ei voida pitää asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna siviili- ja kauppaoikeudellisena asiana.
43 Esitettyyn kysymykseen on näin ollen vastattava, että asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että pääasian kaltainen riita-asia, jossa on kyse kanteesta, jonka on nostanut jäsenvaltion liikkeeseen laskemia joukkovelkakirjoja hankkinut luonnollinen henkilö kyseistä jäsenvaltiota vastaan ja jolla riitautetaan mainittujen joukkovelkakirjojen sellainen vaihtaminen vähempiarvoisiin joukkovelkakirjoihin, johon kyseinen luonnollinen henkilö on velvoitettu sellaisen lain nojalla, jonka kansallinen lainsäätäjä on antanut poikkeuksellisissa olosuhteissa ja jonka mukaan kyseisiä ehtoja on yksipuolisesti ja taannehtivasti muutettu sisällyttämällä niihin yhteistoimintalauseke, jonka nojalla joukkovelkakirjojen haltijoiden enemmistö voi pakottaa tällaisen vaihdon vähemmistölle, ei koske asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua siviili- ja kauppaoikeudellista asiaa.
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että pääasian kaltainen riita-asia, jossa on kyse kanteesta, jonka on nostanut jäsenvaltion liikkeeseen laskemia joukkovelkakirjoja hankkinut luonnollinen henkilö kyseistä jäsenvaltiota vastaan ja jolla riitautetaan mainittujen joukkovelkakirjojen sellainen vaihtaminen vähempiarvoisiin joukkovelkakirjoihin, johon kyseinen luonnollinen henkilö on velvoitettu sellaisen lain nojalla, jonka kansallinen lainsäätäjä on antanut poikkeuksellisissa olosuhteissa ja jonka mukaan kyseisiä ehtoja on yksipuolisesti ja taannehtivasti muutettu sisällyttämällä niihin yhteistoimintalauseke, jonka nojalla joukkovelkakirjojen haltijoiden enemmistö voi pakottaa tällaisen vaihdon vähemmistölle, ei koske asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua siviili- ja kauppaoikeudellista asiaa.

matches: tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin


Laki investointivarauslain muuttamisesta 660/1989 - Säädökset alkuperäisinä - FINLEX ®
Olet tässä: Finlex › Lainsäädäntö › Säädökset alkuperäisinä › 1989 › 660/1989
660/1989
Laki investointivarauslain muuttamisesta
kumotaan 28 päivänä joulukuuta 1978 annetun investointivarauslain (1094/78) 16§,
sellaisena kuin se on osittain muutettuna 21 päivänä joulukuuta 1979 annetulla lailla (978/79),
muutetaan 2, 3 ja 5-7§, 8§:n 3 momentti, 9-14§, 15§:n 3 momentti, 17, 18, 20 ja 21§,
sellaisina kuin niistä ovat 2§ mainitussa 21 päivänä joulukuuta 1979 annetussa laissa, 3§ osittain muutettuna 10 päivänä heinäkuuta 1979 annetulla lailla (611/79), 8§:n 3 momentti viimeksi mainitussa laissa, 9§ osittain muutettuna mainitulla 21 päivänä joulukuuta 1979 annetulla lailla ja 21§ 9 päivänä heinäkuuta 1982 annetussa laissa (536/82), sekä
lisätään lakiin uusi 7 a§ ja 19§:ään uusi 2 momentti seuraavasti:
Investointivarauksella tarkoitetaan verovelvollisen kirjanpidossa olevaa varausta, joka muodostetaan viimeistään tilinpäätöksen vahvistamisen yhteydessä. Investointivarauksen saa tehdä elinkeinotulon verottamisesta annetussa laissa (360/68) tarkoitettua elinkeinotoimintaa harjoittava verovelvollinen, joka pitää suoriteperusteen mukaista kahdenkertaista kirjanpitoa.
Investointivaraus saa olla enintään 20 prosenttia verovelvollisen tilikauden voitosta sellaisena kuin se on ennen varauksen tekemistä ja välittömien verojen vähentämistä. Pienempää kuin 30 000 markan investointivarausta ei kuitenkaan saa tehdä.
Verovelvollisella ei ole oikeutta tehdä investointivarausta siltä tilikaudelta, jonka aikana hän on käyttänyt investointivarausta tai nostanut investointitalletuksen.
Investointitalletuksen suuruus on 50 prosenttia investointivarauksen määrästä.
Investointitalletus on tehtävä kuuden kuukauden kuluessa sen tilikauden päättymisestä, jonka voitosta investointivaraus on tehty. Talletus katsotaan tehdyksi, kun se on talletettu Suomen Pankkiin tai annettu pankkiin Suomen Pankkiin siirrettäväksi.
Suomen Pankki maksaa sulkutilillä olevalle investointitalletukselle vuotuisen koron, jonka suuruus on Suomen Pankin peruskorko vähennettynä kahdella ja puolella prosenttiyksiköllä.
Korko suoritetaan investointitalletusta nostettaessa ja maksetaan erikseen kullekin nostettavalle erälle.
Investointitalletus saadaan nostaa, kun investointivarausta on käytetty tai tullaan saman verovuoden aikana käyttämään tässä laissa säädetyllä tavalla. Talletusta nostettaessa on esitettävä 11§:ssä tarkoitetuissa tapauksissa valtiovarainministeriön lupa investointivarauksen käyttämiseen sekä muissa tapauksissa verovelvollisen kotipaikan verotoimiston verotuksen toimittamisen jälkeen antama todistus vastaavasta investointivarauksesta.
Verotoimisto antaa verovelvolliselle todistuksen investointitalletuksen nosto-oikeudesta 18§:n 1 momentissa ja 21§:ssä tarkoitetuissa tapauksissa. Verovelvollinen saa esittämällä 1 momentissa tarkoitetun todistuksen nostaa talletuksen, jota vastaavaa varausta ei ole verotuksessa hyväksytty, samoin kuin tekemänsä talletuksen siltä osin kuin talletuksen määrä ylittää 50 prosenttia verotuksessa hyväksytystä investointivarauksesta.
Aikaisemmin tehdyt investointitalletukset on nostettava ennen myöhemmin tehtyjä.
Investointitalletuksen nostamisesta tulee Suomen Pankin tehdä ilmoitus verovelvollisen kotikunnan verotoimistoon.
Jos investointitalletusta on käytetty suhdannetalletuslain 17§:n 1 momentin mukaan suhdannetalletuksen alentamiseen, mutta talletuksen perusteena olevaa investointivarausta ei ole verotuksessa hyväksytty vähennettäväksi, katsotaan talletus suhdannetalletukseksi.
Sen estämättä mitä 1 momentissa on säädetty, saadaan investointivarausta kuitenkin käyttää viiden vuoden kuluttua edellisen käyttöajanjakson päättymisestä taikka, jollei käyttölupaa tai käyttövelvoitusta ole annettu, sen tilikauden päättymisestä, jolta investointivaraus tehtiin.
Investointivarausta saadaan käyttää:
1) elinkeinotoiminnan kuluvaan käyttöomaisuuteen kuuluvien koneiden, kaluston, laitteiden ja alusten, ei kuitenkaan henkilöautojen, hankintaan, perusparannuksiin ja suurehkoihin korjauksiin;
2) verovelvollisen elinkeinotoiminnassa käytettävän rakennuksen, rakennelman, tien, rautatien, sillan, laiturin, padon, altaan ja viemärin rakentamiseen, perusparannuksiin ja suurehkoihin korjauksiin;
3) verovelvollisen elinkeinotoiminnassa käytettävän osakehuoneiston ja vuokrahuoneiston perusparannuksiin;
4) tutkimus- ja tuotekehitystoiminnasta, työvoiman koulutuksesta, työsuojelutoimenpiteistä, verovelvollisen tuotteiden viennin edistämisestä tai ympäristön suojelemisesta aiheutuviin menoihin; sekä
5) tarhaturkiseläinten rehun hankkimisesta aiheutuviin välittömiin menoihin.
Yhteisö saa käyttää investointivarausta myös yleisesti verovelvolliseen osakeyhtiöön tai osuuskuntaan sijoitettavan osake- tai osuuspääoman suorittamiseen, jos osakeyhtiö tai osuuskunta käyttää suoritetun määrän 9§:ssä mainittuun tarkoitukseen. Kyseessä olevan osakeyhtiön tai osuuskunnan tulee antaa suostumuksensa investointivarauksen tällaiseen käyttöön.
Valtiovarainministeriö voi erityisistä syistä ja asettamillaan ehdoilla myöntää hakemuksesta verovelvolliselle luvan käyttää investointivarausta myös silloin, kun varausta ei voida käyttää valtioneuvoston 8§:n 1 momentissa tarkoitetun päätöksen nojalla. Samoin valtiovarainministeriö voi erityisistä syistä hakemuksesta vapauttaa verovelvollisen osittain tai kokonaan käyttövelvoituksesta.
Ennen 1 momentissa tarkoitetun päätöksen tekemistä valtiovarainministeriö voi pyytää asiasta lausunnon teollisuuden kehittämislautakunnalta.
Investointivarausta saadaan käyttää 9§:n 1-3 kohdassa mainittuun tarkoitukseen, kun hankittava käyttöomaisuus toimitetaan tai tilataan tai kun rakennuksen tai rakennelman rakentaminen tai tie-, rautatie-, silta-, laituri-, pato-, allas- tai viemärityö aloitetaan käyttöajanjakson aikana. Jos tilattu käyttöomaisuus toimitetaan tai jos rakennustyö tai muu edellä tarkoitettu työ tehdään käyttöajanjakson jälkeen, saadaan investointivarausta käyttää vain niihin menoihin, joiden suorittamisvelvollisuus on syntynyt käyttöajanjakson aikana.
Jos tietyltä tilikaudelta tehdyn investointivarauksen käyttöajanjakso alkaa ennen aikaisemmilta tilikausilta tehtyjen investointivarausten käyttöajanjakson päättymistä tai välittömästi sen jälkeen, voidaan kuitenkin myöhemmältä tilikaudelta tehtyä investointivarausta käyttää myös aikaisemman käyttöajanjakson aikana tilatun käyttöomaisuuden tai aloitetun rakennuksen tai rakennelman tai tien, rautatien, sillan, laiturin, padon, altaan taikka viemärin hankintamenon kattamiseen.
Investointivarausta saadaan käyttää muihin 9§:ssä tarkoitettuihin menoihin kuin käyttöomaisuuden hankinta- ja perusparannusmenoihin ja suurehkoihin korjausmenoihin ainoastaan, jos menon suorittamisvelvollisuus on syntynyt käyttöajanjakson aikana.
Investointivarausta saadaan käyttää 10§:ssä mainittuun tarkoitukseen siltä osin kuin osake- tai osuuspääoma maksetaan käyttöajanjakson aikana.
Osakeyhtiön tai osuuskunnan, jonka osakas tai jäsen on suorittanut sen osake- tai osuuspääomaa investointivaraustaan käyttäen, on käytettävä suoritettu määrä 9§:ssä mainittuun tarkoitukseen viimeistään osake- tai osuuspääoman maksamisvuotta seuraavana verovuonna.
Verohallitus voi hakemuksesta erityisistä syistä pidentää 2 momentissa tarkoitettua määräaikaa.
Investointivaraus vähennetään valtion- ja kunnallisverotuksessa verovelvollisen elinkeinotulolähteen tulosta. Jos verovelvollisella on sekä liiketulolähde että ammattitulolähteitä, vähennetään investointivaraus sen tai niiden elinkeinotulolähteiden tulosta, josta tai joista verovelvollinen vaatii sen vähennettäväksi.
Tulona, jonka perusteella ratkaistaan, onko toimitettava verotuslain (482/58) 72§:n 1 momentin 4 kohdassa tarkoitettu harkintaverotus, pidetään tulolähteen tuloa, josta on vähennetty investointivaraus.
Osakeyhtiön tai osuuskunnan suorittama 13§:n 2 momentissa tarkoitettu hankintameno tai sen osa ei ole sen verotuksessa vähennyskelpoinen.
Jos verovelvollinen on kunnallisverotuksessa vaatinut investointivarauksen määrän vähentämistä tietyn tai tiettyjen elinkeinotulolähteiden tulosta, tämä ei ole esteenä investointivarauksen käyttämiseen muussa elinkeinotulolähteessä.
Jos verovelvollinen ei ole käyttänyt investointivarausta käyttövelvoituksen mukaisesti, luetaan käyttämättä jätetty osa investointivarausta korotettuna 10 prosentilla verovelvollisen veronalaiseksi tuloksi siltä verovuodelta, jona laiminlyönnin todetaan tapahtuneen. Käyttämätön investointivaraus tai sen osa luetaan sen tulolähteen tuloksi, jonka tulosta se on vähennetty. Jos tätä tulolähdettä ei asianomaisena verovuonna enää ole, luetaan käyttämätön investointivaraus tai sen osa verovelvollisen lakannutta tulolähdettä lähinnä vastaavan tulolähteen tuloksi. Verovelvollisella on oikeus nostaa investointitalletuksesta se osa, joka vastaa tuloksi luettua investointivarauksen osaa. Näin nostetulle määrälle ei suoriteta korkoa.
Jos verovelvollinen, joka on nostanut investointitalletuksen, ei ole käyttänyt investointivarausta tässä laissa säädetyllä tavalla, luetaan se käyttämättä jätetty investointivarauksen määrä, jota vastaava talletus on nostettu, korotettuna 30 prosentilla, veronalaiseksi tuloksi kuten 1 momentissa on säädetty.
Jos osakeyhtiö tai osuuskunta, jonka osakas tai jäsen on suorittanut sen osake- tai osuuspääomaa investointivaraustaan käyttäen, ei ole käyttänyt suoritettua määrää tässä laissa säädetyllä tavalla, luetaan käyttämättä jätetty määrä korotettuna 30 prosentilla osakeyhtiön tai osuuskunnan maksamisvuotta seuraavan verovuoden veronalaiseksi tuloksi tai jos verohallitus 13§:n 3 momentin nojalla on pidentänyt 13§:n 2 momentissa tarkoitettua määräaikaa, sen verovuoden veronalaiseksi tuloksi, jona määrä viimeistään olisi pitänyt käyttää.
Verovelvollisen, joka verovuoden aikana on käyttänyt investointivarausta tai nostanut investointitalletuksen tai sen osan, on annettava selvitys varauksen käytöstä ja investointitalletuksen nostamisesta.
Ennen 8§:ssä mainitun päätöksen antamista on Suomen Pankin johtokunnalle varattava tilaisuus lausunnon antamiseen asiasta, jollei se ole tehnyt asiasta esitystä.
Jos yhteisö tai yhtymä puretaan tai jos muu verovelvollinen lopettaa elinkeinotoimintansa eikä kysymyksessä ole yhteisöjen sulautuminen taikka jos verovelvollisen omaisuus luovutetaan konkurssiin, luetaan verovelvollisen investointivaraus sen vuoden veronalaiseksi tuloksi, jona päätös purkamisesta, toiminnan lopettamisesta tai konkurssiin luovuttamisesta tehdään. Verovelvollisella on tällöin oikeus nostaa tuloksi luettavaa investointivarausta vastaava investointitalletus.
Tämä laki tulee voimaan 1 päivänä tammikuuta 1990. Lakia sovelletaan ensimmäisen kerran vuodelta 1990 toimitettavassa verotuksessa jäljempänä mainituin poikkeuksin.
Investointitalletuksen korko 1 päivää tammikuuta 1989 edeltäneeltä ajalta ei ole veronalaista tuloa.
Sen estämättä, mitä 9§:n 1 kohdassa on säädetty, voidaan ennen 1 päivää tammikuuta 1989 päättyneeltä tilikaudelta tehtyä investointivarausta käyttää myös kotimaisen henkilöauton hankintaan tässä laissa säädetyllä tavalla, ei kuitenkaan myöhemmin kuin verovuonna 1993.
Ennen 1 päivää tammikuuta 1989 päättyneeltä tilikaudelta tehtyä investointivarausta saa muukin verovelvollinen kuin yhteisö verovuonna 1990 käyttää 10§:ssä tarkoitetulla tavalla samoin edellytyksin kuin yhteisö.
Ennen 1 päivää tammikuuta 1989 päättyneeltä tilikaudelta tehdyn investointivarauksen käytön perusteella saadaan vuodelta 1990 toimitettavassa verotuksessa 16§:ssä tarkoitettu investointivähennys tehdä ennen 1 päivää tammikuuta 1989 voimassa olleiden säännösten mukaisesti.
Vuodelta 1990 toimitettavassa verotuksessa verohallituksen ennen 1 päivää tammikuuta 1989 antaman investointitalletuksen nostoluvan mukaiseen tarkoitukseen ennen 1 päivää tammikuuta 1989 voimassa olleiden säännösten edellyttämällä tavalla käytetty investointivaraus katsotaan käytetyksi tässä laissa säädetyllä tavalla.
Hallituksen esitys 10/89
Valtiovarainvaliok. miet. 33/89
Suuren valiok. miet. 95/89
2 §3 §5 §6 §7 §7 a §8 § 9 §10 §11 §12 §13 §14 §15 § 17 §18 §19 § 20 §21 §