text:
Uskonnon ja omantunnon vapaus koulujen tilaisuuksissa – Perustuslakiblogi
Uskonnon ja omantunnon vapaus koulujen tilaisuuksissa 25.04.2014 Kirjoittanut Blogin toimitus 3 kommenttia Perustuslakivaliokunta antoi tänään mietintönsä valtioneuvoston oikeuskanslerin kertomuksesta vuodelta 2012. Tosiasiallisesti mietinnössä otetaan ensisijaisesti kantaa uskonnon ja omantunnon vapauteen koulujen tilaisuuksissa.
Mietintöä voidaan sinänsä pitää asiallisena ja perusteellisenakin puheenvuorona ylimpien laillisuusvalvojien päätösten herättämään julkiseen keskusteluun. Valiokunta katsoo mietinnössään yhtäältä, ettei sillä ollut tarvetta muuttaa uskonnon- ja omantunnon vapautta koskevaa kantaansa koulun perinteisten juhlien osalta. Toisaalta se samalla päätyy korostamaan erityisesti sitä, että oppilaalle tai hänen huoltajalleen tulee jäädä todellinen ja aito vapaus valita, osallistuuko oppilas uskonnollista ainesta sisältäviin koulun tilaisuuksiin. Koulujen on tilaisuuksien aikana mahdollisuuksien mukaan järjestettävä vaihtoehtoista ja mielekästä toimintaa. Lisäksi julkisen vallan on pyrittävä turvaamaan se, että tilaisuuksiin osallistumisesta tai osallistumatta jättämisestä ei aiheudu oppilaalle leimautumista tai muita haitallisia seurauksia.
Tätä kaikki asianomaiset nyt noudattakoot. Tarkemmat perustelut löytyvät alta.
Perustuslain 11 §:n 1 momentin mukaan jokaisella on uskonnon ja omantunnon vapaus. Uskonnon ja omantunnon vapauteen sisältyy pykälän 2 momentin mukaan oikeus tunnustaa ja harjoittaa uskontoa, oikeus ilmaista vakaumus ja oikeus kuulua tai olla kuulumatta uskonnolliseen yhdyskuntaan. Momentin viimeisen virkkeen mukaan kukaan ei ole velvollinen osallistumaan omantuntonsa vastaisesti uskonnon harjoittamiseen. Uskonnonvapauteen liittyy kiinteästi myös perustuslain 6 §:n 2 momentin sisältämä uskontoon tai vakaumukseen perustuvan syrjinnän kielto (ks. HE 309/1993 vp , s. 55/I).
Perusoikeusuudistuksen esitöissä perustuslain 11 §:n 2 momentin viimeisen virkkeen katsotaan täsmentävän eräitä negatiivisen uskonnonvapauden ulottuvuuksia. Ketään ei voida siten velvoittaa osallistumaan omantuntonsa vastaisesti jumalanpalvelukseen tai muuhun uskonnolliseen tilaisuuteen. Säännöksen tarkoituksena ei kuitenkaan ole estää muiden ihmisten positiivista uskonnon harjoittamisen vapautta (HE 309/1993 vp , s. 55/II, ks. myös PeVM 10/2002 vp , s. 3-4 ).
Perustuslain 11 §:n 2 momentilla on merkitystä myös kouluissa järjestettävien tilaisuuksien kannalta. Perustuslakivaliokunta on perusopetuslain ja lukiolain muutosehdotuksia arvioidessaan käsitellyt lakeihin ehdotettuja säännöksiä uskonnon harjoittamiseen osallistumisesta kouluissa ja tähän liittyvästä tiedottamisesta. Ehdotettujen säännösten soveltamisala oli tarkoitettu kattamaan koulun toiminnan kaikki uskonnolliset tilaisuudet, kuten uskonnolliset päivänavaukset, jumalanpalvelukset sekä muut uskonnon harjoittamiseksi katsottavat tilaisuudet ja toimitukset, joita saatetaan järjestää niin koulun yhteisessä toiminnassa kuin eri oppiaineiden yhteydessä. Valiokunta katsoi tuolloin, että huolimatta liitynnästä perustuslain 11 §:n 2 momenttiin oli sääntelyä soveliaampaa luonnehtia menettelytapasääntelyksi eikä sitä siten ollut tarpeen sisällyttää lakiin. Valiokunta päätyi poistamaan kyseiset säännösehdotukset (PeVM 10/2002 vp , s. 4). Mietinnön yksityiskohtaisissa perusteluissa valiokunta kuitenkin erikseen tähdensi, että esityksen tarkoituksena ei säännösten poistosta huolimatta ollut muuttaa käytäntöjä erilaisten koulun perinteeseen kuuluvien tilaisuuksien, kuten lukukauden päättäjäisten osalta. Tällaiset juhlatraditiot olivat valiokunnan mukaan osa suomalaista kulttuuria, eikä niitä esimerkiksi niihin mahdollisesti sisältyvän yksittäisen virren laulamisen johdosta voida uskonnollisen suvaitsevaisuuden nimissä pitää uskonnon harjoittamiseksi katsottavina tilaisuuksina (PeVM 10/2002 vp , s. 7/II).
Perustuslakivaliokunta on lisäksi jo ennen perusoikeusuudistusta katsonut olevan epäilyksetöntä, että perustuslain turvaa nauttivaan uskonnonvapauteen kuuluu, ettei ketään voida ilman perustuslain säätämisjärjestyksessä annetun säännöksen tukea velvoittaa vasten tahtoaan osallistumaan uskonnonharjoitukseen. Tämä vapaus uskonnosta koskee lausunnon mukaan kaikkia kansalaisia ja on periaatteessa riippumaton uskonnollisen yhdyskunnan jäsenyydestä, koska uskonnolliseen yhdyskuntaankaan kuuluvia henkilöitä ei voida pakottaa osallistumaan uskonnollisiin menoihin (PeVL 12/1982 vp ).
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on uskonnon ja omantunnonvapautta kouluissa koskevissa tuomioissaan arvioinut tapauksia ensisijaisesti Euroopan ihmisoikeussopimuksen ensimmäisen lisäpöytäkirjan 2 artiklan kannalta. Tuomioistuin on toisaalta kuitenkin painottanut, että tätä määräystä on luettava etenkin sopimuksen 9 artiklan valossa, jossa turvataan myös negatiivinen uskonnonvapaus ja asetetaan sopimusvaltioille velvoite neutraalisuuteen ja puolueettomuuteen (ks. Lautsi ym. v. Italia, 18.3.2011, tuomion kohdat 59-60 ja Folgerø ym. v. Norja, 29.6.2007, tuomion kohta 84 a). Ensimmäisen lisäpöytäkirjan 2 artikla sisältää velvoitteen kunnioittaa vanhempien vakaumuksia varsinaisen uskonnon opetuksen ohella myös koulujen muussa toiminnassa (Lautsi ym. v. Italia, tuomion kohta 63 ja Folgerø ym. v. Norja, tuomion kohta 84 c).
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on yleisesti uskonnonvapautta ja erityisesti ensimmäisen lisäpöytäkirjan 2 artiklaa koskevassa ratkaisukäytännössään korostanut sopimusvaltioiden laajaa harkintamarginaalia, joka johtuu siitä, että Euroopan maiden kesken on suuria eroja kulttuurisen ja historiallisen kehityksen osalta (ks. esim. Lautsi ym. v. Italia, tuomion kohdat 61-62 ja 68-69). Sopimusvaltiot voivat laajan harkintamarginaalin vuoksi periaatteessa pitkälti itse määritellä sen, miten ne opetuksen ja koulutuksen alalla ottavat huomioon vanhempien oikeuden varmistaa lapsilleen heidän vakaumustensa mukainen kasvatus ja opetus. Tuomioistuin on ratkaisukäytännössään myös antanut painoarvoa kyseessä olevan sopimusvaltion kulttuurisille ja historiallisille erityispiirteille kulloisenkin menettelyn sopimuksenmukaisuutta arvioidessaan. Näiden seikkojen vuoksi tuomioistuimen oikeuskäytännön yksityiskohdista ei voida valiokunnan mielestä tehdä kovin pitkälle meneviä yleistyksiä tai johtopäätöksiä.
Tuomioistuin on kuitenkin eräissä ratkaisuissaan käsitellyt niitä yleisiä periaatteita, joita ensimmäisen lisäpöytäkirjan 2 artiklan tulkinnassa ja soveltamisessa on otettava huomioon (ks. Lautsi ym. v. Italia, tuomion kohdat 59-62 ja Folgerø ym. v. Norja, tuomion kohta 84). Yleiset periaatteet sisältävät niin tulkinnan sisällöllisiä lähtökohtia (esim. valtion velvoite neutraalisuuteen ja puolueettomuuteen sekä valtion velvoite huolehtia siitä, että opetusta ja koulutusta annetaan objektiivisella, kriittisellä ja moniarvoisella tavalla) kuin valtion harkintamarginaaliin kuuluvia seikkoja (esim. opetussuunnitelman sisältö). Keskeisin yleinen valtion harkintamarginaalia rajoittava periaate on ensimmäisen lisäpöytäkirjan 2 artiklaan liittyvä ns. indoktrinaation kielto, joka muodostaa tuomioistuimen ratkaisukäytännön valossa valtion toimintavapauden ehdottoman rajan. Tämän voidaan valiokunnan mielestä katsoa sisältävän ainakin kiellon pyrkiä iskostamaan tai juurruttamaan opetuksessa tai muussa koulun toiminnassa esimerkiksi valtauskonnon mukaisia käsityksiä vastoin vanhempien oikeutta varmistaa lapsilleen heidän uskonnollisten tai aatteellisten vakaumustensa mukaista kasvatusta tai opetusta.
Negatiiviseen uskonnonvapauteen liittyen tuomioistuin on painottanut yksilön oikeutta olla tuomatta esiin omaa vakaumustaan ja valtion pidättäytymistä omalla toiminnallaan aiheuttamasta – välittömästi tai välillisesti – tilanteita, joissa henkilön vakaumus paljastuu. Esimerkiksi Grzelak-tapauksessaan (Grzelak v. Puola, 22.11.2010) tuomioistuin katsoi, että koulutodistuksista välillisesti ilmenevä osallistumattomuus uskonnon tunneille johti henkilön tarpeettomaan leimautumiseen. Tuomioistuin antoi arvioinnissaan erityistä painoa sille, että kysymys oli Puolan kaltaisesta maasta. Tuomioistuin ei sen sijaan pitänyt ongelmallisena sitä, että puolalaisessa järjestelmässä uskonnon ja etiikan opetus oli eriytetty.
Filed Under: Blogin toimitus Tagged With: Lasten oikeudet, Omantunnonvapaus, Uskonnonvapaus, Yhdenvertaisuus« Juhani Kortteinen: Oikeusvaltion tienhaarojaPauli Rautiainen: Olisiko aika uudistaa mielenosoitusoikeuden käytön sääntelyä? »Comments
Från Öresund says:	25.04.2014 16:20
Lisäaspektina sellainen, että minä en ruotsinsuomalaisena ymmärrä, että jos ev.lut. kirkko ei ole Suomessakaan enää valtionkirkko, miksi koulut ja kunnat eivät saa tehdä omaa politiikkaa? Itse olen Ruotsin vanhimman seurakunnan ja Ruotsin vetovoimaisimman kunnan johdossa, hoitanut koulunpäättäjäisiä koulun ja kirkon kanssa, kirjoittanut minäkin perusoikeuksista niin Suomessa kuin Ruosissa, ja olen vahvasti mukana Ruotsissa paikallisessa ja valtakunnallisessa politiikassa. Me ei ole nähty tätä asiaa näin valtakunnallisena kuin te näkäjään näette edes v. 2010 perusoikeusuudistuksen jälkeen. Skanör, Tukholma ja Kiruna ovat aika tavalla eri maailmasta.
Vastaus	Kari Hännikäinen says:	06.05.2014 22:30
Kun perusopetuslakia uudistettiin uskonnonvapauslain säätämisne yhteydessä, hallituksen esittys HE 170/2002 sisälsi pykälän 13 a ja sitä koskevan yksityiskohtaisen perustelun: ”Perusopetuksen järjestäjä päättää, mitä toimintaa järjestetään niille oppilaille, jotka eivät osallistu uskonnon harjoittamiseen. Oppilaiden yhdenvertaisen kohtelun kannalta toiminnan tulee olla, uskonnollista sisältöä lukuun ottamatta, luonteeltaan ja tavoitteil- taan mahdollisimman samankaltaista kuin siinä tilaisuudessa, jonka tilalla muuta toi- mintaa järjestetään.Oppilaiden yhdenvertaisen kohtelun kannalta toiminnan tulee olla, uskonnollista sisältöä lukuun ottamatta, luonteeltaan ja tavoitteil- taan mahdollisimman samankaltaista kuin siinä tilaisuudessa, jonka tilalla muuta toi- mintaa järjestetään.” Perustuslakivaliokunta kuitenkin poisti ko. pykälän, koska yhdenvertainen kohtelu kuuluu jo perustuslakiin eikä se tarvitse lisäsääntelyä lain tasolla. Ymmärrän tuon siten, että PeVin mielestä korvaavaa samantasoista toimintaa on aina järjestettävä uskonnollisiin tilsaisuuksiin osallistumattomille, mutta asiasta ei tarvitse omaa säännöstä, koska se sisältyy jo perustuslakiin.
Nyt perustuslakivaliokunnan kannanottoon on ilmaantunut ”…MAHDOLLISUUKSIEN mukaan järjestettävä vaihtoehtoista ja mielekästä toimintaa.” Mitä tämä tarkoittaa?
Vastaus	Jani Jalkala says:	21.05.2014 14:23
Maallikkona kysyisin, onko oikein rahoittaa yleisistä verovaroista uskonnollinen toiminta kouluissa silloin, kuin vaihtoehtoja uskonnottomille tai eriuskoisille ei voida tarjota? Verovaroin kustannetaan minimissään opettajien aika ja tilat.
Kyse ei ole mielestäni pelkästään uskonnonvapaudesta, vaan myös vastineen saamisesta maksetuille veroille. Järjestävän tahon tulisi budjettipäätöksillä taata tasapuolisuus. Jos budjetissa ei ole rahaa kaikille, niin silloin tulisi tarjota tunnustuksellista opetusta ja aamunavauksia kaikille yhtä vähän (tai ei yhtään).

matches: Tuomioistuin Tuomioistuin Tuomioistuin tuomioistuin tuomioistuin Tuomioistuin Tuomioistuin