text:
Rozhodnutí Ústavního soudu II. ÚS 736/12 | Judikatura | Pravo4u.cz - služby pro právníky
Podle čl. 37 odst. 2 Listiny má každý právo na právní pomoc v řízení
před soudy, jinými státními orgány či orgány veřejné správy, a to
od počátku řízení. Svobodu volby advokáta, plynoucí z takto vymezeného základního práva na právní pomoc, ovšem nelze vnímat jako zcela
bezbřehou. V tomto řízení měli oba účastníci bydliště v Ostravě a spor
se týkal rekonstrukce bytu nacházejícího se v Ostravě. Všechna jednání
prvostupňová i odvolací se konala v Ostravě, přičemž o místní příslušnosti nebylo od samého počátku řízení nejmenších pochyb. Volba advokáta
z úplně opačného konce republiky je proto nepřiměřená. Jelikož
nešlo ani o spor nějakým způsobem mimořádně náročný či komplikovaný,
což by mohlo takto zvláštní volbu advokáta stavět do jiného světla.
V takovém případě měl soud aplikovat výkladové ustanovení § 2
o. s. ř., podle něhož soudy dbají mimo jiné na to, aby práv nebylo zneužíváno na úkor fyzických a právnických osob. Každopádně prostředky
vynaložené vedlejší účastnicí na přesun advokáta přes celou republiku
v situaci, kdy jen v Ostravě působí desítky advokátů, které mohla oslovit,
nebyly potřebnými k účelnému bránění jejích práv, jak to má na mysli
§ 142 odst. 1 o. s. ř. Měla proto tento náklad nést ze svého.
Ústavní soud v senátu složeném z předsedy Jiřího Nykodýma a soudců Stanislava Balíka a Jaroslava Fenyka rozhodl mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků řízení o ústavní stížnosti Michala Bystroně, zastoupeného JUDr. Radimem Vicherkem, advokátem, se sídlem v Ostravě, směřující proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 24. 11. 2011, č. j. 8 Co 410/2011-302, za účasti Krajského soudu v Ostravě, jako účastníka řízení, a Ivany Kukulové, zastoupené JUDr. Zdeňkem Žouželkou, advokátem, se sídlem v Chomutově, takto:
I. Výrokové části II. a IV. rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 24. 11. 2011, č. j. 8 Co 410/2011-302, se ruší.
Stěžovatel se obrátil na Ústavní soud s návrhem na zrušení v záhlaví specifikovaného rozhodnutí s tím, že jím byla porušena jeho základní práva garantovaná Listinou základních práv a svobod (dále jen "Listina"), a Úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen "Úmluva"). Konkrétně jmenuje právo na soudní ochranu ve smyslu čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 Úmluvy, jehož porušení spatřuje v nedodržení zásady dvojinstančnosti občanského soudního řízení a absenci řádného odůvodnění, a dále právo na ochranu majetku dle čl. 11 odst. 1 Listiny, a čl. 1 Dodatkového protokolu k Úmluvě, dotčené svévolnou interpretací institutu bezdůvodného obohacení.
Napadené rozhodnutí vzešlo ze sporu, v němž stěžovatel žaloval vedlejší účastnici o zaplacení částky 30.888 Kč s příslušenstvím. Stěžovatel a vedlejší účastnice mezi sebou sjednali provedení blíže vymezených stavebních úprav v bytě vedlejší účastnice a dohodli cenu díla. Po celkovém provedení díla a započtení víceprací vyúčtoval stěžovatel částku, kterou vedlejší účastnice odmítla zaplatit. Namítala nekvalitní provedení prací a neprovedení některých účtovaných víceprací. Od smlouvy odstoupila a předložila vlastní propočet částky, která podle ní zbývala doplatit nad rámec již uhrazené zálohy. Stěžovatel uznal pouze část odpočtu za nedostatky díla a se zbytkem nároku se obrátil na soud. Okresní soud v Ostravě rozhodl nejprve rozsudkem ze dne 31. 1. 2008, č. j. 29 C 72/2006-121; žalobě co do částky 2.717 Kč a části příslušenství vyhověl, ve zbytku ji zamítl. Krajský soud v Ostravě následně tento rozsudek k odvolání stěžovatele v zamítavé části zrušil a věc vrátil okresnímu soudu k dalšímu řízení. To vyústilo v rozsudek ze dne 2. 6. 2011, č. j. 29 C 72/2006-280. Podle něj měla zaplatit vedlejší účastnice stěžovateli částku 28.171 Kč s příslušenstvím, tedy žalovanou sumu poníženou o částku pravomocně vyřešenou předchozím rozsudkem. Okresní soud po provedeném dokazování vyšel ze závěru, že mezi stěžovatelem a vedlejší účastnicí byla platně uzavřena smlouva o opravě a úpravě věci za ústně dohodnutou cenu. Nebylo sporné, že dílo vykazovalo vady, které také vedlejší účastnice stěžovateli vytkla. Ten odstranit vady odmítl, proto vedlejší účastnice od smlouvy odstoupila a závady nechala odstranit jiným podnikatelem. Dle okresního soudu přesto vedlejší účastnici vznikl neoprávněný majetkový prospěch, neboť její byt byl stěžovatelem provedenou rekonstrukcí zhodnocen. Soud proto uložil znalkyni stanovit rozdíl mezi hodnotou bytu před adaptací a po ní, což je právě ono bezdůvodné obohacení, kterého se vedlejší účastnici dostalo. Znalkyní stanovený rozdíl věcných hodnot bytu před a po rekonstrukci byl vyšší než součet částek, které vedlejší účastnice stěžovateli poskytla, a částky žalované. Žalobě proto vyhověl.
Vedlejší účastnice považuje postup i rozhodnutí krajského soudu za správné. Již v prvém zrušovacím rozhodnutí upozornil prvoinstanční soud na relevantní judikaturu stran rozsahu bezdůvodného obohacení. Okresní soud se však v následném rozsudku závazným pokynem neřídil a výši bezdůvodného obohacení odvíjel opět od nákladového způsobu výpočtu ceny bytu před a po adaptaci určenou znaleckým posudkem. Tu navíc znalec neurčil správně, když opomněl zohlednit koeficient prodejnosti v případě Ostravy I. činil 0,663; i touto metodou zjištěný rozdíl cen měl tedy vést k zamítnutí žaloby. Krajský soud však pochybení prvoinstančního soudu napravil. Jeho rozhodnutí pak nemohlo být překvapivé, neboť na konkrétní publikovanou judikaturu, jejíž závěry mají být ve věci použity, v kasačním usnesení upozornil.
V intencích § 72 odst. 3 a 4 ve spojení s § 75 odst. 1 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění účinném v době podání návrhu (dále též "zákon o Ústavním soudu"), se Ústavní soud nejprve zabýval předpoklady věcného přezkumu návrhu, konkrétně jeho přípustností. Stěžovatel v návrhu uvedl, že krajský soud jej v napadeném rozsudku poučil o možnosti napadnout jej dovoláním. Ačkoliv sám toto poučení považuje za nesprávné, dovolání v souladu s tímto poučení z opatrnosti podal. Z téhož důvodu podal současně i ústavní stížnost. Ačkoliv dovolání směřovalo proti rozsudku, kterým bylo ve věci samé rozhodnuto o peněžitém plnění nepřevyšujícím 50.000 Kč, a jeho přípustnost proto o. s. ř. vylučoval [§ 237 odst. 2 písm. a) ve znění do novely provedené zákonem č. 404/2012 Sb.], musel Ústavní soud zohlednit, že stěžovatel se řídil nesprávným poučením. Návrh proto neodmítl a vyčkal na rozhodnutí dovolacího soudu, jinak by stěžovateli odepřel spravedlnost. Dovolání bylo odmítnuto usnesením ze dne 27. 9. 2012 (č. j. 33 Cdo 2451/2012-345) z důvodu, jak byl výše naznačen. Stěžovatel ovšem o rozhodnutí informoval Ústavní soud až přípisem ze dne 22. 7. 2013, teprve poté se tedy bylo možno zabývat vlastním obsahem návrhu. Ten shledal Ústavní soud po prostudování předložených listin a vyžádaného spisového materiálu z následujících důvodů zjevně neopodstatněným.
Ústavní soud vycházel v prvé řadě z opakovaně zdůrazňované skutečnosti, že není běžnou další instancí v systému všeobecného soudnictví, není soudem nadřízeným soudům obecným a nezkoumá celkovou zákonnost vydaných rozhodnutí. Není soudem skutkovým, tudíž sám skutkový stav nezjišťuje ani nepřehodnocuje provedené dokazování. Neposuzuje ani stanoviska a výklady obecných soudů ke konkrétním zákonným ustanovením, jejich právní úvahy, názory a závěry, pokud nejde o otázky základních práv a svobod. Jeho úkolem taktéž není zabývat se eventuálním porušením běžných práv fyzických nebo právnických osob chráněných obyčejným zákonodárstvím, pokud takové porušení současně neznamená porušení základního práva nebo svobody zaručené ústavním zákonem. Ústavní soud je soudním orgánem ochrany ústavnosti (čl. 83 Ústavy České republiky).
Stěžovatel namítá způsob stanovení výše bezdůvodného obohacení v jeho sporu. Jinak řečeno brojí proti výkladu ustanovení § 458 odst. 1 občanského zákoníku podaného krajským soudem v napadeném rozsudku. Ústavní soud z výše popsaného postavení, které uvnitř moci soudní zaujímá, dovodil, že nesprávná aplikace zákona obecným soudem má za následek porušení základních práv a svobod teprve tehdy, když k takovému porušení zákona dojde v důsledku svévole (např. nerespektováním kogentní normy) anebo v důsledku interpretace, jež je v extrémním rozporu s principy spravedlnosti (např. přepjatý formalismus). Stěžovatel je přesvědčen, že částka, o kterou se vedlejší účastnice na jeho úkor obohatila, měla být stanovena jako rozdíl věcných cen jejího bytu před a po provedení rekonstrukce, neboť takto jsou zohledněny investice skutečně do bytu vložené. S tržní cenou lze dle stěžovatele kalkulovat jen v případě prodeje bytu. Tato výchozí úvaha stěžovatele je ovšem chybná. Podle § 458 odst. 1 občanského zákoníku musí být vydáno vše, co bylo nabyto bezdůvodným obohacením. Soudní praxe desítky let vykládá toto ustanovení konstantně tak, že majetkovým vyjádřením bezdůvodného obohacení není částka, která odpovídá částce vynaložené na zhodnocení díla, ale peněžitá náhrada odpovídající skutečnému majetkovému prospěchu obohaceného. Vedle rozhodnutí Nejvyššího soudu sp. zn. 32 Odo 1754/2006, či sp. zn. 33 Odo 1184/2005 zmíněných v odůvodnění napadeného rozsudku a rozhodnutí téhož soudu sp. zn. 33 Odo 477/2003, či sp. zn. 32 Cdo 389/2008 uváděných vedlejší účastnicí lze uvést celou řadu dalších odkazů: stanovisko sp. zn. Cpj 34/74 (publikované ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod číslem 26/1975), stanovisko sp. zn. Cpj 39/88 (Sbírka soudních rozhodnutí a stanovisek č. 12/1989), rozhodnutí sp. zn. 29 Cdo 697/1999, sp. zn. 26 Cdo 1790/2006, 23 Cdo 2856/2009, sp. zn. 43 Cdo 3/2011, sp. zn. 28 Cdo 223/2012, sp. zn. 28 Cdo 3481/2012, atd. Odpovídá to logice, že obohacený má povinnost vydat jen ten majetkový prospěch, jehož se mu obohacením dostalo, a nikoliv nahradit majetkovou ztrátu tomu, na jehož úkor bylo obohacení získáno. V dané věci tak mohl být bezdůvodným obohacením leda rozdíl mezi tržní cenou bytu vedlejší účastnice před provedením stavebních prací stěžovatelem a tržní cenou bytu po jejich provedení. Z toho také napadený rozsudek vychází, interpretace soudu proto nebyla ani svévolná ani extrémní.
Porušení práva na spravedlivý proces stěžovatel - kromě nesprávné interpretace hmotného práva - dovozoval ještě z porušení zásady dvojinstančnosti řízení. S tím Ústavní soud nesouhlasí. Občanský soudní řád dává odvolacímu soudu možnost změnit rozhodnutí prvostupňové též za předpokladu [§ 220 odst. 1 písm. a) o. s. ř.], že soud prvního stupně sice správně zjistil skutkový stav, ale věc nesprávně posoudil po právní stránce. V daném případě odvolací soud vytýkal soudu prvostupňovému pouze vadnou interpretaci občanského zákoníku, do skutkových zjištění nezasahoval. Mohl proto jeho rozhodnutí změnit. Závěr krajského soudu o tom, který ze způsobů ocenění investice je pro výpočet bezdůvodného obohacení relevantní, nebyl (nebo alespoň neměl být) pro stěžovatele ani překvapivý, neboť v prvém svém kasačním rozhodnutí v tomto sporu odvolací soud k otázce určení výše nároku odkázal na stanovisko sp. zn. Cpj 34/74, které obsahuje odpovídající výklad.
Petit ústavní stížnosti ovšem směřuje - ačkoliv se stížnostní argumentace týká pouze merita kauzy - proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě jako celku, tedy všem jeho čtyřem výrokům. Výrokem č. II. rozsudku soud uložil stěžovateli zaplatit vedlejší účastnici na nákladech řízení částku 130.408,80 Kč k rukám jejího zástupce, výrokem č. III. jej zavázal nahradit náklady vzniklé státu ve výši 4.742 Kč, a výrokem č. IV. mu uložil zaplatit vedlejší účastnici k rukám jejího zástupce částku 26.407 Kč jakožto náklady odvolacího řízení.
K problematice nákladů civilního řízení již existuje bohatá judikatura. Základním koncepčním východiskem Ústavního soudu zdrženlivý přístup odůvodněný tím, že samotná pře o náhradu nákladů řízení, i když se může citelně dotknout některého z účastníků řízení, obvykle nedosahuje intenzity zakládající porušení jejich základních práv a svobod (srov. např. usnesení sp. zn. IV. ÚS 10/98, II. ÚS 130/98, I. ÚS 30/02, IV. ÚS 303/02, III. ÚS 255/05 a řadu dalších, dostupných na http://nalus.usoud.cz). K rušení rozhodnutí vypořádávajícího náklady řízení se proto uchyluje pouze výjimečně. Na stranu druhou i rozhodování o nákladech řízení je integrální součástí soudního řízení jako celku, a proto i na tuto část řízení dopadají postuláty spravedlivého procesu. Z hlediska kritérií spravedlivého procesu otázka náhrady nákladů řízení tak může nabýt ústavně právní dimenze například tehdy, pokud by v procesu interpretace a aplikace příslušných ustanovení obecně závazného předpisu ze strany obecného soudu byl obsažen prvek libovůle, svévole nebo extrémní rozpor s principy spravedlnosti (viz např. nález sp. zn. III. ÚS 624/06; N 27/44 SbNU 319).
V posuzované věci je z pohledu Ústavního soudu zarážející struktura přisouzených nákladů. Náklady prvé i druhé fáze řízení před prvoinstančním soudem a náklady prvého odvolacího řízení, jak bylo uvedeno, byly vyčísleny částkou 130.408,80 Kč. Náklady se v každé fázi řízení skládaly z odměny advokáta podle vyhlášky č. 484/2000 Sb., kterou se stanoví paušální sazby výše odměny za zastupování účastníka advokátem nebo notářem při rozhodování o náhradě nákladů v občanském soudním řízení a kterou se mění vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb (advokátní tarif), ve znění pozdějších předpisů, v příslušném znění (dále jen "vyhláška č. 484/2000 Sb."), uznaného počtu režijních paušálů, náhrady za ztrátu času za čas strávený advokátem cestou k jednání a u soudu, a konečně náhrad cestovného. Z uvedené celkové sumy (výroku ad II. rozsudku) přitom náhrada spojená s cestami advokáta činila celkem 66.544 Kč (v prvé fázi řízení před okresním soudem 33.404 Kč za cestu ke čtyřem jednáním, tj. 4x24 půlhodin strávených cestou po 100 Kč a 5.958 Kč, 5.782 Kč, 5.782 Kč a 6.282 Kč na náhradách cestovného, v prvém odvolacím řízení 8.682 Kč za cestu k odvolacímu jednání, tj. 2.400 Kč za ztrátu času a 6.282 Kč na náhradě cestovného, a ve druhé fázi řízení před okresním soudem 24.458 Kč za tři cesty k jednání, tj. 3x2.400 Kč za ztrátu času a 5.792 Kč, 5.792 Kč a 5.674 Kč na náhradě cestovného). K tomu soud připočetl 20% DPH, což u specifikované části náhrady spojené s cestami advokáta představuje 13.308,80 Kč. Za druhé odvolací řízení byl vedlejší účastnici přiznán vůči stěžovateli nárok na 26.407 Kč, tvořený opět odměnou dle vyhlášky č. 484/2000 Sb., režijních paušálů, náhrady jízdného, náhrady za ztrátu času a DPH. Jízdné bylo vyčísleno částkou 5.674 Kč, náhrada za ztrátu času 2.400 Kč, dohromady 8.074 Kč; 20% DPH z této sumy činí 1.614 Kč. Náhrada spojená s cestou advokáta k odvolacímu jednání tak představuje 9.688 Kč. Celková suma, kterou musel stěžovatel zaplatit za cesty advokáta vedlejší účastnice k jednáním, tak činí 89.541,60 Kč.
Podle § 142 odst. 1 o. s. ř. přizná soud účastníku, který měl ve věci plný úspěch, náhradu nákladů potřebných k účelnému uplatňování nebo bránění práva proti účastníku, který ve věci úspěch neměl. Konkrétní postup při rozhodování o výši náhrady je stanoven v § 151 odst. 2 o. s. ř.; mimo jiné platí, že soud určí výši odměny za zastupování advokátem s dále uvedenými výjimkami podle sazeb stanovených paušálně pro řízení v jednom stupni zvláštním právním předpisem. Náhradu za daň z přidané hodnoty soud určí z odměny za zastupování a z náhrad podle sazby daně z přidané hodnoty stanovené zvláštním právním předpisem. Další náhrady advokáta (§ 22 odst. 3 zákona č. 85/1996 S., o advokacii, ve znění pozdějších předpisů) stanoví soud podle vyhlášky Ministerstva spravedlnosti č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb (advokátní tarif). Dle advokátního tarifu tak advokátu náleží náhrada hotových výdajů a náhrada za promeškaný čas určené postupem ve vyhlášce stanoveným a náhrada cestovních výdajů, jejichž výše se řídí předpisy o cestovních náhradách.
Stran formálního vymezení a výpočtu jednotlivých položek nákladů zastoupení nelze Krajskému soudu v Ostravě nic vytýkat, ty určil správně. Opomněl ale, že pro všechny složky tvořící náklady řízení platí korektiv výše citovaného ustanovení § 142 odst. 1 o. s. ř., tedy musí jít za všech okolností o náklady potřebné k účelnému uplatňování, resp. v souzené věci k bránění práva. Kritérium účelnosti je třeba posuzovat u každé položky zvlášť, jinými slovy přiznání nároku na náhradu odměny za služby poskytnuté advokátem neznamená automatickou povinnost přiznat i náhradu všech dalších výdajů s přibráním advokáta spojených bez ohledu na jejich potřebnost. Otázkou účelnosti se v nedávné době Ústavní soud zabýval v nálezu sp. zn. I. ÚS 988/12 (dostupný na http://nalus.usoud.cz), kde konstatoval: "Základní zásadou, jež ovládá rozhodování o náhradě nákladů civilního sporného řízení, je zásada úspěchu ve věci. Ta je v platném právu vyjádřena v § 142 odst. 1 o. s. ř. Toto ustanovení ukládá soudu, aby přiznal tomu účastníku, který měl ve věci plný úspěch, proti účastníku, který úspěch neměl, "náhradu nákladů potřebných k účelnému uplatňování nebo bránění práva." Strana, která ve sporu podlehla, tedy nehradí úspěšné procesní straně veškeré její náklady, ale jedině takové náklady, jež lze považovat za potřebné k účelnému uplatňování nebo bránění práva. Důraz na účelnost nákladů, které se mají hradit, je zcela opodstatněný a pro procesní právo typický; viz např. § 129 odst. 1 o. s. ř. z roku 1950, § 41 odst. 1 civilního řádu soudního, či § 91 odst. 1 německého ZPO. Pravidlo, dle nějž lze úspěšné procesní straně přiznat náhradu toliko účelně vynaložených nákladů, se vztahuje na jakékoliv náklady řízení, tedy i na náklady spojené se zastupováním advokátem (na odměnu za zastupování, paušální náhradu hotových výdajů a náhradu za daň z přidané hodnoty). Ústavní soud nesdílí stěžovatelčin právní názor upírající soudu oprávnění posuzovat účelnost těchto nákladů; naopak povinnost k posouzení jejich účelnosti při rozhodování o náhradě nákladů řízení výslovně vyplývá z § 142 odst. 1 o. s. ř.. Tento závěr se opírá nejen o jazykový výklad zmíněného ustanovení; ani pomocí jiných interpretačních metod totiž nelze korektně snést přesvědčivé argumenty pro právní názor vyjímající náklady spojené se zastupováním advokátem z posouzení toho, zda byly potřebné k účelnému uplatňování nebo bránění práva, či nikoli."
Extrémní výše náhrad spojených s cestami advokáta vedlejší účastnice k soudním jednáním, a to jak relativně v porovnání k celkové výši nákladů vzniklých přibráním advokáta, tak i absolutně, byla způsobena především vzdáleností sídla advokáta od sídla příslušného okresního a krajského soudu, tj. Chomutova, resp. Jirkova od Ostravy. Podle čl. 37 odst. 2 Listiny má každý právo na právní pomoc v řízení před soudy, jinými státními orgány či orgány veřejné správy, a to od počátku řízení. Svobodu volby advokáta, plynoucí z takto vymezeného základního práva na právní pomoc, ovšem nelze vnímat jako zcela bezbřehou. V tomto řízení měli oba účastníci bydliště v Ostravě a spor se týkal rekonstrukce bytu nacházejícího se v Ostravě. Všechna jednání prvostupňová i odvolací se konala v Ostravě, přičemž o místní příslušnosti nebylo od samého počátku řízení nejmenších pochyb. Volba advokáta z úplně opačného konce republiky je proto nepřiměřená. Jelikož nešlo ani o spor nějakým způsobem mimořádně náročný či komplikovaný, což by mohlo takto zvláštní volbu advokáta stavět do jiného světla. V takovém případě měl soud aplikovat výkladové ustanovení § 2 o. s. ř., podle něhož soudy dbají mimo jiné na to, aby práv nebylo zneužíváno na úkor fyzických a právnických osob. Každopádně prostředky vynaložené vedlejší účastnicí na přesun advokáta přes celou republiku v situaci, kdy jen v Ostravě působí desítky advokátů, které mohla oslovit, nebyly potřebnými k účelnému bránění jejích práv, jak to má na mysli § 142 odst. 1 o. s. ř. Měla proto tento náklad nést ze svého.
Vloženo: 13. April 2018

matches:
čl. 37
soud
§ 2
§ 142
soud
soud
čl. 36
čl. 6
čl. 11
čl. 1
soud
soud
soud
Soud
soud
soud
soud
§ 72
§ 75
zákona č. 182
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
§ 458
soud
§ 458
soud
soud
soud
soud
soud
SbNU 319
soud
§ 142
soud
§ 151
soud
soud
zákona č. 85
soud
§ 142
soud
§ 142
§ 129
§ 41
§ 91
soud
§ 142
čl. 37
soud
§ 2
§ 142


552/1991 Sb., Zákon Èeské národní rady o státní kontrole, ve znìní úèinném k 1.1.2011 | Fulsoft.cz - Zákony, judikatura a literatura 2020-2021
§ 5 a¾ 7(zru¹eny zák. è. 166/1993 Sb.)
§ 9 - Osoby povìøené výkonem kontrolní èinnosti
§ 10 - Vylouèení kontrolních pracovníkù
§ 18 - Øízení o námitkách kontrolovaných osob
§ 19 - Poøádková pokuta
§ 20 - Náklady kontroly
ÈÁST DRUHÁ - Ministerstvo státní kontroly Èeské republiky
ÈÁST TØETÍ - Základní pravidla kontrolní èinnosti (Kontrolní øád)
ÈÁST ÈTVRTÁ - Ustanovení závìreèná
Èlánek XXVI zák. è. 501/2004 Sb. zní:
552/1991 Sb., Zákon Èeské národní rady o státní kontrole, ve znìní úèinném k 1.1.2011 Archiv
è. 552/1991 Sb.
[zru¹eno è. 255/2012 Sb.]
ru¹í § 2 písm. a), § 5 a¾ 7
mìní § 11 písm. c)
mìní § 2 písm. b) a c)
v § 8 mìní odst. 2
nové znìní § 18
mìní § 19
v § 11 mìní písm. c)
v § 19 odst. 5 nahrazuje slova, nové pøechodné ustanovení
ru¹í èást vìty v § 19 odst. 5
Zákon upravuje výkon státní kontroly v Èeské republice.
a) (zru¹eno zák. è. 166/1993 Sb.)
b) ministerstva a jiné ústøední správní úøady v rozsahu stanoveném zvlá¹tními zákony,
c) místní orgány státní správy a orgány územní samosprávy, pokud vykonávají státní správu v rozsahu stanoveném zvlá¹tními zákony,
d) státní orgány státní správy, do jejich¾ pùsobnosti nále¾í specializovaná kontrola, odborný dozor nebo inspekce podle zvlá¹tních pøedpisù,1) (dále jen „kontrolní orgány“).
(1) Státní kontrolou se pro úèely tohoto zákona rozumí kontrolní èinnost orgánù uvedených v § 2 tohoto zákona zamìøená na hospodaøení s finanèními hmotnými prostøedky Èeské republiky a plnìní povinností vyplývajících z obecnì závazných právních pøedpisù nebo ulo¾ených na základì tìchto pøedpisù.
(2) Za státní kontrolu podle tohoto zákona se nepova¾uje kontrola vykonávaná v rámci vztahu nadøízenosti a podøízenosti.
Kontrole podle tohoto zákona nepodléhají soudy, prokuratura a státní notáøství, s výjimkou hospodaøení tìchto orgánù s finanèními a hmotnými prostøedky Èeské republiky, rozhodovací èinnost orgánù státní správy a øízení jim pøedcházející, výkon pùsobnosti ozbrojených bezpeènostních sborù Sboru nápravné výchovy Èeské republiky vykonávané podle zvlá¹tních pøedpisù.
Ministerstvo státní kontroly Èeské republiky
§ 5 a¾ 7
(zru¹eny zák. è. 166/1993 Sb.)
Základní pravidla kontrolní èinnosti (Kontrolní øád)
(1) Tímto kontrolním øádem se øídí postup pøi výkonu kontroly a vztahy mezi kontrolními orgány uvedenými v § 2 tohoto zákona a kontrolovanými orgány, právnickými a fyzickými osobami (dále jen „kontrolované osoby“) pøi kontrole provádìné:
a) z vlastního podnìtu kontrolních orgánù,
b) na základì do¾ádání zvlá¹tními zákony k tomu oprávnìných státních orgánù,2)
c) v dal¹ích pøípadech, pokud tak stanoví zvlá¹tní zákon.
(2) Podle tohoto kontrolního øádu postupují kontrolní orgány uvedené v § 2 tohoto zákona jen v tìch pøípadech, kdy zvlá¹tní zákon nestanoví jiný postup.
Osoby povìøené výkonem kontrolní èinnosti
Kontrolní èinnost vykonávají pracovníci kontrolních orgánù (dále jen „kontrolní pracovníci“) na základì písemného povìøení tìchto orgánù.
Vylouèení kontrolních pracovníkù
(1) Kontrolu nesmìjí provádìt ti kontrolní pracovníci, u nich¾ se zøetelem na jejich vztah ke kontrolovaným osobám nebo k pøedmìtu kontroly jsou dùvodné pochybnosti o jejich nepodjatosti.
(2) Kontrolní pracovník je povinen bezprostøednì po tom, co se dozví o skuteènostech nasvìdèujících jeho podjatosti, oznámit to svému nadøízenému.
(3) Kontrolované osoby oznámí kontrolnímu orgánu skuteènosti nasvìdèující podjatosti kontrolního pracovníka, jakmile se o tìchto skuteènostech dozví.
(4) O podjatosti kontrolního pracovníka rozhodne vedoucí kontrolního orgánu nebo jím povìøený pracovník (dále jen „vedoucí kontrolního orgánu“) bez zbyteèného odkladu.
(5) Do rozhodnutí o podjatosti èiní kontrolní…


text:
Rejstříkový soud Zobrazit všechny firmy
Rejstříkový soud tedy vede obchodní rejstřík. O rejstříkovém soudu se hovoří ve třetí hlavě obchodního zákoníku (obchodní rejstřík). Dle obchodního zákoníku je rejstříkový soud povinen vést pro každého podnikatele, organizační složku podniku, popř. pro zahraniční podnik a jeho organizační složku, zvláštní vložku, a zveřejňovat tak všechny důležité údaje o podnikateli (obchodní rejstřík je veřejný seznam).
Někteří podnikatelé se mylně domnívají, že úspěšným zápisem do obchodního rejstříku, kterému musí předcházet návrh na zápis, jež musí být podaný kompetentní osobou a musí splňovat všechny zákonem stanovené náležitosti, včetně všech doložených skutečností (součástí obchodního rejstříku je sbírka listin), končí jejich komunikace s rejstříkovým soudem. To však není pravda. Vedle rozhodování o zápisu do obchodního rejstříku rozhoduje rejstříkový soud i o změně údajů, které je příslušná osoba povinna rejstříkovému soudu nahlásit. Rejstříkový soud dále rozhoduje o případném výmazu osoby z obchodního rejstříku. Podnikatel dále musí zasílat (elektronicky) rejstříkovému soudu jednou ročně účetní závěrku, popř. výroční zprávu a zprávu auditora, přičemž při nesplnění této povinnosti hrozí podnikateli sankce.
Rejstříkové soudy jsou oprávněny zapisovat do obchodního rejstříku pouze zákonem stanovené údaje. Jakýkoli požadavek ze strany podnikatele, který by směřoval k zapsání jiných než zákonem stanovených údajů, soudy zamítají, jelikož v opačném případě by to vedlo k zahlcení obchodního rejstříku zbytečnými údaji a k menší přehlednosti.
Rejstříkové soudy fungují při krajských soudech, a jelikož je několik krajských soudů, musí nutně existovat i více rejstříkových soudů, přičemž příslušnost k jednotlivým rejstříkovým soudům se až na výjimky překrývá s příslušností k běžným krajským soudům. Příslušnost je tedy založena na základě místní příslušnosti a řídí se místem podnikání. Tuto problematiku lze demonstrovat na příkladu akciové společnosti, přičemž sídlo firmy bude v Praze. Pro takovouto obchodní společnost je v běžných věcech jako krajský soud příslušný Městský soud v Praze, proto i jako rejstříkový soud bude působit právě Městský soud v Praze. Nutno však podotknout, že Městský soud v Praze je příslušný jako rejstříkový soud i pro Středočeský kraj, pro který je jako běžný krajský soud příslušný Krajský soud v Praze.
V současné době jako rejstříkový soud fungují: Městský soud v Praze, Krajský soud v Českých Budějovicích, Krajský soud v Plzni, Krajský soud v Ústí nad Labem (pobočka v Liberci), Krajský soud v Hradci Králové (pobočka v Pardubicích), Krajský soud v Brně a Krajský soud v Ostravě.

matches: soud soud soud soud soud soud soud soud soud soud soud soud soud soud soud soud soud soud soud soud soud


J§ Trestní oblast: § 178a
K § 178a
Ustanovení přijaté v roce 1993 z iniciativy poslanců svým obsahem systematicky mezi trestné činy proti pořádku ve věcech veřejných nepatří, neboť pytláctví, ať už vůči zvěři nebo rybám je deliktem především majetkovým.
Pokud jde o myslivost, výkon tohoto práva je upraven zákonem č. 449/2001 Sb.Povolené způsoby lovu upravuje zákon negativním způsobem, tzn. vymezuje zákaz lovu v ustanovení § 45: Lov zvěře smí být prováděn jen způsobem odpovídajícím zásadám mysliveckým, zásadám ochrany přírody a zásadám ochranyzvířat proti týrání. Zakazuje se:
Formulace skutkové podstaty § 178 odst. 1 je zvláštní formou přípravy, vzbuzuje pochybnost, zda uvedené zakázané způsoby lovu jsou vždy trestným činem, bez ohledu na to, zda zvěř byla ulovena. Některé zakázané způsoby lovu patrně naplňují znaky zvlášť zavrženíhodného způsobu.
Pokud jde o hromadně účinný způsob, jde zřejmě o rybolov za pomoci výbušnin.
Současně skutková podstata v sobě obsahuje skutkovou podstatu podílnictví (srov § 251 a násl.) , k němuž je zřejmě v poměru speciality, proto je souběh s podílnictvím vyloučen.
Pokud jde o rybolov, starší zákona č. 102/1963 je v tomto ohledu podstatně stručnější, je zřejmé, že neoprávněně loví ryby ten, kdo nemá k takové činnosti povolení.
Praktický význam ustanovení je malý, ochranu, kterou si překladatelé slibovali, ani myslivosti, ani rybářství ustanovení neposkytuje.


Citace: 251/2017 Sb. Částka: 89/2017 Sb.
Na straně (od-do): 2728-2735 Rozeslána dne: 18. srpna 2017
Datum přijetí: 19. července 2017 Datum účinnosti od: 1. července 2018
153/1994 Sb.; 328/1999 Sb.; 365/2000 Sb.; 634/2004 Sb.; 378/2007 Sb.; 111/2009 Sb.; 372/2011 Sb.; 186/2016 Sb.
Odkaz na návrh zákona a důvodovou zprávu na webu Poslanecké sněmovny, Sněmovní tisk č. 1070/0
Zákon č. 250/2017 Sb., o elektronické identifikaci.".
"Položka 22
Vydání osvědčení o odborné kvalifikaci a výkonu předmětné činnosti19) nebo vydání20) osvědčení o způsobilosti k provozování odborné činnosti, oprávnění k provádění nebo provozování odborné činnosti nebo opakovaně udělované povolení nebo úřední oprávnění
Vydání Evropského profesního průkazu pro usazení v České republice81) a přijetí žádosti o vydání Evropského profesního průkazu82) pro usazení v jiném členském státě Evropské unie než Česká republika
Přijetí žádosti o udělení povolení k restaurování kulturní památky nebo její části, které jsou díly výtvarných umění nebo uměleckořemeslnými díly ("povolení k restaurování")21) a přijetí žádosti o udělení povolení k provádění archeologických výzkumů ("povolení k provádění archeologických výzkumů")83)
Přijetí žádosti o prodloužení platnosti akreditace nebo oprávnění k provádění zkoušek z odborné způsobilosti nebo zvláštní odborné způsobilosti podle zákona o zajištění dalších podmínek bezpečnosti a ochrany zdraví při práci
Přijetí žádosti o rozšíření tuzemského povolení podle zákona o vysokých školách26e) k poskytování zahraničního vysokoškolského vzdělávání na území České republiky
§ 21 odst. 2 zákona č. 20/1987 Sb., ve znění pozdějších předpisů.".
Změna zákona o základních registrech Čl. VI
adresa pracoviště orgánu veřejné moci, které vykonává úkon podle odstavce 5 písm. d), vyjádřená referenční vazbou (kódu územního prvku) na referenční údaj v registru územní identifikace.".
výčet a popis úkonů orgánů veřejné moci vykonávaných v rámci agendy na žádost subjektu, který není orgánem veřejné moci, identifikátor úkonu, vymezení subjektu, který může podat žádost, a forma úkonu,".
adresa pracoviště orgánu veřejné moci, které vykonává úkon podle písmene d), vyjádřená referenční vazbou (kódu územního prvku) na referenční údaj v registru územní identifikace, nebo údaj o převedení výkonu úkonu podle písmene d) na jiný orgán veřejné moci.".
7. V § 51 odst. 7 písm. a) se za slova "odstavce 1 písm. a)" vkládají slova "a l)" a slova "a odstavce 5 písm. a) a f)" se nahrazují slovy ", odstavce 5 písm. a), g) a l) a editorem identifikátoru úkonu podle odstavce 5 písm. d)".
8. V § 51 odst. 7 písm. b) se slova "až e) a g) až j)" nahrazují slovy ", c), e), f) a h) až k) a editorem údajů podle odstavce 5 písm. d) s výjimkou identifikátoru úkonu".
adresu pracoviště orgánu veřejné moci, které vykonává úkon podle § 51 odst. 5 písm. d), nebo údaj o převedení výkonu úkonu podle § 51 odst. 5 písm. d) na jiný orgán veřejné moci.".
v z. Vondráček v. r. Zeman v. r. Sobotka v. r.


text:
25 Cdo 2478/2016
Dotčené předpisy: § 237 o. s. ř., § 142 odst. 3 o. s. ř.
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Petra Vojtka a soudců JUDr. Roberta Waltra a JUDr. Ivany Tomkové v právní věci žalobce L. M. , zastoupeného JUDr. Josefem Zubkem, advokátem se sídlem v Třinci, 1. máje 398, proti žalovanému K. K. , zastoupenému Mgr. Beatou Kaczynskou, advokátkou se sídlem v Českém Těšíně, Nádražní 38/8, za účasti Generali Pojišťovny, a. s., se sídlem v Praze 2, Bělehradská 299/132, IČO 61859869, jako vedlejší účastnice na straně žalovaného, o 2.265.033,- Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu ve Frýdku-Místku pod sp. zn. 10 C 53/2013, o dovolání žalobce a žalovaného proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 16. 12. 2015, č. j. 11 Co 323/2015-141, takto:
II. Dovolání žalovaného proti výroku I. rozsudku odvolacího soudu, jímž byl změněn rozsudek soudu prvního stupně ohledně platební povinnosti žalovaného ve výši 180.000,- Kč, se odmítá .
III. Rozsudek Krajského soudu v Ostravě ze dne 16. 12. 2015, č. j. 11 Co 323/2015-141, ve výrocích o povinnosti žalovaného a vedlejšího účastníka zaplatit žalobci 88.817,- Kč na náhradě nákladů řízení před soudem prvního stupně a 32.782,- Kč před soudem odvolacím, se zrušují a věc se v tomto rozsahu vrací Krajskému soudu v Ostravě k dalšímu řízení.
Dovolání žalobce proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 16. 12. 2015, č. j. 11 Co 323/2015-141, není přípustné podle § 237 o. s. ř., neboť rozhodnutí odvolacího soudu je v souladu s ustálenou rozhodovací praxí dovolacího soudu a není důvodu, aby rozhodná právní otázka přiměřenosti mimořádného zvýšení náhrady za ztížení společenského uplatnění byla za daných skutkových okolností posouzena jinak.
Odvolací soud vyšel ze skutkového zjištění, jehož správnost nepodléhá dovolacímu přezkumu (§ 241a odst. 1 o. s. ř.), že žalobce v produktivním věku třiceti osmi let utrpěl při dopravní nehodě zaviněné žalovaným úraz, v jehož důsledku došlo k trvalým změnám v jeho zdravotním stavu, spočívajícím ve ztrátě čichu a chuti, viklavosti levého kolenního kloubu, vážné poruchy mozku po těžkém úrazu hlavy (hrozící poúrazová epilepsie) a poúrazové hypotrofii svalstva dolní končetiny. Žalobce před úrazem vedl aktivní život, zajišťoval péči o rodinný dům, domácí zvířata a zahradu, velmi se také věnoval myslivosti. Nyní je v řadě dřívějších činností omezen a vůbec nemůže vykonávat například prořezávky v lese nebo práci na žebříku. Na základě toho odvolací soud dospěl k závěru, že jde o výjimečný případ hodný mimořádného zřetele, který odůvodňuje zvýšení náhrady za ztížení společenského uplatnění podle ustanovení § 7 odst. 3 vyhlášky č. 440/2001 Sb., o odškodnění bolesti a ztížení společenského uplatnění (dále též jen vyhláška ), avšak nikoli o požadovaný pětinásobek, ale pouze o polovinu základního ohodnocení ve výši 3.000 bodů [navýšených znalcem o 50 % podle ustanovení § 6 odst. 1 písm. c) vyhlášky z původních 2.000 bodů]. Změnil proto rozsudek soudu prvního stupně, kterým byla žaloba ohledně 1.800.000,- Kč s příslušenstvím zamítnuta, tak, že žalovanému uložil povinnost zaplatit žalobci 180.000,- Kč v situaci, kdy vedlejší účastnice mu již vyplatila 360.000,- Kč na náhradě za ztížení společenského uplatnění v základní výši.
Dovolací soud má za to, že částku v celkové výši 540.000,- Kč, která v daném případě představuje satisfakci za trvale sníženou kvalitu života, nelze považovat za nepřiměřeně nízkou, zejména pak ve srovnání s obdobnými případy, ve kterých Nejvyšší soud již rozhodoval (srov. např. usnesení ze dne 20. 12. 2011, sp. zn. 25 Cdo 453/2010, rozsudek ze dne 29. 5. 2012, sp. zn. 25 Cdo 1981/2011, rozsudek ze dne 15. 1. 2015, sp. zn. 25 Cdo 53/2013, či usnesení ze dne 2. 6. 2015, sp. zn. 25 Cdo 1431/2015, publikované pod C 10758, C 11134, C 14507 a C 14927 v Souboru civilních rozhodnutí a stanovisek NS, C. H. Beck, dále též jen Soubor ), a s charakterem a mírou trvalých zdravotních obtíží, jakož i s výší soudy přiznaných částek. Odvolací soud navázal i na judikaturu k podmínkám mimořádného zvýšení náhrady vzhledem k šíři omezených či ztracených životních aktivit, byť nebyly vykonávány na špičkové úrovni (srov. rozsudek ze dne 8. 2. 2012, sp. zn. 25 Cdo 3086/2009, Soubor C 10775). Rozsudek odvolacího soudu tak v souladu s ustálenou soudní praxí spíše symbolickým zvýšením základní náhrady vyjádřil výjimečnost situace z pohledu šíře předchozích aktivit žalobce, která byla trvalými zdravotními následky dotčena, na druhé straně zohlednil, že až na výjimečně náročné aktivity není žalobce z žádných činností plně vyřazen a jeho většinou jen dílčí omezení se nedotýkají kognitivních funkcí ani schopností sebeobsluhy. Poukazuje-li žalobce na rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 25 Cdo 5223/2009, jde o věc skutkově značně odlišnou, v níž náhradu za ztížení společenského uplatnění požadoval poškozený, jenž byl plně invalidní, trpící duševní poruchou těžkého stupně a vyžadující stálou péči. Odvolací soud se tedy neodchýlil od rozhodovací praxe dovolacího soudu o náhradách za ztížení společenského uplatnění podle právní úpravy účinné do 31. 12. 2013 (srov. § 2079 odst. 1 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, účinný od 1. 1. 2014) a jak námitky žalobce o nepřiměřeně nízkém odškodnění, jež bylo soudně přiznáno (tvrzené nově vzniklé následky původní újmy na zdraví podle znaleckého posudku ze dne 26. 5. 2015 nebyly předmětem řízení, což sám v dovolání potvrzuje), tak ani námitky žalovaného, že se v daném případě naopak nejedná o výjimečný případ hodný mimořádného zřetele a že nebyly naplněny předpoklady pro zvýšení náhrady za ztížení společenského uplatnění podle ustanovení § 7 odst. 3 vyhlášky, tak nemohou přípustnost dovolání podle § 237 o. s. ř. založit.
Tento závěr dovolací soud činí i při vědomí kritiky bodového systému odškodnění nemajetkových újem na zdraví podle podzákonného předpisu, kterou vyslovil Ústavní soud v pracovněprávním sporu v odůvodnění nálezu ze dne 16. 2. 2016, sp. zn. IV. ÚS 3122/15. Také v nyní posuzované věci byl sice použit vyhláškový systém, ovšem způsobem, který nevyvolává přesvědčivé pochyby o jeho vhodnosti, neboť odvolací soud s jeho pomocí provedl objektivizaci obtíží poškozeného a neopomenul takto zjištěnou částku podrobit úpravě a individualizoval (či personalizoval) ji odpovídajícím způsobem s přihlédnutím ke konkrétním poměrům poškozeného, čímž dospěl k odůvodněné a proporcionální výši náhrady srovnatelné s případy podobného charakteru. Takový přístup jako ústavně konformní ostatně akceptoval Ústavní soud například i v usnesení ze dne 16. 6. 2016, sp. zn. I. ÚS 1162/15.
Dovolání žalovaného je přípustné a důvodné, pokud jde o výrok o náhradě nákladů řízení, neboť při výpočtu jejich výše postupoval odvolací soud v dílčí otázce v rozporu s ustálenou judikaturou. Žalovaný ve svém dovolání nesprávně dovozuje, že shledal-li soud důvodným zvýšení náhrady za ztížení společenského uplatnění pouze v desetině žalované částky, je úspěch žalobce natolik malý, že vylučuje aplikaci ustanovení § 142 odst. 3 o. s. ř. V tomto směru je rozhodnutí odvolacího soudu v souladu s usnesením Nejvyššího soudu ze dne 26. 2. 2014, sp. zn. 25 Cdo 2699/2013 (Soubor C 13654), podle nějž je úvahou soudu podmiňující výjimku ze zásady úspěchu ve věci míněn postup podle ustanovení § 136 o. s. ř., který se uplatní tam, kde je základ nároku dán, avšak jeho výši lze zjistit jen s nepoměrnými obtížemi nebo vůbec; stejně tak je míněna i závislost rozhodnutí na znaleckém posudku, neboť závisí-li na znaleckém posudku rozhodnutí o základu nároku, nelze podle § 142 odst. 3 o. s. ř. postupovat a na místě je vždy aplikace § 142 odst. 2 o. s. ř. Jestliže v dané věci nebylo pochyb o odpovědnosti žalovaného za újmu na zdraví (základ nároku), nebylo jednáno jen o základu nároku, neboť náhrada za ztížení společenského uplatnění v základní výši byla již uhrazena, pak se spor vedl pouze o zvýšení náhrady podle § 7 odst. 3 vyhlášky. I když odvolací soud zvýšil základní náhradu jen o polovinu částky základní náhrady, záviselo jeho rozhodnutí na úvaze soudu, takže při rozhodování o náhradě nákladů řízení bylo ustanovení § 142 odst. 3 o. s. ř. důvodně aplikováno.
Odvolací soud postupoval v souladu s ustálenou judikaturou i v tom, že rozlišil jednotlivé dílčí nároky na náhradu škody na zdraví (srov. zejména rozhodnutí bývalého Nejvyššího soudu ČSSR ze dne 24. 6. 1969, sp. zn. 3 Cz 13/69, publikované pod č. 28/1970 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, a na něj navazující četnou judikaturu nynějšího dovolacího soudu) a velmi pečlivě odůvodnil výši přisuzované náhrady nákladů včetně částečné aplikace § 150 o. s. ř. Přesto se dopustil jedné nepřesnosti, která se v konečném důsledku může do výše náhrady nákladů podstatně promítnout. Odchýlil se totiž od pravidla, že základem pro určení výše odměny advokáta pro účely náhrady nákladů řízení podle § 142 odst. 3 o. s. ř. není částka požadovaná žalobou, nýbrž až částka přisouzená (srov. znovu shora citované rozhodnutí R 28/1970 a usnesení Nejvyššího soudu ze dne 21. 9. 2016, sp. zn. 25 Cdo 3974/2015), neboť za předmět řízení pro účely výpočtu odměny advokáta podle § 7 vyhlášky č. 177/1996 Sb., advokátní tarif, vzal částku 1.800.000,- Kč v odvolacím řízení a u některých úkonů v řízení před soudem prvního stupně.
Z tohoto důvodu shledal Nejvyšší soud rozsudek odvolacího soudu z hlediska uplatněného dovolacího důvodu nesprávným, proto jej ve výrocích o náhradě nákladů řízení ve vztahu mezi žalobcem, žalovaným a vedlejším účastníkem před soudy obou stupňů zrušil (§ 243e odst. 1 o. s. ř.) a věc vrátil v tomto rozsahu odvolacímu soudu k dalšímu řízení (§ 243g odst. 1 věta první o. s. ř.). Právní názor vyslovený v tomto usnesení je závazný; odvolací soud rozhodne nejen o náhradě nákladů původního řízení, ale i o nákladech řízení dovolacího (§ 243g odst. 1 část první věty za středníkem a věta druhá o. s. ř.).

matches:
§ 237
§ 142
soud
§ 237
soud
soud
§ 7
§ 6
soud
soud
soud
soud
§ 2079
zákona č. 89
§ 7
§ 237
soud
soud
soud
soud
soud
soud
§ 142
§ 136
§ 142
§ 142
§ 7
soud
§ 142
soud
§ 150
§ 142
§ 7
soud
soud


text:
3 VSOL 363/2015-A-16
KSBR 33 INS 6749/2015 3 VSOL 363/2015-A-16
Vrchní soud v Olomouci rozhodl v senátě složeném z předsedkyně senátu JUDr. Radky Panáčkové a soudkyň JUDr. Heleny Krejčí a JUDr. Ivany Wontrobové v insolvenční věci dlužníků a) Julia anonymizovano , anonymizovano , bytem Prosiměřice 211, PSČ: 671 61, korespondenční adresa Křídlůvky 58, Jaroslavice, PSČ: 671 28 a b) Kateřiny anonymizovano , anonymizovano , zemřelé dne 21.3.2015, posledně bytem Prosiměřice 211, PSČ: 671 61, o insolvenčním návrhu dlužníků spojeném se společným návrhem dlužníků-manželů na povolení oddlužení, o odvolání dlužníků proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 17.3.2015, č.j. KSBR 33 INS 6749/2015-A-6,
Shora označeným usnesením, doručeným dne 19.3.2015, soud prvního stupně uložil dlužníkům, aby ve lhůtě 5 dnů od jeho právní moci zaplatili společně a nerozdílně na označený účet Krajského soudu v Brně nebo v hotovosti na pokladně tohoto soudu zálohu na náklady insolvenčního řízení ve výši 50.000 Kč. Na odůvodnění uvedl, že dlužníci podali dne 16. března 2015 insolvenční návrh, kterým se domáhali zjištění svého úpadku; s insolvenčním návrhem spojili návrh na povolení oddlužení. Soud po posouzení obsahu insolvenčního návrhu a k němu připojených příloh dospěl k závěru, že obsahuje náležitosti dle zákona, proto zkoumal, zda jsou v této věci splněny předpoklady pro povolení oddlužení. Přitom vyšel ze zjištění, že dlužníci mají dvanáct peněžitých závazků vůči nezajištěným věřitelům ve výši celkem 516.399 Kč, dlužník a) je příjemcem starobního důchodu ve výši 9.380 Kč měsíčně a má vyživovací povinnost k dlužnici b). Dlužnice b) pobírá starobní důchod ve výši 9.133 Kč měsíčně a má vyživovací povinnost k dlužníku a). Na tomto základě soud dovodil, že plnění, které by při oddlužení obdrželi nezajištění věřitelé dlužníků za dobu pěti let trvání oddlužení plněním splátkového kalendáře, by činilo jen 30.690 Kč, což představuje 5,94 % jejich pohledávek, přičemž žádný z věřitelů nesouhlasil s plněním nižším než podíl 30 % jeho pohledávky. Z příjmů dlužníků přitom nelze pro splátky do oddlužení provádět vyšší než zákonem stanovené srážky. Oddlužení formou zpeněžení majetkové podstaty není vzhledem k majetku dlužníků možné. S odkazem na ustanovení § 396 insolvenčního zákona soud dovodil, že jediným možným způsobem řešení úpadku dlužníků je konkurs. Při posuzování, zda lze důvodně předpokládat, že krytí nákladů insolvenčního řízení lze zajistit jinak, než z prostředků zálohy, soud po skutkové stránce vyšel z údajů v seznamu majetku dlužníků, podle něhož mají v majetku pouze věci osobní potřeby. Proto prostředky ke krytí nákladů insolvenčního řízení nelze zajistit jinak, než ze zálohy, jejímž smyslem je především umožnit působení insolvenčního správce od jeho ustanovení do funkce (hrazení nákladů vzniklých při zjišťování majetku dlužníka sestávajících z poštovného, plateb za telekomunikační služby, cestovného, správních poplatků atd.). Ze zálohy přitom bude možno hradit i odměnu a hotové výdaje insolvenčního správce, pokud tyto výdaje nebude možno uspokojit z majetkové podstaty dlužníků. Složení zálohy ve výši 50.000 Kč považuje insolvenční soud za nezbytné s ohledem na minimální výši odměny insolvenčního správce dle ustanovení § 1 odst. 5 vyhlášky č. 313/2007 Sb., o odměně insolvenčního správce, o náhradách jeho hotových výdajů, o odměně členů a náhradníků věřitelského výboru a o náhradách jejich nutných výdajů (dále též jen vyhláška ), podle níž činí jen odměna insolvenčního správce při konkursu 45.000 Kč, přičemž tuto hradí insolvenčnímu správci stát pouze v krajním případě.
Proti usnesení soudu prvního stupně podali dlužníci odvolání, v němž namítli, že rozhodnutí soudu prvního stupně považují za nelidské a nesouhlasí s tím, že je jim třeba stanovit zálohu na náklady insolvenčního řízení ve výši 50.000 Kč. Podle názoru dlužníků je morálka nadřazena všemu jednání a nejsou schopni pochopit, proč nemohou ze svého nezabavitelného minima poskytovat prostředky na úhradu svých dluhů a proč je soudem postavena překážka úhrady zálohy 50.000 Kč , když již v návrhu uvedli, že nejsou schopni zálohu uhradit. Dále vytýkali soudu nesprávnost závěru, že jedinou možností řešení jejich úpadku je prohlášení konkursu. V odvolacím řízení navrhli, aby odvolací soud změnil napadené usnesení tak, že jim bude uložena povinnost zaplatit zálohu ve výši 3.000 Kč.
Odvolací soud předně uvádí, že insolvenční řízení bylo zahájeno insolvenčními návrhy dlužníků-manželů, spojenými s návrhem na povolení oddlužení podaným společně. Ve smyslu § 394a odst. 3 IZ se dlužníci-manželé, kteří podali společný návrh na povolení oddlužení, považují po dobu trvání insolvenčního řízení o tomto návrhu za jednoho dlužníka. Pojem dlužník v následující části odůvodnění tohoto usnesení proto označuje jak dlužníka a), tak dlužnici b).
Podle ustanovení § 395 IZ, insolvenční soud zamítne návrh na povolení oddlužení, jestliže se zřetelem ke všem okolnostem lze důvodně předpokládat, a) že jím je sledován nepoctivý záměr, nebo b) že hodnota plnění, které by při oddlužení obdrželi nezajištění věřitelé, bude nižší než 30 % jejich pohledávek, ledaže tito věřitelé s nižším plněním souhlasí.
Podle ustanovení § 398 odst. 3 IZ, při oddlužení plněním splátkového kalendáře je dlužník povinen po dobu 5 let měsíčně splácet nezajištěným věřitelům ze svých příjmů částku ve stejném rozsahu, v jakém z nich mohou být při výkonu rozhodnutí nebo při exekuci uspokojeny přednostní pohledávky. Tuto částku rozvrhne dlužník prostřednictvím insolvenčního správce mezi nezajištěné věřitele podle poměru jejich pohledávek způsobem určeným v rozhodnutí insolvenčního soudu o schválení oddlužení. Zajištění věřitelé se uspokojí jen z výtěžku zpeněžení zajištění; při tomto zpeněžení se postupuje obdobně podle ustanovení o zpeněžení zajištění v konkursu.
Závěr soudu prvního stupně, podle kterého z popisu skutečností osvědčujících úpadek, jak plynou z bodu 07 insolvenčního návrhu, vyplývá stav úpadku dlužníka ve smyslu ustanovení § 3 odst. 1, odst. 2, písm. b) IZ, je správný stejně jako závěr, že přílohy připojené k insolvenčnímu návrhu (ustanovení § 104 odst. 1 IZ) obsahují předepsané náležitosti. Na základě údajů v nich se proto soud prvního stupně správně zabýval otázkou, jaký způsob řešení úpadku dlužníka lze důvodně předpokládat a zda krytí nákladů insolvenčního řízení lze zajistit jinak než z prostředků zálohy.
Ohledně možného způsobu řešení úpadku odvolací soud zcela odkazuje na odůvodnění napadeného usnesení, v němž soud prvního stupně přiléhavě zdůvodnil, proč není ekonomická nabídka dlužníka dostatečná pro žádnou z forem oddlužení (ve smyslu ustanovení § 398 odst. 3, § 395 odst. 1, písm. b/ IZ). Soud prvního stupně v odůvodnění rovněž uvedl, že srážky z příjmů dlužníka nelze provádět ve vyšší částce, než stanoví zákon a odvolací soud k námitce, že dlužník není schopen pochopit, proč nemůže poskytovat na úhradu svých dluhů prostředky ze svého nezabavitelného minima uvádí jen to, že takový postup neumožňuje úprava ustanovení § 398 odst. 3 IZ. Proto, i kdyby dlužník byl ochoten hradit na splátky v oddlužení vyšší než zákonem určenou částku, nebylo by možno k takové nabídce dlužníka přihlížet při hodnocení, zda je splněn předpoklad minimálního poměru uspokojení pohledávek nezajištěných věřitelů dle ustanovení § 395 odst. 1, písm. b) IZ.
K otázce možného krytí nákladů insolvenčního řízení z obsahu seznamu majetku vyplývá, že dlužník má v majetku pouze věci osobní potřeby v odhadované hodnotě 2.000 Kč a mobilní telefon, jehož hodnotu odhaduje na 200 Kč. Z uvedeného vyplývá, že počáteční náklady insolvenčního řízení, které jsou spojeny s výkonem funkce insolvenčního správce, nelze hradit jinak, než z prostředků zálohy, protože dlužník nemá v majetku žádné pohotové finanční prostředky. Správnost závěru, že dlužníku je třeba uložit ke krytí nákladů insolvenčního řízení povinnost zaplatit zálohu, je proto zřejmá. Ohledně potřebné výše zálohy odvolací soud uvádí, že v případě řešení úpadku dlužníka konkursem, v němž je zpeněžován majetek podstaty, činí výše odměny insolvenčního správce minimálně 45.000 Kč (ustanovení § 1 odst. 5 vyhlášky). V této fázi řízení by byl závěr o zpeněžitelnosti majetku majetkové podstaty předčasný, přitom nelze předem vyloučit, že v průběhu insolvenčního řízení bude dohledán další majetek dlužníka (např. ušlý z podstaty v důsledku neúčinných právních úkonů). Proto je třeba stanovit zálohu v takové výši, aby zajistila krytí minimální odměny insolvenčního správce. Prostředků zálohy bude třeba i jako jistoty pro krytí hotových výdajů insolvenčního správce, jejichž výše obvykle dosahuje 5.000 Kč (což je odvolacímu soudu známo z jeho činnosti). Proto je důvodné uložit dlužníku zálohu ve výši 50.000 Kč, z níž bude možno uhradit rovněž konečné náklady insolvenčního řízení v případě, že podstata bude na jejich krytí nedostatečná.
K odvolacím námitkám dlužníka je třeba dále uvést, že schopnost splnit uloženou povinnost zálohy na náklady insolvenčního řízení není dle ustanovení § 108 odst. 1 IZ hlediskem pro posuzování potřeby zajistit krytí nákladů insolvenčního řízení zálohou. K názoru dlužníka o nelidskosti napadeného rozhodnutí lze uvést jen to, že to je souladné se zákonem.
Z výše uvedených důvodů odvolací soud dospěl k závěru, že přezkoumávané usnesení je věcně správné, proto je podle ustanovení § 219 o.s.ř. potvrdil.
Závěrem odvolací soud pro úplnost uvádí, že z obsahu insolvenčního spisu, a to úmrtního listu vydaného matričním úřadem Znojmo dne 31.3.2015, vyplývá, že v knize úmrtí matričního úřadu, ve svazku 27, ročník 2015, list 49, je pod pořadovým číslem 185 zapsáno dne 21.3.2015 úmrtí Kateřiny Zástěrové, rozené Fojtíkové, anonymizovano , posledně bytem v Prosiměřicích čp. 211, Znojmo. Soud prvního stupně usnesením ze dne 11. května 2015, č.j. KSBR 33 INS 6749/2015-A-11 zastavil insolvenční řízení vůči dlužnici b) Kateřině anonymizovano , usnesení bylo doručováno dlužníku a) na adresu uvedenou v insolvenčním návrhu postupem podle ustanovení § 50 odst.1 o.s.ř. prostřednictvím doručovatele Česká pošta s.p. Dne 14.5.2015 se soudu doručovaná písemnost vrátila s poštovní relací, že adresát se odstěhoval na adresu Křídlůvky 58, u p. Marie Svorové, Jaroslavice , a písemnost nebylo možno vložit do poštovní schránky. Po té, co soud dne 20.5.2015 písemnost vyvěsil na úřední desce spolu s oznámením dle ust. § 50i o.s.ř., bylo soudu dne 21.5.2015 doručeno sdělení dlužníka a) o změně adresy a žádost o doručování písemností na adresu Křídlůvky 58, Jaroslavice, PSČ 671 28 . Vzhledem k tomu, že dlužník a) požádal o doručování na uvedenou adresu ještě před uplynutím lhůty dle ust. § 50 odst. 2 o.s.ř., nelze mít doručení usnesení o zastavení insolvenčního řízení dlužníku a) za účinné a nelze dovodit, že insolvenční řízení bylo vůči dlužnici b) Kateřině anonymizovano pravomocně zastaveno. Uvedený nedostatek bude třeba napravit doručením předmětného usnesení dle žádosti dlužníka a) na jinou adresu (ust. § 46a odst. 2 o.s.ř.).

matches:
soud
soud
Soud
soud
§ 396
soud
soud
soud
§ 1
soud
soud
§ 394
§ 395
soud
§ 398
§ 3
§ 104
soud
soud
soud
§ 398
§ 395
Soud
soud
§ 398
§ 395
soud
§ 1
§ 108
soud
§ 219
soud
Soud
§ 50
soud
§ 50
§ 50
§ 46


text:
Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR 11 Tvo 25/2008 | Judikatura | Pravo4u.cz - služby pro právníky
Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR 11 Tvo 25/2008
Nejvyšší soud projednal v neveřejném zasedání konaném dne 22. 8. 2008 stížnost obviněného J. K., proti usnesení Vrchního soudu v Olomouci ze dne 14. 7. 2008, sp. zn. 2 To 67/2008, a rozhodl t a k t o :
Rozsudkem Krajského soudu v Ostravě ze dne 23. 5. 2008, č.j. 31 T 6/2007-343, byl obviněný J. K. zproštěn obžaloby Krajského státního zastupitelství v Ostravě pro skutky kvalifikované jako trestný čin zkrácení daně, poplatku a podobné dávky dílem dokonaný podle § 148 odst. 1, 2 písm. a), odst. 3 tr. zák. a dílem nedokonaný ve stadiu pokusu podle § 8 odst. 1 zák. zák. k § 148 odst. 1, 2 písm. a), odst. 3 tr. zák. Současně došlo usnesením ze dne 23. 5. 2008, sp. zn. 31 T 6/2008-371, podle § 72 odst. 2 písm. a) tr. řádu k propuštění obviněného z vazby.
Proti rozsudku i usnesení soudu prvního stupně podal v neprospěch obviněného odvolání a stížnost státní zástupce Krajského státního zastupitelství v Ostravě a trestní věc byla předložena Vrchnímu soudu v Olomouci jako soudu odvolacímu.
Vrchní soud v Olomouci z podnětu opravných prostředků podaných státním zástupcem napadený rozsudek a usnesení zrušil rozhodnutím, proti němuž není opravný prostředek přípustný, a dalším usnesením ze dne 14. 7. 2008, sp. zn. 2 To 67/2008, podle § 71 odst. 4, 6, 7 tr. řádu ponechal obviněného J. K. z důvodu § 67 písm. a) tr. řádu nadále ve vazbě.
Proti usnesení o ponechání ve vazbě podal obviněný J. K. stížnost s tím, že u něj důvod útěkové vazby dán není, když po celou dobu hlavního líčení se soudem spolupracoval, a že není pravda, že se v Kanadě vyhýbal deportaci, neboť o žádném vyšetřování, soudu či rozsudku ohledně jeho osoby nevěděl. Dále namítá, že před rozhodnutím o ponechání ve vazbě nebyl Vrchním soudem v Olomouci vyslechnut za přítomnosti svého obhájce, ale byl pouze tzv. doslechnut u Krajského soudu v Ostravě, čímž mu nebyl dán dostatečný prostor nejen k poradě s advokátem, ale i prostor k vyjádření se před soudem, který rozhodoval. Proto žádá, aby Nejvyšší soud napadené usnesení zrušil a jeho propustil z vazby.
Obviněný J. K. je stíhán pro závažnou trestnou činnost. O důvodnosti jeho vazby bylo v průběhu dosavadního řízení několikrát rozhodováno, naposledy napadeným usnesením vrchního soudu. I když byl obviněný rozsudkem soudu prvního stupně obžaloby zproštěn, je stále s ohledem na odvolání krajského státního zástupce v jeho neprospěch ohrožen trestem odnětí svobody v rozmezí od pěti do dvanácti let. V tomto směru je v souladu s nálezem Ústavního soudu ze dne 1. 4. 2004, sp. zn. III. ÚS 566/03, odůvodnění útěkové vazby hrozbou vysokým trestem. U obviněného navíc je obava z toho, že se při pobytu na svobodě bude chovat způsobem předvídaným ustanovením § 67 písm. a) tr. řádu, odůvodněna i tím, že řízení proti němu bylo původně vedeno jako proti uprchlému, neboť pobýval v K., odkud musel být nakonec do Č. r. deportován.
Námitku obviněného, že jeho výslech před rozhodnutím o ponechání ve vazbě byl učiněn pouze před Krajským soudem v Ostravě a bez přítomnosti jeho obhájce, nelze považovat za důvodnou, neboť obviněný se fakticky po rozhodnutí o propuštění z vazby na svobodu nikdy nedostala v průběhu vazebního řízení byl z hlediska důvodnosti vazby soudem opakovaně vyslechnut, naposledy k žádosti Vrchního soudu v Olomouci dožádaným Krajským soudem v Ostravě, což je postup plnohodnotně nahrazující účinky výslechu, který by učinil Vrchní soud v Olomouci.
Protože se Nejvyšší soud s napadeným usnesením vrchního soudu plně ztotožňuje, nemohla se stížnost obviněného J. K. setkat s úspěchem, a proto bylo rozhodnuto, jak je ve výroku tohoto usnesení uvedeno.

matches:
soud
§ 148
§ 8
§ 148
§ 72
soud
§ 71
§ 67
soud
§ 67
soud
soud


text:
Analýza rozsudků obou soudů nezávislou právní kanceláří.
Na základě prostudování předmětného spisu souhlasíme s názorem žalobce, že soud prvého stupně nehodnotil důkazy ve vzájemném souladu, ale izolovaně, tak aby dospěl k zamítnutí žaloby. Některé důkazy, svědčící ve prospěch žalobce, pak nehodnotil vůbec. Domníváme se, že soud druhého stupně měl zjednat nápravu uvedeného, což se bohužel nestalo. Souhlasíme s názory žalobce vyplývajících z jeho podání. Níže příkladmo uvádíme některá, dle našeho názoru, významná pochybení soudu prvého stupně, potažmo soudu odvolacího.
Celkové hodnocení svědeckých výpovědí je nanejvýš pochybné a tendenční. Soud tyto nehodnotil ve vzájemném souladu s ostatními důkazy. Soud (resp. soudy obou stupňů) zcela opominul skutečnost, že zatímco žalobci po odchodu žalované č. 1 rapidně klesl obrat, žalované č. 1 tento významně vzrostl a začala podnikat se zcela novým sortimentem (vpodstatě totožným se žalobcem, přičemž se nejednalo pouze o lázeňské oplatky) a obchodovat s totožnými subjekty jako žalobce.
Pokud soud hodnotil izolovaně skutečnost, že žalobce přestal objednávat od dodavatelů zboží, mohl dojít k závěru, že jeho zánik nemá příčinnou souvislost s jednání žalovaných. Opomněl však, že v důsledku předchozího jednání žalované č. 2 se žalobce ocitl v takové situaci, že objednávat další zboží pro něj nebylo možné. Soud měl provést důkaz navrhovaným znaleckým posudkem k prokázání tvrzení o vyzrazení obchodního tajemství, resp. relevantních skutečností. Dle soudu nebyly k prokázání skutkového stavu dostačující svědecké výpovědi. V případě, že by tyto byly hodnoceny v souhrnu právě s předmětným znaleckým posudkem, mohl být skutkový stav prokázán nepochybně. Je otázkou, zda k prokázání nekalosoutěžního jednání bylo nutné dokazovat ovlivňování jednotlivých dodavatelů, resp. odběratelů a nepostačilo jednání žalované č. 2, které bezprostředně předcházelo jejímu odchodu od žalobce a přechod žalované č. 2 k žalované č. 1 spolu s následným zvýšením obratu žalované č. 1 s tím, že tato obchodovala s totožným sortimentem za zcela stejných podmínek a se stejnými subjekty jako žalobce. Odvolací soud si pravděpodobně neozřejmil, co mělo být předmětnými znaleckými posudky prokázáno.
Soud, dle našeho názoru, nesprávně zhodnotil skutečnost, že žalované evidentně zneužily interní informace získané u žalobce, týkající se způsobu jeho dosažení zisku (nejde izolovaně o prodejní ceny – ty jediné byly uvedeny v dostupných cenících a seznam dodavatelů a odběratelů, ale i o ceny, nákupní, systém slev, složení obchodovaného zboží) a to ať již se jednalo o obchodní tajemství či nikoliv.
Soud prvého stupně dále v rámci odůvodnění operuje s první výpovědí společenské smlouvy podanou žalovanou č.2 v některých případech jako s platnou (oznámení jejího odchodu zaměstnancům v lednu 2002), jindy jako s neplatnou (podpis převodu leasingové smlouvy na automobily), dle libovůle. Platnost prvé výpovědi si soud dostatečně nevyhodnotil a její význam podcenil. Soud druhého stupně toto pochybení nenapravil.
Soud se dostatečně nezabýval porušení povinnosti žalované č. 2 jako statutárního orgánu žalobce a s tím spjatou vzniklou škodu. Soud druhého stupně pak ve svém rozsudku ze dne 3. února 2012, dovodil, že žalovaná č. 2 porušila zákaz konkurence a společenskou smlouvu. Domníváme se, že soud prvého stupně měl dojít ke stejnému názoru a pokud se domníval, že škoda v této souvislosti prokázána nebyla, měl udělit žalobci v tomto smyslu poučení.
Pouze co se týče prokázání skutkové podstaty podplácení, tuto se, dle našeho názoru, prokázat nepodařilo, přičemž se jednalo o skutečnost za dané situace velmi těžko prokazatelnou. K výši vyčíslené škody, ušlého zisku a přiměřeného zadostiučinění se nejsme schopni vyjádřit. Pokud však jde o zápočet podvodně převedených automobilů je vznik škody, za podmínky, že žalovaná č. 1 vůči žalobci měla v rozhodném období splatnou pohledávku, sporný.

matches: soud soud Soud Soud soud Soud soud Soud soud Soud Soud Soud soud


Zápis z dílčí kontroly hospodaření města :: Zdravá Planá
ÚVOD > Zápis z dílčí kontroly hospodaření města
Kontrola FV_MěÚ 2016_J_Rangl.pdf
Kontrola MÚ dílčí zápis M.Marešová.pdf
Kontrola MÚ dílčí zápis R.Mlázovský.pdf
Kontrola MÚ souhrnný zápis.pdf
Vyjádření starosty města.pdf
Táborsko 14. prosince 2016 Rozbuška v Plané- kontrolní zpráva finančního výboru.pdf
Kontrola finančního výboru (FV) MěÚ Planá nad Lužnicí, provedená dne
5. 10. 2016-17. 10. 2016
Zápis z dílčí kontroly členem FV Jiřím Ranglem.
Schválené a vyplacené částky: schválení, proplacení, zaúčtování + soulad s rozpočtem (náhodný výběr)
1. DPP 3/16 uzavřená dne 1. 2.2016 s Janem Hořejšem, Na Skalách 754, Planá nad Lužnicí. Předmětem dohody je provedení práce: technicko poradenská činnost“Rekonstrukce Sokolovny“ na částku 9 750Kč. Rozsah hodin 39 hodin.
2. DPP 5/16 uzavřená dne 9. 3. 2016 s Janem Hořejšem, Na Skalách 754, Planá nad Lužnicí. Předmětem dohody je provedení práce: technicko poradenská činnost“Rekonstrukce Sokolovny“ na částku 9 750Kč. Rozsah hodin 39 hodin.
3. DPP 9/16 uzavřená dne 4. 4. 2016 s Janem Hořejšem, Na Skalách 754, Planá nad Lužnicí. Předmětem dohody je provedení práce: technicko poradenská činnost“Rekonstrukce Sokolovny“ na částku 9 750Kč. Rozsah hodin 39 hodin.
4. DPP 15/16 uzavřená dne 17. 5. 2016 s Janem Hořejšem, Na Skalách 754, Planá nad Lužnicí. Předmětem dohody je provedení práce: technicko poradenská činnost“Rekonstrukce Sokolovny“ na částku 9 750Kč. Rozsah hodin 39 hodin.
Všechny položky jsou zaúčtovány do § 6171 činnost místní správy. Jedná se o poradenskou činnost, která se týká rekonstrukce Sokolovny a měla být zaúčtována do §3412 Sokolovna. Zaúčtováním na jinou položku dochází ke zkreslování v jednotlivých položkách rozpočtu.
5. DPP 11/16 uzavřená dne 12. 4. 2016 s Ing. Vladimírou Březinovou, Na Tábořišti 1228, Sezimovo Ústí II. Předmětem dohody je provedení práce: Příprava a nácvik České besedy na ples města na částku 10 000Kč. Rozsah hodin 40.
6. DPP 12/16 uzavřená dne 12. 4. 2016 s Darinou Tichou, Smolín 558, Planá nad Lužnicí. Předmětem dohody je provedení práce: úprava tanečnic- ples města na částku 1 500Kč. Rozsah hodin 10.
Obě položky jsou zaúčtovány pod § 3399 kulturní činnost. Z hlediska schválení, zaúčtování a souladu s rozpočtem je vše v pořádku.
Kontrola smluv s finančním plněním:
Kontrola se zaměří na evidenci smluv s finančním plněním, dodržování smluvních závazků a soulad s rozpočtem města (náhodný výběr).
Ke kontrole byla vybrána smlouva o nájmu nebytových prostor „kavárna Maxim“.
Smlouva byla uzavřena dne 1. 10. 2009 na základě výběrového řízení a usnesení Zastupitelstva města č. 318/17/2009 ze dne 8. 9. 2009. Smlouva byla uzavřena s přílohou, která však nebyla součástí výběrového řízení a obsahovala rozdíl v DPH. Součástí výběrového řízení byla předložena finanční nabídka nájmu panem Martinem Langem ve výši 476 000Kč s DPH ročně. Smlouva byla uzavřena s přílohou, která specifikovala výši nájemného 400 tis. Kč ročně a položku DPH neobsahovala. Nájemné ve výši 1/12 částky bylo splatné ke dni 15. října 2009 a poté každý 15. den v měsíci. První finanční plnění za pronájem restaurace Maxim bylo však uhrazeno dne 10. 5 2010 ve výši 100 tis. Kč za období 10, 11, 12/2009 tedy s více jak půl ročním zpožděním a bez DPH. Při kontrole bylo zjištěno, že smlouva neobsahuje běžné ujednání smluvní pokuty z dlužné částky za každý den z prodlení a ani povinnost uhradit vratnou kauci na zajištění nájemného a k úhradě jiných závazků v souvislosti s nájmem.
Dne 29. 12. 2009 byl uzavřen Ing. Jiřím Šimánkem, starostou města, dodatek č. 1 ke smlouvě, kterým se mění výše nájemného na 480 000 Kč s DPH, nájemce se zavazuje předplatit nájemné ve výši 960 000 Kč s DPH do 30. 6. 2010 (uhrazeno 25. 6. 2010), součástí dodatku je splátkový kalendář od 15. 1.2011 do 15. 9. 2014 a závazek pronajímatele o provedení údržby předmětu smlouvy v celkové hodnotě 800 000 Kč + DPH. Dodatek nebyl schválen radou města ani zastupitelstvem města.
Dne 27. 1. 2010 byl uzavřen dodatek č. 2 ke smlouvě. Dodatek je vystaven na základě usnesení RM č. 711/66/10 ze dne 20. 1. 2010: „RM souhlasí s opcí na prodloužení nájmu v restauraci Maxim a vypracování dodatku ke stávající smlouvě“. Dodatek č. 2 obsahuje ustanovení, které nebylo součástí usnesení rady města. V článku VIII. 5: „V případě uplatnění opce za podmínky splnění článku V.(údržba na předmětu nájmu ve výši 800 tis. +DPH) dle tohoto dodatku se mění výše nájemného stanoveného dle dodatku č. 1 na částku 240 tis. Kč +DPH. Měsíční nájemné je stanoveno na částku 20 000 Kč + DPH. Ostatní podmínky smlouvy včetně uzavřených dodatků zůstávají beze změny.“
Dne 28. 3. 2014 byl uzavřen dodatek č. 3 ke smlouvě na základě uplatnění opce nájemcem. Doba nájmu se prodloužila o 5 let a výše nájemného se snížila na částku 20 tis. +DPH měsíčně.
Při kontrole finančního plnění bylo zjištěno, že nájemné není placeno v souladu se smlouvou a délka prodlení s platbou nájemného se stále prodlužovala od roku 2011 cca 2 měsíce do 2015 na 1 rok. Poslední faktura byla uhrazena za 7/2015. Dle pohledávek k 5. 10 2016 není uhrazena částka v celkové výši 408 600 Kč!
V tomto případě nebyla dodržena klíčová povinnost nakládat s majetkem s péčí řádného hospodáře dle §38 ods.1 zákona o obcích. Smlouva o pronájmu restaurace Maxim neobsahuje běžné ujednání smluvní pokuty z dlužné částky za každý den z prodlení ani povinnost uhradit vratnou kauci na zajištění nájemného a k úhradě jiných závazků v souvislosti s nájmem. V tomto případě nebyly všechny úkony řádně schváleny orgány obce a nikdo dlouhodobě neřešil hrubé porušování smlouvy.
Zastupitelstvo města Planá nad Lužnicí ukládá radě města vyzvat nájemce restaurace Maxim k vyrovnání všech závazků do 15 dnů a vypovědět smlouvu v případě dalšího porušování smlouvy závažným způsobem. Dále ukládá radě města dojednat změnu v nájemní smlouvě, kde bude uvedeno ustanovení o smluvní pokutě za každý den prodlení z nájemného.
Kontrola výběrového řízení:
1.Výběrové řízení na provozovatele „Sport baru a Fit centra“
Kontrola se zaměří na proces výběrového řízení, soulad s vnitřní směrnicí a kontrolu finančního plnění.
Výběrové řízení i vítěze schválila rada města svým usnesením. Zadávací podmínky výběrového řízení sice řešily bezdlužnost uchazečů, ale pouze vůči finančním úřadům, zdravotním pojišťovnám a správě sociálního pojištění. Bezdlužnost byla doložena čestným prohlášením. Uchazeč a vítěz výběrového řízení p. Martin Lang měl v době uzavření smlouvy vysoký dluh vůči městu Planá nad Lužnicí za neplacený nájem restaurace Maxim. Přesto s ním byla uzavřena smlouva na pronájem fitness centra a sport baru v budově Sokolovny. Smlouva opět neobsahuje ujednání o pokutě z prodlení ani kauci na krytí případných nedoplatků.
Při kontrole finančního plnění smlouvy „Fit centra Sokolovna“ bylo zjištěno, že částka za nájemné a služby splatná dne 5. 4. 2016 a 5. 5. 2016 byla uhrazena dne 24. 6. 2016 a došlo k hrubému porušení smlouvy. Finanční plnění smlouvy na „Sport bar Sokolovna“ splatná dne 5. 4. 2016 a 5. 5. 2016 byla uhrazena dne 27. 6. 2016 a došlo k hrubému porušení smlouvy.
Všechny další částky za nájemné a služby jsou placeny s více než měsíčním zpožděním. Nájemné splatné od 5. 8. 2016 nejsou uhrazené. Jedná se o více než 2 měsíční zpoždění.
Bohužel i v tomto případě nebyla dodržena klíčová povinnost nakládat s majetkem s péčí řádného hospodáře dle §38 ods.1 zákona o obcích. Smlouva o pronájmu Sport baru a Fit centra v prostorách Sokolovny neobsahuje běžné ujednání smluvní pokuty z dlužné částky za každý den z prodlení ani povinnost uhradit vratnou kauci na zajištění nájemného a k úhradě jiných závazků v souvislosti s nájmem. Hrubé porušování smlouvy není řešeno.
Zastupitelstvo města ukládá radě města vyzvat nájemce Sport baru a Fit centra v budově Sokolovny k vyrovnání všech pohledávek do 15 dnů a v případě dalšího porušování smlouvy závažným způsobem smlouvu vypovědět. Dále ukládá radě města dojednat změnu v nájemních smlouvách, kde bude uvedeno ustanovení o smluvní pokutě za každý den prodlení a uhrazení vratné kauce ve výši 3 měsíčných nájmů.
2. Rekonstrukce povrchu v tenisové hale.
Kontrola se zaměří na proces výběrového řízení a soulad s vnitřní směrnicí.
Předmětem veřejné zakázky „Výměna povrchu v tenisové hale v Plané nad Lužnicí“ je dodávka a výměna stávajícího dožilého tenisového koberce za nový o rozloze 729m². Jedná se o sejmutí a likvidaci současného povrchu včetně případného vyrovnání plochy, tenisové olajnování, osazení soklu kobercem na zadních stranách a o dodávku příslušenství na údržbu dvorce.
Zakázka je zatříděna dle kódu CPV:45236110-4 Úprava a vyrovnání povrchu pro sportoviště.
Požadavky na prokázání kvalifikace obsahují mimo jiné: Oprávnění k podnikání v rozsahu odpovídajícím předmětu veřejné zakázky; Seznam významných obdobných zakázek na úpravu povrchů sportovišť realizovaných dodavatelem v posledních 5 letech. Zde je dále uvedeno, že tento kvalifikační předpoklad splní dodavatel, který prokáže, že v posledních 5 letech realizoval alespoň 2 obdobné zakázky s finančním plněním min. 400 tis. Kč bez DPH.
Vítěz výběrového řízení, firma PNL, s.r.o. sama neprokázala výše uvedené požadavky na kvalifikaci a doložila subdodavatele.
V části 5.5.4 podmínky společné pro prokázání kvalifikace je uvedeno, že pokud není dodavatel schopen prokázat splnění určité části kvalifikace v plném rozsahu, je oprávněn splnění kvalifikace v chybějícím rozsahu prokázat prostřednictvím subdodavatele. V části 5.5.5 je uvedeno, že má-li být předmět zakázky plněn několika dodavateli společně a za tímto účelem podávají společnou nabídku, musí každý z nich prokázat splnění základních kvalifikačních předpokladů. Další kvalifikační předpoklady musí prokázat všichni dodavatelé společně.
Při kontrole bylo zjištěno, že kvalifikační podmínky byly splněny na základě subdodavatele: Petr Křtěn, Nad Školou 605, Psáry-Dolní Jirčany s rozsahem plnění 30%.
V podmínkách způsobu zpracování nabídkové ceny je zakotveno, že celková nabídková cena musí zahrnovat veškeré náklady nezbytné k řádnému, úplnému a kvalitnímu provedení předmětu zakázky včetně všech rizik a vlivů během provádění předmětu zakázky.
Vítězem výběrového řízení se stala společnost PNL, s.r.o., Řípec 16, Řípec s nabídkovou cenou 525 733 Kč bez DPH, zastoupená Ing. Luďkem Bacíkem. Ostatní nabídky byly dražší o 126 972 Kč -159 249,60 Kč bez DPH. Hodnotící komise nezjistila při posouzení nabídek z hlediska položkového rozpočtu mimořádně nízkou nabídkovou cenu a doporučila uzavřít smlouvu s dodavatelem PNL, s.r.o. Smlouva byla uzavřena dne 29. 6. 2016. Dne 26. 9. 2016 byl uzavřen dodatek smlouvy na práce nad rámec smlouvy o dílo v celkové výši 76 223 Kč bez DPH. Jednalo se o práce spojené s úpravou podkladu po demontáži starého koberce: Vyplnění dilatačních spár v podkladním betonu a vyrovnání podkladního betonu polyuretanovou stěrkou.
V odůvodnění bylo uvedeno, že původní výplň byla degradována a vytržena při demontáži koberce a při přebroušení podkladu došlo k odtržení vrchní vrstvy betonu.
Výběrové řízení je řádně zveřejněno na webových stránkách města, včetně smluv a jejich dodatků.
Z důvodu toho, že předmětem zakázky bylo mimo jiné i případné vyrovnání plochy a zakázka je zatříděna dle kódu s názvem úprava a vyrovnání povrchu sportoviště, měl s touto variantou dodavatel počítat v položkovém rozpočtu č. položky 2: dodávka a pokládka nového povrchu. Nicméně položkový rozpočet má vadu v tom, že neobsahuje položku s názvem „vyrovnání podkladu“ a dodavatel této vady využil k navýšení ceny.
Kontrola se zaměří na proplacené faktury a systém kontroly nákladových položek.
Ke kontrole bylo požadováno předložit platnou smlouvu s dodavateli služeb; faktury za služby; výběrové řízení dodavatelů služeb; faktury prokazující příjem z prodeje dřevní štěpky.
Z předloženého přehledu účetních dokladů za období 1-9/2016 bylo firmě Wotan Forest a.s. proplaceno za účelem "práce v lese" více jak 150 000 Kč. Jedná o zakázky jednomu dodavateli, v jednom účetním roce. Dodavatel měl být vybrán na základě výběrového řízení dle vnitřní směrnice města upravující zadávání veřejných zakázek malého rozsahu. Závazné pravidlo pro zadání veřejné zakázky nebylo dodrženo a to přes to, že rada města byla na tento nedostatek upozorněna při kontrole v roce 2015. Bylo porušeno pravidlo zadávání zakázek transparentním a nediskriminačním způsobem, nebyla dodržena zásada rovného zacházení.
V roce 2016 nejsou k fakturám přikládány výrobně mzdové listy, tiskopisy jsou nahrazeny seznamem položek s cenami za výkony. Výše ceny za položky nelze zkontrolovat z důvodu neexistence schváleného ceníku prací a služeb, který by měl určovat ceny na základě vystavené výkonové normy a sazby za 1NH. Položka převzal a zkontroloval není vyplněna u faktury č. 6008 ze dne 17. 2. 2016 na částku 217 765 Kč za výkup dřeva.
Při kontrole účetních dokladů za prodej dřevní štěpky byly zjištěny různé výkupní ceny. Ve faktuře č. 6167 a č. 6151 je uvedena smluvní cena 100 Kč/PRM (prostorový metr). Ve faktuře č. 6122 a č. 6015 je smluvní cena 130 Kč/PRM.
Ke kontrole nebyla předložena žádná smlouva, žádné výběrové řízení, ceny jsou dohodnuty ústně a v průběhu roku se mění. Kontrola hospodaření s lesním majetkem je z toho důvodu velmi složitá. Kontrolu by měl provést nezávisný odborník a bude nutné zadat audit lesního majetku, který prověří správnost lesnického a ekonomického hospodaření s lesním majetkem.
Zastupitelstvo města Planá nad Lužnicí ukládá radě města zadat audit lesního hospodářství, který prověří správnost lesnického a ekonomického hospodaření na lesním majetku.
Dodržování OZV 2/2013 o místních poplatcích:
Stanovení poplatků patří do samostatné působnosti obce a řídí se zákonem č. 565/1990 Sb. o místních poplatcích.
§14 ods. (2) Poplatky zavede obec obecně závaznou vyhláškou, ve které upraví podrobnosti jejich vybírání, zejména stanoví konkrétní sazbu poplatku, vznik a zánik poplatkové povinnosti, lhůty pro plnění ohlašovací povinnosti, splatnost, úlevy a případné osvobození od poplatků. U poplatku za užívání veřejného prostranství určí místa, která v obci podléhají poplatku za užívání veřejného prostranství.
Kontrola poplatku za užívání veřejného prostranství ze dne 23. – 24. 9. 2016.
Při kontrole poplatku za užívání veřejného prostranství ze dne 23. -24. 9. 2016 (Svatováclavské slavnosti) bylo zjištěno nedodržování OZV 2/2013. Poplatky byly vybírány v rozporu s platnou vyhláškou a to na základě usnesení rady města (informace od pana Doubka). Rada města svým usnesením opravdu schválila úpravu sazeb poplatku na akci Svatováclavské slavnosti. Výše poplatků je specifikována nejasně a v rozporu se zákonem o místních poplatcích (1m²/den): „ Rada města Planá nad Lužnicí schválila v návaznosti na OZV o místních poplatcích následující poplatky při svatováclavských slavnostech. Malé stánky s prodejem občerstvení (jen strava) 200,- Kč/stánek, malé stánky s prodejem občerstvení (strava + nápoje) 500,-Kč/stánek. Velké stánky s prodejem občerstvení dle sazebníku OZV. Řemeslné stánky a stánky pozvaných neziskových organizací bez poplatku.“.
Schválená změna sazeb poplatku za užívání veřejného prostranství na Svatováclavských slavnostech není zatím právně závazná (není platná), jelikož nebyla správně procesně zapracována do nového znění obecně závazné vyhlášky a její znění není v souladu se zákonem č. 565/1990 Sb. o místních poplatcích.
Navíc, kulturní referent, František Doubek vydal bližší specifikaci k usnesení rady města a pokyn k výběru poplatku ve výši:
· velký stánek nad 10 m² dle vyhlášky 70 Kč/m²
· do 10 m ² občerstvení a pití 500 Kč
· stánek do 10 m² občerstvení + vše ostatní – ovoce, koření – malý 200Kč
· neziskovky, řemesla, výtvarné dílny 0 Kč
· kolotoč dřevěný 200 Kč
Vybíráním poplatků v rozporu se sazbou uvedenou v OZV za užívání veřejného prostranství, došlo dne 23. – 24. 9. 2016 k porušení zákona 565/1990 Sb. o místních poplatcích a k porušení vlastního právního předpisu města (OZV 2/2013). Vedení města vydalo matoucí usnesení a pokyn městské policii k výběru poplatků v nesprávné výši.
Kontrola dodržování vyhlášky města OZV 2/2013 o místních poplatcích
Kontrola místního poplatku za reklamu ze dne 12. 8. 2016. Místo záboru Ostrov, velikost záboru 200m², sazba poplatku 50 kč/m². Poplatek vyúčtován dne 12. 8. 2016 ve výši 10 000kč. Poplatník: Taar s.r.o., Budějovická 11, Veselí nad Lužnicí
Dne 12. 8. 2016 se na Ostrově konal koncert kapely Vodovod. Dle vyjádření pana Doubka se jednalo o pořadatelskou spolupráci s městem Planá nad Lužnicí. Dle čl. 19, osvobození a úlevy, jsou od poplatku osvobozeni ti, co pořádají sportovní a kulturní akce ve spolupráci s městem, mimo stánky s občerstvením. Kulturní referent dále upřesnil, že se jednalo o pronájem pódia, jednalo se tedy spíše o umístění dočasných staveb a zařízení sloužících pro poskytování služeb, kde má být uplatněna sazba 10 Kč/m²/den a ne 50 Kč/m². Osvobození však platí na veškeré poplatky z užívání veřejného prostranství v případě spolupráce s městem Planá nad Lužnicí.
Při kontrole však nebyly zjištěny žádné důkazy, že by koncert skupiny Vodovod pořádalo město Planá nad Lužnicí. Spíše naopak: Nebyla uzavřena žádná smlouva o provedení uměleckého vystoupení ani jiná smlouva o finančním plnění. Vstupné na koncert skupiny Vodovod nebyl příjmem města Planá nad Lužnicí. Plakát o akci neobsahoval informaci o pořadatelství města Planá nad Lužnicí.
Pořadatel této akce měl odvést poplatek ze vstupného. K tomuto poplatku se nikdo nepřihlásil a nikdo ho neodvedl. Poplatek nikdo nevymáhá.
U poplatku ze vstupného není osvobozen ten, kdo spolupracuje s městem Planá nad Lužnicí, jak je tomu u poplatku z užívání veřejného prostranství. Od poplatku ze vstupného je osvobozeno město Planá nad Lužnicí a jím zřizované organizace, taktéž sportovní a kulturní spolky se sídlem v Plané nad Lužnicí.
Bohužel i v tomto případě nebyla dodržena klíčová povinnost nakládat s majetkem s péčí řádného hospodáře dle §38 ods.1 zákona o obcích a vzniklá škoda musí být vymáhána po konkrétní odpovědné osobě.
1. ukládá radě města zrušit usnesení č. RM/1187/51/16 , které zavádí nové sazby poplatků nad rámec OZV 2/2013
2. ukládá radě města doměřit a vymáhat nevybrané poplatky, případně vrátit poplatky vybrané neoprávněně.
Diskusní téma: Zápis z dílčí kontroly hospodaření města


text:
29 Cdo 101/2007
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Zdeňka Krčmáře a soudců JUDr. Petra Gemmela a Mgr. Jiřího Zavázala v právní věci žalobce J. H., zastoupeného Mgr. P. G., advokátem, se sídlem , proti žalovanému Ing. O. K., jako správci konkursní podstaty úpadkyně D. spol. s r. o., zastoupenému JUDr. R. K., advokátem , o zaplacení částky 5.000.000,- Kč s příslušenstvím, vedené u Krajského soudu v Ústí nad Labem - pobočky v Liberci pod sp. zn. 45 Cm 5/2001, o dovolání žalovaného proti rozsudku Vrchního soudu v Praze ze dne 19. září 2006, č. j. 3 Cmo 138/2005 - 160, takto:
Rozsudek Vrchního soudu v Praze ze dne 19. září 2006, č.j. 3 Cmo 138/2005 - 160, se zrušuje a věc se vrací odvolacímu soudu k dalšímu řízení.
Rozsudkem ze dne 21. ledna 2005, č. j. 45 Cm 5/2001-115, Krajský soud v Ústí nad Labem - pobočka v Liberci uložil žalovanému (Ing. V. K., coby tehdejšímu správci konkursní podstaty úpadkyně D. spol. s r. o. /dále též jen úpadkyně D. /) zaplatit žalobci (J. H., coby procesnímu nástupci původní žalobkyně JUDr. I. W., správkyně konkursní podstaty úpadkyně Dr. Z. s. r. o. /dále též jen společnost Z. nebo úpadkyně Z. /) do tří dnů od právní moci rozsudku z konkursní podstaty úpadkyně částku 5 miliónů Kč spolu s úrokem z prodlení ve výši 9,6 % ročně od 16. září 1999 do zaplacení (bod I. výroku). Ohledně požadavku na zaplacení dalších úroků z prodlení (v době od 28. ledna 1999 do 15. září 1999, a ve výši dalších 5,4 % ročně z přisouzené částky od 16. září 1999 do zaplacení) žalobu zamítl (bod II. výroku). Dále rozhodl o nákladech řízení (bod III. výroku).
1/ Žalovaný vyhlásil 22. července 1998 Podmínky užšího výběrového řízení na prodej podniku Stáčírna stolních vod a džusových nápojů z aktivní části konkursní podstaty úpadkyně D. (dále též jen stáčírna ), jehož předmětem bylo právo na uzavření kupní smlouvy ohledně stáčírny, o čemž bylo vydáno osvědčení ve formě notářského zápisu.
2/ K podmínce účasti v užším výběrovém řízení náleželo složení jistoty. Společnost Z. tuto jistotu složila k 22. červenci 1998 ve výši 5 miliónů Kč.
3/ Společnost Z. ve výběrovém řízení zvítězila. Dne 28. ledna 1999 pak sdělila žalovanému, že se jí nepodařilo zajistit prostředky na koupi stáčírny, proto kupní smlouvu neuzavře a žádá o vrácení jistoty.
4/ Žalovaný odmítl jistotu vrátit, s tím, že propadla ve prospěch konkursní podstaty úpadkyně D.
5/ Usnesením ze dne 31. května 2000 prohlásil Krajský obchodní soud v Praze konkurs na majetek společnosti Z.
6/ Správkyně konkursní podstaty úpadkyně Z. (jako postupitelka) uzavřela se žalobcem (jako postupníkem) dne 20. června 2003 písemnou smlouvu o postoupení pohledávky (dále též jen postupní smlouva ), na jejímž základě postoupila žalobci i pohledávku uplatněnou v této věci.
Soud uzavřel, že ve věci nešlo o návrh na uzavření smlouvy ve smyslu § 276 a násl. zákona č. 513/1991 Sb., obchodního zákoníku (dále též jen obch. zák. ), ani o veřejnou soutěž ve smyslu § 281 a násl. obch. zák., nýbrž o inominátní kontrakt ve smyslu § 269 odst. 2 obch. zák.
Jistota měla propadnout, kdyby vítěz výběrového řízení neuplatnil právo na uzavření kupní smlouvy. Společnost Z. však toto právo uplatnila, přičemž podmínky výběrového řízení neřeší, co se stane s jistotou, když vítěz právo na uzavření kupní smlouvy uplatní, ale později kupní smlouvu neuzavře a neuhradí kupní cenu. Společnost Z. tedy žádnou povinnost sankcionovatelnou propadnutím jistoty neporušila. Při poměření klauzule o jistotě v Podmínkách užšího výběrového řízení z pohledu ustanovení o smluvní pokutě (o kterou podle soudu mělo jít) pak soud uvedl, že závěru, že došlo k platnému sjednání smluvní pokuty ve smyslu ustanovení § 544 a násl. zákona č. 40/1964 Sb., občanského zákoníku (dále též jen obč. zák. ), brání i nedostatek zákonem požadované písemné formy.
K odvolání žalovaného Vrchní soud v Praze ve výroku označeným rozsudkem potvrdil rozsudek soudu prvního stupně v odvoláním napadených výrocích I. a III. (první výrok) a rozhodl o nákladech odvolacího řízení (druhý výrok).
Odvolací soud dospěl na rozdíl od soudu prvního stupně k závěru, že klauzule o jistotě nemá charakter smluvní pokuty.
Souhlasil však se závěrem, že společnost Z. v souladu s podmínkami výběrového řízení své právo uzavřít smlouvu na prodej podniku u žalovaného uplatnila, takže zanikl jediný předpoklad pro propadnutí jistoty ve prospěch konkursní podstaty. Vzhledem k tomu, že společnost Z. měla právo, nikoli povinnost, smlouvu o koupi podniku uzavřít, nedopustila se jejím neuzavřením porušení smluvní povinnosti. V důsledku toho má nárok na vydání složené jistoty, neboť právní důvod pro její složení zanikl. Nebyla-li porušena právní povinnost, chybí zde jeden ze základních předpokladů pro vznik odpovědnosti žalobce za škodu.
Proti rozsudku odvolacího soudu podal žalobce dovolání, jehož přípustnost opírá o ustanovení § 237 odst. 1 písm. c/ zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu (dále též jen o. s. ř. ), namítaje, že jsou dány dovolací důvody uvedené v § 241a odst. 2 o. s. ř., tedy, že řízení je postiženo vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci (odstavec 2 písm. a/) a že napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci (odstavec 2 písm. b/) a požaduje, aby Nejvyšší soud zrušil rozhodnutí soudů obou stupňů a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.
Zásadní právní význam napadeného rozhodnutí spatřuje dovolatel v tom, že odvolací soud:
1/ V rozporu s hmotným právem vyřešil otázku aktivní věcné legitimace žalobce, který měl pohledávku nabýt postoupením od JUDr. I. W., správkyně konkursní podstaty úpadkyně Z. Přitom žalobce neprokázal, že při nabývání pohledávky byly splněny podmínky pro její prodej, stanovené usnesením Městského soudu v Praze v konkursním řízení sp. zn. 90 K 3/2002. Otázka, zda při posuzování aktivní legitimace postupníka je třeba se zabývat nejen tím, zda postupník pohledávku nabyl zpeněžením mimo dražbu, ale i tím, zda ji nabyl v souladu s podmínkami stanovenými pro prodej v souladu s § 27 odst. 2 ZKV konkursním soudem, nebyla dle dovolatele dosud řešena dovolacím soudem.
2/ V rozporu s hmotným právem uzavřel, že jedná-li jménem společnosti jeden jednatel, ač stanovy vyžadují společné jednání dvou jednatelů, jde o jednání pouze relativně (a nikoli absolutně) neplatné, ačkoli jednání jen jedním jednatelem nebylo ve smyslu ustanovení § 13 odst. 1 obch. zák. úkonem učiněným jménem společnosti s ručením omezeným.
3/ V rozporu s hmotným právem (§ 267 odst. 1 obch. zák.) posoudil odvolací soud otázku, kdo je oprávněn vznést námitku relativní neplatnosti právního úkonu (to platí pro případ, že jednání zmíněné pod bodem 2/ způsobuje vskutku jen relativní neplatnost právního úkonu).
4/ V rozporu s hmotným právem (§ 373 a násl. obch. zák.) posoudil otázku povinnosti společnosti Z. uzavřít s dovolatelem kupní smlouvu a tím i otázku odpovědnosti společnosti Z. za škodu způsobenou na majetku konkursní podstaty úpadkyně D. a v důsledku toho právo žalovaného namítnout proti sporné pohledávce vzájemnou pohledávku z titulu náhrady škody, která přesahuje výši sporné pohledávky.
Naplnění dovolacího důvodu uvedeného v § 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř. shledává dovolatel v řešení otázek, pro něž má dovolání za přípustné, k čemuž u jednotlivých otázek (v pořadí výše označeném) dále argumentuje tím, že:
1/ Odvolací soud se nevypořádal s jeho nejpodstatnější námitkou, že žalobce neprokázal, že správkyně konkursní podstaty úpadkyně Z. uskutečnila na prodej pohledávky výběrové řízení a že žalobce v něm zvítězil. Přitom bylo na žalobci (postupníku) prokázat nejen to, že pohledávku nabyl postoupením od správkyně konkursní podstaty úpadkyně Z., nýbrž i to, že při nabývání pohledávky byly splněny podmínky pro její prodej stanovené usnesením Městského soudu v Praze č. j. 90 K 3/2002-267.
2/ Již v řízení před soudem prvního stupně poukázal na to, že právo na uzavření kupní smlouvy uplatnil 28. července 1998 jménem společnosti Z. pouze jeden jednatel, ačkoli podle společenské smlouvy měli při tomto právním úkonu jednat oba jednatelé současně.
Pro právní posouzení toho, zda společnost Z. tímto způsobem uplatnila právo na uzavření kupní smlouvy platně, není dle dovolatele rozhodné, že pro tento právní úkon nebyla zákonem předepsána písemná forma, ani to, že ke dni uplatnění práva na uzavření kupní smlouvy byl v obchodním rejstříku dosud zapsán jiný způsob jednání za společnost Z. (podle kterého každý z jednatelů jedná jménem společnosti samostatně).
Kdyby soudy provedly důkaz společenskou smlouvou společnosti Z. ve znění platném k 28. červenci 1998, zjistily by, že stav zápisu v obchodním rejstříku neodpovídá skutečnosti, což měl dovolatel právo namítnout. V tomto ohledu dovolatel - cituje § 133 odst. 1 obch. zák. - uzavřel, že odvolací soud uvedenou právní otázku posoudil v rozporu s tímto ustanovením i s ustanovením § 27 odst. 2 obch. zák. S poukazem na obsah ustanovení § 13 odst. 1 obch. zák. pak dodal, že Ing. Vyskočil při uplatnění práva na uzavření kupní smlouvy jednal jako jednatel společnosti Z., přičemž nedostatek projevu vůle jménem obchodní společnosti (chybějící jednání druhého jednatele) zakládá absolutní neplatnost právního úkonu, protože nejde o projev vůle společnosti ale o vlastní projev vůle fyzické osoby, která je jednatelem společnosti.
3/ Kdyby nedostatek projevu vůle učiněného jménem společnosti zakládal jen relativní neplatnost právního úkonu spočívajícího v uplatnění práva na uzavření kupní smlouvy, pak dovolatel namítá, že neplatnost právního úkonu je v takovém případě určena na jeho ochranu (§ 267 odst. 1 obch. zák.) a odvolací soud v posouzení této otázky pochybil.
4/ Z vítězství ve výběrovém řízení a z uplatnění práva na uzavření kupní smlouvy vyplývala dovolateli povinnost jednat po uplatnění tohoto práva ve smyslu bodu 9. Podmínek užšího výběrového řízení. Odvolací soud pak nesprávně vyložil úkon dovolatele spočívající ve vypsání užšího výběrového řízení a nevyložil jej podle § 266 odst. 1 obch. zák., když ve smyslu § 27 odst. 2 ZKV šlo o úkon směřující ke zpeněžení konkursní podstaty úpadkyně D.
Jelikož společnost Z. uplatnila právo na uzavření kupní smlouvy a složila jistotu ve výši 5 miliónů Kč, musela si být vědoma (ve smyslu bodu 9. Podmínek užšího výběrového řízení) toho, že musí doplatit nabídnutou kupní cenu do částky 35.251.004,- Kč. Jelikož tak neučinila, zmařila výběrové řízení a tím prodej stáčírny a znemožnila příjem peněz do konkursní podstaty. Bylo by otázkou dalšího dokazování, jak vysoká škoda vznikla v důsledku tohoto jednání konkursní podstatě úpadkyně D. Dokazování v tomto směru však nebylo prováděno, jelikož soudy dospěly k závěru, že společnost D. nebyla povinna kupní smlouvu uzavřít, takže již z toho důvodu nemohla dovolateli žádná škoda vzniknout a nebyl tak oprávněn vznést námitku započtení náhrady škody ani vůči žalobci (§ 529 odst. 1 obč. zák.).
Existenci tzv. jiné vady řízení shledává dovolatel v tom, že soudy nižších stupňů neprovedly v důsledku nesprávného právního posouzení věci důkaz společenskou smlouvou společnosti Z., ač to navrhl.
Žalobce ve vyjádření navrhuje dovolání odmítnout, případně zamítnout. Přitom poukazuje na to, že v dovolání není nikde uvedeno, v jakém rozsahu je rozhodnutí odvolacího soudu napadáno. Jinak považuje námitky dovolatele za liché a neodpovídající dosavadnímu průběhu řízení, provedenému dokazování a zjištěnému skutkovému stavu, uzavíraje, že s dovolacími námitkami se vypořádaly již oba soudy nižších stupňů. Napadenému rozhodnutí pak nepřisuzuje zásadní právní význam.
Nejvyšší soud úvodem (v reakci na námitku žalobce) poznamenává, že ačkoli to v dovolání není uvedeno výslovně, z článku I. dovolání ve spojení s dalším obsahem dovolání plyne, že dovolání směřuje proti potvrzujícímu výroku rozsudku odvolacího soudu ve věci samé a překážka, jež by bránila projednání dovolání v důsledku absence rozsahu v jakém se rozsudek odvolacího soudu napadá (§ 241a odst. 1 o. s. ř.), zde není.
Dovolání v dané věci může být přípustné jen podle § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.
K jednotlivým otázkám, z nichž dovolatel usuzuje na zásadní právní význam napadeného rozhodnutí, Nejvyšší soud uvádí:
K námitce nedostatku aktivní věcné legitimace žalobce v důsledku tvrzených vad postoupení pohledávky z původní žalobkyně.
Rozpornou rozhodovací praxi svých vlastních tříčlenných senátů v otázce námitek, jež má dlužník k dispozici proti postupníkovi, sjednotil Nejvyšší soud rozsudkem velkého senátu občanskoprávního a obchodního kolegia Nejvyššího soudu ze dne 9. prosince 2009, sp. zn. 31 Cdo 1328/2007. V tomto rozsudku (jenž je veřejnosti k dispozici na webových stránkách Nejvyššího soudu a na který se v podrobnostech dokazuje), na dané téma uzavřel, že oznámil-li postupitel dlužníku, že pohledávku postoupil postupníkovi, pak dlužník nemá (s výjimkou případů uvedených v § 525 obč. zák., eventuálně případů, ve kterých by dlužník prokázal, že postoupení pohledávky mělo za následek změnu /zhoršení/ jeho právního postavení) vůči postupníku ve sporu o úhradu pohledávky k dispozici obranu založenou na námitce neplatnosti smlouvy o postoupení pohledávky.
V dané věci je ze spisu zjevné, že postupitelka (správkyně konkursní podstaty úpadkyně Z.) oznámila postoupení pohledávky (na nynějšího žalobce) původnímu žalovanému 16. července 2003 (srov. kopie oznámení a doručenky č. l. 39-40 a potvrzení této skutečnosti žalovaným na č. l. 51). Námitky založené na argumentu neplatnosti postupní smlouvy tedy dovolatel nemá k dispozici a důvod připustit dovolání pro jejich zodpovězení proto dán není.
Nejvyšší soud však shledává dovolání přípustným dle § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř. pro zodpovězení dalších otázek dovolatelem mu předestřených.
U otázek, pro něž dovolání připustil, podrobil Nejvyšší soud věc dovolacímu přezkumu především v rovině dovolacího důvodu dle § 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř.
Podstata sporu tkví ve výkladu článku 9 Podmínek užšího výběrového řízení (jak z něj vyšly soudy nižších stupňů), jenž zní následovně:
a/ vítěz výběrového řízení získá nezpochybnitelné právo na uzavření kupní smlouvy na prodej podniku za jím navrženou cenu a při splnění následujících podmínek:
- doplatek do plné výše navržené ceny, kdy složená jistota se do ceny započítá, musí být uhrazen před uzavřením kupní smlouvy, nejpozději však do 30. září 1998,
- uzavření nájemní smlouvy na provozování podniku od 1. srpna 1998 do uzavření kupní smlouvy.
b/ právo ad 9a/ musí vítěz uplatnit u správce konkursní podstaty nejpozději do 5 dnů od doručení osvědčení o vítězství ve výběrovém řízení, jinak toto právo zaniká a soutěžní jistota propadá ve prospěch konkursní podstaty.
Správce konkursní podstaty může vyzvat dalšího účastníka v pořadí dle bodu 7b/ k uzavření kupní smlouvy za shodných podmínek dle bodu 9a/.
Jistota je právním institutem, s nímž český právní řád v některých svých ustanoveních počítá (srov. např. § 555 až § 557 obč. zák. či § 326 odst 1 obch. zák a § 348 odst. 1 obch. zák.), avšak nikterak jej nedefinuje. Z okolností posuzované věci je zřejmé, že žalovaný jako správce konkursní podstaty úpadkyně D. sledoval vypsáním výběrového řízení na zpeněžení stáčírny jediný cíl, a to nalezení zájemce ochotného nejen nabídnout, ale rovněž zaplatit za ni, nejvyšší kupní cenu. Za účelem zajištění solidnosti (a to nepochybně nejen ve smyslu serióznosti, ale také ve smyslu jisté solventnosti) zájemců o uzavření kupní smlouvy, byla účast v tomto výběrovém řízení podmíněna složením jistoty ve výši 5 miliónů Kč.
Ačkoliv bod 9. Podmínek užšího výběrového řízení pod písmenem a/ hovoří o nezpochybnitelném právu vítěze výběrového řízení na uzavření kupní smlouvy na prodej podniku za jím navrženou cenu a za splnění dohodnutých podmínek, z písmene b/ tamtéž je zřejmé, že uplatnění práva dle písmene a/ je zároveň vítězovou povinností, jejíž nesplnění ve stanovené lhůtě je sankcionováno propadnutím jistoty.
Odtud je zjevné, že účelem jistoty v dané věci bylo zajištění závazku vítěze o uzavření smlouvy na prodej podniku nejen jednat, ale takovou smlouvu (za kupní cenu nabídnutou ve výběrovém řízení) také uzavřít.
Uplatnění práva vítěze na uzavření kupní smlouvy, jež by k uzavření kupní smlouvy a k úhradě kupní ceny nevedlo, zjevně postrádá jakýkoli smysl vzhledem k zamýšlenému cíli celé transakce, což muselo být nejpozději v době složení jistoty známo i pozdějšímu vítězi výběrového řízení.
Lhůta 5 dnů stanovená vítězi k uplatnění práva na uzavření kupní smlouvy zjevně směřovala k tomu, aby skutečný zájem vítěze o uzavření kupní smlouvy a úhradu kupní ceny byl co nejdříve postaven na jisto. Z toho, že jednání mezi stranami probíhala i po uplynutí této lhůty, nelze dovozovat, že cílem sledovaným výběrovým řízením bylo právo společnosti Z. o uzavření smlouvy pouze jednat.
Jinak řečeno, podle skutkového stavu věci zjištěného soudy nižších stupňů, jenž dovoláním nebyl (a se zřetelem ke způsobu, byla založena přípustnost dovolání, ani nemohl být) zpochybněn, společnost Z. v mezích určených Podmínkami užšího výběrového řízení, jež akceptovala právě složením jistoty, nesplnila předpoklady, za nichž by správce konkursní podstaty úpadkyně D. měl povinnost složenou jistotu vrátit.
Způsob, jímž článek 9. Podmínek užšího výběrového řízení vyložily soudy nižších stupňů, ve skutečnosti - a v rozporu s logikou věci - podporuje výklad jdoucí jak proti dikci článku, tak proti jeho duchu.
Je plně opodstatněné a odpovídající jazykovému i teleologickému výkladu článku 9. Podmínek užšího výběrového řízení pokládat za neuplatnění práva uzavřít kupní smlouvu (sankcionované /jen a pouze/ propadnutím složené jistoty) nejen prostou nečinnost vítěze výběrového řízení, nýbrž i takové jeho jednání, jímž sice v určené pětidenní lhůtě právo na uzavření kupní smlouvy uplatnil, avšak posléze (byť i po uplynutí určené lhůty nebo právě proto, že již uplynula) od tohoto záměru ustoupil.
Právní posouzení věci odvolacím soudem je již proto nesprávné. Nejvyšší soud proto, aniž nařizoval jednání (§ 243a odst. 1 věta první o. s. ř.), napadený rozsudek zrušil a věc vrátil odvolacímu soudu k dalšímu řízení. Zabývat se dalšími dovolacími námitkami pokládal Nejvyšší soud za dané situace již za zbytečné.

matches:
soud
soud
soud
Soud
§ 276
zákona č. 513
§ 281
§ 269
soud
§ 544
zákona č. 40
soud
soud
§ 237
zákona č. 99
§ 241
soud
§ 27
§ 13
soud
§ 241
soud
§ 133
soud
§ 27
§ 13
soud
soud
§ 266
§ 27
soud
§ 237
soud
soud
§ 525
soud
§ 237
soud
§ 241
§ 555
§ 557
§ 326
§ 348
soud
soud