Všeobecné obchodní podmínky | AlarmTuning.cz
Obchodní podmínky platné od 29.4.2016
Ondřej Gregor - ALARM & TUNING, K Zastávce 23/12a, Hradec Králové, 503 41
IČO: 86704303, DIČ:CZ8307113122,
Mobil: 777 184 505, www.alarmtuning.cz, alarmtuning@seznam.cz
Banka: BRE Bank S.A. (mBANK)
Číslo účtu: 670100-2208747399
Číslo účtu: 192372035
Registrovaný v ŽR u Živnostenského úřadu v Hradci Králové pod ev. číslem 30555.
Tyto VOP upravují vztahy mezi smluvními stranami kupní smlouvy, kdy na jedné straně je společnost Ondřej Gregor – ALARM & TUNING, IČ 86704303, DIČ CZ8307113122, se sídlem K Zastávce 23/12a, 503 41 Hradec Králové - Věkoše, registrovaný v ŽR u Živnostenského úřadu v Hradci Králové pod ev. číslem 30555 jako prodávající a na straně druhé je kupující, který může být i spotřebitelem ve smyslu ust. § 419 z. č. 89/2012 Sb. Další informace o prodávajícím jsou uvedeny na webové stránce www.alarmtuning.cz v sekci Kontakt.
Ceny uvedené na www.alarmtuning.cz jsou uváděny včetně DPH 21 %.
Ceny uvádí prodávající (dodavatel) v aktuální nabídce na www.alarmtuning.cz. Dodavatel si vyhrazuje právo na změnu cen. Zboží je až do úplného zaplacení majetkem společnosti Ondřej Gregor – ALARM & TUNING.
Telefonicky: telefonické objednávky přijímáme v pracovní dny od 8:00 do 14:00 na telefonním čísle 777 184 505
Písemně (email): písemná objednávka musí obsahovat níže uvedené údaje
Přes internet: na naší internetové adrese www.alarmtuning.cz naleznete elektronický obchod, který Vám umožní rychlý a pohodlný nákup
Platba za zboží se provádí buď dobírkou, hotově při převzetí ve vzorkové prodejně na adrese : Ondřej Gregor – ALARM & TUNING, K Zastávce 23/12a, Hradec Králové, 503 41, nebo je možné využití platby předem na bankovní účet (tzv. zálohovou fakturou). Zboží je v tomto případě blokováno na skladě po dobu splatnosti proforma faktury. Po připsání částky na náš účet dojde neprodleně k odeslání zboží na vaši adresu. Pokud dojde k prodlení s platbou o více jak 10 dnů je zálohová faktura stornována a objednávka zrušena.
Zálohovou fakturou*
Termín expedice u většiny objednaného zboží je cca do 2 dnů, vyhrazujeme si právo tento termín změnit.
Termín expedice zboží, které není dostupné ( dostupnost - není skladem, na dotaz, dlouhodobě nedostupé, obvyklá doba dodání atd. ) bude upřesněn.
Osobní odběr ve vzorkové prodejně odběratele: Ondřej Gregor – ALARM & TUNING, K Zastávce 23/12a, Hradec Králové, 503 41
VII. Odstoupení od smlouvy kupujícím, který je spotřebitel dle § 419 a § 1820 odst. 1 písm. f) občanského zákona
Pokud spotřebitel odstoupí od smlouvy je povinen, nejpozději do čtrnácti dnů od odstoupení od smlouvy, vrátit zboží které od prodávajícího obdržel. Prodávající má právo pouze na náhradu skutečně vynaložených nákladů spojených s vrácením zboží. Náklady spojené na vrácení zboží v případě odstoupení od smlouvy, pokud tato byla uzavřena prostřednictvím prostředku komunikace na dálku, nese dle § 1820 odst. 1 písm. g) z. č. 89/2012 Sb. spotřebitel.
Odstoupí-li spotřebitel od smlouvy, vrátí mu prodávající nejpozději do čtrnácti dnů od odstoupení od smlouvy všechny peněžní prostředky včetně nákladů na dodání, a to stejným způsobem, jakým od něj peněžní prostředky přijal. Podnikatel není povinen vrátit přijaté peněžní prostředky spotřebiteli dříve, než mu spotřebitel zboží předá. Jestliže spotřebitel zvolil jiný než nejlevnější způsob dodání zboží, který prodávající nabízí, vrátí mu prodávající ve smyslu ust. § 1832 odst. 2 z.č. 89/2012 Sb. náklady na dodání zboží ve výši odpovídající nejlevnějšímu nabízenému způsobu dodání zboží. Spotřebitel odpovídá prodávajícímu dle § 1833 z.č. 89/2012 Sb. za snížení hodnoty zboží.
VIII. Odstoupení od smlouvy kupujícím, který není spotřebitel, ale je podnikatel
V případě, že kupující není spotřebitel, ale je podnikatel, tj. při zadání objednávky uvede své IČ, neuplatní se ustanovení článku VII. (odstoupení od smlouvy kupujícím, který je spotřebitel) a čl. X. odst. 1 (mimosoudní řešení sporů).
Kupující, který není spotřebitelem ve smyslu ust. § 419 z.č. 89/2012 Sb., je odchylně od ustanovení čl. VI. poskytována záruka za jakost zboží v délce 6 měsíců, která počíná běžet od převzetí zboží kupujícím, dle ust. § 1921 odst. 1 z.č. 89/2012 Sb. Je-li vada odstranitelná, může se kupující domáhat opravy, doplnění toho, co chybí nebo přiměřené slevy z ceny. Pokud nelze vadu odstranit může kupující buď od smlouvy odstoupit, nebo se může domáhat přiměřené slevy z ceny dle § 1923 z.č. 89/2012 Sb.
Odběratel je povinen uplatňovat reklamaci písemnou (e-mailovou) formou zaslání či oznámení zjištěné závady zboží na adresu sídla prodávajícího.
Kupující má právo na mimosoudní řešení případných sporů z kupní smlouvy s prodávajícím v souladu s § 20d a násl. zákona č. 634/1992 Sb. o ochraně spotřebitele, ve znění novel, a to prostřednictvím České obchodní inspekce (www.coi.cz)
Tyto obchodní podmínky jsou platné dnem vyvěšení na níže uvedených internetových stránkách, tj. Od 29.4.2016. Údaje uvedené na těchto webových stránkách se nesmějí bez souhlasu držitele autorských práv kopírovat a dále používat.


text:
8Azs4/2012
8 Azs 4/2012-17
Nejvy¹¹í správní soud rozhodl v senátu slo¾eném z pøedsedy JUDr. Jana Passera a soudcù Mgr. Davida Hip¹ra a JUDr. Michala Mazance v právní vìci ¾alobce: D. T., zastoupený Mgr. Soòou Adamovou, advokátkou se sídlem Pplk. Sochora 34/740, Praha 7, proti ¾alovanému: Ministerstvo vnitra, se sídlem Nad ©tolou 936/3, Praha 7, proti rozhodnutí ¾alovaného ze dne 12. 10. 2011, èj. OAM-259/LE-BE02-ZA14-2011, o kasaèní stí¾nosti ¾alovaného proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 12. 12. 2011, èj. 47 Az 4/2011-41,
I. [1] ®alovaný rozhodnutím ze dne 12. 10. 2011, èj. OAM-259/LE-BE02-ZA14-2011, zastavil øízení o udìlení mezinárodní ochrany podle § 25 písm. i) zákona è. 325/1999 Sb., o azylu a o zmìnì zákona è. 283/1991 Sb., o Policii Èeské republiky, ve znìní pozdìj¹ích pøedpisù, (zákon o azylu), z dùvodu nepøípustnosti opakované ¾ádosti ¾alobce o mezinárodní ochranu podle § 10a písm. e) tého¾ zákona.
II. [2] ®alobce podal proti rozhodnutí ¾alovaného ¾alobu. Krajský soud v Praze rozsudkem ze dne 12. 12. 2011, èj. 47 Az 4/2011-41, shledal, ¾e ¾aloba je dùvodná, a proto rozhodnutí ¾alovaného zru¹il a vìc mu vrátil k dal¹ímu øízení.
[3] Krajský soud v odùvodnìní uvedl, ¾e ve shodì s ¾alovaným pova¾uje nyní projednávanou opakovanou ¾ádost o udìlení mezinárodní ochrany za podanou z tých¾ dùvodù jako v roce 2002. Hlavním motivem pro její podání není ¾alobcem proklamovaná snaha o znovuobnovení a prohloubení rodinného ¾ivota, ale toliko snaha o legalizaci pobytu na území Èeské republiky. Tento závìr vyplynul z dostateèných skutkových zji¹tìní obsa¾ených ve správním spise. V obou pøípadech ¾alobce opøel svou ¾ádost o dva základní dùvody, a sice o obavu z postihu pro problémy v armádì a o snahu vést na území Èeské republiky rodinný ¾ivot. Správní orgán zkoumal oba motivy odchodu ¾alobce z Vietnamu v pøedchozím øízení, v nìm¾ neshledal dùvody pro udìlení azylu podle § 12-§ 14 zákona o azylu a ani, ¾e by se na ¾alobce vztahovala pøeká¾ka vycestování. Závìry správního orgánu v prvním øízení potvrdil jak krajský soud, tak i Nejvy¹¹í správní soud.
[4] ®alobci podle krajského soudu sice nelze vytýkat rozpad vtahu s dru¾kou a matkou jeho dìtí, av¹ak pokud by mìl opravdový zájem o své dìti, vyvinul by maximální úsilí o navázání kontaktu s nimi a nehledal by dùvody, proè tak nemohl uèinit. Èl. 8 Úmluvy o ochranì lidských práv a základních svobod, na kterou ¾alobce poukázal, poskytuje ochranu toliko funkèním rodinným vztahùm, co¾ není pøípad ¾alobce. ®alobce neprojevoval opravdový zájem o dìti ani v pøedchozí, ani v souèasné dobì. Èiní tak úèelovì a¾ tehdy, ¾ádá-li o udìlení mezinárodní ochrany, které se v¹ak domáhá výluènì ve snaze legalizovat si touto cestou pobyt na území. Tý¾ závìr lze aplikovat také na ¾alobcem tvrzené problémy v armádì. Pokud by toti¾ ¾alobce takové problémy skuteènì pøed odchodem ze zemì pùvodu mìl, je nemyslitelné, aby byl touté¾ zemí pùvodu pracovnì vyslán v rámci RVHP do Èeské republiky. Závìr ¾alovaného o nepøípustnosti ¾ádosti z dùvodù vý¹e uvedených je proto zcela v souladu se zákonem o azylu.
[5] Jiná je ale situace, pokud jde o tvrzení ¾alobce, ¾e by se v pøípadì návratu do zemì pùvodu stal terèem místní mafie, která se soustøedí právì na tak zranitelné osoby, jakou by se ¾alobce v zemi pùvodu stal. V tomto smìru je soud nucen konstatovat pochybení správního orgánu, který se s tímto tvrzením obsa¾eným v opakované ¾ádosti vùbec nevypoøádal. Obdobnou problematiku øe¹il Nejvy¹¹í správní soud v rozsudku ze dne 8. 9. 2011, èj. 7 Azs 28/2011-74, v nìm¾ mimo jiné uvedl, ¾e otázku, zda jsou dány podmínky pro zastavení øízení, je nutno zkoumat z hlediska v¹ech forem mezinárodní ochrany. Krajský soud dále ocitoval èást odùvodnìní usnesení ze dne 7. 4. 2011, èj. 5 Azs 5/2011-58, v nìm¾ Nejvy¹¹í správní soud uvedl, ¾e ze zásady non-refoulement vyplývá primární povinnost státu nevystavit ¾adatele reálné hrozbì vá¾né újmy podle § 14a zákona o azylu. I za situace, kdy je opakovaná ¾ádost o mezinárodní ochranu nepøípustná, pokud jde o dùvody azylové, neznamená to, ¾e nemají být posuzovány té¾ mo¾né dùvody doplòkové ochrany. Vá¾nou újmou je správní orgán povinen se zabývat, je-li ¾adatelem o mezinárodní ochranu namítána nebo vyjde-li v prùbìhu správního øízení najevo. Pokud ¾adatel v tomto ohledu nic netvrdí a v prùbìhu øízení se ¾ádná informace o mo¾né vá¾né újmì neobjeví, nemusí její pøípadnou existenci správní orgán sám vyhledávat, av¹ak musí v odùvodnìní svého rozhodnutí uvést, ¾e hrozba vá¾né újmy nebyla v øízení tvrzena ani nevy¹la najevo. I v pøípadì, kdy azylovì relevantní dùvody uvádìné ¾adateli v øízení o udìlení mezinárodní ochrany byly nepøípustné, nezbavuje to ministerstvo povinnosti zabývat se i situací v zemi pùvodu. ®alovaný byl proto povinen se vyjádøit i k tomu, zda od pøedchozího posouzení ¾ádosti do dne nového rozhodnutí nedo¹lo ke zmìnì pomìrù v zemi pùvodu, a to s ohledem na pøípadné události relevantní pro poskytnutí doplòkové ochrany.
[6] Krajský soud s odkazem na citovanou judikaturu uzavøel, ¾e vzhledem k tomu, ¾e napadené rozhodnutí ¾alovaného neobsahuje ¾ádné úvahy o posouzení doplòkové ochrany, které soud není oprávnìn za správní orgán nahrazovat, jde o rozhodnutí nepøezkoumatelné pro nedostatek dùvodù.
III. [7] ®alovaný (stì¾ovatel) napadl rozsudek krajského soudu kasaèní stí¾ností z dùvodù podle § 103 odst. 1 písm. a) zákona è. 150/2002 Sb., soudního øádu správního (dále jen s. ø. s. ).
[8] Stì¾ovatel se vymezil proti závìru krajského soudu o nutnosti zkoumat doplòkovou ochranu podle § 14a zákona o azylu pøi zastavení øízení z dùvodu nepøípustnosti ¾ádosti o udìlení mezinárodní ochrany. Jedná se o procesní rozhodnutí, u nìho¾ nelze posuzovat otázku doplòkové ochrany, nebo» správní orgán vìcnì neposuzuje ¾adatelem uvádìné dùvody, pro nì¾ se domáhá udìlení mezinárodní ochrany. Tyto dùvody ji¾ byly zkoumány v pøedchozím pravomocnì ukonèeném øízení. Sám ¾alobce potvrdil, ¾e obavu z mafie uvedl ji¾ v pøedchozím správním øízení. Právì v tomto øízení byla vypoøádána i námitka, ji¾ krajský soud oznaèil za dùvod pro zru¹ení správního rozhodnutí. Stì¾ovatel vyjádøil pøesvìdèení, ¾e nebylo úmyslem zákonodárce mu ulo¾it povinnost zkoumat existenci dùvodù pro udìlení doplòkové ochrany i v pøípadì nepøípustné ¾ádosti.
[9] Rozhodnutí krajského soudu je v rozporu jak se zákonem o azylu, tak i s èl. 25 odst. 1 procedurální smìrnice (smìrnice Rady 2005/85/ES). V rozporu se zákonem je rovnì¾ rozsudek Nejvy¹¹ího správního soudu ze dne 8. 9. 2011, èj. 7 Azs 28/2011-74, o který se opírají závìry krajského soudu v napadeném rozsudku. Stì¾ovatel poukázal na (i pozdìj¹í) judikaturu Nejvy¹¹ího správního soudu (napø. rozhodnutí ze dne 22. 9. 2010, èj. 3 Azs 29/2010-63, ze dne 27. 1. 2011, èj. 7 Azs 1/2011-72 a ze dne 31. 1. 2011, èj. 8 Azs 17/2010-72), která potvrzuje jeho závìry o tom, ¾e není tøeba zkoumat dùvody pro udìlení doplòkové ochrany, pokud je ¾ádost nepøípustná. Napadený rozsudek krajského soudu je rovnì¾ v rozporu s rozsudkem Nejvy¹¹ího správního soudu ze dne 22. 4. 2011, èj. 5 Azs 3/2011-131, podle kterého ani, pokud by ¾adatel uvedl nové skuteènosti, nemusely by být soudem zohlednìny, pokud by existovaly záruky, ¾e budou posouzeny v novém správním øízení.
[10] Stì¾ovatel rovnì¾ upozornil na skuteènost, ¾e nyní posuzovaná otázka je v souèasnosti øe¹ena roz¹íøeným senátem Nejvy¹¹ího správního soudu pod sp. zn. RS 8/2011. Krajský soud proto nepostupoval procesnì správnì, pokud rozhodl, ani¾ by vyèkal závìru roz¹íøeného senátu.
[11] Stì¾ovatel se v kasaèní stí¾nosti dále vyjádøil k jemu ulo¾ené povinnosti nahradit ¾alobci náklady øízení ve vý¹i 7200 Kè. S ohledem na to, ¾e v kasaèní stí¾nosti navrhuje zru¹ení napadeného rozsudku jako nezákonného, je na místì i vyøe¹ení otázky nákladù øízení dle § 60 odst. 1 s. ø. s. V této souvislosti odkázal na rozsudek Nejvy¹¹ího správního soudu ze dne 3. 8. 2011, èj. 2 Azs 9/2011-47, a na rozsudek Mìstského soudu v Praze ze dne 3. 3. 2010, èj. 4 Az 12/2007-101, ve kterém soud rozhodl o povinnosti ¾alobkynì vrátit ¾alovanému zaplacené náklady øízení.
IV. [12] ®alobce se ke kasaèní stí¾nosti nevyjádøil.
V. [13] Jednou z podmínek vìcného pøezkumu kasaèní stí¾nosti ve vìci mezinárodní ochrany je její pøijatelnost. Kasaèní stí¾nost je v souladu s § 104a s. ø. s. pøijatelná, pokud svým významem podstatnì pøesahuje vlastní zájmy stì¾ovatele. Pokud by tomu tak nebylo, musel by ji Nejvy¹¹í správní soud podle citovaného ustanovení odmítnout jako nepøijatelnou. Zákonný pojem pøesah vlastních zájmù stì¾ovatele je typickým neurèitým právním pojmem. Výkladem institutu nepøijatelnosti a demonstrativním výètem jejích typických kriterií se zdej¹í soud zabýval mimo jiné v rozhodnutí ze dne 26. 4. 2006, èj. 1 Azs 13/2006-39, v¹echna rozhodnutí tohoto soudu jsou dostupná na www.nssoud.cz, podle kterého pøesahem vlastních zájmù stì¾ovatele je jen natolik zásadní a intenzivní situace, v ní¾ je-kromì ochrany veøejného subjektivního práva jednotlivce-pro Nejvy¹¹í správní soud té¾ nezbytné vyslovit právní názor k urèitému typu pøípadù èi právních otázek. Pøesah vlastních zájmù stì¾ovatele je dán jen v pøípadì rozpoznatelného dopadu øe¹ené právní otázky nad rámec konkrétního pøípadu.
[14] Nejvy¹¹í správní soud s odkazem na rozsudek tohoto soudu ze dne 31. 1. 2007, èj. 2 Azs 21/2006-59, podotýká, ¾e kasaèní stí¾nost ¾alovaného správního orgánu lze pova¾ovat za pøijatelnou, pokud by bylo shledáno zásadní pochybení krajského soudu pøi výkladu hmotného nebo procesního práva, pøípadnì pokud by krajský soud nerespektoval ustálenou a jasnou soudní judikaturu. Pøijatelnost by byla konstatována bez ohledu na to, ¾e by takovým pochybením krajský soud zásadnì nemohl zasáhnout do hmotnì-právního postavení stì¾ovatele.
[15] Nejvy¹¹í správní soud po zvá¾ení vìci dospìl k závìru, ¾e kasaèní stí¾nost je pøijatelná.
[16] Dále Nejvy¹¹í správní soud posoudil dùvodnost kasaèní stí¾nosti v mezích jejího rozsahu a uplatnìných dùvodù a zkoumal pøitom, zda napadené rozhodnutí netrpí vadami, k nim¾ by musel pøihlédnout z úøední povinnosti (§ 109 odst. 3, 4 s. ø. s.).
[18] Nejvy¹¹í správní soud upozoròuje, ¾e se v posuzovaném pøípadì jednalo o druhou ¾ádost ¾alobce o udìlení mezinárodní ochrany (azylu). K opakovaným ¾ádostem se podrobným zpùsobem vyjádøil Nejvy¹¹í správní soud v rozsudku ze dne 11. 6. 2009, èj. 9 Azs 5/2009-65. Vyslovil v nìm, ¾e institut opakované ¾ádosti neslou¾í k upøesòování èi skutkovému doplòování pøedchozí ¾ádosti. Jeho hlavním smyslem a úèelem je postihnout pøípady, kdy se objeví takové záva¾né skuteènosti, které by mohly ovlivnit postavení ¾adatele a které nemohl uplatnit vlastní vinou bìhem pøedchozího øízení. Mù¾e se jednat zpravidla o takové skuteènosti, ke kterým do¹lo bìhem èasu, jako je napø. zmìna situace v zemi pùvodu nebo zmìna pomìrù ve vztahu k osobì ¾adatele. Pøi opakovaném podání ¾ádosti o udìlení mezinárodní ochrany je proto nutno dùslednì dbát na splnìní obou vý¹e uvedených podmínek, které mají na stranì jedné garantovat urèitou pøidanou hodnotu nové ¾ádosti, je¾ mù¾e vést k jinému rozhodnutí ne¾ u ¾ádosti pøedchozí, a na stranì druhé zajistit, aby nedocházelo k úèelovému podávání opakovaných ¾ádostí tak, jako tomu svìdèí skutkové okolnosti projednávané vìci.
[19] Stì¾ovatel se v kasaèní stí¾nosti vymezil proti závìru krajského soudu, který shledal nepøezkoumatelnost správního rozhodnutí v tom, ¾e neobsahovalo ¾ádné úvahy o posouzení doplòkové ochrany. Právì otázka, zda správní orgán je èi není povinen posoudit udìlení doplòkové ochrany, a v tomto smìru své rozhodnutí i odùvodnit, v pøípadì, ¾e zastavuje øízení podle § 25 písm. i) ve spojení s § 10a písm. e) zákona o azylu, byla pøedmìtem zkoumání roz¹íøeného senátu Nejvy¹¹ího správního soudu. Na to ostatnì poukázal i stì¾ovatel v kasaèní stí¾nosti.
[20] Roz¹íøený senát v posuzované vìci rozhodl rozsudkem ze dne 6. 3. 2012, èj. 3 Azs 6/2011-96, v nìm¾ dospìl k závìru, ¾e správní orgán je povinen zkoumat v prùbìhu øízení o opakované ¾ádosti o udìlení mezinárodní ochrany v souladu s § 10a písm. e) zákona o azylu, zda ¾adatel neuvedl nové skuteènosti nebo zji¹tìní týkající se dùvodù pro udìlení azylu nebo dùvodù pro udìlení doplòkové ochrany, které nebyly bez jeho vlastního zavinìní pøedmìtem zkoumání dùvodù pro udìlení mezinárodní ochrany v pøedchozím pravomocnì skonèeném øízení ve vìci mezinárodní ochrany. Pøípustnost opakované ¾ádosti je tak tøeba posuzovat z pohledu mo¾ných nových skuteèností a zji¹tìní pro udìlení jak azylu, tak i doplòkové ochrany. Dále uvedl, ¾e pokud opakovaná ¾ádost obsahuje nové skuteènosti nebo zji¹tìní, je správní orgán povinen hodnotit takovou ¾ádost jako pøípustnou a meritornì o ní rozhodnout. V opaèném pøípadì øízení o nepøípustné ¾ádosti podle § 25 písm. i) zákona o azylu, zastaví. Roz¹íøený senát uzavøel, ¾e zastavuje-li správní orgán øízení o ¾ádosti o udìlení mezinárodní ochrany, nemù¾e zároveò o vìci samé, tedy o mezinárodní ochranì (tzn. ani o azylu, ani o doplòkové ochranì), rozhodovat.
[21] Se zøetelem k uvedeným závìrùm roz¹íøeného senátu lze konstatovat, ¾e opakovaná ¾ádost o udìlení mezinárodní ochrany mù¾e být buï nepøípustná, nebo» v ní ¾adatel uvedl toto¾né dùvody a skuteènosti jako v ¾ádosti pøedchozí, nebo ¾adatel (by» i èásteènì) uvádí nové skuteènosti, proèe¾ ¾ádost nemù¾e být nepøípustná a správnímu orgánu tím pádem vzniká povinnost o ¾ádosti meritornì rozhodnout. Pro zákonné rozhodnutí o nepøípustnosti opakované ¾ádosti o udìlení mezinárodní ochrany je podle roz¹íøeného senátu tøeba, aby ze správního rozhodnutí bylo seznatelné, ¾e ¾adatel v nové ¾ádosti neuvedl ¾ádné nové skuteènosti èi zji¹tìní, které by byly relevantní z hlediska azylu nebo doplòkové ochrany, resp. pokud takové skuteènosti èi zji¹tìní uvedl, pak ¾e se jednalo pouze o takové skuteènosti, které mohl uplatnit ji¾ v pøedchozí ¾ádosti, a dále, ¾e v zemi pùvodu nedo¹lo k takové zásadní zmìnì situace, která by mohla zakládat opodstatnìnost nové ¾ádosti o udìlení mezinárodní ochrany.
[22] V pøípadì pochybností, zda se jedná èi nejedná o nové skuteènosti nebo takové skuteènosti, které ¾adatel nemohl bez svého zavinìní uvést v pøedchozím øízení, mù¾e správní orgán provést pohovor, by» není s ohledem na § 23 odst. 1 zákona o azylu obligatorní podmínkou zákonnì vedeného øízení. Na tomto místì lze rovnì¾ poukázat na závìry obsa¾ené v rozsudku ze dne 20. 11. 2009, èj. 1 Azs 104/2008-61, v nìm¾ Nejvy¹¹í správní soud konstatoval, ¾e v situaci, kdy cizinec podal opakovanou ¾ádost, v ní¾ uvedl zèásti shodné skuteènosti jako v pøedchozí ¾ádosti a zèásti skuteènosti nové, které nebyly bez jeho vlastního zavinìní pøedmìtem zkoumání dùvodù pro udìlení mezinárodní ochrany v pøedchozím øízení, postupoval správní orgán v souladu se zákonem o azylu, jestli¾e øízení nezastavil a ¾ádostí se zabýval pouze v rozsahu tvrzení, která lze pova¾ovat za pøípustná podle § 10a písm. e) zákona o azylu.
[23] S ohledem na shora uvedená východiska pøístupu k opakovaným ¾ádostem, Nejvy¹¹í správní soud pøistoupil k pøezkumu zákonnosti kasaèní stí¾ností napadeného rozsudku krajského soudu a pota¾mo správního rozhodnutí stì¾ovatele.
[24] Z pøedlo¾eného správního spisu plyne, ¾e ¾alobce podal první ¾ádost o azyl v roce 2002. V prùbìhu správního øízení vyjádøil obavy, ¾e v pøípadì návratu do Vietnamu bude jednak stíhán vojenským soudem, nebo» v roce 1985 svévolnì opustil armádu a jednak nebude mít zamìstnání ani kde bydlet. ®alobce souèasnì poukazoval na rodinné vazby na území Èeské republiky, nebo» zde ¾ije jeho dru¾ka a tøi spoleèné dìti, o které se chce starat. ®alobce podal druhou ¾ádost o udìlení mezinárodní ochrany v roce 2011. V ní uvedl, ¾e o azyl ¾ádá ze stejných dùvodù jako v minulé ¾ádosti, tj. jeho potí¾e souvisí s vojenskou slu¾bou a dále zde má dìti, se kterými by chtìl spoleènì ¾ít. Dodal také, ¾e se v pøípadì návratu obává toho, ¾e jej vyhledá vietnamské mafie.
[25] Krajský soud vy¹el z toho, ¾e ¾ádost ¾alobce pova¾uje za podanou z tých¾ dùvodù jako v roce 2002 a souèasnì poukázal na skuteènost, ¾e se stì¾ovatel ve svém rozhodnutí vùbec nevypoøádal s tvrzením ¾adatele o tom, ¾e by se v pøípadì návratu do zemì pùvodu stal terèem místní mafie, která se soustøedí právì na tak zranitelné osoby, jakou by se ¾alobce v zemi pùvodu stal. V rekapitulaèní èásti rozsudku také poukázal na tvrzení zástupkynì ¾alobce, která v prùbìhu ústního jednání pøed soudem sdìlila, ¾e ¾alobce ji¾ ve své ¾ádosti uvedl, ¾e se obává pronásledování vietnamské mafie.
[26] Z obsahu odùvodnìní rozsudku tedy plyne, ¾e krajský soud vy¹el z premisy, ¾e i pokud ¾alobce uvádìl své obavy z mafie i v øízení o své první ¾ádosti, správní orgán se musel i v rámci rozhodnutí o nepøípustnosti druhé ¾ádosti zabývat tím, zda ¾alobci nehrozí pøi návratu do zemì pùvodu vá¾ná újma ve smyslu § 14a odst. 2 zákona o azylu. Ze shora uvedených úvah roz¹íøeného senátu ov¹em vyplývá, ¾e tento právní názor není správný.
[27] Nejvy¹¹í správní soud ov¹em neshledal dùvod pro to, aby rozsudek krajského soudu zru¹il. Dùvodnost kasaèní stí¾nosti a zákonnost ¾alobou napadeného správního rozhodnutí nelze posuzovat jen toliko na základì hodnocení právní otázky vztahu nepøípustných ¾ádostí o udìlení mezinárodní ochrany a doplòkové ochrany. Nedùvodnost kasaèní stí¾nosti zdej¹í soud spatøuje v samotné pøezkoumatelnosti správního rozhodnutí ve vztahu k tvrzení ¾alobce o jeho pronásledování mafií. Závìr o tom, ¾e opakovaná ¾ádost o mezinárodní ochranu je nepøípustná, je toti¾ mo¾no uèinit jen na základì spolehlivì zji¹tìného závìru o tom, ¾e ¾adatel neuvedl ¾ádné nové skuteènosti ve smyslu shora uvedené judikatury. Nejvy¹¹í správní soud v¹ak v pøedlo¾eném spisovém materiálu neshledal pøesvìdèivou oporu o tom, ¾e ¾alobce uvedl své obavy z mafie ve Vietnamu ji¾ v pøedchozím øízení a ¾e tyto skuteènosti byly meritornì posuzovány z hlediska mo¾ného udìlení azylu nebo shledání pøeká¾ek vycestování dle § 91. Tyto obavy toti¾ nejsou zmínìny v ¾ádosti o udìlení azylu, ve vlastnoruènì psaném prohlá¹ení ¾alobce a ani v protokolu o pohovoru k ¾ádosti ¾alobce. Stì¾ovatel se jimi nezabýval ani v rozhodnutí o prvé ¾ádosti ze dne 1. 7. 2003, èj. OAM-1462/LE-HA18-P17-2002 a stejnì tak ani v souèasném rozhodnutí o opakované ¾ádosti.
[28] Ani¾ by Nejvy¹¹í správní soud pøedjímal relevanci takového tvrzení z hlediska mo¾ného udìlení nìkteré z forem mezinárodní ochrany, je tøeba, aby rozhodnutí stì¾ovatele obsahovalo hodnocení ¾alobcem vyjádøených obav z potí¾í s vietnamskou mafií, a to v tom smyslu, zda se jedná o tvrzení nové èi nikoliv a dále, zda se jedná o takové tvrzení, které stì¾ovatel mohl èi nemohl bez svého zavinìní uplatnit v rámci øízení o své prvé ¾ádosti. Nejvy¹¹í správní soud poukazuje, ¾e zákon o azylu v § 10a písm. e) pod novými skuteènostmi nespatøuje toliko skuteènosti, které v konkrétním pøípadì musí zákonitì vést k udìlení azylu nebo doplòkové ochrany.
[29] Nejvy¹¹í správní soud s ohledem na shora vyslovené dùvody neshledal kasaèní stí¾nost dùvodnou, proto ji podle § 110 odst. 1 s. ø. s. zamítl. Z tohoto dùvodu nepokládal za potøebné se zabývat návrhem stì¾ovatele na vrácení nákladù øízení.
[30] Stì¾ovatel nemìl ve vìci úspìch, nemá tedy právo na náhradu nákladù øízení o této kasaèní stí¾nosti (§ 60 odst. 1 a contrario ve spojení § 120 s. ø. s.). Úspì¹nému ¾alobci náhrada nákladù nebyla pøiznána, nebo» mu v tomto kasaèním øízení podle obsahu soudního spisu ¾ádné náklady nevznikly.
V Brnì 4. dubna 2012

matches:
soud
§ 25
§ 10
soud
soud
§ 12
soud
soud
soud
soud
§ 14
soud
soud
§ 103
§ 14
soud
soud
§ 60
soud
§ 104
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
§ 25
§ 10
§ 10
§ 25
§ 23
soud
§ 10
soud
soud
soud
§ 14
soud
soud
soud
§ 91
soud
soud
§ 10
soud
§ 110
§ 120


text:
Kedy je súd povinný poučiť účastníka o práve na ustanovenie zástupcu | Poučovacia povinnosť súdu | Najprávo.sk - najlepší právny poradca
5.7. 2011, 22:19 | najpravo.sk
Súd je podľa ustanovenia § 5 OSP povinný poučiť účastníkov konania o ich procesných právach a povinnostiach, t. j. o tom, aké práva im priznávajú a aké povinnosti im ukladajú procesnoprávne predpisy.
Právo účastníka, u ktorého sú predpoklady pre oslobodenie od súdnych poplatkov, požiadať súd o ustanovenie zástupcu z radov advokátov na ochranu jeho záujmov, potom medzi jeho procesné práva nepochybne patrí. Ani v rámci procesných predpisov však nejde o poučovaciu povinnosť neohraničenú, a teda, že by súd napríklad na začiatku konania, oboznámil účastníka so všetkými mysliteľnými procesnými právami a povinnosťami, bez zreteľa k tomu, či procesná situácia, v ktorej by mohol svoje procesné práva v konaní realizovať, vôbec nastane a bez ohľadu na to, či účastník prejavuje vôľu smerujúcu k realizácii procesného práva. Podstatné je, aby bol účastník poučený v čase, kedy je to podľa stavu konania pre neho potrebné.
Uvedené platí aj pre poučenie účastníka o práve požiadať súd o ustanovenie zástupcu na ochranu jeho záujmov podľa ustanovenia § 30 OSP. Poučovaciu povinnosť tu súd má len vtedy, ak sa jedná o účastníka, u ktorého sú predpoklady pre oslobodenie od súdnych poplatkov podľa ust. § 138 ods. 1 OSP a súčasne, ak sa zistí v priebehu konania, že pre ochranu práv a oprávnených záujmov takéhoto účastníka je potrebný zástupca.
(uznesenie Najvyššieho súdu ČR z 19. júna 2008, sp. zn. 21 Cdo 3676/2007)
Městský soud v Praze usnesením ze dne 14. 12. 2005, č.j. 54 Co 499/2005-20, k odvolání povinné potvrdil usnesení Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 31. 10. 2005, č.j. 40 C 101/2005-12, jímž bylo odmítnuto podání povinné ze dne 18. 8. 2005 označené jako žaloba pro zmatečnost a jímž bylo rozhodnuto, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení. Odvolací soud dospěl k závěru, že, i když podání povinné ze dne 18. 8. 2005 má všechny obecné náležitosti podle ustanovení § 42 odst. 4 a obsahuje i označení rozhodnutí, které bylo žalobou pro zmatečnost napadeno (č.j. 13 E 277/2005-36), postrádá všechny další náležitosti, které u žaloby pro zmatečnost vyžaduje ustanovení § 232 odst. 1 o.s.ř. Protože povinná neodstranila nedostatky žaloby, které brání jejímu věcnému projednání, ačkoliv k tomu byla soudem prvního stupně usnesením ze dne 20. 9. 2005, č.j. 40 C 101/2005-4, řádně vyzvána a zároveň poučena o tom, jak má žalobu opravit a doplnit, jakož i o možnosti odmítnutí žaloby, jestliže výzvě nevyhoví, ztotožnil se odvolací soud se závěrem soudu prvního stupně v tom, že taková žaloba je „neprojednatelná", a proto musela být podle ustanovení § 43 odst. 2 o.s.ř. odmítnuta. Zdůraznil, že v podání ze dne 21. 10. 2005, jímž povinná reagovala na výzvu soudu prvního stupně, uvedla ve vztahu k původnímu podání ze dne 18. 8. 2005 pouze to, že jí byla odňata možnost jednat před soudem, jinak opakovaně odkázala na řadu dalších rozhodnutí soudu a navrhla, aby soud „odložil vykonatelnost usnesení č.j. 13 E 277/2005-36, ve znění usnesení 13 E 277/2005-174"; vytýkané vady však neodstranila, původní návrh podle výzvy soudu nedoplnila a neučinila tak ani v odvolání proti usnesení soudu prvního stupně.
Proti tomuto usnesení odvolacího soudu podala povinná dovolání. Soudům obou stupňů vytýká, že „nesprávně interpretovaly obsah poučovací povinnosti, když ji neupozornily na možnost žádat o ustanovení advokáta ex offo již v řízení před soudem prvního stupně, obzvláště za situace, kdy bylo patrné, že povinná se bez právní pomoci neobejde a její finanční situace jí neumožňuje potřebné právní služby objednat a zaplatit". Upozorňuje, že její „rozhodný příjem" byl v době řízení před soudy obou stupňů pod hranicí životního minima a že soudy obou stupňů ji tak měly dle jejího názoru a s ohledem na publikovanou judikaturu Nejvyššího soudu řádně poučit, a to „zvláště za situace, kdy po první výzvě nedokázala sama bez pomoci žalobu doplnit tak, aby byla projednatelná"; dovolává se přitom rozsudku Nejvyššího soudu, sp.zn. 22 Cdo 2249/2005. V dalším rekapituluje – stejně jako ve svých předchozích podáních v této věci – vývoj skutkových okolností případu, zejména že dne 18. 3. 2003 uzavřela s oprávněnými dohodu o výměně bytů, že od této dohody odstoupila a podala u Obvodního soudu pro Prahu 4 žalobu o určení neplatnosti dohody o výměně bytů (řízení bylo vedeno pod sp.zn. 10 Nc 3322/2003), že oprávnění podali u téhož soudu žalobu na vyklizení bytu (řízení bylo vedeno pod sp.zn. 8 C 478/2003), o níž bylo pravomocně rozhodnuto v únoru 2005, aniž bylo vyčkáno právní moci řízení o určení neplatnosti dohody o výměně bytů, v níž se první jednání uskutečnilo až dne 8. 8. 2006. Namítá rovněž, že v exekučním řízení jí bylo doručováno na nesprávnou adresu a že po provedené exekuci zjistila, že byt, do kterého byla nastěhována (původní byt oprávněných) byl přebudován na nebytový prostor (na truhlářskou dílnu) a je nezpůsobilý k trvalému lidskému obývání. Protože řízení je postiženo vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, navrhla povinná, aby usnesení odvolacího soudu a soudu prvního stupně byla zrušena a aby věc byla vrácena k dalšímu řízení.
Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací (§ 10a o.s.ř.) po zjištění, že dovolání proti pravomocnému usnesení odvolacího soudu bylo podáno oprávněnou osobou (účastníkem řízení) v zákonné lhůtě (§ 240 odst. 1 o.s.ř.) a že jde o usnesení, proti němuž je dovolání přípustné podle ustanovení § 239 odst. 3 o.s.ř., přezkoumal napadené usnesení bez nařízení jednání (§ 243a odst. 1 věta první o.s.ř.) a dospěl k závěru, že dovolání není opodstatněné.
Protože rozhodnutí odvolacího soudu lze přezkoumat jen z důvodů uplatněných v dovolání, a je-li dovolání přípustné, lze přihlédnout též k vadám uvedeným v ustanoveních § 229 odst. 1, § 229 odst. 2 písm. a) a b) a § 229 odst. 3, jakož i k jiným vadám řízení, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, i když nebyly v dovolání uplatněny (§ 242 odst. 3 o.s.ř.), přezkoumal dovolací soud usnesení odvolacího soudu především z důvodů uplatněných v dovolání povinné.
S tvrzením dovolatelky, že soudy obou stupňů „nesprávně interpretovaly obsah poučovací povinnosti, když neupozornily povinnou na možnost žádat o ustanovení advokáta ex offo již v řízení před soudem prvního stupně, obzvláště za situace, kdy bylo patrné, že povinná se bez právní pomoci neobejde a její finanční situace jí neumožňuje potřebné právní služby objednat a zaplatit", dovolací soud nesouhlasí.
Podle ustanovení § 5 o.s.ř. soudy poskytují účastníkům poučení o jejich procesních právech a povinnostech.
Podle ustanovení § 30 odst. 1 o.s.ř. účastníku, u něhož jsou předpoklady, aby byl soudem osvobozen od soudních poplatků (§ 138), předseda senátu ustanoví na jeho žádost zástupce, jestliže je to třeba k ochraně jeho zájmů. O tom, že může tuto žádost podat, je předseda senátu povinen účastníka poučit.
Podle ustanovení § 138 odst. 1 věta první o.s.ř. na návrh může předseda senátu přiznat účastníkovi zcela nebo zčásti osvobození od soudních poplatků, odůvodňují-li to poměry účastníka a nejde-li o svévolné nebo zřejmě bezúspěšné uplatňování nebo bránění práva.
Z uvedeného vyplývá, že soud je podle ustanovení § 5 o.s.ř. (v němž se promítá článkem 36 Listiny základních práv a svobod ústavně zaručené právo účastníka na spravedlivý proces) povinen poučit účastníky řízení o jejich procesních právech a povinnostech, tj. o tom, jaká práva jim přiznávají a jaké povinnosti jim ukládají procesněprávní předpisy; právo účastníka, u něhož jsou předpoklady pro osvobození od soudních poplatků, požádat soud o ustanovení zástupce (i z řad advokátů) k ochraně jeho zájmů, pak mezi jeho procesní práva nepochybně patří. Ani v rámci procesních předpisů však nejde o poučovací povinnost bezbřehou - potud, že by soud, např. na počátku řízení, seznámil účastníka se všemi jeho myslitelnými procesními právy a povinnostmi, bez zřetele k tomu, zda procesní situace, ve které by mohl svá procesní práva v řízení realizovat, vůbec nastane a bez ohledu na to, zda účastník projevuje vůli k realizaci procesního práva směřující. Podstatné je, aby se účastníku dostalo poučení v době, kdy je toho podle stavu řízení pro něj zapotřebí (srov. rozsudek Nejvyššího soudu České republiky ze dne 30.9.1998, sp. zn. 2 Cdon 813/97, uveřejněný ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 40, roč. 1999).
Uvedené platí i pro poučení účastníka o právu požádat soud o ustanovení zástupce (i z řad advokátů) k ochraně jeho zájmů podle ustanovení § 30 odst. 1 o.s.ř. Poučovací povinnost tu soud má ovšem jen tehdy, jedná-li se o účastníka, u něhož jsou předpoklady pro osvobození od soudních poplatků podle ustanovení § 138 odst. 1 o.s.ř., a současně, zjistí-li se v průběhu řízení, že pro ochranu práv a oprávněných zájmů takového účastníka je zapotřebí zástupce (v případě věci po skutkové a právní stránce složité i z řad advokátů).
V posuzovaném případě povinná – jak vyplývá z obsahu spisu - v průběhu řízení před soudy obou stupňů (do doby pravomocného skončení této věci – srov. usnesení Nejvyššího soudu ČR ze dne 5. 10. 2001, sp.zn. 11 ZP 24/99, uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 18, roč. 2002) o osvobození od soudních poplatků podle ustanovení § 138 odst. 1 o.s.ř. (ani o ustanovení zástupce podle ustanovení § 30 odst. 1 o.s.ř.) nepožádala a ani netvrdila žádné skutečnosti, z nichž by bylo možno dovozovat, že její majetkové a osobní poměry (z hlediska zdravotního stavu, věku či sociálního postavení) odůvodňují přiznání osvobození od soudních poplatků; naopak ve svém podání ze dne 20. 10. 2005 uvedla, že je zaměstnána jako učitelka angličtiny na „SOU" s příjmem 8.000,- Kč hrubého. Ani z obsahu spisu nevyplývají žádné skutečnosti, které by v průběhu řízení před soudy obou stupňů odůvodňovaly závěr, že povinná je osobou, u níž by přicházelo v úvahu osvobození od soudních poplatků podle ustanovení § 138 odst. 1 o.s.ř.
Soudy obou stupňů proto nepostupovaly nesprávně (vadně), když povinné neposkytly poučení o právu požádat soud o ustanovení zástupce podle ustanovení § 30 o.s.ř.
Skutečnost, že povinná požádala (poprvé v tomto řízení) o ustanovení zástupce advokáta „ve věci dovolání" až podáním doručeným Obvodním soudu pro Prahu 4 dne 13. 2. 2006 a opakovaně dalším podáním ze dne 17. 3. 2006 (tedy až po právní moci dovoláním napadeného usnesení odvolacího soudu, které jí bylo doručeno dne 10. 2. 2006), nemá pro posouzení otázky, zda soudy byly povinny poučit povinnou o možnosti podat žádost o ustanovení zástupce ve smyslu ustanovení § 30 odst. 1 o.s.ř., žádný význam; ostatně usnesením Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 21. 3. 2006, č.j. 40 C 101/2005-27, potvrzeným usnesením Městského soudu v Praze ze dne 28. 4. 2006, č.j. 58 Co 120/2006-33, byla tato její žádost - z důvodu, že nesplňuje (v té době) podmínky pro přiznání osvobození od soudních poplatků - zamítnuta.
Poukazuje-li povinná v dovolání v rámci svých úvah o poučovací povinnosti soudů ve vztahu k možnosti „žádat o ustanovení advokáta ex offo již v řízení před soudem prvního stupně" na rozsudek Nejvyššího soudu ČR, sp.zn. 22 Cdo 2249/2005, pak přehlíží, že skutkové okolnosti, na základě nichž byl ve věci vedené u Nejvyššího soudu ČR pod sp.zn. 22 Cdo 2249/2005 učiněn závěr o povinnosti soudu poskytnout účastníku poučení podle § 30 odst. 1 věty druhé o.s.ř., byly zcela jiné než jsou v projednávané věci. Nejde proto o případ, kdy by právní otázka byla posouzena rozdílně od dřívějšího rozhodnutí dovolacího soudu.
Protože usnesení odvolacího soudu je z hlediska uplatněného dovolacího důvodu správné a protože nebylo zjištěno, že by bylo postiženo některou z vad uvedených v ustanovení § 229 odst. 1 o. s. ř., § 229 odst. 2 písm. a) a b) o.s.ř. nebo v § 229 odst. 3 o.s.ř. nebo jinou vadou, která by mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, Nejvyšší soud České republiky dovolání povinné podle ustanovení § 243b odst. 2 věty před středníkem o. s. ř. zamítl.
O náhradě nákladů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle ustanovení § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1 a § 151 odst. 1 části věty před středníkem o.s.ř., neboť povinná s ohledem na výsledek řízení na náhradu svých nákladů nemá právo a oprávněným v dovolacím řízení žádné náklady nevznikly.

matches:
§ 5
§ 30
§ 138
soud
soud
§ 42
§ 232
soud
§ 43
soud
soud
soud
§ 239
§ 229
§ 229
§ 229
soud
soud
§ 5
§ 30
§ 138
soud
§ 5
soud
soud
§ 30
soud
§ 138
§ 138
§ 30
§ 138
soud
§ 30
§ 30
§ 30
§ 229
§ 229
§ 229
soud
§ 243
§ 243
§ 224
§ 151


text:
2 VSPH 85/2016-A-56
KSHK 45 INS 14840/2015 2 VSPH 85/2016-A-56
USNESENÍ Vrchní soud v Praze jako soud odvolací rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Jiřího Karety a soudců Mgr. Tomáše Brauna a Mgr. Martina Lišky ve věci dlužníka Lubomíra Pakosty, bytem Syrovátka 49, pošta Lhota pod Libčany, zahájené na návrh V-PODLAHY, s.r.o., sídlem Na Hrázi 1603, Vsetín, zast. advokátem Mgr. Petrem Maršálkem, sídlem Stará cesta 676, Vsetín, o odvolání dlužníka proti usnesení Krajského soudu v Hradci Králové č.j. KSHK 45 INS 14840/2015-A-38 ze dne 30. září 2015
Usnesení Krajského soudu v Hradci Králové č.j. KSHK 45 INS 14840/2015-A-38 ze dne 30. září 2015 se z r u š u j e a věc se v r a c í tomuto soudu k dalšímu řízení.
Krajský soud v Hradci Králové usnesením č.j. KSHK 45 INS 14840/2015-A-38 ze dne 30.9.2015 rozhodl o tom, že se zjišťuje úpadek Lubomíra Pakosty (dále jen dlužník) a na jeho majetek se prohlašuje konkurs (body I. a II. výroku), insolvenčním správcem ustanovil Mgr. Václava Sychrovského (bod III. výroku), rozhodl, že účinky rozhodnutí o úpadku a prohlášení konkursu nastávají zveřejněním rozhodnutí v insolvenčním rejstříku (bod IV. výroku), vyzval věřitele k přihlášení pohledávek za dlužníkem a ke sdělení zajišťovacích práv, jež uplatňují na jeho věcech, právech, pohledávkách nebo jiných majetkových hodnotách (body V. a VII. výroku), osoby, které mají závazky vůči dlužníkovi, vyzval, aby plnění neposkytovaly dlužníkovi, ale insolvenčnímu správci (bod VI. výroku), na den 2.2.2016 nařídil přezkumné jednání, svolal schůzi věřitelů a stanovil její program (bod VIII. výroku), insolvenčnímu správci uložil, aby mu do 15.1.2016 předložil seznam přihlášených pohledávek, zprávu o činnosti aj. (bod X. výroku), a dlužníkovi uložil, aby insolvenčnímu správci poskytoval všestrannou součinnost při zjišťování majetkové podstaty, aby mu odevzdal seznamy svého majetku a závazků, účetní doklady a listiny a aby dbal jeho pokynů (bod XI. výroku).
V odůvodnění usnesení soud zejména uvedl, že se V-PODLAHY, s.r.o. (dále jen navrhovatel) domáhala insolvenčním návrhem vydání rozhodnutí o úpadku dlužníka s tím, že vůči němu má splatnou pohledávku z rámcové kupní smlouvy č. 10/43/14/RS ze dne 1.3.2014, na jejímž základě si u ní dlužník objednal podlahový materiál za cenu 592.106,-Kč, již mu vyúčtovala fakturou ze dne 29.12.2014 splatnou dne 19.1.2015. Dlužník uznal dluh listinou ze dne 29.12.2014. Dne 1.3.2014 byla uzavřena i rámcová kupní smlouva č. 10/57/RS na částku 1.438.809,-Kč splatnou dne 11.11.2014 a dále byly učiněny další dílčí objednávky, k jejichž plnění se dlužník zavázal přistoupením k dluhu ze dne 22.12.2014 . Protože dlužník své závazky nesplnil, podal navrhovatel žalobu rozhodci ujednanému v rámcových smlouvách a dne 20.4.2015 vydal Mgr. Petr Brož rozhodčí nález, jímž dlužníkovi uložil zaplatit 2.944.860,-Kč spolu se zákonným úrokem z prodlení ve výši 8,05% z částky 1.940.915,-Kč za období od 19.2.2015 do zaplacení a s náklady řízení ve výši 146.652,-Kč: rozhodčí nález nabyl právní moci dne 22.4.2015 a stal se vykonatelným dne 26.4.2015. Dne 13.5.2015 podal navrhovatel návrh na nařízení exekuce. Jako další věřitele dlužníka označil navrhovatel HOLOUBEK PROTECT, a.s. a KOBERCE BRENO, s.r.o. a z tvrzených skutečností dovodil, že je dlužník v úpadku ve formě platební neschopnosti.
Ze sdělení navrhovatelem označených věřitelů dle soudu vyplynulo , že HOLOUBEK PROTECT, a.s. neeviduje vůči dlužníkovi žádnou pohledávku a KOBERCE BRENO, s.r.o. vůči němu má pohledávku ve výši 352.558,-Kč s příslušenstvím přiznanou usnesením Okresního soudu v Hradci Králové č.j. 16 C 105/2014-31 ze dne 1.10.2014. K dotazu soudu ohledně majetkových poměrů dlužníka sdělil Magistrát města Hradce Králové, že v centrálním registru je dlužník evidován jako vlastník/provozovatel nákladních automobilů OPEL MOVANO VAN 2.2 DTI a FIAT SCUDO 2.0 JTD, Katastrální úřad pro Královéhradecký kraj soudu sdělil, že je dlužník evidován jako vlastník nemovitosti zapsané na LV č. 270 pro k.ú. Syrovátka a Finanční úřad pro Královéhradecký kraj mu sdělil, že vůči dlužníkovi neeviduje žádnou pohledávku a že dle přiznání k dani fyzických osob za rok 2014 vykázal dlužník ztrátu 28.813,-Kč.
Ve vyjádření k insolvenčnímu návrhu doručeném dne 23.6.2015 dlužník uvedl, že s návrhem nesouhlasí, a požadoval, aby k jeho projednání nařídil soud jednání. Předložil přitom seznam hmotného majetku a knihy vystavených a přijatých faktur. Ve vyjádření doručeném dne 29.6.2015 uvedl, že je nemocen, a proto nebyl plněn splátkový kalendář sjednaný s KOBERCE BRENO, s.r.o., v podání doručeném dne 7.7.2015 především vyjádřil připomínky k průběhu rozhodčího řízení. Navrhovatel pak podáním doručeným dne 27.7.2015 soudu sdělil, že na insolvenčním návrhu trvá a odkazuje na informace v něm uvedené.
Dále soud v odůvodnění uvedl, že se jednání konaného dne 22.9.2015 zúčastnil dlužník, navrhovatel a jeho zástupce a že je v úvodu jednání poučil o jejich procesních právech a shrnul dosavadní průběh jednání. Navrhovatel dle soudu zopakoval, že trvá na podaném návrhu, a požadoval prošetření převodů majetku dlužníka, dlužník uvedl, že kromě navrhovatele má další věřitele, avšak nemá finanční prostředky na zaplacení svých závazků. Připojil seznam svého majetku, k němuž uvedl, že jiné nemovitosti nevlastní, v loňském roce prodal byt, je ženatý, má dílnu, provozuje podlahářství a má jednoho zaměstnance. Dle aktualizovaného seznamu aktiv a pasiv zpracovaného ke dni 1.9.2015 má aktiva ve výši 955.485,-Kč a pasiva ve výši 1.101.465,-Kč, přičemž z celkové dlužné částky představuje pohledávka 352.558,-Kč splátkový kalendář a částka 592.106,-Kč je sporná pohledávka navrhovatele , a okamžitý dluh nyní činí 156.801,-Kč plus jedna splátka dle splátkového kalendáře . Navrhovatel uvedl, že byl informován o půjčce 2.000.000,-Kč, kterou dlužník obdržel od Alexandra Krejsara, a již označil za fingovanou. Na výzvu soudu uvedl dlužník k tomuto tvrzení, že peníze z půjčky použil na rekonstrukci domu a bližší podrobnosti jsou uvedeny v přihlášce tohoto věřitele. Závěrem sdělil soud osobám přítomným na jednání, že rozhodne o úpadku dlužníka a jeho řešení konkursem a o ustanovení insolvenčního správce.
Cituje ust. § 3 odst. 1 a 2, § 105, § 136 odst. 1 a § 148 odst. 1 insolvenčního zákona uzavřel soud na tom, že v posuzovaném případě má za prokázané, že navrhovatel řádně doložil, že má vůči dlužníkovi pohledávku v celkové výši 3.136.886,-Kč, již přihlásil do insolvenčního řízení, a označil další věřitele, kteří se následně vyjádřili o stavu svých pohledávek vůči dlužníkovi. Z jejich vyjádření a z výsledku jednání konaného dne 22.9.2015 dovodil, že dlužník je v úpadku ve formě insolvence, a protože jeho řešení oddlužením či reorganizací je vyloučeno, rozhodl o prohlášení konkursu.
Proti tomuto usnesení Krajského soudu v Hradci Králové se dlužník včas odvolal a požadoval, aby je odvolací soud zrušil a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení (dlužno přitom poznamenat, že soud prvního stupně odmítl odvolání dlužníka jako opožděné usnesením ze dne 13.11.2015 (č.d. A-46), jež usnesením ze dne 9.12.2015 (č.d. A-50) na základě odvolání dlužníka podle ust. § 95 insolvenčního zákona zrušil). V odvolání dlužník namítal, že napadené rozhodnutí je vůči němu stejně šikanózní jako insolvenční návrh. Soudu prvního stupně vytkl, že se nijak nevypořádal s jeho námitkami spočívajícími na tvrzení, že navrhovatel vůči němu tvrzenou pohledávku nemá, že se rozhodčí řízení konalo v době, kdy byl vážně nemocen, jeho rozpoznávací schopnosti byly omezené a rozhodce vydal rozhodčí nález podle navrhovatelem předložených listin pochybné právní kvality , a tvrdil, že navrhovatel připravil a provedl sociotechnické kroky, které vygradovaly v realizaci podvodem získaných listin.
Podle ust. § 7 insolvenčního zákona se pro insolvenční řízení a incidenční spory použijí přiměřeně ustanovení občanského soudního řádu týkající se sporného řízení, a není-li to možné ustanovení zákona o zvláštních řízeních soudních, nestanoví-li insolvenční zákon jinak nebo není-li takový postup v rozporu se zásadami, na nichž spočívá insolvenční řízení; ustanovení týkající se výkonu rozhodnutí nebo exekuce se však použijí přiměřeně jen tehdy, jestliže na ně tento zákon odkazuje. Podle ust. § 5 téhož zákona spočívá insolvenční řízení zejména na zásadě, že a) musí být vedeno tak, aby žádný z účastníků nebyl nespravedlivě poškozen nebo nedovoleně zvýhodněn a aby se dosáhlo rychlého, hospodárného a co nejvyššího uspokojení věřitelů, b) věřitelé, kteří mají stejné nebo obdobné postavení, mají v insolvenčním řízení rovné možnosti, c) nestanoví-li tento zákon jinak, nelze práva věřitelů nabytá v dobré víře před zahájením insolvenčního řízení omezit rozhodnutím insolvenčního soudu ani postupem insolvenčního správce, d) věřitelé jsou povinni zdržet se jednání směřujícího k uspokojení jejich pohledávek mimo insolvenční řízení, ledaže to dovoluje zákon.
Úprava rozhodování o insolvenčním návrhu v insolvenčním zákoně je vybudována na zásadě, že podá-li návrh věřitel, soud k jeho projednání vždy nařídí jednání a provede dokazování podle ust. § 122 a násl. občanského soudního řádu, ledaže se v důsledku shodných stanovisek účastníků insolvenčního řízení (zejména navrhujícího věřitele a dlužníka) nejeví veřejné projednání insolvenčního návrhu při jednání soudu nezbytným a rozhodnutím bez jednání nemohou být práva účastníků insolvenčního řízení dotčena.
Odvolací soud v této souvislosti podotýká, že i v insolvenčním řízení je třeba aplikovat úpravu obsaženou v ust. § 129 odst. 1 občanského soudního řádu, dle níž se důkaz listinou provádí (pouze) tak, že ji nebo její část při jednání předseda senátu přečte nebo sdělí její obsah. Jestliže není důkaz listinou proveden, nebo je proveden jiným než zákonem předvídaným způsobem, nelze než konstatovat, že dokazování nebylo provedeno řádně. Zjištění, která by soud jako zásadně významná pro právní posouzení věci z takto vadně provedených důkazů učinil, nelze vzít za podklad pro rozhodnutí. Podle ust. § 120 odst. 4 občanského soudního řádu může soud vzít za svá skutková zjištění i shodná tvrzení účastníků. Zákon tak počítá s tím, že skutková zjištění soudu mohou mít svůj původ též v nesporných tvrzeních účastníků, kteří tím tak zejména ve sporném řízení projevují v zájmu hospodárnosti řízení snahu omezit dokazování jen na ty skutečnosti, jež jsou mezi nimi nesporné. Zákonná úprava však vylučuje, aby účastníci řízení učinili nespornými nikoliv skutkové okolnosti věci, nýbrž její právní hodnocení.
Z obsahu spisu plyne, že k projednání návrhu bylo nařízeno jednání, jež se uskutečnilo dne 22.9.2015 za účasti navrhovatele (a jeho zástupce) i dlužníka. Dle protokolu o jednání na něm sice soud poučil účastníky o oprávnění vznést námitku podjatosti a o povinnosti dlužníka-právnické osoby nebo fyzické osoby-podnikatele podat insolvenční návrh bez zbytečného odkladu poté, co se dozvěděl nebo při náležité pečlivosti měl dozvědět o svém úpadku, a o odpovědnosti za škodu v případě, že tuto povinnost poruší, a podrobně referoval o dosavadním průběhu řízení (včetně obsahu podání účastníků a osob, jež mu k jeho dotazu sdělily skutečnosti, které mají význam pro řízení a rozhodnutí) způsobem popsaným v odůvodnění, resp. týmiž slovy (viz shora), nadto však zaznamenal toliko procesní stanoviska navrhovatele a dlužníka a v závěru jednání se omezil na sdělení, že bude rozhodnuto o úpadku dlužníka se způsobem řešení konkursem, a bude ustanoven IS . Žádné listiny předložené účastníky (navrhovatelem a dlužníkem) či osobami, jež reagovaly na jeho dotaz, ale neprovedl. Z uvedeného nelze dle názoru odvolacího soudu dovodit jiný závěr než že soud prvního stupně žádné rozhodné skutkové závěry, na nichž zjištění úpadku dlužníka postavil, ve skutečnosti vůbec přijmout nemohl, neboť k tomu neměl potřebný procesní podklad spočívající v konkrétních zjištěních vzešlých z provedeného dokazování.
Na základě těchto zjištění a veden názory vyjádřenými shora dospěl odvolací soud k závěru, že se soud prvního stupně dopustil v řízení vady, jež mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, a za odvolacího řízení nemohla být zjednána náprava vzhledem k nezbytnosti provést veškeré (zatím zcela absentující) dokazování. Postupoval proto podle ust. § 219a odst. 1 písm. a) a § 221 odst. 1 písm. a) občanského soudního řádu, napadené usnesení zrušil a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.

matches:
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
§ 3
§ 105
§ 136
§ 148
soud
soud
soud
§ 95
§ 7
§ 5
soud
§ 122
soud
§ 129
soud
§ 120
soud
soud
soud
soud
soud
§ 219
§ 221


TLAKinfo: Provádění revizí TNS v chladicím zařízení.
Autor: Alois Matěják místopředseda ATZ
Reakce na článek v Zpravodaji ATZ 2/98 ing. Nováčka z IBP Brno.
Problém spočívá v tom , že ČSN 14 0646 v čl.11 mluví o revizích :
Revize chladicích zařízení - souhrn úkonů , při kterých se prohlídkou , potřebným měřením a zkoušením zjišťuje celkový stav chladícího zařízení,zda vyhovuje platným normám a předpisům z hlediska bezpečnosti a ochrany zdraví osob před úrazem a před poškozením nebo zničením věcí.
Určuje i jejich provádění v čl.195 :
Chladicí zařízení v provozu podléhá pravidelným revizím,které určuje podle třídy,objektu a druhu zařízení " Návod k obsluze ".
Neurčuje však: a) jaké revize
b) četnost revizí
c) kdo je provádí - osvědčení
Má to být určeno jako součást dodávky v Návodu k obsluze. Žádný výrobce však toto neurčuje ,ani neuvádí.Výrobce však nemůže stanovit kvalifikaci pracovníka ,který by revize chladícího zařízení měl provádět.
ČSN čl.54 - 60 předepisují i zkoušky těsnosti a tlakové zkoušky :
čl.54 Každá část chladicího okruhu musí být vyzkoušena na pevnost a na těsnost.
čl.55. Zkoušky pevnosti se provádějí ve smyslu ČSN 69 0010 zkušebním přetlakem podle tab.4. Zkušební látkou jsou kapaliny . V technicky nebo ekonomicky odůvodněných případech může být se souhlasem a za podmínek schválených orgány státního odborného zkušební látkou plyn.
Vztahy mezi nejvyšším pracovním přetlakem (NPP) a ostatními přetlaky v chladicích zařízeních
Výpočtový přetlak 1 x NPP
Zkušební přetlak při zkoušce
pevnosti odlitků 1,5 x NPP
svařovaných a kovaných částí 1,3 x NPP
těsnosti přetlakem vzdušin provozní přetlak až 1,1 x NPP
Nastavení přetlakového jističe méně než 1 x NPP Nastavení pojistného zařízení nejvýše 1 x NPP
Přetlak při plně otevřeném
pojistném zařízení nejvýše 1,1 x NPP
čl.56 Těsnost se zkouší přetlakovými nebo vakuovými metodami . Při přetlakových zkouškách musí být zkušební plyn bezpečný z hlediska biologického účinku na lidský organismus a z hlediska výbušnosti , použití kyslíku je nepřípustné. Zkušební přetlak se musí rovnat alespoň nejvyššímu pracovnímu přetlaku,nesmí však překročit jeho 1,1 násobek. Při periodických provozních zkouškách těsnosti podle ČSN 69 0012 se rovná zkušební přetlak provoznímu přetlaku. Při použití indikátorů lokálních netěsností (např. čpavku,halogenů apod.) je možno snížit přetlak zkušebního plynu,nejvýše však na 0,3 MPa. s výjimkou čpavku nesmějí být indikátory netěsností výbušné.
čl.57 Kontrolní a měřící přístroje a jiná analogická zařízení musí být při zkoušce pevnosti okruhu chladiva nebo jeho části odpojena , jsou-li dimenzována pro nižší přetlak.
čl.58 Před plněním se chladicí okruh zkouší na těsnost podle čl.56, Pro části vyrobené při montáži (dlouhé a složité potrubní úseky) je zkouška těsnosti součastně zkouškou pevnosti. Přetlak zkušebního plynu musí být roven výpočtovému přetlaku. To platí i pro zkoušení p otrubí svařeného při výrobě , kde nelze potrubí po svaření demontovat a odzkoušet samostatně.
čl.59 Při provádění předepsaných zkoušek pevnosti a těsnosti chladicích zařízení nebo jejich částí musí být zabráněno překročení stanoveného zkušebního přetlaku. Bezpečnost osob a věcí musí být zajištěna způsobem , odpovídajícím jejich ohrožení při zkouškách.
čl.60 Požadavky na těsnost chladicích zařízení určují podmínky hygieny pracovního prostředí. V objektech chladících zařízení nesmějí být překročeny nejvyšší dovolené koncentrace chladiv , stanovené hygienickými předpisy .
Revize a zkoušky TNS se provádí dle ČSN 69 0010 , 69 0012.
Tlakové zkoušky rozvodů chladicích zařízení by měla dělat montážní organizace dle ČSN 14 0646.
Výroba chladicích zařízení bude vyřešena vydáním NV - Směrnice ES 97/23/ES, kterým se stane celé zařízení "stanoveným výrobkem"dle zákona 22/1997 Sb. Tlakovým zařízením budou jednotlivé části tzn. "nádoby,potrubí,bezpečnostní výstroj,tlaková výstroj"(definice viz 97/23/ES) ale celé zařízení bude "sestavou" - definice viz 97/23/ES :
"Sestavou se rozumí několik tlakových zařízení sestavených výrobcem tak, že představují ucelenou funkční jednotku ".
Provoz chladicích zařízení zatím je řešen tím ,že existují soukromé firmy ,které provádí celkové posouzení celého chladícího zařízení a můžu potvrdit ,že některé na vysoké úrovni,včetně vypracování potřebné dokumentace k provozu.
Státem vynucené revize a zkoušky provádí však pouze revizní technik TNS a revizní technik elektro. Revizní technik TNS se musí při provádění revizí a zkoušek řídit ČSN 69 0010 ,
69 0012 , ale i ustanoveními uvedenými v ČSN 14 0646 !
ATZ ve spolupráci se Svazem chladicí a klimatizační techniky připravuje vydání předpisu pro provoz chladicích jednotek(termín 1999). Kdo má zájem o spolupráci ,ať se přihlásí (práce mnoho,peníze žádné).
Dalším textem je text článek ,který jsem uveřejnil ve Zpravodaji Svazu chladicí a klimatizační techniky č.6/95 pro servisní techniky chladicích zařízení. Některé praktické zkušenosti např. o kontrole bezpečnosti výstroje budou snad zajímavé i pro revizní techniky TNS.
Tlakové nádoby stabilní v chladicím zařízení
Základní ČSN , která pojednává o bezpečnosti chladicího zařízení je ČSN 14 0646 - "Bezpečnostní požadavky pro chladicí zařízení"- účinnost 1.4.1989. Tato norma se v mnoha případech odvolává na ČSN 69 0010 a ČSN 69 0012. Účelem tohoto článku je Vás seznámit s těmito ČSN a ostatními předpisy souvisejícími s tlakovými nádobami ,které jsou součástí chladících zařízení.
Základním předpisem je vyhláška ČUBP 18/1979 Sb.ve znění vyhlášky 97/1982 Sb.a vyhlášky 551/1990 Sb.-" kterou se určují vyhrazená tlakové zařízení a stanoví některé podmínky k zajištění jejich bezpečnosti":
Uvádím některé důležité ustanovení vyhlášky 18/1979 Sb.
1) §2 odstavec 1 -" Vyhrazená tlaková zařízení ve smyslu § 4 písm. d) až
g) zákona (dále jen "zařízení") jsou :
b) tlakové nádoby stabilní (dále jen " tlakové nádoby " ),jejichž nejvyšší pracovní přetlak přesahuje 0,07 MPa a které obsahují plyny, páry nebo žíravé,jedovaté a výbušné kapaliny o jakékoliv teplotě nebo jakékoliv kapaliny o teplotě převyšující jejich bod varu při přetlaku 0,07 MPa".
2) §2 odstavec 3 -" tlakové nádoby se člení do skupin podle nejvyššího pracovního přetlaku (p) v MPa a součinu nejvyššího pracovního přetlaku a objemu (v) v litrech ( dále jen " bezpečnostní součin") takto :
a) skupinu A tvoří tlakové nádoby s nejvyšším pracovním přetlakem přesahujícím 0,2 MPa , jejichž bezpečnostní součin má hodnotu vyšší než 103.
b) skupinu B tvoří ostatní tlakové nádoby".
3) § 4 odstavec 1 - " Vyrábět , montovat, opravovat, rekonstruovat zařízení a provádět revize a zkoušky kotlů a tlakových nádob dodavatelským způsobem a periodické zkoušky nádob na plyny smějí organizace pouze na základě oprávnění (dále jen "oprávněná organizace")."
4) § 5 odstavec 1 - " Každý dohotovený kotel a tlakovou nádobu musí výrobce podrobit stavební a první tlakové zkoušce. Tyto zkoušky zajišťuje a provádí výrobce,pokud písemně nezmocnil jejich provedením organizaci,která je oprávněná k montáži kotle nebo tlakové nádoby. Ke každému kotli nebo tlakové nádobě musí výrobce vyhotovit průvodní dokumentaci včetně pasportu (revizní knihy) v rozsahu stanoveném technickými normami".
5) § 5 odstavec 2 -" Po úspěšné stavební a první tlakové zkoušce revizní technik výrobce , popřípadě organizace , která provádí montáž, označí nýty továrního štítku kulatým razítkem o průměru 10 mm se značkou nebo zkráceným názvem své organizace. Otiskem téhož razidla označí i příslušné místo pasportu (revizní knihy)".
6) § 6 odstavec 1 -" Po opravě nebo rekonstrukci kotle nebo tlakové nádoby je oprávněná organizace povinna provést stavební a tlakovou zkoušku předepsaným přetlakem. Hodnota přetlaku je uvedena v průvodní dokumentaci zařízení".
7) § 7 odstavec 1 -" Revize a zkoušky provozovaných kotlů a tlakových nádob smí provádět pouze revizní technik (§ 8). Způsob , termíny a případy provedení revizí a zkoušek těsnosti stanoví technické normy".
8) § 7 odstavec 2 -" Tlakovou zkoušku provádí revizní technik zpravidla vodou , popřípadě olejem nebo jinou nežíravou , nejedovatou a nevýbušnou kapalinou. Výsledek zkoušky zapíše do revizního záznamu. Hodnota zkušebního přetlaku je uvedena v průvodní dokumentaci zařízení".
9) § 7 odstavec 3 -" Došlo-li v důsledku nového seřízení pojistného ventilu ke změně nastavených hodnot, opraví revizní technik příslušné údaje v pasportu (revizní knize) zařízení".
10) § 7 odstavec 4 -" Tlaková zkouška musí být provedena :
b) nejpozději do 9 let od provedení předchozí tlakové zkoušky zkušebním přetlakem , pokud v průvodní dokumentaci není stanovena lhůta kratší".
11) § 7 odstavec 6 -" V jednotlivých technicky odůvodněných případech může orgán dozoru lhůty tlakových zkoušek prodloužit , popřípadě navrhnout místo tlakové zkoušky jiný způsob zkoušení".
ČSN 69 0010 má celkem 45 částí a proto uvádím jenom některé viz Seznam souvisejících předpisů a ČSN.Pro provoz platí ČSN 69 0012.
ČSN 69 0010 část 1.1. čl.1 :
" Tato norma neplatí pro :
/j/ ..., kompaktní klimatizační jednotky do hmotnosti náplně chladiva 20 kg , ....
Je asi chyba, že není uveden objem v litrech . Objem je uveden v pasportu a kdežto hmotnost se musí vypočítávat z objemu a z měrné váhy chladiva.
Při montáži, opravách a provozu TNS se musí zejména provádět :
1) Stavební zkouška a první tlaková zkouška TNS ČSN 69 0010 část 7.1.
2) Výchozí revize před uvedením do provozu dle čl. 90 ČSN 69 0012.
3) Organizace provádějící montáž, opravy a revize vyžadující vrtání,svařování a nýtování musí mít oprávnění od ITI PRAHA a živnostenský list na opravy tlakových nádob stabilních. V žádném případě nestačí pouze úřední státní zkoušky svářeče dle ČSN 05 0710 , 05 0711 (ČSN EN 287-1).
Ostatní údržbářské práce jako čištění nádob, zabrušování uzavíracích armatur , výměna těsnění, výměna bezpečnostní výstroje , tužení švů, výměny šroubů ,svorníků, zaválcovaných trubek, zavrtaných rozpěrek , přišroubovaných výztuh apod. spadují do běžné údržby a smějí ji provádět kvalifikovaní pracovníci provozovatele nebo servisní organizace.
- viz čl. 146,147 ČSN 69 0012
4) TNS musí mít revizní knihu ( pasport) dle ČSN 69 0010 část 7.2..
5) Obsluha musí mít kvalifikaci dle čl. 6 přílohy ČSN 69 0012 .
6) Nutno provádět tyto pravidelné revize a zkoušky dle ČSN 69 0012:
- zkoušky těsnosti
7) Musí být jmenovaná osoba zodpovědná za provoz dle bodu 3 /b/ přílohy ČSN 69 0012 s povinnosti dle ČSN 69 0012 čl.4 přílohy.
8) Nádoba musí být schválena od ITI Praha a to jak od domácích výrobců tak zejména u dovážených nádob. Nádoba může být schválena jako součást chladící jednotky, musí to však být výslovně uvedeno.
9) Musí být zpracován místní provozní předpis dle čl. 3 přílohy ČSN 69 0012 ( čl. 194 ČSN 14 0646 " Návod k obsluze ") na základě předpisu výrobce ( čl. 193 ČSN 14 0646 " Pokyny pro obsluhu " ).
Revize a zkoušky TNS dle ČSN 69 0012 a vyhlášky ČUBP č.18/1979 Sb.
1) Výchozí revize se provádí u TNS
- nových
- rekonstruovaných a opravených dle čl. 146 ČSN 690012.
- u nichž došlo ke změně použití nebo přemístění s vyjímkou nádob pojízdných, převozných a přenosných
Výchozí revize se provádí před uvedením do provozu a smí ji provést pouze revizní technik s oprávněním " R-N ".
2)1. provozní revize se musí provést do 14 dnů od uvedení do provozu .
3)Provozní revize u chladícího zařízení se provádí nejméně jednou za 2 roky.
(u ostatních tlakových nádob 1x za rok).
Provozní revizi se prověřuje zejména :
a) celkový stav nádoby, bezpečnostní výstroje, regulačních, uzavíracích a blokovacích, měřících přístrojů a jejich signalizačního zařízení , topného zařízení u nádob topených apod.
b) zda zařízení a výstroj podle bodu a) jsou udržovány a kontrolovány a zda se vede předepsaná dokumentace.
c) způsob provozu , zejména zda nejsou překročeny přípustné stavy (tlaky, teploty , hladiny, výkony apod.).
d) čistota a pořádek v okolí nádoby, bezpečný a dostatečný přístup k nádobám.
e) zda jsou výrobní štítky čitelné a nepoškozené.
f) zda obsluha splňuje podmínky čl.6 Přílohy.ČSN 69 0012.
4) Vnitřní revize se u chladících zařízení provádí pouze :
a) před rekonstrukcí a po ní a po opravách většího rozsahu
b) byla-li nádoba ihned odstavena z důvodů nutnosti okamžitého odstavení nádoby ( čl. 81 ČSN 69 0012):
ba) vznikne - li v ní trhlina.
bb) stane-li se netěsnou v rozebratelných spojích , obsahuje-li nádoba žíravé, jedovaté, výbušné nebo hořlavé tekutiny.
bc) dojde-li k selhání bezpečnostní výstroje ( např. zalepení pojistného ventilu),zařízení ke stanovení stavu hladiny u nádob topených apod.
bd) hrozí-li přímé nebezpečí úrazu osob, popřípadě vzniku poruch při dalším provozu nádoby.
be) vyskytnou-li se za provozu jiné neobvyklé jevy, jejichž příčiny nelze při provozu nádoby vyšetřit , popřípadě odstranit.
bf) při vzniku deformací na stěnách tlakového celku.
bg) při překročení maximální pracovní teploty , při které by mohla být narušena pevnost materiálu.
bh) ve všech případech stanovených provozními pokyny.
Vnitřní revize nádoby se provádí po vyčištění celé nádoby, aby bylo možno posoudit stav povrchu vnitřních i vnějších stěn nádoby. Stěny musí být zbaveny usazenin, nánosů a nápeků tak, aby byl povrch čistý.
Při čištění nesmí být povrch stěn poškozen mechanicky ani chemicky.
V případech, kdy je nutno posoudit podle provozních pokynů nánosy usazeniny, popřípadě provést jejich rozbor, provede se vnitřní revize nádoby také před vyčištěním.
Vnitřní revizi lze u neprůlezných nádob nahradit dle čl. 106 ČSN 69 0012 :
a) u neprůlezných nádob (nádoba není opatřena pracovními otvory, snímatelnými víky, průlezy nebo má nevyjímatelnou vestavbu) se provede jednou za pět let :
aa) tlaková zkouška podle čl.117, nevztahuje-li se na nádobu některá z vyjímek podle čl.121.
ab) nebo zkouška těsnosti podle čl.107 až 115 a kontrola podezřelých míst ultrazvukem. Při kontrole tloušťky stěny ultrazvukem je nutno zvolit takovou metodiku zkoušení a použít takových přístrojů a sond, aby byla zajištěna dostatečná přesnost měření. Kontrola se provádí především na místech , kde lze očekávat největší zeslabení tloušťky stěny.Kontrolu tloušťky stěny musí provádět pracovník s příslušnou kvalifikací.
b) u vnitřně izolovaných nádob, vyzděných ,pogumovaných, poolovených nebo opatřených jinou ochranou stěn se provádí pouze kontrola stavu izolace, vyzdívky a jiných ochran.
c) u nádob s dělenými náplněmi ( katalyzátorů,reaktorů apod.) se provádí částečná vnitřní revize tak, aby nejpozději jedenkrát za pět let byla prohlédnuta každá část nádoby.
Způsob provedení vnitřní revize u tlakových nádob , které jsou součástí chladícího zařízení nutno předem dohodnout s revizním technikem a po případě s orgány dozoru - viz čl.14 a 15 přílohy ČSN 69 0012. Způsob provedení vnitřní revize, zkoušky těsnosti nebo tlakové zkoušky může být uveden v průvodní dokumentaci ( v pasportu) na základě schválení orgánem dozoru.
5. Zkouška těsnosti
Zkouškou těsnosti se prokazuje , zda tlakový celek nádoby včetně výstroje je těsný při pracovním přetlaku. Zkouška těsnosti musí být provedena :
a) po každé vnitřní revizi
b) je -li potřeba bližšího určení místa a rozsahu netěsnosti.
c) po výměně zaválcovaných teplosměnných trubek nebo tlakových částí podrobených stavební a tlakové zkoušce již při výrobě ( např. výměnné chladicí nebo ohřívací svazky ) a po dodatečném zavaření hrdel nebo návarků o vnějším průměru menším než největší nevyztužený otvor při splnění podmínek čl.146.
Zkouška těsnosti se provádí pracovním přetlakem:
- hydraulicky ( zpravidla vodou )
- pneumaticky ( vzduchem nebo interním plynem )
- pracovní tekutinou je-li nežíravá, nejedovatá ,nehořlavá a nevýbušná.
Jinou pracovní tekutinou jen tehdy , dovolují-li to provozní pokyny.
Těsnost chladících zařízení se zkouší přetlakovými nebo vakuovými metodami. Při přetlakových zkouškách musí zkušební plyn být bezpečný z hlediska biologického účinku na lidský organismu a nesmí být výbušný.
Použít kyslík je zakázáno ! Těsnost nádoby pod pneumatickým přetlakem se zjišťuje :
a) potíráním spojů pěnotvorným roztokem,
b) ponořením do kapaliny,
c) speciálními detektory
d) kontrolou stálosti tlaku.V tomto případě má zkouška trvat nejméně 24 hodin od dosažení nejvyššího pracovního přetlaku a je nutno měřit teplotu zkušebního plynu uvnitř nádoby a korigovat změny tlaku v důsledku změn teploty podle vzorce :
273 + t1
p1= p2 .
273 + t2
kde p1 je korigovaný přetlak, srovnatelný s přetlakem na začátku měření v MPa,
p1 přetlak v nádobě na začátku měření v MPa,
p2 přetlak v nádobě na konci měření v MPa,
t1 teplota zkušebního plynu v okamžiku tlaku p1 ve oC,
t2 teplota zkušebního plynu v okamžiku měření tlaku p2 ve oC,
Zkouška těsnosti se považuje za úspěšnou , platí-li p1= p1.
Vliv změn atmosférického tlaku je možno zanedbat.
e) kombinací uvedených metod.
Zkouška těsnosti podle bodu a)b) a c) je úspěšná ,jestliže se neprojeví žádné netěsnosti nebo zjevné deformace.
Při použití indikátorů lokálních netěsností ( např.čpavku, halogenů apod.) je možno snížit přetlak zkušebního plynu, nejvýše však na 0,3 MPa. S výjimkou čpavku nesmějí být indikátory netěsností výbušné.
Při hydraulické zkoušce těsnosti musí být stoupání tlaku rovnoměrné a ne náhlé. Hydraulická zkouška těsnosti je úspěšná , jestliže se neprojeví žádné netěsnosti , vlhnutí stěn nebo trvalá deformace.
Zkouška těsnosti zaizolovaných nádob, která se provádí kapalinou, je úspěšná , když po docílení příslušného pracovního přetlaku nedojde po odpojení zdroje tlaku po dobu 15 minut k poklesu tlaku na tlakoměru po vyrovnání teploty nebo při opravném výpočtu podle čl. 115.
6.Tlaková zkouška
Tlakovou zkouškou se prokazuje pevnost a těsnost nádoby při zkušebním přetlaku. Provádí se zpravidla vodou , popřípadě jinou kapalinou nežíravou,nejedovatou a bez nebezpečí výbuchu o teplotě nejvýše 50oC a to na chladících zařízeních jenom při generálních opravách - čl.121/d/ ČSN 69 0012.
Hodnota zkušebního přetlaku je uvedena v pasportu (revizní knize) a je zpravidla 1,5 násobek nejvyššího prac.přetlaku.
Výsledky revizí a zkoušek nádob se zapisují do revizního deníku, karet, nebo se vypracuje revizní zpráva a smí je provádět pouze revizní technik TNS.
Stavební a tlakové zkoušky po opravě revizní technik s oprávněním "Z" - zkoušky. Provozní , vnitřní revize a zkoušky těsnosti revizní technik s oprávněním "R" - revize.
Zkoušky bezpečnostní výstroje TNS .
Při provozu TNS se musí dle ČSN 69 0012 provádět kontroly a zkoušení bezpečnostní výzbroje.
1) Stavoznaky :
Kontrola zařízení ke sledování stavu hladiny se provádí podle provozních pokynů,nejméně však :
a) u dálkových ukazatelů stavu hladiny,regulátorů a registračních přístrojů stavu hladiny porovnáním s přímým stavoznakem nebo jiným způsobem stanovených provozními pokyny jedenkrát za šest měsíců.
b) u signalizačních zařízení mezních stavů , při každém zjištění nesprávné funkce přístrojů, nejméně jedenkrát za měsíc.
c) u nádob s pracovní tekutinou působící agresivně a u tekutiny způsobující nánosy vnitřního povrchu nádob, jedenkrát za týden.
d) u přímých stavoznaků, pokud jsou vybaveny příslušnou armaturou , jedenkrát za rok.
e) u nádoby topených , kde může dojít změnou stavu hladiny tekutiny k podchlazení nebo k přehřátí stěny nádoby, musí být kontrola zařízení provedena jedenkrát za směnu .
O všech provedených kontrolách na zařízení ke sledování stavu hladiny musí být proveden zápis.
2) Tlakoměry :
Kontrola správné činnosti tlakoměrů se provádí kontrolou na nulové hodnoty stupnice tlakoměrů nejméně jedenkrát za tři měsíce.
Provozní tlakoměry se musí kontrolovat porovnáním a údaji kontrolního tlakoměru nebo se musí přezkoušet na pístovém tlakoměru nejméně jedenkrát za dva roky. Kromě toho se provede porovnání provozních tlakoměrů s kontrolními tlakoměry vždy při zjištění chybné činnosti provozních tlakoměrů.
U chladicích zařízeních doporučuji kontrolu 1x za 2 roky, tak ,že se tlakoměry zdemontují a provede se kontrola na pístovém tlakoměru.
O kontrolách musí být učiněn zápis.
3) Pojistné ventily :
Průchodnost pojistných ventilů, jejichž konstrukce umožní nadlehčení kuželky, se zkouší za provozu nadlehčením kuželky v těchto lhůtách :
a) u nádob s pracovním přetlakem do 4 MPa nebo s teplotou pracovní tekutiny do 300OC nejméně jedenkrát za měsíc.
b) u nádob , které obsahují jedovaté , žíravé nebo jinak nebezpečné tekutiny a u nádob s pracovním přetlakem nad 10 MPa , nejméně jedenkrát za rok.
c) u ostatních nádob jedenkrát za čtyři měsíce.
d) u nádob , kde je před pojistným ventilem osazena průtržná membrána (náhradní pojistné zařízení), se zkouší pojistný ventil nejméně jedenkrát za rok a po každém protržení membrány způsobem uvedeným v provozních pokynech.
Průchodnost pojistných ventilů, jejichž konstrukce neumožní nadlehčení kuželky jako např. u plynotěsných pojistných ventilů se zkouší způsobem a ve lhůtách podle provozních pokynů, nejméně jedenkrát za rok.
U chladících zařízení lze tudíž pojistný ventil zkoušet 1 x za rok.
O zkouškách pojistných zařízení musí být učiněn zápis.
Jiný způsob jištění než uvádí ČSN 69 0010 část 5.2. musí být schválen IBP a musí být stanoven způsob a termín ověřování funkčnosti .
Jedná se např. o přetlakové jističe PJ u kondensačních jednotek výrobce CHEPOS závod Kolín (Frigera Kolín) , kdy v revizní knize je uvedeno schválení IBP , ale zejména na deskách je uveden Návod na odzkoušení přetlakového jističe. Servisní technik by neměl na kontrolu tohoto zařízení zapomínat a musí se provádět též min. 1x za rok. Seřízení jističe smí provádět pouze servisní pracovník a měl by o tom učinit zápis.
Před pojistným ventilem u TNS v chladícím zařízení ,ale i na výfukovém potrubí se mohou umisťovat uzavírací armatury, vyžaduje to však schválení orgánem dozoru.Armatury musí být za provozu zaplombovány z otevřené poloze.
Je-li jako pojistné zařízení osazena průtržná membrána musí splňovat požadavky ČSN 69 2501 - Membrány pro tlakové nádoby.
Doporučuji pojistný ventil nezkoušet na zařízení, protože vždy hrozí nebezpečí neuzavření pojistného ventilu a tím ohrožení osob. Je lepší pojistný ventil zdemontovat a odzkoušet na zkušební stolici. Zařízení je nutno odstavit a u sezoních zařízení toto provést před zahájením sezóny.
Přitom se i ověří těsnost uzavírací armatury a je-li zabudována před pojistným ventilem i průtržná membrána provede se též kontrola, zda není poškozena, ale i zda nemá nánosy.
3) Teploměry :
Údaje provozních teploměrů se musí přezkoušet porovnáním s kontrolními teploměry podle provozních pokynů,nejméně však jedenkrát za dva roky. Nesmí být překročeny povolené odchylky teploměrů
Je dovoleno používat teploměry a tlakoměry se společnou stupnicí , je-li přímá závislost tlaku a teploty.
Při montáži,opravách a provozu nutno též respektovat § 176,177,178 vyhlášky ČUBP 48/1982 Sb. ve znění vyhlášky 207/1991 Sb.
Související předpisy a ČSN :
1) Zákon č. 22/1997 Sb.
2) Nařízení vlády č.178/1997 Sb.
3) Zákon 174/68 Sb. ve znění pozdějších změn.
4) Vyhláška 18/79 Sb. ve znění pozdějších změn.
5) Vyhláška 110/75 Sb.ve znění pozdějších změn.
6) Vyhláška 48/82 Sb. ve znění pozdějších změn.
7) Vyhláška 59/83 Sb.
8) ČSN 10 5190 Kompresorové stanice pro nebezpečné plyny.
9) ČSN 13 3060 část 1,2,3,4. Armatury průmyslové.
10) ČSN 13 4309 část 1,2,3,4. Pojistné ventily.
11) ČSN 14 0646 Bezpečnostní požadavky pro chladicí zařízení.
12) ČSN 69 0010 Tlakové nádoby stabilní.Technická pravidla .
část 1.1 - Všeobecná ustanovení a technologie
část 3.1 - Materiál
část 4.1-4.27 - Výpočty.
část 5.1. - Základní požadavky na konstrukci.
část 5.2. - Výstroj tlakových nádob.
část 5.3. - Požadavky na značení.
část 6.1. - Základní požadavky na výrobu.
část 6.2. - Svařování.
část 6.3. - Součinitel hodnoty svarového spoje.
část 6.4. - Kontrola svarových spojů.
část 7.1. - Stavební a první tlaková zkouška.
část 7.2. - Pasport
část 8.1. - Tlakové nádoby pracující při teplotě pod 0oC .
část 9.1. - Smaltované nádoby.
část 11.1.- Kulové nádoby.
13) ČSN 69 0012 Tlakové nádoby stabilní . Provozní pravidla.
14) ČSN 69 2501 Pojistné membrány.
Zkoušení pojistných ventilů v kombinaci s pojistnou membránou Werner Mandrysz 01.02.2006 11:22


text:
Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR 32 Odo 72/2002 | Judikatura | Pravo4u.cz - služby pro právníky
Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR 32 Odo 72/2002
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Miroslava Galluse a soudců JUDr. Pavla Vosečka a JUDr. Petra Hampla v právní věci žalobce Ing. J. S. , zastoupeného, advokátkou, proti žalovanému L. S., zastoupenému , advokátem, o zaplacení 150 000,- Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Hradci Králové pod sp.zn. 15 C 30/99, o dovolání žalovaného proti rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 3. října 2001, č.j. 20 Co 506/2000-84, takto:
Okresní soud v Hradci Králové rozsudkem ze dne 18.8. 2000, č.j. 15 C 30/99-69, ve znění opravného usnesení ze dne 12.9. 2000 č.j. 15 C 30/99-72, zamítl žalobu na zaplacení 150 000,- Kč spolu s 16% úrokem z prodlení od 1.6. 1997 do zaplacení a uložil žalobci povinnost zaplatit žalovanému náhradu nákladů řízení. Okresní soud zjistil, že žalobce jako zhotovitel uzavřel dne 2.7. 1996 se svědkem MUDr. L. Z. a jeho manželkou jako objednatelem smlouvu o dílo, jejímž předmětem byla výstavba domu. Okresní soud pak na základě provedených důkazů, zejména výpovědí svědků MUDr. Z. a PhDr. K. dospěl k závěru, že mezi výpověďmi svědků jsou rozpory; žalobce v důsledku toho neunesl důkazní břemeno ohledně prokázání smlouvy o zprostředkování uzavřené mezi stranami sporu podle ust. § 642 a n. obchodního zákoníku (dále též jen „obch. zák.“), na jejímž základě požadoval žalobce plnění.
K odvolání podanému žalobcem Krajský soud v Hradci Králové napadený rozsudek soudu prvního stupně změnil tak, že žalobě vyhověl v plném rozsahu. Ve výroku o nákladech řízení změnil rozsudek soudu prvního stupně tak, že přiznal žalobci náhradu nákladů řízení. Odvolací soud vyšel ze skutkových zjištění okresního soudu a po provedeném jednání, na němž opakoval výslech svědkyně PhDr. J. K., vyšel ze skutkových zjištění okresního soudu, avšak dospěl k opačnému závěru pokud šlo o uzavření smlouvy o zprostředkování mezi žalobcem jako zprostředkovatelem a žalovaným jako zájemcem. Na rozdíl od soudu prvního stupně, má za prokázáno, že k takové dohodě mezi účastníky sporu došlo a žalovaný je proto povinen zaplatit žalobci sjednanou provizi včetně požadovaného úroku z prodlení.
Proti rozsudku odvolacího soudu podal žalovaný dovolání, ve kterém napadá rozsudek odvolacího soudu s odůvodněním, že vychází ze skutkového zjištění, které nemá v podstatné části oporu v provedeném dokazování. Vytýká odvolacímu soudu, že se jednostranné přiklonil k výpovědi svědkyně PhDr. J. K., aniž by se podrobněji vypořádal s ostatními důkazy provedenými před okresním soudem. Poukazuje zejména na vnitřní rozpory její výpovědi a rozpory s výpovědí svědka MUDr. L. Z., namítá dále, že se žalobce pokoušel svědka MUDr. Z. ovlivnit ve svůj prospěch. V doplnění dovolacích důvodů upozorňuje na to, že odvolací soud se v odůvodnění rozsudku nezabýval splatností příslušenství přiznané pohledávky, dále též uvádí, že svědkyně PhDr. K. má k žalobci blízký vztah a zpochybňuje její věrohodnost. Jelikož byla stavebníkovi poskytnuta sleva z ceny díla, dovozuje, že provize za zprostředkování nebyla dohodnuta. Protože nebylo uzavření zprostředkovatelské smlouvy prokázáno, navrhuje dovolatel, aby bylo napadené rozhodnutí odvolacího soudu zrušeno a věc vrácena tomuto soudu k dalšímu řízení.
Podle bodu 17., hlavy I., části dvanácté, zákona č. 30/2000 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů a některé další zákony, (dále též jen „o.s.ř.“), dovolání proti rozhodnutím odvolacího soudu vydaným přede dnem nabytí účinnosti tohoto zákona nebo vydaným po řízení provedeném podle dosavadních právní předpisů se projednají a rozhodnou podle dosavadních právních předpisů (tj. podle občanského soudního řádu ve znění účinném před 1.1. 2001).
Dovolání je přípustné je přípustné podle § 238 odst. 1 písm. a) o.s.ř., neboť směřuje proti rozsudku odvolacího soudu, jímž byl změněn rozsudek soudu prvního stupně, není však důvodné.
Existenci vad uvedených v § 237 odst. 1 o.s.ř., jakož i vad řízení, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, k nimž dovolací soud přihlíží, i když nebyly v dovolání uplatněny (§ 242 odst. 3, věta druhá o.s.ř.), Nejvyšší soud z obsahu spisu neshledal a dovolatel je ani netvrdil. Nejvyšší soud proto podle § 242 odst. 3, věty prvé o.s.ř. přezkoumal rozhodnutí odvolacího soudu v napadeném rozsahu z důvodu uplatněného v dovolání.
Dovolacím důvodem uvedeným v § 241 odst. 3 písm. c) o.s.ř. nelze úspěšně napadat jakékoliv skutkové zjištění odvolacího soudu, nýbrž jen takové, které jako výsledek hodnocení důkazů soudem, neodpovídá postupu vyplývajícímu z ustanovení § 132 o.s.ř., protože soud vzal v úvahu skutečnosti, které z provedených důkazů nebo přednesů stran nevyplynuly nebo nevyšly ani jinak v řízení najevo nebo protože soud pominul rozhodné skutečnosti, které byly provedenými důkazy prokázány nebo vyšly v řízení najevo, nebo protože v hodnocení důkazů, popř. poznatků, které vyplynuly z přednesů účastníků nebo které vyšly najevo jinak, je z hlediska závažnosti, zákonnosti, pravdivosti popř. věrohodnosti logický rozpor. Samotné hodnocení důkazů nelze napadnout dovolacím důvodem podle § 241 odst. 3 písm. c) o.s.ř. Na nesprávnost hodnocení důkazů lze usuzovat jen ze způsobu, jak je soud provedl. Nelze-li soudu v tomto směru vytknout žádné pochybení, pak není možné ani polemizovat s jeho skutkovými závěry; znamená to, že hodnocení důkazů, a tedy ani skutkové zjištění jako jeho výsledek, z jiných než z výše uvedených důvodů nelze dovoláním úspěšně napadnout.
V odůvodnění svého rozsudku odvolací soud jasně a zřetelně uvedl, které skutečnosti má za prokázané a které nikoli, o které důkazy opřel svá skutková zjištění a jakými úvahami se při hodnocení důkazů řídil. To platí i o důkazu svědeckou výpovědí PhDr. J. K., jakož i výpovědích svědků, ohledně nichž opíral dovolatel své námitky. V hodnocení těchto důkazů odvolacím soudem neshledal Nejvyšší soud z hlediska jejich závažnosti a věrohodnosti logický rozpor. S rozporností účastnické výpovědi žalovaného, výpovědi svědkyně K. a svědka MUDr. Z. se odvolací soud přesvědčivě ve vzájemné souvislosti s dalšími důkazy vypořádal.
Nejvyšší soud uzavřel, že dovolací důvod uvedený v § 241 odst. 3 písm. c) o.s.ř. nebyl dovolatelem uplatněn právem a že napadené rozhodnutí odvolacího soudu je správné. Nejvyšší soud, aniž ve věci nařizoval jednání (§ 243a odst. 1, věta první, o.s.ř.), dovolání podle § 243b odst. 1, část věty před středníkem, o.s.ř., zamítl.
Výrok o náhradě nákladů dovolacího řízení je odůvodněn ustanoveními § 243b odst. 4, § 224 odst. 1 a § 142 odst. 1 o.s.ř., neboť žalovaný neměl v dovolacím řízení úspěch a žalobci žádné prokazatelné náklady dovolacího řízení nevznikly.
Vydáno: 19. February 2003

matches:
soud
soud
soud
soud
§ 642
soud
soud
soud
zákona č. 30
§ 238
§ 237
soud
soud
soud
§ 242
§ 241
§ 132
soud
soud
§ 241
soud
soud
soud
soud
soud
§ 241
§ 243
§ 243
§ 224
§ 142