text:
1 OBCHODNÍ PODMÍNKY Zapsaného spolku Tempusfolk, z. s. se sídlem Nádražní 467, Dubňany identifikační číslo: zapsané v obchodním rejstříku vedeném u Krajského soudu v Brně, oddíl L, vložka pro prodej zboží prostřednictvím on-line obchodu umístěného na internetové adrese 1. ÚVODNÍ USTANOVENÍ 1.1. Tyto obchodní podmínky (dále jen obchodní podmínky ) zapsaného spolku Tempusfolk, z. s., se sídlem Nádražní 467, Dubňany, identifikační číslo: , zapsané v obchodním rejstříku vedeném u Krajského soudu v Brně, oddíl L, vložka (dále jen prodávající ) upravují v souladu s ustanovením 1751 odst. 1 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů (dále jen občanský zákoník ) vzájemná práva a povinnosti smluvních stran vzniklé v souvislosti nebo na základě kupní smlouvy (dále jen kupní smlouva ) uzavírané mezi prodávajícím a jinou fyzickou osobou (dále jen kupující ) prostřednictvím internetového obchodu prodávajícího. Internetový obchod je prodávajícím provozován na webové stránce umístěné na internetové adrese (dále jen webová stránka ), a to prostřednictvím rozhraní webové stránky (dále jen webové rozhraní obchodu ) Obchodní podmínky se nevztahují na případy, kdy osoba, která má v úmyslu nakoupit zboží od prodávajícího, je právnickou osobou či osobou, jež jedná při objednávání zboží v rámci své podnikatelské činnosti nebo v rámci svého samostatného výkonu povolání Ustanovení odchylná od obchodních podmínek je možné sjednat v kupní smlouvě. Odchylná ujednání v kupní smlouvě mají přednost před ustanoveními obchodních podmínek Ustanovení obchodních podmínek jsou nedílnou součástí kupní smlouvy. Kupní smlouva a obchodní podmínky jsou vyhotoveny v českém jazyce. Kupní smlouvu lze uzavřít v českém jazyce Znění obchodních podmínek může prodávající měnit či doplňovat. Tímto ustanovením nejsou dotčena práva a povinnosti vzniklá po dobu účinnosti předchozího znění obchodních podmínek. 2. UZAVŘENÍ KUPNÍ SMLOUVY 2.1. Veškerá prezentace zboží umístěná ve webovém rozhraní obchodu je informativního 1 / 8
2 charakteru a prodávající není povinen uzavřít kupní smlouvu ohledně tohoto zboží. Ustanovení 1732 odst. 2 občanského zákoníku se nepoužije Webové rozhraní obchodu obsahuje informace o zboží, a to včetně uvedení cen jednotlivého zboží a nákladů za navrácení zboží, jestliže toto zboží ze své podstaty nemůže být navráceno obvyklou poštovní cestou. Ceny zboží jsou uvedeny včetně daně z přidané hodnoty a všech souvisejících poplatků. Ceny zboží zůstávají v platnosti po dobu, kdy jsou zobrazovány ve webovém rozhraní obchodu. Tímto ustanovením není omezena možnost prodávajícího uzavřít kupní smlouvu za individuálně sjednaných podmínek Webové rozhraní obchodu obsahuje také informace o nákladech spojených s balením a dodáním zboží. Informace o nákladech spojených s balením a dodáním zboží uvedené ve webovém rozhraní obchodu platí pouze v případech, kdy je zboží doručováno v rámci území České republiky Pro objednání zboží vyplní kupující objednávkový formulář ve webovém rozhraní obchodu. Objednávkový formulář obsahuje zejména informace o: objednávaném zboží, způsobu úhrady kupní ceny zboží, údaje o požadovaném způsobu doručení objednávaného zboží a informace o nákladech spojených s dodáním zboží (dále společně jen jako objednávka ) Před zasláním objednávky prodávajícímu je kupujícímu umožněno zkontrolovat a měnit údaje, které do objednávky kupující vložil, a to i s ohledem na možnost kupujícího zjišťovat a opravovat chyby vzniklé při zadávání dat do objednávky. Objednávku odešle kupující prodávajícímu kliknutím na tlačítko Objednat. Údaje uvedené v objednávce jsou prodávajícím považovány za správné. Prodávající neprodleně po obdržení objednávky toto obdržení kupujícímu potvrdí elektronickou poštou, a to na adresu elektronické pošty kupujícího uvedenou v uživatelském účtu či v objednávce (dále jen elektronická adresa kupujícího ) Prodávající je vždy oprávněn v závislosti na charakteru objednávky (množství zboží, výše kupní ceny, předpokládané náklady na dopravu) požádat kupujícího o dodatečné potvrzení objednávky (například písemně či telefonicky) Smluvní vztah mezi prodávajícím a kupujícím vzniká doručením přijetí objednávky (akceptací), jež je prodávajícím zasláno kupujícímu elektronickou poštou, a to na adresu elektronické pošty kupujícího. 2 / 8
3 2.8. Kupující souhlasí s použitím komunikačních prostředků na dálku při uzavírání kupní smlouvy. Náklady vzniklé kupujícímu při použití komunikačních prostředků na dálku v souvislosti s uzavřením kupní smlouvy (náklady na internetové připojení, náklady na telefonní hovory) si hradí kupující sám, přičemž tyto náklady se neliší od základní sazby. 3. CENA ZBOŽÍ A PLATEBNÍ PODMÍNKY 3.1. Cenu zboží a případné náklady spojené s dodáním zboží dle kupní smlouvy může kupující uhradit prodávajícímu následujícími způsoby: v hotovosti na dobírku v místě určeném kupujícím v objednávce; bezhotovostně převodem na účet prodávajícího č /2010, vedený u společnosti Fio banka (dále jen účet prodávajícího ); 3.2. Společně s kupní cenou je kupující povinen zaplatit prodávajícímu také náklady spojené s balením a dodáním zboží ve smluvené výši. Není-li uvedeno výslovně jinak, rozumí se dále kupní cenou i náklady spojené s dodáním zboží Prodávající nepožaduje od kupujícího zálohu či jinou obdobnou platbu. Tímto není dotčeno ustanovení čl. 3.6 obchodních podmínek ohledně povinnosti uhradit kupní cenu zboží předem V případě platby v hotovosti či v případě platby na dobírku je kupní cena splatná při převzetí zboží. V případě bezhotovostní platby je kupní cena splatná do 10 dnů od uzavření kupní smlouvy V případě bezhotovostní platby je kupující povinen uhrazovat kupní cenu zboží společně s uvedením variabilního symbolu platby. V případě bezhotovostní platby je závazek kupujícího uhradit kupní cenu splněn okamžikem připsání příslušné částky na účet prodávajícího Prodávající je oprávněn, zejména v případě, že ze strany kupujícího nedojde k dodatečnému potvrzení objednávky (čl. 2.6), požadovat uhrazení celé kupní ceny ještě před odesláním zboží kupujícímu. Ustanovení 2119 odst. 1 občanského zákoníku se nepoužije Případné slevy z ceny zboží poskytnuté prodávajícím kupujícímu nelze vzájemně kombinovat Je-li to v obchodním styku obvyklé nebo je-li tak stanoveno obecně závaznými právními předpisy, vystaví prodávající ohledně plateb prováděných na základě kupní smlouvy kupujícímu daňový doklad fakturu. Prodávající není plátcem daně z přidané hodnoty. Daňový doklad fakturu vystaví prodávající kupujícímu po uhrazení ceny zboží a zašle jej v elektronické podobě na elektronickou adresu kupujícího. 3 / 8
4 4. ODSTOUPENÍ OD KUPNÍ SMLOUVY 4.1. Kupující bere na vědomí, že dle ustanovení 1837 občanského zákoníku nelze mimo jiné odstoupit od kupní smlouvy o dodávce zboží, které bylo upraveno podle přání kupujícího nebo pro jeho osobu, od kupní smlouvy o dodávce zboží, které podléhá rychlé zkáze, jakož i zboží, které bylo po dodání nenávratně smíseno s jiným zbožím, od kupní smlouvy o dodávce zboží v uzavřeném obalu, které spotřebitel z obalu vyňal a z hygienických důvodů jej není možné vrátit a od kupní smlouvy o dodávce zvukové nebo obrazové nahrávky nebo počítačového programu, pokud porušil jejich původní obal Nejedná-li se o případ uvedený v čl. 4.1 obchodních podmínek či o jiný případ, kdy nelze od kupní smlouvy odstoupit, má kupující v souladu s ustanovením 1829 odst. 1 občanského zákoníku právo od kupní smlouvy odstoupit, a to do čtrnácti (14) dnů od převzetí zboží, přičemž v případě, že předmětem kupní smlouvy je několik druhů zboží nebo dodání několika částí, běží tato lhůta ode dne převzetí poslední dodávky zboží. Odstoupení od kupní smlouvy musí být prodávajícímu odesláno ve lhůtě uvedené v předchozí větě. Odstoupení od kupní smlouvy může kupující zasílat mimo jiné na adresu provozovny prodávajícího či na adresu elektronické pošty prodávajícího 4.3. V případě odstoupení od kupní smlouvy dle čl. 4.2 obchodních podmínek se kupní smlouva od počátku ruší. Zboží musí být kupujícím prodávajícímu vráceno do čtrnácti (14) dnů od doručení odstoupení od kupní smlouvy prodávajícímu. Odstoupí-li kupující od kupní smlouvy, nese kupující náklady spojené s navrácením zboží prodávajícímu, a to i v tom případě, kdy zboží nemůže být vráceno pro svou povahu obvyklou poštovní cestou V případě odstoupení od kupní smlouvy dle čl. 4.2 obchodních podmínek vrátí prodávající peněžní prostředky přijaté od kupujícího do čtrnácti (14) dnů od odstoupení od kupní smlouvy kupujícím, a to stejným způsobem, jakým je prodávající od kupujícího přijal. Prodávající je taktéž oprávněn vrátit plnění poskytnuté kupujícím již při vrácení zboží kupujícím či jiným způsobem, pokud s tím kupující bude souhlasit a nevzniknou tím kupujícímu další náklady. Odstoupí-li kupující od kupní smlouvy, prodávající není povinen vrátit přijaté peněžní prostředky kupujícímu dříve, než mu kupující zboží vrátí nebo prokáže, že zboží prodávajícímu odeslal Nárok na úhradu škody vzniklé na zboží je prodávající oprávněn jednostranně započíst proti nároku kupujícího na vrácení kupní ceny V případech, kdy má kupující v souladu s ustanovením 1829 odst. 1 občanského zákoníku právo od kupní smlouvy odstoupit, je prodávající také oprávněn kdykoliv od kupní smlouvy odstoupit, a to až do doby převzetí zboží kupujícím. V takovém případě vrátí prodávající kupujícímu kupní cenu bez zbytečného odkladu, a to bezhotovostně na účet určený kupujícím. 4 / 8
5 4.7. Je-li společně se zbožím poskytnut kupujícímu dárek, je darovací smlouva mezi prodávajícím a kupujícím uzavřena s rozvazovací podmínkou, že dojde-li k odstoupení od kupní smlouvy kupujícím, pozbývá darovací smlouva ohledně takového dárku účinnosti a kupující je povinen spolu se zbožím prodávajícímu vrátit i poskytnutý dárek. 5. PŘEPRAVA A DODÁNÍ ZBOŽÍ 5.1. V případě, že je způsob dopravy smluven na základě zvláštního požadavku kupujícího, nese kupující riziko a případné dodatečné náklady spojené s tímto způsobem dopravy Je-li prodávající podle kupní smlouvy povinen dodat zboží na místo určené kupujícím v objednávce, je kupující povinen převzít zboží při dodání V případě, že je z důvodů na straně kupujícího nutno zboží doručovat opakovaně nebo jiným způsobem, než bylo uvedeno v objednávce, je kupující povinen uhradit náklady spojené s opakovaným doručováním zboží, resp. náklady spojené s jiným způsobem doručení Při převzetí zboží od přepravce je kupující povinen zkontrolovat neporušenost obalů zboží a v případě jakýchkoliv závad toto neprodleně oznámit přepravci. V případě shledání porušení obalu svědčícího o neoprávněném vniknutí do zásilky nemusí kupující zásilku od přepravce převzít Další práva a povinnosti stran při přepravě zboží mohou upravit zvláštní dodací podmínky prodávajícího, jsou-li prodávajícím vydány. 6. PRÁVA Z VADNÉHO PLNĚNÍ 6.1. Práva a povinnosti smluvních stran ohledně práv z vadného plnění se řídí příslušnými obecně závaznými právními předpisy (zejména ustanoveními 1914 až 1925, 2099 až 2117 a 2161 až 2174 občanského zákoníku a zákonem č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele, ve znění pozdějších předpisů) Prodávající odpovídá kupujícímu, že zboží při převzetí nemá vady. Zejména prodávající odpovídá kupujícímu, že v době, kdy kupující zboží převzal: má zboží vlastnosti, které si strany ujednaly, a chybí-li ujednání, má takové vlastnosti, které prodávající nebo výrobce popsal nebo které kupující očekával s ohledem na povahu zboží a na základě reklamy jimi prováděné, se zboží hodí k účelu, který pro jeho použití prodávající uvádí nebo ke kterému se zboží tohoto druhu obvykle používá, 5 / 8
6 zboží odpovídá jakostí nebo provedením smluvenému vzorku nebo předloze, byla-li jakost nebo provedení určeno podle smluveného vzorku nebo předlohy, je zboží v odpovídajícím množství, míře nebo hmotnosti a zboží vyhovuje požadavkům právních předpisů Ustanovení uvedená v čl. 6.2 obchodních podmínek se nepoužijí u zboží prodávaného za nižší cenu na vadu, pro kterou byla nižší cena ujednána, na opotřebení zboží způsobené jeho obvyklým užíváním, u použitého zboží na vadu odpovídající míře používání nebo opotřebení, kterou zboží mělo při převzetí kupujícím, nebo vyplývá-li to z povahy zboží Projeví-li se vada v průběhu šesti měsíců od převzetí, má se za to, že zboží bylo vadné již při převzetí. Kupující je oprávněn uplatnit právo z vady, která se vyskytne u spotřebního zboží v době dvaceti čtyř měsíců od převzetí Práva z vadného plnění uplatňuje kupující u prodávajícího na adrese jeho provozovny, v níž je přijetí reklamace možné s ohledem na sortiment prodávaného zboží, případně i v sídle nebo místě podnikání Další práva a povinnosti stran související s odpovědností prodávajícího za vady může upravit reklamační řád prodávajícího. 7. DALŠÍ PRÁVA A POVINNOSTI SMLUVNÍCH STRAN 7.1. Kupující nabývá vlastnictví ke zboží zaplacením celé kupní ceny zboží Prodávající není ve vztahu ke kupujícímu vázán žádnými kodexy chování ve smyslu ustanovení 1826 odst. 1 písm. e) občanského zákoníku Vyřizování stížností spotřebitelů zajišťuje prodávající prostřednictvím elektronické adresy Informaci o vyřízení stížnosti kupujícího zašle prodávající na elektronickou adresu kupujícího K mimosoudnímu řešení spotřebitelských sporů z kupní smlouvy je příslušná Česká obchodní inspekce, se sídlem Štěpánská 567/15, Praha 2, IČ: , internetová adresa: Platformu pro řešení sporů on-line nacházející se na internetové adrese je možné využít při řešení sporů mezi prodávajícím a kupujícím z kupní smlouvy Evropské spotřebitelské centrum Česká republika, se sídlem Štěpánská 567/15, Praha 2, internetová adresa: je kontaktním místem podle Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 524/2013 ze dne 21. května 2013 o řešení 6 / 8
7 spotřebitelských sporů on-line a o změně nařízení (ES) č. 2006/2004 a směrnice 2009/22/ES (nařízení o řešení spotřebitelských sporů on-line) Dozor nad oblastí ochrany osobních údajů vykonává Úřad pro ochranu osobních údajů. Česká obchodní inspekce vykonává ve vymezeném rozsahu mimo jiné dozor nad dodržováním zákona č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele, ve znění pozdějších předpisů Kupující tímto přebírá na sebe nebezpečí změny okolností ve smyslu 1765 odst. 2 občanského zákoníku. 8. OCHRANA OSOBNÍCH ÚDAJŮ 8.1. Svou informační povinnost vůči kupujícímu ve smyslu čl. 13 Nařízení Evropského parlamentu a Rady 2016/679 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů a o zrušení směrnice 95/46/ES (obecné nařízení o ochraně osobních údajů) (dále jen nařízení GDPR ) související se zpracováním osobních údajů kupujícího pro účely plnění kupní smlouvy, pro účely jednání o této smlouvě a pro účely plnění veřejnoprávních povinností prodávajícího plní prodávající prostřednictvím zvláštního dokumentu. 9. ZASÍLÁNÍ OBCHODNÍCH SDĚLENÍ A UKLÁDÁNÍ COOKIES 9.1. Kupující souhlasí se zasíláním informací souvisejících se zbožím, službami nebo podnikem prodávajícího na elektronickou adresu kupujícího a dále souhlasí se zasíláním obchodních sdělení prodávajícím na elektronickou adresu kupujícího. Svou informační povinnost vůči kupujícímu ve smyslu čl. 13 nařízení GDPR související se zpracováním osobních údajů kupujícího pro účely zasílání obchodních sdělení plní prodávající prostřednictvím zvláštního dokumentu Kupující souhlasí s ukládáním tzv. cookies na jeho počítač. V případě, že je nákup na webové stránce možné provést a závazky prodávajícího z kupní smlouvy plnit, aniž by docházelo k ukládání tzv. cookies na počítač kupujícího, může kupující souhlas podle předchozí věty kdykoliv odvolat. 10. DORUČOVÁNÍ Kupujícímu může být doručováno na elektronickou adresu kupujícího. 11. ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ Pokud vztah založený kupní smlouvou obsahuje mezinárodní (zahraniční) prvek, pak strany 7 / 8
8 sjednávají, že vztah se řídí českým právem. Volbou práva podle předchozí věty není kupující, který je spotřebitelem, zbaven ochrany, kterou mu poskytují ustanovení právního řádu, od nichž se nelze smluvně odchýlit, a jež by se v případě neexistence volby práva jinak použila dle ustanovení čl. 6 odst. 1 Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) Je-li některé ustanovení obchodních podmínek neplatné nebo neúčinné, nebo se takovým stane, namísto neplatných ustanovení nastoupí ustanovení, jehož smysl se neplatnému ustanovení co nejvíce přibližuje. Neplatností nebo neúčinností jednoho ustanovení není dotčena platnost ostatních ustanovení Kupní smlouva včetně obchodních podmínek je archivována prodávajícím v elektronické podobě a není přístupná Kontaktní údaje prodávajícího: adresa pro doručování Nádražní 467, Dubňany, adresa elektronické pošty telefon V Brně dne / 8

matches:
zákona č. 89
čl. 3
čl. 4
čl. 4
čl. 4
čl. 6
zákona č. 634
čl. 13
čl. 13
čl. 6


text:
2Azs24/2006
è. j. 2 Azs 24/2006-65
Nejvy¹¹í správní soud rozhodl v senátì slo¾eném z pøedsedkynì JUDr. Milu¹e Do¹kové a soudcù JUDr. Josefa Baxy, JUDr. Milana Kamlacha, JUDr. Karla ©imky a JUDr. Vojtìcha ©imíèka v právní vìci ¾alobcù: a) M. K., a b) nezl. S. K., zastoupen matkou: M. K., oba právnì zastoupeni Mgr. Alexandrem Va¹kevièem, advokátem se sídlem Plzeò, Franti¹kánská 7, proti ¾alovanému: Ministerstvo vnitra, se sídlem Praha 7, Nad ©tolou 3, v øízení o kasaèní stí¾nosti ¾alobcù proti rozhodnutí Krajského soudu v Brnì ze dne 29. 11. 2005, è. j. 55 Az 275/2004-30,
®alobci jako stì¾ovatelé brojí vèas podanou kasaèní stí¾ností proti shora oznaèenému rozsudku Krajského soudu v Brnì, kterým byla zamítnuta jejich ¾aloba proti rozhodnutí Ministerstva vnitra ze dne 1. 12. 2004, è. j. OAM-2244/VL-10-ZA07-2004. Tímto rozhodnutím jim nebyl udìlen azyl z dùvodu nesplnìní podmínek uvedených v § 12, § 13 odst. 1, 2 a § 14 zákona è. 325/1999 Sb., o azylu a o zmìnì zákona è. 283/1991 Sb., o Policii Èeské republiky, ve znìní pozdìj¹ích pøedpisù (zákon o azylu), a bylo rozhodnuto, ¾e se na nì nevztahuje pøeká¾ka vycestování ve smyslu § 91 citovaného zákona.
Nejvy¹¹í správní soud se po shledání pøípustnosti kasaèní stí¾nosti musel zabývat její pøijatelností ve smyslu § 104a zákona è. 150/2002 Sb., soudní øád správní (dále té¾ s. ø. s. ), tedy otázkou, zda kasaèní stí¾nost svým významem podstatnì pøesahuje vlastní zájmy stì¾ovatelù. Pokud by tomu tak nebylo, musela by být podle citovaného ustanovení odmítnuta jako nepøijatelná. K podrobnìj¹ímu vymezení institutu pøijatelnosti kasaèní stí¾nosti ve vìcech azylu zdej¹í soud pro struènost odkazuje napø. na svoje usnesení ze dne 26. 4. 2006, è. j. 1 Azs 13/2006-39, www.nssoud.cz.
Stì¾ovatelé namítají, ¾e jim mìl být azyl udìlen kvùli potí¾ím s rodinou bývalého man¾ela stì¾ovatelky, a poukazují k tomu na to, ¾e jejich pronásledování spadá pod èl. 65 Pøíruèky procedur a kriterií pro pøiznání postavení uprchlíka. K tomu Nejvy¹¹í správní soud pøipomíná, ¾e problematikou obtí¾í se soukromými osobami a mo¾ností udìlení azylu z tohoto dùvodu, se ji¾ dostateènì zabýval napø. ve svém rozsudku ze dne 10. 3. 2004, è. j. 3 Azs 22/2004-48, èi rozsudku ze dne 22. 2. 2005, è. j. 2 Azs 288/2004-49 (oba na www.nssoud.cz). Obecné námitky týkající se nedostateèných skutkových zji¹tìní bez upøesnìní konkrétních pochybení správního orgánu byly ji¾ pøedmìtem mno¾ství rozhodnutí zdej¹ího soudu, z poslední doby lze namátkou uvést napøíklad rozsudek ze dne 18. 1. 2006, è. j. 1 Azs 112/2004-61, èi rozsudek ze dne 27. 10. 2005, è. j. 1 Azs 174/2004-103 (oba dostupné na www.nssoud.cz). Podobnì námitka týkající se nedostateèného odùvodnìní napadeného rozhodnutí a znamenající podle stì¾ovatelù poru¹ení § 46 a § 47 odst. 3 správního øádu byla ji¾ pøedmìtem øady rozhodnutí zdej¹ího soudu, napøíklad lze jmenovat rozsudek ze dne 25. 4. 2006, è. j. 5 Azs 277/2005-54, www.nssoud.cz. nebo rozsudek ze dne 23. 2. 2005, è. j. 3 Azs 465/2004-104, www.nssoud.cz, v nìm¾ se Nejvy¹¹í správní soud vypoøádal i s tím, ¾e není dána nepøezkoumatelnost rozhodnutí krajského soudu, který neshledal zmínìné vady správního rozhodnutí. K námitce týkající se vyslovení neexistence pøeká¾ky vycestování a nedostateèného odùvodnìní této otázky ¾alovaným a krajským soudem odkazuje Nejvy¹¹í správní soud na svoje rozhodnutí ze dne 22. 2. 2005, è. j. 2 Azs 288/2004-49, www.nssoud.cz.
Námitka stì¾ovatelù týkající se perzekuce ze strany státních orgánù, které by byli v pøípadì návratu do Arménie vystaveni z dùvodu svojí ¾ádosti o azyl, není pøípustná (§ 104 odst. 4 s. ø. s.), nebo» ji stì¾ovatelé neuplatnili v øízení pøed krajským soudem, aèkoli tak uèinit mohli.

matches:
soud
§ 12
§ 13
§ 14
§ 91
soud
§ 104
soud
soud
§ 46
§ 47
soud
soud


text:
22 Cdo 538/2015
Spisová značka: 22 Cdo 538/2015
ECLI: ECLI:CZ:NS:2015:22.CDO.538.2015.1
Dotčené předpisy: § 150 odst. 3 obč. zák. ve znění do 31.12.2013
§ 149 odst. 2 obč. zák. ve znění do 31.12.2013
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Jiřího Spáčila, CSc., a soudců Mgr. Michala Králíka, Ph.D., a Mgr. Davida Havlíka ve věci žalobkyně P. K., zastoupené Mgr. Renatou Václavíkovou Tunklovou, advokátkou se sídlem v Plzni, Františkánská 120/7, proti žalovanému J. K., o vypořádání společného jmění manželů, vedené u Okresního soudu Plzeň - město pod sp. zn. 21 C 93/2011, o dovolání žalobkyně proti rozsudku Krajského soudu v Plzni ze dne 30. září 2014, č. j. 56 Co 553/2013-573, takto:
Rozsudek Krajského soudu v Plzni ze dne 30. září 2014, č. j. 56 Co 553/2013-573, a rozsudek Okresního soudu Plzeň - město ze dne 10. dubna 2013, č. j. 21 C 93/2011-474, se ruší a věc se vrací Okresnímu soudu Plzeň - město k dalšímu řízení.
Okresní soud Plzeň - město („soud prvního stupně“) rozsudkem ze dne 10. dubna 2013, č. j. 21 C 93/2011 - 474, vypořádal zaniklé společné jmění manželů (SJM) účastníků; ve výroku pod bodem I. mimo jiné rozhodl, že do výlučného vlastnictví žalobce připadají též nemovitosti v k. ú. H. u P., obec P., a to dům postavený na pozemku parc. č. 374, pozemek parc. č. 374, a pozemek parc. č. 375/5 v hodnotě 5 000 000,- Kč. Výrokem pod bodem II. soud uložil žalovanému povinnost zaplatit žalobkyni na vypořádání podílu částku 1 266 137,- Kč do jednoho roku od právní moci rozsudku. Dále rozhodl o náhradě nákladů řízení a o vrácení částky ze zaplacených záloh na znalecký posudek.
Krajský soud v Plzni jako soud odvolací k odvolání žalovaného rozsudkem ze dne 30. září 2014, č. j. 56 Co 553/2013-573, rozsudek soudu prvního stupně ve výroku I. v odstavci 1) změnil tak, že do výlučného vlastnictví žalovaného přikázal pozemek parc. č. 374, jehož součástí je dům, a pozemek parc. č. 375/5 v hodnotě 3 800 000,- Kč, a stanovil, že žalovaný nabyl hodnotu ve výši 1 667 037,90 Kč. Ve výroku II. rozsudek soudu prvního stupně změnil tak, že uložil žalovanému povinnost zaplatit žalobkyni na vypořádacím podílu částku 666 137,- Kč. Dále rozhodl o náhradě nákladů řízení před soudy obou stupňů ve vztahu mezi účastníky navzájem a ve vztahu ke státu.
Odvolací soud se zabýval námitkou žalovaného a jedinou spornou otázkou mezi účastníky, a to správností určení výše obvyklé hodnoty nemovitostí, které byly předmětem vypořádání společného jmění manželů. Doplnil dokazování znaleckým posudkem k současné obvyklé ceně nemovitostí ve stavu ke dni zániku SJM a rozvodu manželství, tj. k 29. 4. 2010. Znalec stanovil obvyklou cenu nemovitostí ve výši 3 800 000,- Kč; přitom vycházel ze stavu nemovitostí v době ocenění; jsou neobývané a neudržované, v současné době není o srovnatelné objekty zájem, ačkoliv je účastníci nabízeli k prodeji i prostřednictvím realitní kanceláře. Při stanovení obvyklé ceny odvolací soud přihlížel i k tomu, že společný majetek mají oba manželé užívat a udržovat společně a v daném případě se žalobkyně z domu odstěhovala, nemovitosti užíval žalovaný, nicméně jen jemu nelze klást za vinu jejich současný zanedbaný stav, neboť není zřejmé, že by žalobkyně vykonávala obvyklou správu předmětných nemovitostí a dbala o jejich údržbu a o zlepšení jejich stavu; přitom uvedené povinnosti tíží oba spoluvlastníky. Soud zohlednil i skutečnost, že nemovitosti jsou obtížně prodejné a stanovil jejich cenu částkou 3 800 000,- Kč, čímž snížil původní cenu 5 000 000,- Kč, ze které vycházel soud prvního stupně. Vzhledem k výše uvedenému se snížila i hodnota majetku nabytého žalovaným a v důsledku toho i výše vypořádacího podílu na částku 666 137,- Kč.
Proti rozsudku odvolacího soudu podává žalobkyně dovolání, jehož přípustnost opírá o § 237 občanského soudního řádu („o. s. ř.“) a uplatňuje dovolací důvod uvedený v § 241a odst. 1 o. s. ř.
Žalobkyně přípustnost dovolání spatřuje v tom, že se odvolací soud odchýlil od rozhodovací praxe Nejvyššího soudu, neboť při stanovení hodnoty vypořádávaných nemovitostí vycházel z jejich současného stavu a nikoliv ze stavu ke dni zániku společného jmění manželů, ze kterého vycházel soud prvního stupně. Rozhodnutí odvolacího soudu závisí na vyřešení otázky, zda při vypořádání společného jmění manželů je při oceňování rozhodný stav nemovitostí ke dni zániku společného jmění manželů nebo je rozhodný jejich současný stav.
Žalobkyně poukazuje na nesprávné právní posouzení věci odvolacím soudem v rozporu s judikaturou Nejvyššího soudu, podle které je nutné při stanovení ceny věci pro účely vypořádání společného jmění manželů vycházet z ceny věci v době vypořádání, avšak z jejího stavu ke dni zániku společného jmění. V tomto směru konkrétně odkazuje na rozsudek ze dne 7. 12. 1999, sp. zn. 2 Cdon 2060/97. V řízení bylo prokázáno, že žalovaný výlučně sám nemovitosti užíval ještě před rozvodem manželství, ale i po něm, a to tak, že v nemovitostech nejenom bydlel, ale i podnikal, s čímž žalobkyně souhlasila. Proto také byly nemovitosti přikázány do jeho výlučného vlastnictví. Odvolací soud při rozhodování o ceně předmětných nemovitostí neuvedl konkrétně k jakému okamžiku je oceňován stav nemovitostí. Uvedl pouze, že je oceňován „současný stav“. Důvod pro přezkoumání ceny nemovitostí spatřoval v delší době od vydání rozhodnutí soudem prvního stupně, přitom od rozhodnutí soudu prvního stupně do prvního jednání nařízeného odvolacím soudem uplynulo pouze osm měsíců. Pokud poukazoval na to, že se žalobkyně měla podílet na údržbě nemovitostí, měl též přihlédnout k tomu, že žalobkyně nemovitosti neužívala a užíval je žalovaný bez jakéhokoliv protiplnění. Skutečnost, že se dosud nepodařilo najít zájemce o koupi nemovitostí, nemůže mít vliv na rozhodnutí soudu. Odvolací soud měl v tomto směru zohlednit i to, že nemovitost byla po rozvodu manželství účastníků zatížena několika exekucemi vedenými pro výlučné závazky žalovaného vzniklé po rozvodu manželství, což mohlo vést k její horší prodejnosti.
Žalobkyně má též za to, že odvolací soud při svém rozhodování porušil zásadu předvídatelnosti rozhodnutí (§ 118a odst. 2 a 3 o. s. ř.). Odvolací soud ustanovil znalce Ing. Čiperu a uložil mu, aby určil obecnou cenu nemovitostí podle jejich stavu ke dni zániku společného jmění manželů, ale v současném stavu cen nemovitostí. Následně však vynesl rozsudek, ve kterém vyšel z ceny nemovitostí podle jejich současného stavu. Rozhodl tak, aniž by předem účastníky seznámil se změnou svého náhledu a případně je vyzval k doplnění skutkových tvrzení a důkazů. Takové rozhodnutí lze považovat za překvapivé. Žalobkyně navrhuje, aby dovolací soud zrušil rozhodnutí soudu prvního stupně a věc mu vrátil k dalšímu řízení.
Žalovaný ve vyjádření k dovolání uvádí, že skutečnosti uvedené v dovolání nejsou pravdivé, neboť soudem ustanovený znalec stanovil cenu nemovitostí podle jejich stavu ke dni zániku společného jmění manželů, nevycházel ze současného stavu, ale ceny korigoval s ohledem na situaci na současném realitním trhu. Dům nebyl v době zániku společného jmění manželů dokončený a není plně dokončený dodnes, neboť na to žalovaný nemá dostatek finančních prostředků. Se žalobkyní se na vypořádání marně snažil dohodnout. Špatnou prodejnost domu zavinilo, že dům nebyl nikdy dokončen, a nikoliv exekuce, které na něj podávala i žalobkyně. Rozhodnutí odvolacího soudu považuje za správné, pouze by potřeboval, aby výplata vypořádacího podílu byla rozložena do delšího časového období z důvodu jeho tíživé finanční situace.
Žalovaný poukazuje na to, že v řízení nebyl z finančních důvodů zastoupen advokátem a sám nemá právnické vzdělání, proto nebránil svá práva vždy odpovídajícím způsobem a nebyly mu započteny všechny vnosy. Žalobkyně do manželství ani do jejich podnikání nepřinesla žádné finanční prostředky.
Protože obsahem dovolání je vypořádání společného jmění manželů, zaniklého před nabytím účinnosti účinností zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (dále jen „o. z.“), postupoval dovolací soud při posouzení této otázky podle zákona č. 40/1964 Sb., občanského zákoníku – dále jen „obč. zák.“). Zánik společného jmění a jeho vypořádání nelze od sebe oddělit; jde o dvě právní skutečnosti, působící postupně (sukcesívně - k tomu viz např. Knapp. V., Luby, Š., a kol.: Československé občanské právo. Orbis Praha 1974, díl I., s. 111), přičemž k vypořádání nemůže dojít bez předchozího zániku SJM. Proto se vypořádání SJM řídí stejným právním režimem, jako jeho zánik, nestanoví-li zákon výslovně něco jiného (srov. rozsudky Nejvyššího soudu ze dne 29. dubna 2015, sp. zn. 22 Cdo 3779/2014, a ze dne 3. června 2015, sp. zn. 22 Cdo 4726/2014).
V dané věci při ocenění vypořádávané nemovitosti soud vyšel ze závěrů znalce Ing. Ivana Čipery; ten při jednání u odvolacího soudu uvedl, že „vzhledem k současnému stavu nemovitostí a vzhledem k současným cenám činí obvyklá cena nemovitostí 3.800.000,- Kč“ (č. l. 568).
V rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 7. prosince 1999, sp. zn. 2 Cdon 2060/97, publikovaném pod č. 11/2001 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, se s odkazem na starší judikaturu uvádí: „Při stanovení ceny věci pro účely vypořádání bezpodílového spoluvlastnictví manželů se vychází z ceny věci v době vypořádání, avšak z jejího stavu v době zániku bezpodílového spoluvlastnictví manželů“. Nicméně Nejvyšší soud v tomto rozhodnutí poznamenal: „Nejde-li o přírůstky věci, lze z uvedené zásady, s ohledem na právní režim věcí, jež jsou v zaniklém, avšak dosud nevypořádaném BSM, připustit v podstatě dvě výjimky. První z nich je pokles ceny věci v důsledku jejího neudržování a neužívání oběma účastníky (pokud ovšem tento stav nezavinil výlučně jeden z nich) - srov. rozhodnutí publikované pod č. 23 v Bulletinu bývalého Nejvyššího soudu z roku 1989. Druhou pak je případ, kdy by cena věci vzrostla jejím zhodnocením ze zdrojů BSM, např. v důsledku investic ze společných úspor účastníků“. Nadměrné poškození představuje výrazný kvantitativní či kvalitativní zásah do podstaty věci, v jehož důsledku dojde k podstatnému snížení její hodnoty; o to zpravidla nepůjde, jestliže snížení ceny je nižší než 10 % (ve srovnání s cenou, která by byla dosažena nebýt poškození či opotřebení); vždy je nutno přihlédnout k okolnostem konkrétního případu (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 23. listopadu 2011, sp. zn. 22 Cdo 3711/2011).
Vyjít při ocenění ze stavu v době zániku SJM tak není možné ani v případě, že věc byla poškozena či zničena živelní pohromou, bez zavinění některého z účastníků.
Uvedený právní názor pak Nejvyšší soud upřesnil v rozsudku ze dne 14. února 2008, sp. zn. 22 Cdo 3285/2007, publikovaném v Právních rozhledech č. 11/2008, takto: „Zásada, že při oceňování věcí, které náležejí do vypořádávaného bezpodílového spoluvlastnictví, se vychází ze stavu věci ke dni zániku bezpodílového spoluvlastnictví, ale z její ceny v době, kdy se provádí vypořádání, platí v případě, že jde o věc, kterou užíval na základě dohody ten účastník, kterému je přikazována, nebo ji užívali oba a nedošlo k jejímu nadměrnému, mimořádnému opotřebení či poškození“ (rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 26. ledna 2011, sp. zn. 22 Cdo 1068/2008).
V projednávané věci užíval nemovitost po zániku společného jmění (a nebylo zjištěno, že by šlo o užívání úplatné) jen žalovaný; žalobkyně se odstěhovala v roce 2009 a soud prvního stupně v rozsudku z 10. 4. 2013 uvedl, že nemovitosti „do současné doby byly užívány žalovaným“; odvolací soud již uvádí, že nemovitosti jsou „neobývané a neudržované“. Za této situace mělo být postaveno najisto, dokdy žalovaný nemovitosti užíval a zda a kdy k „nadměrnému, mimořádnému“ zhoršení jejich stavu došlo; pokud snad v této souvislosti strany nesplnily povinnost tvrzení a povinnost důkazní, mělo se jim dostat od soudu poučení ve smyslu § 118a odst. 1 o. s. ř.
Bylo-li tomu tak, že fyzický stav nemovitostí se podstatně zhoršil v době, kdy je výlučně užíval žalovaný, měl by v zásadě nést důsledky tohoto stavu a nemovitost by se pro účely vypořádání SJM měla ocenit podle stavu v době zániku SJM. Ovšem ani v případě, že žalobkyně nemovitost již neužívala, není vyloučeno, že i ona se mohla podílet na zhoršení jejího stavu. K takovému závěru však nelze dojít jen na základě obecného konstatování, že i ona měla společný majetek užívat a udržovat (§ 145 odst. 2 obč. zák.); jestliže nemovitosti užíval bezúplatně (a prozatím nebyl zjištěn opak) žalovaný, byla jejich běžná údržba na něm, ledaže by byly prokázány či vyšly najevo skutečnosti, pro které by takovou péči bylo možno v konkrétním případě požadovat i po žalobkyni. Jestliže snad později nemovitosti opustil i žalovaný, bude třeba opět vážit, zda a jaká opatření, a to i vzhledem k žalobkyni učinil, a podle toho zvážit míru odpovědnosti stran za výsledný stav. Dojde-li soud k závěru, podloženému konkrétními skutečnostmi, že na tomto stavu měla nezanedbatelný podíl i žalobkyně, resp. (hypoteticky) že jej nelze přičíst žádnému z účastníků, ocení nemovitosti podle jejich stavu v době vypořádání; pokud by šlo o stav přičitatelný jen žalovanému, nemovitosti by se ocenily podle stavu v době zániku SJM.
Jestliže odvolací soud v dané věci pominul výše uvedenou judikaturu a aniž zjistil podmínky pro uplatnění výjimky z judikaturního pravidla o oceňování pro účely vypořádání SJM, ocenil nemovitosti podle stavu v době vypořádání SJM, spočívá jeho rozhodnutí na nesprávném právním posouzení věci ve smyslu § 241a odst. 1 o. s. ř.
K dovolacímu vyjádření žalovaného se uvádí, že dovolací soud je vázán dovolacími námitkami, a protože dovolání podala jen žalobkyně, nemůže se zabývat otázkou, zda v řízení nebyl porušen zákon v jeho neprospěch. Tyto námitky však bude moci při splnění zákonných podmínek uplatnit v dalším řízení. Neumožňuje-li mu, jak tvrdí, jeho majetková situace v řízení účinně hájit jeho práva, pak za podmínek § 138 o. s. ř. může požádat o osvobození od soudních poplatků a o ustanovení zástupce pro řízení. Návrh na rozložení plnění do splátek bude moci uplatnit v dalším řízení; v této souvislosti Nejvyšší soud odkazuje na své rozhodnutí ze dne 28. ledna 2015, sp. zn. 22 Cdo 3781/2012 (viz např. www.nsoud.cz) a další judikaturu tam uvedenou, která se zabývá i problematikou prostředků na vyplacení vypořádacího podílu. Soud prvního stupně při zvažování způsobu vypořádání přihlédne i k právnímu názoru, který Nejvyšší soud vyslovil v rozsudku ze dne 17. prosince 2013, sp. zn. 22 Cdo 2846/2012. Soud prvního stupně sice správně poukázal na skutečnost, že přikázání nemovitostí do podílového spoluvlastnictví by v této věci jen vedlo k dalšímu sporu o jeho zrušení a vypořádání, nicméně nevzal plně v úvahu skutečnost, že v takovém sporu by již soud mohl nařídit prodej nemovitosti a rozdělení výtěžku mezi spoluvlastníky (§ 142 odst. 1 obč. zák., poslední věta), což s přihlédnutím ke konkrétním majetkovým poměrům účastníků může představovat nejpřiměřenější řešení jejich situace. Je ovšem třeba účastníky upozornit, že dohodou nebo soudním smírem by se vyhnuli dalšímu, potencionálně dlouhému a nákladnému sporu se zatím nejistým výsledkem.
Z uvedeného je zřejmé, že dovolání je důvodné, nejsou však podmínky pro postup podle § 243d o. s. ř. (zejména je třeba provést dokazování k užívání nemovitostí). Proto nezbylo, než rozhodnutí odvolacího soudu zrušit; vzhledem k tomu, že ve věci bude třeba provádět další dokazování, zrušil dovolací soud i rozhodnutí soudu prvního stupně a věc mu vrátil k dalšímu řízení (§ 243e odst. 2 o. s. ř.).

matches:
§ 150
§ 149
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
Soud
soud
§ 237
§ 241
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
zákona č. 89
soud
zákona č. 40
soud
soud
soud
soud
soud
§ 118
soud
soud
§ 241
soud
§ 138
soud
Soud
soud
Soud
soud
§ 243
soud


text:
33 Cdo 2257/2014
Datum rozhodnutí: 19.06.2014
Dotčené předpisy: § 238 odst. 1 písm. d) o. s. ř. ve znění do 31.12.2013
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Ivany Zlatohlávkové a soudců JUDr. Blanky Moudré a JUDr. Václava Dudy ve věci žalobce V. V. , zastoupeného JUDr. Věrou Ptáčkovou, advokátkou se sídlem v Praze 1, V Jámě 699/1, proti žalované SIACITY s.r.o. se sídlem v Praze 10, Košická 63/30, identifikační číslo osoby 27291545, zastoupené JUDr. Miroslavem Dongresem, advokátem se sídlem v Jablonci nad Nisou, Dolní náměstí 679/5, o zaplacení 27.000,- Kč s příslušenstvím, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 10 pod sp. zn. 16 C 178/2012, o dovolání žalobce proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 29. ledna 2014, č. j. 62 Co 540/2013-58, takto:
II. Žalobce je povinen zaplatit žalované na náhradě nákladů dovolacího řízení 3.000,- Kč do tří dnů od právní moci tohoto usnesení k rukám JUDr. Miroslava Dongrese, advokáta.
Obvodní soud pro Prahu 10 rozsudkem ze dne 8. října 2013, č. j. 16 C 178/2012-46, zastavil řízení ohledně 46.000,- Kč spolu s blíže specifikovaným příslušenstvím (výrok I.), uložil žalované povinnost zaplatit žalobci 27.000,- Kč spolu s blíže specifikovaným příslušenstvím (výrok II.) a rozhodl o nákladech řízení účastníků (výrok III.) a státu (výrok IV.).
Městský soud v Praze rozsudkem ze dne 29. ledna 2014, č. j. 62 Co 540/2013-58, změnil rozsudek soudu prvního stupně ve výroku II. tak, že žalobu, jíž se žalobce po žalované domáhal zaplacení 27.000,- Kč s příslušenstvím, zamítl. Výrok IV. rozsudku soudu prvního stupně zrušil a rozhodl o nákladech řízení před soudy obou stupňů.
Proti rozsudku odvolacího soudu podal žalobce dovolání, v němž (soudě podle jeho obsahu) brojí proti té části rozsudku, jíž odvolací soud změnil rozsudek prvního stupně tak, že zamítl žalobu o zaplacení 27.000,- Kč s příslušenstvím.
Předmětem řízení v posuzované věci byl nárok na dělitelné plnění, konkrétně na zaplacení 73.000,- Kč (s příslušenstvím). Výrok, jímž soud prvního stupně v důsledku částečného zpětvzetí žaloby zastavil řízení ohledně 46.000,- Kč s příslušenstvím, nebyl odvoláním napaden a nabyl samostatně právní moci. Odvolací soud k odvolání žalované - pokud jde o rozhodnutí ve věci samé - přezkoumával již pouze zamítavý výrok rozsudku soudu prvního stupně, tedy rozhodoval o částce 27.000,- Kč s příslušenstvím.
Podle § 238 odst. 1 písm. d/ zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění účinném do 31. 12. 2013 (viz čl. II bod l. zákona č. 404/2012 Sb. a čl. II bod 2. Zákona č. 293/2013 Sb. - dále již opět jen o. s. ř. ), není dovolání podle § 237 přípustné proti rozsudkům a usnesením, v nichž dovoláním napadeným výrokem bylo rozhodnuto o peněžitém plnění nepřevyšujícím 50.000,- Kč, ledaže jde o vztahy ze spotřebitelských smluv, o pracovněprávní vztahy nebo o věci uvedené v § 120 odst. 2; k příslušenství pohledávky se přitom nepřihlíží.
Vzhledem k tomu, že dovoláním napadeným výrokem odvolacího soudu bylo rozhodnuto o částce 27.000,- Kč, tedy o peněžitém plnění nepřevyšujícím 50.000,- Kč, a nejde o některou z výjimek uvedených v § 238 odst. 1 písm. d/ o. s. ř., Nejvyššímu soudu nezbylo než dovolání podle § 243c odst. 1 věty první o. s. ř. jako nepřípustné odmítnout. Na tomto závěru nemůže nic změnit ani nesprávné poučení odvolacího soudu o možnosti podat dovolání. Podle § 236 odst. 1 o. s. ř. lze totiž dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu pouze tehdy, pokud to zákon připouští; jestliže tedy možnost podat dovolání není v zákoně (v § 237 až 239 o. s. ř.) stanovena, pak jde vždy - a bez zřetele k tomu, jakého poučení se účastníkům řízení ze strany soudu dostalo - o dovolání nepřípustné (shodně srov. též usnesení Nejvyššího soudu, zveřejněné pod R 51/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, a ze dne 24. dubna 2002, sp. zn. 26 Cdo 707/2002).
Výrok o nákladech dovolacího řízení nemusí být odůvodněn (§ 243f odst. 3 věta druhá o. s. ř.)
Nesplní-li povinný dobrovolně, co mu ukládá vykonatelné rozhodnutí, může oprávněná podat návrh na soudní výkon rozhodnutí (exekuci).
V Brně dne 19. června 2014

matches:
§ 238
soud
soud
soud
soud
soud
soud
§ 238
zákona č. 99
zákona č. 404
Zákona č. 293
§ 237
§ 120
§ 238
§ 243
§ 236
§ 237


text:
Nejvyšší soud / Exekuce; srážky ze mzdy; přikázání pohledávky; nepravá retroaktivita, § 262a zák. č. 99/1963 Sb., § 42 odst. 4 zák. č. 120/2001 Sb., čl. II., IV. a VI. zák. č. 139/2015 Sb.
Exekuce; srážky ze mzdy; přikázání pohledávky; nepravá retroaktivita, § 262a zák. č. 99/1963 Sb., § 42 odst. 4 zák. č. 120/2001 Sb., čl. II., IV. a VI. zák. č. 139/2015 Sb.
Exekuci srážkami ze mzdy manžela povinného a přikázáním jiné pohledávky manžela povinného, prováděnou na základě exekučních příkazů vydaných soudním exekutorem podle § 262a odst. 2 o. s. ř. ve znění účinném od 1. 1. 2014 do 30. 6. 2015, nelze od 1. 7. 2015 nadále provádět.
(Usnesení Nejvyššího soudu ze dne 20. 2. 2017, sp. zn. 20 Cdo 1874/2016, ECLI:CZ:NS:2017:20.CDO.1874.2016.1)
Nejvyšší soud se v tomto rozhodnutí zabýval otázkou, zda lze nadále vést exekuci srážkami ze mzdy manžela povinného, přikázáním jiné pohledávky manžela povinného s ohledem na čl. IV bod 1 zákona č. 139/2015 Sb., který nabyl účinnosti 1. 7. 2015, byly-li exekuční příkazy vydány a exekuce prováděna již před tímto datem.
(Rozhodnutí bylo schváleno k uveřejnění ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek na poradě občanskoprávního a obchodního kolegia Nejvyššího soudu dne 15. 11. 2017, publikováno ve sbírce pod č 69/2018)

matches:
soud
§ 262
§ 42
§ 262
§ 42
§ 262
soud
zákona č. 139


text:
33 Cdo 298/2012
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Krbka a soudkyň JUDr. Blanky Moudré a JUDr. Ivany Zlatohlávkové ve věci žalobce L. S. , zastoupeného JUDr. Eduardem Pavlíkem, advokátem se sídlem v Brně, Staňkova 103/18, proti žalovanému J. S. , zastoupenému JUDr. Jiřím Bílým, advokátem se sídlem ve Znojmě, Rudoleckého 857/25, o příslušenství pohledávky, vedené u Městského soudu v Brně pod sp. zn. 20 C 192/2008, o dovolání žalovaného proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 2. 8. 2011, č.j. 15 Co 98/2010-58, takto:
II. Žalovaný je povinen zaplatit žalobci na náhradě nákladů dovolacího řízení 9.753,- Kč do tří dnů od právní moci usnesení k rukám JUDr. Eduarda Pavlíka, advokáta.
Městský soud v Brně rozsudkem ze dne 22. 4. 2009, č.j. 20 C 192/2008-30, ve znění opravného usnesení ze dne 10. 12. 2009, č.j. 20 C 192/2008-39, uložil žalovanému povinnost zaplatit žalobci úroky z prodlení ve specifikované výši a za specifikované období z částky 315.500,- Kč a nahradit mu náklady řízení.
V záhlaví citovaným rozsudkem krajský soud rozhodnutí soudu prvního stupně ve věci samé změnil tak, že žalovaného zavázal k zaplacení úroků z prodlení ve stejné výši a za stejné období jako soud prvního stupně avšak z částky 313.500,- Kč, a rozhodl o náhradě nákladů řízení před soudy obou stupňů.
Rozhodnutí odvolacího soudu ve věci samé napadl žalovaný dovoláním, které není přípustné podle § 237 odst. 1 písm. a) zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění účinném do 31. 12. 2012 (čl. II, bod 7. zákona č. 404/2012 Sb., dále jen o.s.ř. ), neboť rozsudek odvolacího soudu, i když je výrok ve věci samé formulován jako měnící, je co do úroků z prodlení z částky 313.500,- Kč rozsudkem potvrzujícím; soudy obou stupňů posoudily práva a povinnosti účastníků v této části shodně. Odvolací soud ostatně odkázal na ustanovení § 219 o.s.ř. a uvedl, že pouze z technických důvodů rozsudek soudu prvního stupně změnil, neboť žalobce se domáhal zaplacení úroků z prodlení z částky 313.500,- Kč a nikoli z částky 315.500,- Kč. Tím, že pochybení soudu prvního stupně sám napravil, nepostupoval důsledně podle § 222 odst. 3 o.s.ř., které umožňuje při splnění podmínek § 164 o.s.ř. nařídit soudu prvního stupně opravu odvoláním napadeného rozhodnutí. Jelikož rozsudky soudů obou stupňů jsou po obsahové stránce shodné (srov. blíže např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 30. 4. 1998, sp. zn. 2 Cdon 931/97, uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod poř. č. 52/1999, nebo usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. 7. 1999, sp. zn. 20 Cdo 1760/98, uveřejněné v časopise Soudní judikatura pod poř. č. 7/2000), je třeba posoudit přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. b) a c) o.s.ř. Protože použití ustanovení § 237 odst. 1 písm. b) o.s.ř. je vyloučeno (rozsudku soudu prvního stupně nepředcházelo dřívější, odvolacím soudem zrušené, rozhodnutí soudu prvního stupně), zbývá přípustnost dovolání vyvozovat již jen z § 237 odst. 1 písm. c) o.s.ř., který ji spojuje se závěrem dovolacího soudu, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam. O takový případ jde zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak (§ 237 odst. 3, část věty před středníkem, o.s.ř.).
Rozhodnutí odvolacího soudu není zásadně právně významné. Dovolatelem nastolená právní otázka již byla Nejvyšším soudem vyřešena a odvolací soud se při jejím posouzení neodchýlil od právního závěru, podle něhož rozhodnutí (bývalých) státních notářství a od 1. 1. 1993 rozhodnutí soudů o schválení dohody dědiců o vypořádání dědictví, jež ukládají povinnost k plnění mezi dědici navzájem (vypořádání nároků mezi účastníky dědického řízení), jsou exekučními tituly. Takové právo na plnění se jako právo přiznané pravomocným rozhodnutím soudu promlčuje podle ustanovení § 110 odst. 1, věty první, zákona č. 40/1964 Sb., občanského zákoníku, ve znění pozdějších předpisů, za deset let ode dne, kdy mělo být podle rozhodnutí plněno (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 18. 4. 2012, sp. zn. 20 Cdo 1753/2011, ze dne 27. 2. 2007, sp. zn. 20 Cdo 1299/2006, případně odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. 3. 1997, sp. zn. 2 Cdon 1110/96).
O náhradě nákladů dovolacího řízení rozhodl dovolací soud podle ustanovení § 243b odst. 5, § 224 odst. 1 a § 146 odst. 3 o.s.ř. Žalobce má právo na náhradu účelně vynaložených nákladů, jež sestávají z odměny za zastupování advokátem v dovolacím řízení. Výši odměny dovolací soud určil podle ustanovení § 1 odst. 1, § 2, § 3 odst. 1 bodu 4., odst. 2, § 10 odst. 3, § 14 odst. 1, § 15 a § 18 odst. 1, věty první, vyhlášky č. 484/2000 Sb., ve znění účinném do 29. 2. 2012 viz čl. II vyhlášky č. 64/2012 Sb. tj. částkou 7.760,- Kč. Součástí nákladů je dále paušální částka náhrady za jeden úkon právní služby (vyjádření k dovolání) ve výši 300,- Kč (§ 13 odst. 1, 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb., ve znění účinném do 31. 12. 2012 viz čl. II vyhl. č. 486/2012) a náhrada za 21 % daň z přidané hodnoty ve výši 1.693,- Kč (§ 137 odst. 3, § 151 odst. 2 o.s.ř.).

matches:
soud
soud
soud
soud
§ 237
zákona č. 99
zákona č. 404
soud
§ 219
§ 222
§ 164
§ 237
§ 237
§ 237
soud
§ 110
zákona č. 40
soud
§ 243
§ 224
§ 146
soud
§ 1
§ 2
§ 3
§ 10
§ 14
§ 15
§ 18
§ 151


Obchodní podmínky - ŘECKÝ E-SHOP GTQ
Obchodní společnosti: GTQ, s.r.o.,
se sídlem: Staré Purkartice 14, 793 81 Hošťálkovy
identifikační číslo: 26812851, DIČ: CZ 26812851
zapsané v obchodním rejstříku vedeném Krajským soudem v Ostravě, oddíl C, vložka 26555
pro prodej zboží prostřednictvím on-line obchodu umístěného na internetové adrese www.reckyeshop.cz
1.1. Tyto obchodní podmínky (dále jen „obchodní podmínky“) obchodní společnosti GTQ, s.r.o., se sídlem Staré Purkartice 14, 793 81 Hošťálkovy, identifikační číslo: 26812851, DIČ: CZ26812851, zapsané v obchodním rejstříku vedeném Krajským soudem v Ostravě, oddíl C, vložka 26555 (dále jen „prodávající“) upravují v souladu s ustanovením § 1751 odst. 1 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (dále jen „občanský zákoník“) vzájemná práva a povinnosti smluvních stran vzniklé v souvislosti nebo na základě kupní smlouvy (dále jen „kupní smlouva“) uzavírané mezi prodávajícím a jinou fyzickou osobou (dále jen „kupující“) prostřednictvím internetového obchodu prodávajícího. Internetový obchod je prodávajícím provozován na webové stránce umístněné na internetové adrese www.reckyeshop.cz (dále jen „webová stránka“), a to prostřednictvím rozhraní webové stránky (dále jen „webové rozhraní obchodu“).
1.2. Obchodní podmínky se nevztahují na případy, kdy osoba, která má v úmyslu nakoupit zboží od prodávajícího, je právnickou osobou či osobou, jež jedná při objednávání zboží v rámci své podnikatelské činnosti nebo v rámci svého samostatného výkonu povolání (dále jen "podnikatel"). Je-li kupující podnikatel, vztahy se řídí občanským zákoníkem.
3.14. Uzavřením kupní smlouvy kupující souhlasí s obchodními podmínkami.
4.1.1. v hotovosti na dobírku v místě určeném kupujícím v objednávce (dodací adresa) pracovníkovi přepravce;
4.1.2. bezhotovostně předem převodem na účet prodávajícího č. 27-2815790217/0100 , vedený u Komerční banky (dále jen „účet prodávajícího“);
4.5. V případě bezhotovostní platby předem převodem na účet je kupující povinen uhrazovat kupní cenu zboží společně s uvedením variabilního symbolu platby. V případě bezhotovostní platby je závazek kupujícího uhradit kupní cenu splněn okamžikem připsání příslušné částky na účet prodávajícího.
4.7. Je-li to v obchodním styku obvyklé nebo je-li tak stanoveno obecně závaznými právními předpisy, vystaví prodávající ohledně plateb prováděných na základě kupní smlouvy kupujícímu daňový doklad – fakturu. Prodávající je plátcem daně z přidané hodnoty. Daňový doklad – fakturu vystaví prodávající kupujícímu po uhrazení ceny zboží a zašle jej spolu se zbožím kupujícímu.
4.8. Prodávající neumožňuje platbu v hotovosti nebo jiným obdobným způsobem dle § 5 zákona 112/2016 Sb.
5.1. Kupující bere na vědomí ustanovení § 1837 občanského zákoníku, kdy nelze odstoupit od kupní smlouvy.
5.2. Nejedná-li se o případ uvedený v čl. 5.1 či o jiný případ, kdy nelze od kupní smlouvy odstoupit, má kupující v souladu s ustanovením § 1829 odst. 1 občanského zákoníku právo od kupní smlouvy odstoupit bez udání důvodu, a to do čtrnácti (14) dnů od převzetí zboží, přičemž v případě, že předmětem kupní smlouvy je několik druhů zboží nebo dodání několika částí, běží tato lhůta ode dne převzetí poslední dodávky zboží. Vůli odstoupit od smlouvy je nutné v dané lhůtě prokazatelně odeslat. .
5.3. Odstoupení je bezformální, lze jej tedy učinit např. telefonicky či e-mailem. Pro odstoupení od kupní smlouvy může kupující využit vzorový formulář poskytovaný prodávajícím, jenž tvoří přílohu obchodních podmínek. Odstoupení od kupní smlouvy může kupující zasílat mimo jiné na adresu provozovny nebo sídla prodávajícího. Pro doručování odstoupení od smlouvy platí ustanovení čl. 11 těchto obchodních podmínek.
5.4. V případě odstoupení od kupní smlouvy dle čl. 5.2 obchodních podmínek se kupní smlouva od počátku ruší. Zboží musí být vráceno do čtrnácti (14) dnů od odstoupení od smlouvy prodávajícímu. Odstoupí-li kupující od kupní smlouvy, nese náklady spojené s navrácením zboží prodávajícímu kupující, a to i v tom případě, kdy zboží nemůže být vráceno pro svou povahu obvyklou poštovní cestou.
5.5. V případě odstoupení od smlouvy dle čl. 5.2 obchodních podmínek vrátí prodávající peněžní prostředky přijaté od kupujícího do čtrnácti (14) dnů od odstoupení od kupní smlouvy kupujícímu, a to stejným způsobem, jakým je prodávající od kupujícího přijal. Odstoupí-li kupující od kupní smlouvy, prodávající není povinen vrátit přijaté peněžní prostředky kupujícímu dříve, než mu kupující zboží vrátí nebo prokáže, že zboží prodávajícímu odeslal.
5.7. Do doby převzetí zboží kupujícím je prodávající oprávněn kdykoliv od kupní smlouvy odstoupit. V takovém případě vrátí prodávající kupujícímu již zaplacenou kupní cenu bez zbytečného odkladu, a to bezhotovostně na účet určený kupujícím.
8.3. Mimosoudní vyřizování stížností spotřebitelů zajišťuje prodávající prostřednictvím elektronické adresy reckedelikatesy@email.cz, popř. telefonicky na čísle 606 739 222. Informaci o vyřízení stížnosti kupujícího zašle prodávající na elektronickou adresu kupujícího. Se stížností se lze obrátit i na orgán dohledu nebo státního dozoru.
12.5. Zákaz prodeje alkoholických nápojů osobám mladším 18 let.


text:
Nadace Strážné věže Praha IČO 26181843 kontakty (29.01.2020) | Finance.cz
Nadace Strážné věže Praha IČO: 26181843
Tato stránka obsahuje výpis dat z různých rejstříků pro firmu Nadace Strážné věže, která sídlí v obci Praha a bylo jí přiděleno IČO 26181843.
Firma s názvem Nadace Strážné věže se sídlem v obci Praha byla založena v roce 2000. Společnost je stále aktivní. V jejím vedení se dosud vystřídalo 13 osob.
Základní údaje o Nadace Strážné věže IČO: 26181843
Nadace 7.6.2000
Aktuální kontaktní údaje Nadace Strážné věže
Kontakty na Nadace Strážné věže IČO: 26181843
Armády 1306/2 , Praha 158 00 27.10.2016
Bryksova 939/37 , Praha 198 00 7.6.2000 - 27.10.2016
Armády 1306/2, Praha 158 00
Vedení firmy Nadace Strážné věže IČO: 26181843
V běžné korespondenci jedná jménem nadace předseda nebo místo- předseda správní rady, každý samostatně. Listiny o právních úkonech jménem nadace podepisují alespoň dva členové správní rady společně. Činí to tak, že k vytištěnému nebo napsanému názvu nadace připojí svůj podpis. Správní rada nadace je oprávněna zmocnit k jednání jménem nadace speciální nebo generální plnou mocí třetí osobu. 7.6.2000
Vladimír Komenda 15.7.2015
Dolákova 798/13, Praha 181 00
Mgr. Ladislav Rychtář 3.8.2016
Karel Král 8.7.2017
David Havlík 8.7.2017
Jablonecká 355/31, Praha 190 00
Petr Blažek 17.7.2018
Lužická 1003/1, Praha 120 00
. 7.6.2000 - 7.6.2000
Karel Král 7.6.2000 - 28.8.2001
Wuchterlova 321/4, Praha 160 00
Daniel Weichert 7.6.2000 - 30.9.2003
Bachmačské náměstí 326/3, Praha 160 00
Karel Král 28.8.2001 - 30.9.2003
Richard Gemperle 7.6.2000 - 13.7.2004
Armádní 778/18, Praha 165 00
Vladimír Komenda 7.6.2000 - 16.8.2005
Květoslav Novák 7.6.2000 - 16.8.2005
MUDr. Jan Klika 16.8.2005 - 28.7.2006
Vršovická 776/41, Praha 101 00
Karel Král 30.9.2003 - 21.6.2007
od 7.6.2002 do 7.6.2007
Daniel Weichert 30.9.2003 - 17.6.2008
od 7.6.2003 do 7.6.2008
MUDr. Jan Klika 28.7.2006 - 17.6.2008
od 12.6.2006 do 18.4.2008
Richard Gemperle 13.7.2004 - 30.7.2009
od 7.6.2004 do 7.6.2009
Daniel Weichert 17.6.2008 - 30.7.2009
od 8.6.2008 do 8.6.2009
Vladimír Komenda 16.8.2005 - 3.7.2010
od 8.6.2005 do 8.6.2010
Ing. Jiří Ullrich 17.6.2008 - 1.7.2011
od 19.4.2008 do 12.6.2011
Hájenská 1869/8, Praha 143 00
Karel Král 21.6.2007 - 8.6.2012
Petr Blažek 30.7.2009 - 11.7.2013
od 8.6.2009 do 8.6.2013
Vladimír Prášek 30.7.2009 - 16.7.2014
Vladimír Komenda 3.7.2010 - 15.7.2015
Ondřej Urban 1.7.2011 - 3.8.2016
od 13.6.2011 do 13.6.2016
Jeřická 1238/45, Praha 193 00
Karel Král 8.6.2012 - 8.7.2017
od 8.6.2012 do 8.6.2017
Vladimír Prášek 16.7.2014 - 8.7.2017
od 9.6.2014 do 9.6.2017
Petr Blažek 11.7.2013 - 17.7.2018
od 9.6.2013 do 9.6.2018
Sbírka Listin Nadace Strážné věže IČO: 26181843
N 336/SL 66 ostatní rozhodnutí SR Městský soud v Praze 1.6.2015 15.6.2015 20.7.2015 1
N 336/SL 65 ostatní rozhodnutí SR+revizní zpráva Městský soud v Praze 1.6.2015 15.6.2015 16.6.2015 2
N 336/SL 64 zakladatelské dokumenty Městský soud v Praze 24.2.2015 15.6.2015 16.6.2015 2
N 336/SL 63 účetní závěrka [2014], výroční zpráva [2014], zpráva auditora za rok 2014 Městský soud v Praze 31.12.2014 15.6.2015 16.6.2015 14
N 336/SL 62 notářský zápis [NZ 350/2014] Městský soud v Praze 11.11.2014 14.5.2015 18.5.2015 3
N 336/SL 61 účetní závěrka [2013], výroční zpráva [2013], zpráva auditora Městský soud v Praze 31.12.2013 5.6.2014 24.7.2014 17
N 336/SL 60 ostatní rozhodnutí SR. Městský soud v Praze 6.6.2013 12.6.2013 15.7.2013 1
N 336/SL 59 účetní závěrka [2012], výroční zpráva [2012], zpráva auditora Městský soud v Praze 31.12.2012 12.6.2013 14.6.2013 20
N 336/SL 58 rozhod. o statut. orgánu Městský soud v Praze 19.4.2012 26.6.2012 1
N 336/SL 57 účetní závěrka, výroční zpráva, zpráva auditora -za rok 2011 Městský soud v Praze 31.12.2011 25.4.2012 14.5.2012 18
N 336/SL 56 účetní závěrka r. 2010 Městský soud v Praze 31.12.2010 14.7.2011 12
N 336/SL 55 výroční zpráva r. 2010 Městský soud v Praze 21.2.2011 14.7.2011 5
N 336/SL 54 podpisové vzory Městský soud v Praze 2.6.2011 14.7.2011 2
N 336/SL 53 rozhod. o statut. orgánu Městský soud v Praze 2.6.2011 14.7.2011 1
N 336/SL 51 podpisové vzory Městský soud v Praze 4.6.2010 22.6.2010 2
N 336/SL 50 ostatní výkaz příjemců příspěvků Městský soud v Praze 10.6.2010 20.6.2010 1
N 336/SL 49 ostatní výkaz dárců Městský soud v Praze 10.6.2010 20.6.2010 1
N 336/SL 47 zpráva auditora za rok 2009 Městský soud v Praze 31.12.2009 10.6.2010 20.6.2010 1
N 336/SL 46 výroční zpráva za rok 2009 Městský soud v Praze 31.12.2009 10.6.2010 20.6.2010 2
N 336/SL 45 účetní závěrka, zpráva auditora r.2009 Městský soud v Praze 31.12.2009 10.6.2010 20.6.2010 12
N 336/SL 43 podpisové vzory Městský soud v Praze 8.6.2009 5.8.2009 3
N 336/SL 42 podpisové vzory Městský soud v Praze 8.6.2009 5.8.2009 3
N 336/SL 41 podpisové vzory Městský soud v Praze 8.6.2009 5.8.2009 3
N 336/SL 40 ostatní Městský soud v Praze 11.6.2009 29.6.2009 1
N 336/SL 39 ostatní Městský soud v Praze 11.6.2009 29.6.2009 1
N 336/SL 37 zpráva auditora - r.2008 Městský soud v Praze 31.12.2008 11.6.2009 29.6.2009 1
N 336/SL 36 účetní závěrka, zpráva auditora - r.2008 Městský soud v Praze 28.3.2009 11.6.2009 29.6.2009 12
N 336/SL 35 výroční zpráva - r.2008 Městský soud v Praze 31.12.2008 11.6.2009 29.6.2009 2
N 336/SL 32 zpráva auditora r.2007 /ověření VZ/ Městský soud v Praze 29.3.2008 26.5.2008 3.6.2008 1
N 336/SL 31 zpráva auditora r.2007/ ověření ÚZ/ Městský soud v Praze 29.3.2008 26.5.2008 3.6.2008 6
N 336/SL 28 ostatní Městský soud v Praze 26.5.2008 3.6.2008 1
N 336/SL 27 účetní závěrka - příloha za r.2007 Městský soud v Praze 31.12.2007 26.5.2008 3.6.2008 1
N 336/SL 26 účetní závěrka - VZaZ za r.2007 Městský soud v Praze 31.12.2007 26.5.2008 3.6.2008 4
N 336/SL 25 účetní závěrka - rozvaha za r.2007 Městský soud v Praze 31.12.2007 26.5.2008 3.6.2008 4
N 336/SL 24 výroční zpráva r.2007 /bez ÚZ/ Městský soud v Praze 10.3.2008 26.5.2008 3.6.2008 2
N 336/SL 33 podpisové vzory Městský soud v Praze 18.4.2008 27.5.2008 1
N 336/SL 21 zpráva auditora r. 2006 Městský soud v Praze 31.12.2006 29.6.2007 6
N 336/SL 20 ostatní - výkaz nadač. příjemců Městský soud v Praze 29.6.2007 1
N 336/SL 19 ostatní -výkaz nadač. dárců Městský soud v Praze 29.6.2007 1
N 336/SL 18 ostatní - revizní zpráva 2006 Městský soud v Praze 15.2.2007 29.6.2007 1
N 336/SL 17 zpráva auditora r. 2006 Městský soud v Praze 31.12.2006 29.6.2007 1
N 336/SL 16 ostatní - příloha ÚZ 2006 Městský soud v Praze 31.12.2006 29.6.2007 1
N 336/SL 15 účetní závěrka r. 2006 - výkaz zisku Městský soud v Praze 31.12.2006 29.6.2007 4
N 336/SL 14 účetní závěrka r. 2006 - rozvaha Městský soud v Praze 31.12.2006 29.6.2007 5
N 336/SL 13 výroční zpráva r. 2006 Městský soud v Praze 31.12.2006 29.6.2007 2
N 336/SL 22 podpisové vzory Městský soud v Praze 25.5.2007 22.6.2007 1
N 336/SL 12 podpisové vzory Městský soud v Praze 14.6.2006 3.7.2006 0
N 336/SL 11 ostatní -rozh.SR Městský soud v Praze 12.6.2006 3.7.2006 0
N 336/SL 10 ostatní -rozh.SR Městský soud v Praze 12.6.2006 3.7.2006 0
N 336/SL 9 účetní závěrka, výroční zpráva r.2005+audit Městský soud v Praze 31.12.2005 15.6.2006 20.6.2006 0
N 336/SL 8 ostatní rozh. SR Městský soud v Praze 8.6.2005 29.6.2005 15.8.2005 0
N 336/SL 7 účetní závěrka, výroční zpráva r.2004+audit Městský soud v Praze 31.12.2004 15.6.2005 17.6.2005 0
N 336/SL 6 účetní závěrka r.2003 Městský soud v Praze 31.12.2003 9.6.2004 21.6.2004 0
N 336/SL 5 účetní závěrka +audit r.2003 Městský soud v Praze 31.12.2003 9.6.2004 21.6.2004 0
N 336/SL 4 výroční zpráva r.2003 Městský soud v Praze 23.3.2004 9.6.2004 21.6.2004 0
N 336/SL 3 účetní závěrka, výroční zpráva r.2002+přílohy+audit Městský soud v Praze 31.12.2002 17.6.2003 20.6.2003 0
N 336/SL 2 výroční zpráva Městský soud v Praze 31.12.2001 26.6.2002 26.6.2002 0
N 336/SL 1 výroční zpráva za rok 2000 Městský soud v Praze 31.12.2000 2.10.2001 0
Hodnocení Nadace Strážné věže
Výpis dat pro firmu Nadace Strážné věže obsahuje pouze taková data, která lze dle zákona č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů, zveřejňovat i bez souhlasu subjektu těchto údajů.
výpis firmy Nadace Strážné věže, 26181843 na obchodním rejstříku
Obec Strážné - 00580180 - Strážné 129
PANORAMA STRÁŽNÉ s.r.o. - 28859561 - Praha , Na Rokytce 1081/8
Tělovýchovná jednota Strážné, z.s. - 49290541 - Strážné 129
ERLEBACH Strážné s.r.o. - 28797931 - Strážné 212
Společenství vlastníků pro dům č.p. 221, Strážné - 06625533 - Strážné 221
Chalupa Strážné s.r.o. - 28509382 - Rožná 74

matches:
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
zákona č. 101


text:
9Afs32/2012
9 Afs 32/2012-22
Nejvy¹¹í správní soud rozhodl v senátì slo¾eném z pøedsedy JUDr. Radana Malíka a soudkyò Mgr. Daniely Zemanové a JUDr. Barbary Poøízkové v právní vìci ¾alobce: Ing. J. K., proti ¾alovanému: Finanèní øeditelství v Brnì, se sídlem nám. Svobody 4, Brno, proti rozhodnutím ¾alovaného ze dne 12. 10. 2010, è. j. 4597/10-1400-704389, è. j. 4598/10-1400-704389, è. j. 4600/10-1400-704389, è. j. 4601/10-1400-704389, a è. j. 4602/10-1400-704389, v øízení o kasaèní stí¾nosti ¾alobce proti rozsudku Krajského soudu v Brnì ze dne 31. 1. 2012, è. j. 29 Af 131/2010-65,
Dne 2. 3. 2012 byla Krajskému soudu v Brnì (dále jen krajský soud ) doruèena blanketní kasaèní stí¾nost ¾alobce (dále jen stì¾ovatel ) ze dne 28. 2. 2012 urèená Nejvy¹¹ímu správnímu soudu. Krajským soudem byla uvedená kasaèní stí¾nost, kterou se stì¾ovatel domáhá zru¹ení shora oznaèeného rozsudku krajského soudu, kterým byly zamítnuty jeho ¾aloby proti rozhodnutím ¾alovaného ze dne 12. 10. 2010, è. j. 4597/10-1400-704389, è. j. 4598/10-1400-704389, è. j. 4600/10-1400-704389, è. j. 4601/10-1400-704389, a è. j. 4602/10-1400-704389, doruèena zdej¹ímu soudu dne 19. 3. 2012. ®alovaný tìmito rozhodnutími nepovolil pøezkoumání v tìchto rozhodnutích blí¾e specifikovaných rozhodnutí finanèních orgánù.
V dané vìci Nejvy¹¹í správní soud nejprve zkoumal splnìní povinnosti uhradit soudní poplatek za kasaèní stí¾nost jako¾to jedné z podmínek øízení o kasaèní stí¾nosti.
Proto¾e stì¾ovatel nezaplatil v dané vìci soudní poplatek za kasaèní stí¾nost, Nejvy¹¹í správní soud jej usnesením ze dne 27. 3. 2012, è. j.-12, vyzval, aby tak uèinil ve lhùtì pìti dnù od doruèení zmínìného usnesení, zároveò byl pouèen, ¾e nebude-li soudní poplatek zaplacen ve stanovené lhùtì, øízení o kasaèní stí¾nosti bude zastaveno. Stì¾ovatel byl rovnì¾ pouèen o tom, ¾e øízení nebude zastaveno v pøípadì, je-li tu nebezpeèí z prodlení, v jeho¾ dùsledku by stì¾ovateli mohla vzniknout újma, jestli¾e stì¾ovatel ve stanovené lhùtì sdìlí soudu okolnosti, které takové nebezpeèí osvìdèují, a dolo¾í, ¾e bez své viny dosud nemohl soudní poplatek zaplatit. Pouèen byl rovnì¾ o mo¾nosti po¾ádat o osvobození od soudních poplatkù.
Uvedené usnesení bylo dle prohlá¹ení doruèujícího orgánu (zalo¾eného na è. l. 16 spisu zdej¹ího soudu) vlo¾eno do domovní nebo jiné adresátem u¾ívané schránky stì¾ovatele dne 29. 3. 2012. Dle § 50 odst. 1, vìty za støedníkem, zákona è. 99/1963 Sb., obèanského soudního øádu, ve znìní pozdìj¹ích pøedpisù, ve spojení s § 42 odst. 5 zákona è. 150/2002 Sb., soudního øádu správního, ve znìní pozdìj¹ích pøedpisù (dále jen s. ø. s.), se písemnost pova¾uje za doruèenou vhozením do schránky. Zmínìné usnesení se tak pova¾uje za doruèené dnem 29. 3. 2012.
Na uvedené usnesení stì¾ovatel ¾ádným zpùsobem nereagoval.
Z dùvodu, ¾e ani ke dni vydání tohoto usnesení nebyl pøes výzvu po¾adovaný soudní poplatek stì¾ovatelem zaplacen, Nejvy¹¹í správní soud dle § 9 odst. 1 zákona o soudních poplatcích øízení o kasaèní stí¾nosti zastavil.
O náhradì nákladù øízení bylo rozhodnuto podle § 60 odst. 3, vìty první, s. ø. s., ve spojení s § 120 s. ø. s., tak, ¾e ¾ádnému z úèastníkù se náhrada nákladù øízení nepøiznává, jeliko¾ øízení bylo zastaveno.
V Brnì dne 10. dubna 2012

matches:
soud
soud
soud
soud
§ 50
§ 42
soud
§ 9
§ 60
§ 120


text:
IV. ÚS 1403/09
IV.ÚS 1403/09 ze dne 19. 4. 2010
N 88/57 SbNU 155
K právu na územní samosprávu, povinnosti soudu vypořádat se s uplatněnými námitkami a povinnosti eurokonformní interpretace (občanství obce)
Ústavního soudu - IV. senátu složeného z předsedy senátu Miloslava Výborného a soudkyň Vlasty Formánkové a Michaely Židlické - ze dne 19. dubna 2010 sp. zn. IV. ÚS 1403/09 ve věci ústavní stížnosti Přípravného výboru pro konání referenda o oddělení Březhradu od statutárního města Hradec Králové proti usnesení Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 30. 3. 2009 č. j. 30 Ca 23/2009-41, jímž krajský soud zamítl návrh na vyhlášení místního referenda o otázce "Souhlasíte s oddělením části statutárního města Hradec Králové vymezené k. ú. Březhrad od statutárního města Hradec Králové a s vytvořením nové obce v uvedeném území?", spojené s návrhem na zrušení § 21 odst. 1 zákona č. 128/2000 Sb., o obcích (obecní zřízení), ve znění pozdějších předpisů, za účasti Krajského soudu v Hradci Králové jako účastníka řízení a statutárního města Hradec Králové, se sídlem magistrátu třída Československé armády 408, 502 00 Hradec Králové, jako vedlejšího účastníka řízení.
I. Usnesení Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 30. března 2009 č. j. 30 Ca 23/2009-41 se ruší, neboť jím a postupem jeho vydání předcházejícím bylo porušeno základní právo stěžovatele garantované ustanoveními čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.
II. Návrh na zrušení § 21 odst. 1 zákona č. 128/2000 Sb., o obcích (obecní zřízení), ve znění pozdějších předpisů, se odmítá.
1. Včas podanou ústavní stížností se stěžovatel domáhal zrušení shora uvedeného soudního rozhodnutí s tvrzením o porušení základních práv zakotvených v čl. 1, čl. 2 odst. 3, čl. 6, čl. 8 a čl. 100 odst. 1 Ústavy, a v čl. 1, čl. 2 odst. 2, čl. 3 odst. 1, čl. 4 odst. 2 a 4, čl. 21 odst. 1 a 4, čl. 22 a čl. 36 odst. 1 a 2 Listiny základních práv a svobod (dále jen "Listina").
2. Napadeným rozhodnutím Krajský soud v Hradci Králové (dále též jen "krajský soud") zamítl návrh na vyhlášení místního referenda o otázce: "Souhlasíte s oddělením části statutárního města Hradec Králové vymezené k. ú. Březhrad od statutárního města Hradec Králové a s vytvořením nové obce v uvedeném území?".
3. Dle stěžovatelova názoru je ustanovení § 21 odst. 1 zákona č. 128/2000 Sb., o obcích (obecní zřízení), ve znění pozdějších předpisů, o něž se napadené rozhodnutí zejména opírá, protiústavní v části, v níž stanoví podmínku, aby obec po oddělení měla alespoň 1 000 občanů.
4. Tato podmínka totiž dle stěžovatelova názoru představuje nepřípustné omezení práva na samosprávu, resp. jeho ústavních základů a vytváří neodůvodněnou nerovnost mezi většími a menšími společenstvy občanů. Toto omezení přitom není nijak odvoditelné ze samotného ústavního pořádku a zároveň nemá ani oporu v reálném uspořádání místní samosprávy v České republice. Stěžovatel v tomto kontextu připomíná, že dle Malého lexikonu obcí ČR 2008 existuje (resp. podle stavu v době vydání lexikonu existovalo) 1 566 obcí s méně než 200 obyvateli a dokonce cca 80 % obcí má méně než 1 000 občanů.
5. Ústavně garantované právo na samosprávu přitom po stěžovatelově soudu nelze spojovat pouze s již existujícími samosprávnými subjekty; takový výklad by vedl k absurdním závěrům, neboť např. v případě protiprávního zrušení obce by mohly její námitky být odmítnuty s argumentací, že jako neexistujícímu subjektu jí právo na samosprávu nesvědčí.
6. Napadené ustanovení zákona je dle stěžovatelova názoru v rozporu i s čl. 19 odst. 1 Smlouvy o založení Evropského společenství (pozn. - nyní čl. 22 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie v konsolidovaném znění), neboť jím nejsou bráni v úvahu (jsou tedy diskriminováni) občané Evropské unie, jimž citované ustanovení primárního práva přiznává právo podílet se na samosprávě.
7. Stěžovatel zdůraznil, že protiústavnost ustanovení § 21 odst. 1 obecního zřízení v části "po oddělení musí mít alespoň 1 000 občanů" namítal již v řízení před Krajským soudem v Hradci Králové. Tento soud však stěžovatelově návrhu na předložení zákonného ustanovení Ústavnímu soudu podle čl. 95 odst. 2 Ústavy nevyhověl, a to aniž by svůj postup řádně vysvětlil a odůvodnil.
8. Pro případ, že by Ústavní soud nesdílel jeho přesvědčení o protiústavnosti napadeného ustanovení, stěžovatel namítal, že ustanovení § 21 odst. 1 obecního zřízení bylo interpretováno a aplikováno protiústavním způsobem. Protiústavnost jeho interpretace a aplikace pak stěžovatel spatřoval ve dvou směrech. Jednak nesouhlasil s názorem krajského soudu, podle něhož se splnění podmínky tisíce občanů posuzuje ke dni zasedání zastupitelstva obce rozhodujícího o vyhlášení či nevyhlášení místního referenda. Dále pak kritizoval, že se krajský soud v podstatě nevyjádřil k žalobní námitce, podle níž je třeba při interpretaci ustanovení § 21 odst. 1 obecního zřízení vzít v úvahu počet všech obyvatel, tj. nejen občanů České republiky, ale i cizích státních občanů hlášených v obci k pobytu. Tuto svou námitku stěžovatel podepřel i odkazem na komentář k obecnímu zřízení.
9. Krajský soud v Hradci Králové ve svém vyjádření ze dne 10. 6. 2009 uvedl, že stěžovatel opakuje své žalobní námitky; proto pouze odkázal na odůvodnění napadeného rozhodnutí. Zároveň vyjádřil souhlas s upuštěním od ústního jednání.
10. Vedlejší účastník se k ústavní stížnosti ve stanovené lhůtě nevyjádřil a následně ani stěžovatel nevyužil svého práva podat k vyjádření Krajského soudu v Hradci Králové repliku.
11. Stěžovatel se ve lhůtě stanovené Ústavním soudem stran svého nesouhlasu s upuštěním od ústního jednání nevyjádřil.
12. Ústavní soud neočekával od ústního jednání další objasnění věci, pročež od něj upustil se souhlasem účastníků podle § 44 odst. 2 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu.
13. Ústavní soud si vyžádal spis Krajského soudu v Hradci Králové sp. zn. 30 Ca 23/2009, z něhož zjistil následující.
14. Usnesením Zastupitelstva statutárního města Hradec Králové č. Z1VV2009/1299 ze dne 24. února 2009 bylo rozhodnuto o tom, že Zastupitelstvo statutárního města Hradec Králové nevyhlásí na území města Hradec Králové vymezeném k. ú. Březhrad místní referendum o otázce "Souhlasíte s oddělením části statutárního města Hradec Králové vymezené k. ú. Březhrad od statutárního města Hradec Králové a s vytvořením nové obce v uvedeném území?". Důvodem tohoto rozhodnutí byl názor zastupitelstva, podle něhož by rozhodnutí v místním referendu mohlo být v rozporu s právními předpisy.
15. Následně se stěžovatel obrátil s návrhem podle ustanovení § 91a zákona č. 150/2002 Sb., soudní řád správní, ve znění pozdějších předpisů, na vypsání místního referenda na Krajský soud v Hradci Králové. Tento soud rozsudkem ze dne 30. 3. 2009 č. j. 30 Ca 23/2009-41 návrh rovněž zamítl. Své rozhodnutí odůvodnil krajský soud následovně. Podle ustanovení § 13 odst. 1 písm. b) a § 7 písm. d) zákona č. 22/2004 Sb., o místním referendu, nelze místní referendum o navržené otázce konat, jestliže by rozhodnutí v referendu mohlo být v rozporu s právními předpisy. Krajský soud pak možný rozpor spatřoval v tom, že v době rozhodování Zastupitelstva statutárního města Hradec Králové měla část obce vymezená k. ú. Březhrad méně než 1 000 občanů, což je počet, který vyžaduje kogentní ustanovení § 21 odst. 1 obecního zřízení. Pojem "občan" krajský soud vyložil ve smyslu ustanovení § 16 odst. 1 obecního zřízení, podle něhož je občanem obce fyzická osoba, která je státním občanem České republiky a je v obci hlášena k trvalému pobytu. Jinými výkladovými alternativami se soud nezabýval, a to přesto, že stěžovatel v žalobě, resp. v jejích přílohách upozorňoval na fakt, že by část obce vymezená k. ú. Březhrad podmínku 1 000 občanů splňovala, pokud by byli v úvahu bráni i cizí státní příslušníci hlášení na území části obce k trvalému pobytu.
16. Krajský soud se - byť z velmi nejasných důvodů - neztotožnil se stěžovatelovým přesvědčením o protiústavnosti ustanovení § 21 odst. 1 obecního zřízení (s nímž by údajně rozhodnutí v referendu mohlo být v rozporu); proto odmítl předložit Ústavnímu soudu návrh na rozhodnutí o ústavnosti citovaného ustanovení podle čl. 95 odst. 2 Ústavy.
17. Formálně bezvadná ústavní stížnost byla podána včas osobou oprávněnou a řádně zastoupenou. Otázkou, zda je přípravný výbor pro konání místního referenda oprávněn podat ústavní stížnost, se Ústavní soud již opakovaně zabýval. Konstatoval přitom, že podle ustanovení § 72 odst. 1 písm. a) zákona o Ústavním soudu sice může ústavní stížnost podat pouze fyzická nebo právnická osoba, přičemž je zřejmé, že přípravný výbor právnickou osobou není. Na druhé straně však Ústavní soud dospěl k závěru, že přípravný výbor, za něhož zmocněnec jedná, je oprávněn ke všem procesním úkonům, které jsou spojeny s místním referendem, tedy nejen k těm úkonům, jež přímo zakotvuje zákon o místním referendu, ale i k případnému podání ústavní stížnosti, má-li za to, že v průběhu soudního přezkumu rozhodnutí zastupitelstva obce místní referendum nevyhlásit byla porušena ústavně zaručená základní práva nebo svobody [nález Ústavního soudu sp. zn. IV. ÚS 223/04 ze dne 9. 2. 2005 (N 27/36 SbNU 319)].
18. K projednání ústavní stížnosti je Ústavní soud příslušný a zároveň jde o návrh přípustný. Ústavní soud dále přezkoumal napadený výrok rozhodnutí z hlediska tvrzeného porušení ústavně zaručených práv stěžovatele a dospěl k závěru, že ústavní stížnost je důvodná.
19. Přes svůj závěr o důvodnosti ústavní stížnosti nepřitakal Ústavní soud všem námitkám stěžovatele. Svůj závěr o protiústavnosti napadeného usnesení tak opřel především o fakt, že se Krajský soud v Hradci Králové dostatečně nevypořádal s otázkou, zda je pod pojem "1 000 občanů" užitý v napadeném ustanovení nutno podřadit i cizí státní příslušníky, kteří jsou v obci hlášeni k trvalému pobytu.
20. Klíčovým argumentem vedoucím k zamítnutí návrhu na vyhlášení místního referenda byl závěr krajského soudu, podle něhož by se rozhodnutí o otázce "Souhlasíte s oddělením části statutárního města Hradec Králové vymezené k. ú. Březhrad od statutárního města Hradec Králové a s vytvořením nové obce v uvedeném území?" mohlo dostat do rozporu s právními předpisy. Oddělená část obce totiž dle názoru krajského soudu měla v rozhodné době (den rozhodování Zastupitelstva statutárního města Hradec Králové) méně než 1 000 občanů, jak vyžaduje ustanovení § 21 odst. 1 obecního zřízení.
21. První ze stěžovatelových námitek pak zpochybňuje samotnou ústavnost první věty za středníkem citovaného ustanovení, jež zní: "Část obce, která se chce oddělit, musí mít samostatné katastrální území sousedící nejméně se dvěma obcemi nebo jednou obcí a cizím státem a tvořící souvislý územní celek; po oddělení musí mít alespoň 1 000 občanů. Stejné podmínky musí splňovat i obec po oddělení její části. S oddělením části obce musí vyslovit souhlas v místním referendu občané žijící na území té části obce, která se chce oddělit.".
22. Návrh stěžovatele na zrušení tohoto ustanovení však IV. senát Ústavního soudu [jenž je s ohledem na znění čl. 1 odst. 2 písm. c) rozhodnutí pléna Ústavního soudu o atrahování působnosti senátů plénem (vyhlášeno jako sdělení Ústavního soudu pod č. 202/2009 Sb.) k posouzení této otázky příslušný] posoudil jako zjevně neopodstatněný.
23. Ačkoliv je ústavní úprava práva na samosprávu poměrně lakonická, je samospráva obcí (i vyšších územně samosprávných celků) bezpochyby jedním z pilířů české ústavnosti. To však neznamená, že je zákonodárci upřeno regulovat zákonem výkon tohoto práva; stanovení racionálních a legitimní cíl sledujících podmínek výkonu práva na samosprávu má naopak zajistit, aby samospráva mohla reálně a efektivně plnit úkoly jí svěřené.
24. Lze jistě souhlasit se stěžovatelem, že právo na samosprávu nelze striktně pojit pouze s aktuálně existujícími samosprávnými subjekty; takový výklad by mohl vést k stěžovatelem uváděným absurdním důsledkům (např. k nemožnosti protiprávně zrušené obce bránit se proti svému zrušení). Dle názoru Ústavního soudu je však stanovení racionálních a nediskriminačních podmínek pro vznik nových obcí výsostným právem zákonodárce; napadené ustanovení obecního zřízení z ústavního rámce - z důvodů dále vyložených - nikterak nevybočuje.
25. Podle statistiky, na niž (bezchybně) odkazuje stěžovatel, má v České republice většina obcí méně než 1 000 obyvatel. Z toho stěžovatel dovozuje, že zákonodárce bez legitimního důvodu, v rozporu s reálným uspořádáním samosprávy, a tudíž protiústavně, omezuje vznik nových obcí.
26. Dle názoru Ústavního soudu však má rozlišování mezi obcemi již existujícími a obcemi nově vznikajícími racionální základ; existence malých obcí je podmíněna historicky. Je třeba podotknout, že při nové úpravě postavení obcí po roce 1989 bral zákonodárce v potaz historickou existenci obcí [srov. § 1 zákona č. 367/1990 Sb., o obcích (obecní zřízení)], zároveň však poskytl obcím možnost, aby o své existenci a její formě do jisté míry rozhodovaly samy (srov. § 10-12 zákona č. 367/1990 Sb.).
27. Následné rozhodnutí zákonodárce, kterým byl existující stav obcí částečně zakonzervován (stanovením přísnějších podmínek pro vznik obcí nových) nepovažuje Ústavní soud za svévolné omezení práva na samosprávu. Legitimitu a racionalitu tohoto opatření lze podložit několika argumenty. Období účinnosti zákona č. 367/1990 Sb., v němž byly zakotveny mírnější podmínky pro vznik obcí, lze z hlediska postavení obcí a výkonu práva na samosprávu nazvat obdobím transformačním, v němž se podoba místní samosprávy teprve usazovala. Nelze a priori brojit proti tomu, že se zákonodárce v jistém okamžiku rozhodl umožnit do budoucna pouze vznik obcí, u nichž bude s velkou pravděpodobností zajištěn řádný výkon práva na samosprávu. Rozhodnutí zákonodárce omezit vznik nových obcí počtem obyvatel bylo dozajista vedeno jistými praktickými zkušenostmi s fungováním menších obcí a rovněž zájmem státu na tom, aby samospráva i výkon přenesené působnosti obcemi splňovaly určité standardy (na tom nic nemění ani fakt, že podmínka 1 000 občanů - namísto původních 500 ze sněmovního tisku 422/1 - se do textu zákona dostala až na základě pozměňovacího návrhu poslance Radima Chytky). Ústavní soud považuje jistou míru "centralizace" samosprávy, odrážející se v zakotvení podmínek pro vznik obcí, za zásadně přípustnou regulaci práva na samosprávu. Pokud by obecní zřízení z roku 2000 tohoto cíle chtělo dosáhnout zrušením stávajících malých obcí, šlo by jistě o závažný a excesivní zásah do již nabytých práv; preskriptivní (pro futuro) omezení vzniku obcí však za protiústavní zásah do práva na samosprávu považovat nelze.
28. Pro názor, že stávající podmínky vzniku obcí jsou racionální, legitimní a není třeba pochybovat o jejich ústavnosti, svědčí i úprava vzniku obcí ve srovnatelných státech.
29. V případě Slovenské republiky je pro oddělení obcí stanovena podmínka dokonce 3 000 obyvatel (§ 2a odst. 5 zákona č. 369/1990 Zb., ve znění pozdějších předpisů).
30. Pokud jde o situaci ve Spolkové republice Německo, spadá otázka obecního zřízení do pravomoci spolkových zemí. Ústavní garance samosprávy obcí jsou přitom poměrně podrobné a zcela srovnatelné s garancemi obsaženými v Ústavě České republiky (již na ústavní úrovni je tak zajištěna existence samosprávných obcí, minimální rozsah jejich kompetencí, např. ve finanční oblasti apod. - srov. čl. 28 odst. 2 Základního zákona. Vázáno touto ústavní úpravou pak např. bavorské obecní zřízení stanoví pro případ vzniku nové obce zásadně podmínku 2 000 obyvatel (§ 11 odst. 3 bod 2 Gemeindeordnung für den Freistaat Bayern), výjimku stanoví pouze pro obce, které jsou členy tzv. Verwaltungsgemeinschaft - správního společenství). Obecní zřízení celé řady dalších spolkových zemí (Braniborsko, Meklenbursko - Přední Pomořansko aj.) pak o oddělování obcí vůbec nehovoří.
31. Obdobná situace panuje v Rakousku. Ústavní úprava (rovněž poměrně rozsáhlá) je obsažena v ustanoveních čl. 115-120 rakouské ústavy, přijímání obecních zřízení pak spadá do kompetence spolkových zemí. Ani ze srovnání s rakouskými obecními zřízeními pak nevyplývá, že by napadená úprava v českém obecním zřízení nepřípustně omezovala právo na samosprávu. Např. podle tyrolského obecního zřízení oddělení části obce vyžaduje přijetí zemského zákona (§ 5 zákona z 21. 3. 2001, über die Regelung des Gemeindewesens in Tirol); obdobná situace panuje i v dalších spolkových zemích (srov. § 8 odst. 1 Salzburger Gemeindeordnung. Obecní zřízení v Dolních Rakousích (Niederösterreich Gemeindeordnung 1973) pak svěřuje pravomoc rozhodovat o rozdělení obcí zemské vládě nařízením; je přitom stanoveno, že při jakýchkoliv úpravách území (oddělování, slučování obcí aj.) musí být bráno v úvahu, zda vzniklé obce budou schopné vykonávat samosprávu řádně (§ 6 odst. 2 naposled citovaného zákona).
32. V Polsku pak, přestože polská ústava z roku 1997 v ustanovení čl. 15 a 16 rovněž zaručuje právo na samosprávu, je samospráva svěřena spíše větším obcím (gmina; jejich počet je více než dvakrát menší než počet českých obcí), přičemž menší vesnice spadají do jejich samosprávného obvodu a vlastní samospráva jim nenáleží (srov. zákon z 8. 3. 1990, o samorządzie gminnym). Podle § 4 odst. 1 citovaného zákona pak o vzniku nových obcí rozhoduje vláda nařízením, které může být vydáno na žádost obce; musí přitom být brána v úvahu objektivní (urbanistická, technická, sociální, kulturní apod.) hlediska.
33. Ústavní soud tedy uzavírá, že podmínka, aby nově vzniklá obec měla nejméně 1 000 obyvatel, je zcela legitimní, podložená racionálními argumenty a nadto komparativně poměrně běžná - ve srovnání s citovanými právními úpravami navíc zřejmě ke vzniku samosprávných subjektů jedna z nejvstřícnějších.
34. Ačkoliv z důvodů shora vyložených nepovažuje Ústavní soud napadenou podmínku za protiústavní zásah do práva na samosprávu, nemůže akceptovat přístup, jímž se Krajský soud v Hradci Králové vypořádal s interpretací pojmu "1 000 občanů" obsaženého v ustanovení § 21 odst. 1 obecního zřízení. Krajský soud bez dalšího (zcela apodikticky) učinil závěr, že tuto podmínku je nutno vykládat tak, že vyžaduje, aby obec po oddělení měla 1 000 státních občanů České republiky, kteří jsou na území obce hlášeni k trvalému pobytu (srov. str. 5 napadeného rozhodnutí).
35. Před krajským soudem se však podle názoru Ústavního soudu otevíraly dvě interpretační varianty pojmu "1 000 občanů". Podle první, zužující, se za občana pro účely § 21 odst. 1 obecního zřízení považuje toliko ten, kdo je občanem České republiky a zároveň je v obci hlášen k trvalému pobytu. Tomuto závěru svědčí gramatický výklad ustanovení § 16 obecního zřízení. Nejde však o výklad jediný možný. Podle ustálené judikatury Ústavního soudu [např. nález sp. zn. III. ÚS 384/08 ze dne 30. 9. 2009 (N 211/54 SbNU 587); všechna rozhodnutí dostupná rovněž na http://nalus.usoud.cz] "jazykový výklad představuje pouze prvotní přiblížení se k aplikaci právní normy. Je pouze východiskem pro objasnění a ujasnění si jejího obsahu a účelu (k čemuž slouží i řada dalších postupů, jako logický a systematický výklad, výklad e ratione legis atd.).". Ani v projednávaném případě tak není bez dalšího zřejmé, že výklad pojmu "občan" použitý v § 21 odst. 1 obecního zřízení je bez dalšího nezbytné restriktivně přizpůsobit legální definici obsažené v § 16 odst. 1 obecního zřízení.
36. Zůstává otevřen prostor i pro druhou, širší interpretaci pojmu občan ve smyslu § 21 odst. 1 obecního zřízení, na kterou byl krajský soud upozorňován stěžovatelem (srov. str. 3 napadeného rozsudku, v němž stěžovatel uváděl, že s cizinci hlášenými tam k trvalému pobytu by oddělená obec podmínku 1 000 občanů splňovala), a k níž se kloní i Ústavní soud. Podle tohoto výkladu musejí být pod interpretovaný pojem "občan" zahrnuty i osoby zmiňované v § 17 obecního zřízení, podle něhož "Oprávnění uvedená v § 16 má i fyzická osoba, která dosáhla věku 18 let, je cizím státním občanem a je v obci hlášena k trvalému pobytu, stanoví-li tak mezinárodní smlouva, kterou je Česká republika vázána a která byla vyhlášena.". Takovou mezinárodní smlouvou je pak Smlouva o fungování Evropské unie (v konsolidovaném znění), konkrétně její ustanovení čl. 22 odst. 1 (zaručující aktivní a pasivní volební právo v komunálních volbách, publ. in. Úřední věstník Evropské unie ze dne 9. 5. 2008, C 115/57); dále srov. i čl. 40 Listiny základních práv Evropské unie. Tato výkladová alternativa se tudíž opírá o skutečnost, že obecní zřízení ve vazbě na mezinárodní smlouvy přiznává právo podílet se na samosprávě i některým cizím státním příslušníkům. Komentářová literatura přitom oprávnění cizinců podle § 17 obecního zřízení vykládá poměrně extenzivně, neboť by bylo "nevyvážené, aby občané, cizí státní příslušníci, měli možnost kandidovat například do zastupitelstva obce, ale neměli by například právo podávat orgánům obce podněty." [Vedral, J., Váňa, L., Břeň, J., Pšenička, S. Zákon o obcích (obecní zřízení), 1. vydání, Praha 2008, str. 138].
37. Tento výklad lze podpořit i účelem ustanovení § 21 odst. 1 obecního zřízení. Jestliže má toto ustanovení zajistit, aby do budoucna vznikaly pouze obce, které budou schopny plnit zákonem svěřené úkoly (srov. shora), pak není důvod, aby pro účely splnění podmínky 1 000 občanů nebylo přihlíženo k osobám, které se samy na výkonu samosprávy mohou aktivně podílet. Nejlépe neudržitelnost krajským soudem přijaté interpretace ilustruje skutečnost, že ačkoliv by podle ní osoby uvedené v § 17 obecního zřízení byly oprávněny hlasovat v místním referendu o oddělení obce (§ 2 zákona o místním referendu), pro účely zjišťování podmínek vyhlášení referenda by byly právně irelevantní.
38. Ústavní soud dále zdůrazňuje, že ve smyslu ustálené judikatury Ústavního soudu je i ústavní pořádek, tím spíše pak podústavní právo, nutno vykládat eurokonformně [srov. nález sp. zn. Pl. ÚS 50/04 ze dne 8. 3. 2006 (N 50/40 SbNU 443; 154/2006 Sb.)]. V daném případě je eurokonfomním výkladem právní názor zastávaný Ústavním soudem, jenž je vstřícnější k možnosti občanů Evropské unie (tj. občanů členských států Evropské unie - srov. čl. 20 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie v konsolidovaném znění) podílet se na samosprávě ve smyslu citovaného ustanovení Smlouvy o fungování Evropské unie, navazujících předpisů sekundárního práva a souvisejících vnitrostátních předpisů. K rozšiřujícímu výkladu pojmu občan, zahrnujícímu i některé cizí státní příslušníky, se ostatně kloní doktrína - srov. Vedral, J., Váňa, L., Břeň, J., Pšenička, S. Zákon o obcích (obecní zřízení), 1. vydání, Praha 2008, str. 154.
39. Ústavní soud tak dospěl k závěru, že pojem občan dlužno pro účely ustanovení § 21 odst. 1 obecního zřízení interpretovat rozšiřujícím způsobem. Krajský soud v Hradci Králové se touto otázkou - jež přitom byla pro jeho rozhodnutí ve věci zcela klíčová - ani přes stěžovatelovu námitku řádně nezabýval, čímž zatížil své rozhodnutí vadou; v rovině ústavněprávní lze uvedený postup krajského soudu označit za porušení stěžovatelova práva na spravedlivý proces ve smyslu čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Podle těchto ustanovení a ve smyslu ustálené judikatury Ústavního soudu má totiž soud povinnost vypořádat se se všemi právně relevantními námitkami účastníka [srov. např. nález sp. zn. I. ÚS 1561/08 ze dne 5. 8. 2009 (N 178/54 SbNU 231)].
40. Ústavní soud však již nemůže přitakat námitce stěžovatele, podle níž krajský soud pochybil při určování okamžiku, k němuž má být podmínka počtu občanů oddělené části obce splněna. Odůvodnění rozhodnutí krajského soudu, podle něhož se splnění všech podmínek vyhlášení referenda musí posuzovat v době, kdy je o něm příslušným orgánem rozhodováno (tj. ke dni zasedání zastupitelstva, resp. krajského soudu, pokud je mu podán návrh podle § 91a s. ř. s.), považuje Ústavní soud za přesvědčivé, ústavně konformní a důsledně vzato i jediné prakticky možné. Pro účely konání místního referenda o oddělení části obce je nepochybně nutné stanovit datum, ke kterému se budou zjišťovat podmínky jeho konání. Pokud by jím mělo být až samotné konání referenda, jak navrhuje stěžovatel, nemělo by ověřování podmínek a rozhodování o jeho vyhlášení žádného praktického smyslu, neboť každé referendum o oddělení obce (byť by např. nově vzniklá obec měla mít v době rozhodování zastupitelstva či soudu jen zlomek z požadovaného počtu obyvatel) by muselo být vyhlášeno s tím, že by se až po jeho konání ukázalo, zda skutečně zákonné podmínky po oddělení byly splněny. Již z tohoto důvodu je stěžovatelem navrhovaná interpretace neudržitelná. Ústavní soud pak odkazuje i na další možné (a krajským soudem zmiňované) praktické problémy, které by taková interpretace byla způsobilá přivodit - tj. konání "cvičných" či nikoliv vážně míněných referend bez šance na úspěch, či nábor občanů, který by probíhal mezi rozhodnutím o vyhlášení referenda a jeho konáním.
41. Ústavní soud tedy shrnuje, že ačkoliv napadené ustanovení obecního zřízení nepovažuje za protiústavní a nemá ústavněprávních námitek ani proti názoru, podle něhož se splnění podmínek pro vyhlášení místního referenda zjišťuje ke dni rozhodování příslušného orgánu, shledal některé námitky stěžovatele opodstatněnými. Za protiústavní je třeba považovat postup krajského soudu, který se nevypořádal s nastolenou otázkou, zda se za "občana" pro účely § 21 odst. 1 obecního zřízení považuje osoba hlášená v oddělující se části obce k trvalému pobytu, pouze pokud je občanem České republiky, či zda může jít i o občana Evropské unie. V napadeném rozhodnutí byla bez dostatečné argumentace přijata interpretace první; dle názoru Ústavního soudu je však přiléhavější interpretace krajským soudem opomenutá. Citované ustanovení je dlužno vykládat tak, že se za "občana" považují i občané Evropské unie, kteří jsou v oddělující se části obce hlášeni k trvalému pobytu. Těmto osobám totiž Smlouva o fungování Evropské unie i samotné obecní zřízení přiznávají právo podílet se na samosprávě obcí (např. volit a být voleni do zastupitelstev obcí či dokonce hlasovat v samotném místním referendu o oddělení obce); bylo by proto zcela iracionální, aby nebyly brány v potaz pro účely zjištění počtu "občanů" nutných pro splnění zákonných podmínek oddělení. Taková interpretace nepochybně vyhovuje účelu citovaného ustanovení, jímž je zajištění vzniku obcí personálně způsobilých k řádnému výkonu samosprávy, a zároveň jde o interpretaci eurokonformní, zajišťující občanům Evropské unie podíl na samosprávě obcí.
42. Z uvedených důvodů Ústavní soud ústavní stížnosti vyhověl a napadené rozhodnutí zrušil podle § 82 odst. 3 písm. a) zákona Ústavním soudu. Návrh na zrušení části ustanovení § 21 odst. 1 obecního zřízení pak Ústavní soud odmítl jako zjevně neopodstatněný podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. b) ve spojení s § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu.
43. V novém řízení následujícím po kasaci napadeného rozhodnutí bude krajský soud povinen ve vztahu k řádnému zjištění podmínek vyhlášení a konání referenda ověřit, zda stěžovatelem zmiňovaní cizí státní příslušníci skutečně mají trvalý pobyt na území části obce, jež má být oddělena, zda se jedná o občany Evropské unie a zda jejich počet spolu s občany obce ve smyslu § 16 obecního zřízení přesahuje 1 000. Teprve na základě těchto zjištění pak bude moci učinit závěr o splnění či nesplnění podmínky počtu "občanů" části obce usilující o oddělení, a tudíž o vyhlášení referenda.

matches:
SbNU 155
soud
§ 21
zákona č. 128
čl. 36
čl. 6
§ 21
zákona č. 128
čl. 1
čl. 2
čl. 6
čl. 8
čl. 100
čl. 1
čl. 2
čl. 3
čl. 4
čl. 21
čl. 22
čl. 36
soud
§ 21
zákona č. 128
čl. 19
čl. 22
§ 21
soud
čl. 95
soud
§ 21
soud
§ 21
soud
soud
§ 44
zákona č. 182
soud
§ 91
zákona č. 150
soud
soud
soud
§ 13
§ 7
zákona č. 22
soud
§ 21
soud
§ 16
soud
soud
§ 21
čl. 95
soud
§ 72
soud
SbNU 319
soud
soud
soud
soud
§ 21
čl. 1
§ 1
zákona č. 367
§ 10
zákona č. 367
soud
zákona č. 367
soud
zákona č. 369
čl. 28
čl. 115
§ 8
čl. 15
§ 4
soud
soud
soud
§ 21
soud
§ 21
§ 16
SbNU 587
§ 21
§ 16
§ 21
soud
§ 17
§ 16
čl. 22
čl. 40
§ 17
§ 21
§ 17
soud
SbNU 443
čl. 20
soud
§ 21
soud
čl. 36
čl. 6
soud
SbNU 231
soud
soud
§ 91
soud
soud
soud
§ 21
soud
§ 82
§ 21
soud
§ 43
§ 43
soud
§ 16