text:
// Profipravo.cz / Obchodní společnosti a družstvo 26.09.2018
§ 9a zák. č. 248/1995 Sb.
§ 10 odst. 5 zák. č. 248/1995 Sb.
Okresní soud Praha – východ rozsudkem ze dne 22. 9. 2015, č. j. 35 C 218/2015-45, zamítl žalobu o určení neplatnosti ukončení pracovního poměru žalovanou, resp. o určení trvání pracovního poměru žalobkyně u žalované (výrok I.) a rozhodl o nákladech řízení (výrok II.).
1) Žalovaná je obecně prospěšnou společností. Podle její zakládací smlouvy a statutu jsou jejími orgány ředitel, správní rada a dozorčí rada. Ředitel je statutárním orgánem a řídí činnost společnosti. Ředitele jmenuje a odvolává správní rada, která taktéž určuje jeho mzdu a výši odměny jakožto nepovinné součásti mzdy. Ředitel je v pracovním poměru ke společnosti.
2) Dne 29. 1. 2014 byla žalobkyně s účinností ke dni 3. 2. 2014 jmenována rozhodnutím správní rady žalované do funkce ředitelky žalované.
3) Dne 3. 2. 2014 uzavřela žalobkyně jako zaměstnanec se žalovanou jako zaměstnavatelkou pracovní smlouvu s druhem práce „ředitelka Olivovy dětské léčebny“, datem nástupu do práce 3. 2. 2014 a místem výkonu práce „Olivova dětská léčebna Říčany“. Dodatkem ze dne 30. 5. 2014 bylo místo výkonu práce s účinností od 1. 6. 2014 změněno na „Česká republika“.
4) Mzdovým výměrem z téhož dne byla žalobkyni vyměřena hrubá měsíční mzda 40.000 Kč.
5) Dne 9. 4. 2015 byla žalobkyně rozhodnutím správní rady žalované odvolána z funkce ředitelky. Žalovaná informovala žalobkyni o jejím odvolání přípisem z téhož dne, označeným jako „zrušení smlouvy ze dne 3. února 2014“. V tomto přípise žalovaná žalobkyni sdělila, že byla odvolána z funkce ředitelky a dále že byla „zrušena“ smlouva označená jako pracovní, jež však dle obsahu je smlouvou příkazní a smlouvou o výkonu funkce statutárního orgánu.
6) Žalobkyně sdělila žalované (dopisem ze dne 8. 6. 2015), že jejími úkony nedošlo k ukončení pracovního poměru a že trvá na tom, aby ji žalovaná i nadále zaměstnávala.
Na takto ustaveném základu soud prvního stupně s odkazem na § 9a zákona č. 248/1995 Sb., o obecně prospěšných společnostech, ve znění účinném do 31. 12. 2013, a ustálenou judikaturu (rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 9. 12. 2010, sp. zn. 3 Ads 119/2010, rozsudek Vrchního soudu v Praze ze dne 21. 4. 1993, sp. zn. 6 Cdo 108/92, uveřejněný pod číslem 13/1995 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, a rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 29. 5. 2013, sp. zn. 21 Cdo 1781/2012) uzavřel, že mezi účastníky řízení nemohl platně vzniknout pracovní poměr, neboť výkon funkce ředitelky (jakožto statutárního orgánu společnosti) vykonávané žalobkyní není druhem práce ve smyslu § 34 zákona č. 262/2006 Sb., zákoníku práce.
Soud prvního stupně posoudil právní jednání („pracovní smlouvu“) podle jeho obsahu jako smlouvu o výkonu funkce statutárního orgánu bez ohledu na to, že vykazovalo „určité atributy pracovněprávního ujednání“ a že „rovněž v zakladatelských dokumentech žalované bylo stanoveno, že ředitel vykonává svou funkci v pracovním poměru“.
Jelikož mezi účastníky nevznikl pracovní poměr, nemá podle soudu prvního stupně nárok uplatněný žalobou (že takový pracovní poměr nezanikl, resp. že jeho ukončení je neplatné) „opodstatnění“.
Rozsudkem ze dne 8. 3. 2016, č. j. 23 Co 49/2016-99, Krajský soud v Praze k odvolání žalobkyně potvrdil rozsudek soudu prvního stupně (první výrok) a rozhodl o nákladech odvolacího řízení (druhý výrok),
Odvolací soud shodně se soudem prvního stupně uzavřel, že funkci člena statutárního orgánu nelze v obecně prospěšné společnosti (stejně jako je tomu v případě obchodních společností a družstev) vykonávat v pracovním poměru a na její výkon nelze platně uzavřít pracovní smlouvu. Na tomto závěru pak podle odvolacího soudu „nemění nic ani skutečnost, že se žalovaná i žalobkyně nejen v době před ustavením žalobkyně do funkce ředitelky obecně prospěšné společnosti, ale i v pozdější době, chovaly tak, jakoby se jednalo o standardní pracovní poměr.“
Proti rozsudku odvolacího soudu podala žalobkyně dovolání, majíc je za přípustné podle § 237 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu (dále též jen „o. s. ř.“), neboť napadené rozhodnutí závisí na vyřešení (doposud v judikatuře Nejvyššího soudu neřešené) otázky, zda ředitel obecně prospěšné společnosti může vykonávat svoji funkci v pracovněprávním poměru.
Dovolatelka má oproti soudům nižších stupňů za to, že ředitel obecně prospěšné společnosti může vykonávat svou funkci v pracovněprávním poměru. Podrobně rozebírajíc průběh projednávání zákona č. 231/2010 Sb., jímž bylo s účinností od 1. 1. 2011 vloženo do zákona o obecně prospěšných společnostech ustanovení § 9a, uzavírá, že úmyslem zákonodárce bylo umožnit výkon funkce ředitele i v pracovním poměru.
Na výkon takové funkce proto nelze podle dovolatelky analogicky vztáhnout judikaturu týkající se tzv. souběhů statutárních orgánů obchodních společností a družstev.
Dovolatelka vyjadřuje přesvědčení, že na jmenování ředitele správní radou obecně prospěšné společnosti lze vztáhnout § 33 odst. 3 zákoníku práce; za zvláštní právní předpis lze pro účely jeho aplikace považovat i zákon o obecně prospěšných společnostech.
Jde-li o § 10 odst. 5 in fine a § 9a odst. 4 in fine zákona o obecně prospěšných společnostech, má dovolatelka za to, že nebrání aplikaci zákoníku práce, včetně ustanovení o odpovědnosti zaměstnance, neboť ta nepředstavují ujednání mezi ředitelem a obecně prospěšnou společností, ale jsou omezeními plynoucími z jiného právního předpisu (zákoníku práce).
Současně dovolatelka poukazuje na to, že na místo ředitelky byla přijata na základě inzerátu, v němž žalovaná nabízela „zaměstnanecký pracovní poměr“ na pozici ředitele, a po celou dobu s ní zacházela jako se zaměstnankyní. I kdyby Nejvyšší soud neakceptoval její názor ohledně možnosti vykonávat funkci ředitele obecně prospěšné společnosti v pracovním poměru, neměl by jednání žalované, jež podle přesvědčení dovolatelky odporuje zákonnému požadavku na poctivost jednání a zákazu těžit z vlastního nepoctivého jednání, poskytnout ochranu. V této souvislosti pak dovolatelka odkazuje na § 6 odst. 1 a 2 a § 7 a § 8 zákona č. 89/2012 Sb., občanského zákoníku (dále též jen „o. z.“), majíc za to, že i jejich výklad představuje v poměrech projednávané věci právní otázku, jež dosud nebyla Nejvyšším soudem řešena a na jejímž posouzení napadené rozhodnutí závisí.
Dovolání je přípustné podle § 237 o. s. ř. pro posouzení (v judikatuře Nejvyššího soudu dosud neřešené) otázky, zda ředitel obecně prospěšné společnosti může vykonávat svoji funkci v pracovněprávním poměru.
S ohledem na datum jmenování dovolatelky do funkce ředitelky žalované, jakož i datum uzavření sporné „pracovní“ smlouvy, je třeba projednávanou věc posuzovat podle zákona č. 89/2012 Sb., občanského zákoníku (§ 3028 a § 3041 o. z.), a podle zákona č. 248/1995 Sb., o obecně prospěšných společnostech a o změně a doplnění některých zákonů (§ 3050 o. z.).
Podle § 151 odst. 1 o. z. zákon stanoví, popřípadě zakladatelské právní jednání určí, jakým způsobem a v jakém rozsahu členové orgánů právnické osoby za ni rozhodují a nahrazují její vůli.
Podle § 163 o. z. statutárnímu orgánu náleží veškerá působnost, kterou zakladatelské právní jednání, zákon nebo rozhodnutí orgánu veřejné moci nesvěří jinému orgánu právnické osoby.
Podle § 164 odst. 1 o. z. člen statutárního orgánu může zastupovat právnickou osobu ve všech záležitostech.
Podle § 3050 věty první o. z. práva a povinnosti obecně prospěšných společností se i nadále řídí dosavadními právními předpisy.
Podle § 9a zákona o obecně prospěšných společnostech je ředitel statutárním orgánem obecně prospěšné společnosti, jenž řídí činnost obecně prospěšné společnosti a jedná jejím jménem. Ředitele jmenuje a odvolává správní rada (odstavec první). Ředitelem může být pouze fyzická osoba, která je bezúhonná a má způsobilost k právním úkonům; pro posuzování bezúhonnosti platí obdobně § 10 odst. 3 (odstavec druhý). Ředitel nemůže být členem správní rady ani dozorčí rady, je však oprávněn se zúčastnit jednání správní rady a dozorčí rady s hlasem poradním (odstavec třetí). Ředitel vykonává funkci ve smluvním poměru. Pro výkon funkce ředitele platí obdobně § 10 odst. 5 (odstavec čtvrtý). Úkony týkající se vztahu ředitele k obecně prospěšné společnosti činí správní rada (odstavec pátý).
Podle § 10 odst. 5 zákona o obecně prospěšných společnostech členové správní rady jsou povinni vykonávat svou funkci s péčí řádného hospodáře a zachovávat mlčenlivost o důvěrných informacích a skutečnostech, jejichž prozrazení by mohlo způsobit obecně prospěšné společnosti škodu. V případě pochybností, zda člen správní rady jednal s péčí řádného hospodáře, musí tento člen správní rady prokázat, že s péčí řádného hospodáře jednal. Ti členové správní rady, kteří společným jednáním způsobili obecně prospěšné společnosti porušením povinností při výkonu funkce škodu, odpovídají za tuto škodu společně a nerozdílně. Ujednání mezi členem správní rady a obecně prospěšnou společností vylučující nebo omezující odpovědnost člena správní rady za škodu je neplatné.
Možností podřízení vztahu mezi členem statutárního orgánu a právnickou osobou režimu zákoníku práce se Nejvyšší soud zabýval v rozsudku velkého senátu občanskoprávního a obchodního kolegia ze dne 11. 4. 2018, sp. zn. 31 Cdo 4831/2017 (dále jen „rozsudek velkého senátu“), v němž pro poměry akciové společnosti a právní úpravy účinné před 1. 1. 2014 (resp. před 1. 1. 2012) uzavřel, že:
2) Shora řečené však neznamená, že by si člen statutárního orgánu a obchodní korporace nemohli ujednat, že se jejich vztah – v mezích nastavených kogentními právními normami – řídí zákoníkem práce. Ustanovení § 2 odst. 1 zákoníku práce nebrání tomu, aby na základě vůle stran byly zákoníku práce podřízeny i vztahy, jejichž předmětem není výkon závislé práce (srov. bod 45 nálezu Ústavního soudu ze dne 13. 9. 2016, sp. zn. I. ÚS 190/15).
4) Člen statutárního orgánu a obchodní korporace se tedy mohou odchýlit od pravidla vyjádřeného v § 66 odst. 2 větě první zákona č. 513/1991 Sb., obchodního zákoníku (dále též jen „obch. zák.“) [podle kterého se jejich vztah řídí přiměřeně ustanoveními o mandátní smlouvě] i tak, že si pro svůj vztah ujednají režim zákoníku práce.
5) Jelikož však výkon funkce člena statutárního orgánu není závislou prací ve smyslu § 2 odst. 1 zákoníku práce, takové ujednání neučiní ze vztahu mezi členem statutárního orgánu a obchodní korporací vztah pracovněprávní. Ani tehdy, „podřídí-li“ se zákoníku práce, nelze člena statutárního orgánu považovat (v rozsahu činností spadajících do působnosti statutárního orgánu) za zaměstnance (§ 6 zákoníku práce) a obchodní korporaci za zaměstnavatele (§ 7 zákoníku práce). Jejich vztah i nadále zůstává vztahem obchodněprávním, jenž se řídí obchodním zákoníkem a dále – v důsledku smluvního ujednání – těmi (v úvahu přicházejícími) ustanoveními zákoníku práce, jejichž použití nebrání kogentní právní normy upravující (především) postavení člena statutárního orgánu obchodní korporace a jeho vztah s obchodní korporací. Jinak řečeno, ani ujednáním o „podřízení se režimu“ zákoníku práce se nelze odchýlit od těch ustanovení (zejména) obchodního zákoníku, jejichž povaha to vylučuje (§ 2 odst. 3 zákona č. 40/1964 Sb., občanského zákoníku).
6) Ujednáním obsaženým ve smlouvě o výkonu funkce o tom, že se vztah mezi členem statutárního orgánu a obchodní korporací (jde-li o výkon funkce člena statutárního orgánu) řídí zákoníkem práce, se zásadně nelze (platně) odchýlit zejména od pravidel obchodního zákoníku upravujících vznik a zánik funkce člena statutárního orgánu, předpoklady výkonu funkce a důsledky jejich absence, odměňování členů statutárních orgánů, formu smlouvy o výkonu funkce a povinnost jejího schválení příslušným orgánem, povinnost vykonávat funkci s péčí řádného hospodáře a důsledky jejího porušení. Je tomu tak proto, že uvedená pravidla je třeba s ohledem na jejich povahu (smysl a účel) nutné považovat zásadně za kogentní.
Uvedené závěry se prosadí i v poměrech právní úpravy účinné od 1. 1. 2014, a to nejen pro vztah mezi členem statutárního orgánu obchodní korporace a touto obchodní korporací, ale (neurčuje-li zvláštní právní úprava jinak) taktéž pro vztah mezi členem statutárního orgánu ostatních právnických osob a těmito právnickými osobami.
I v jejich případě totiž platí, že jsou to právě členové statutárního orgánu, kdo řídí činnost právnické osoby, vytváří její vůli (resp. slovy ustanovení § 151 odst. 1 o. z. „za ni rozhodují a nahrazují její vůli“) a zastupují ji ve všech záležitostech. Ani oni tuto činnost (logicky) nevykonávají ve vztahu nadřízenosti a podřízenosti dle pokynů právnické osoby a jejich činnost není závislou prací ve smyslu § 2 odst. 1 zákoníku práce.
To však neznamená, že by si právnická osoba a člen jejího statutárního orgánu (nezakazuje-li to zákon výslovně; srov. § 1 odst. 2 část věty před středníkem o. z. a např. důvody usnesení Nejvyššího soudu ze dne 31. 10. 2017, sp. zn. 29 Cdo 387/2016) nemohli sjednat, že se jejich vztah při výkonu funkce řídí zákoníkem práce.
Učiní-li tak, nelze člena statutárního orgánu považovat (v rozsahu činností spadajících do působnosti statutárního orgánu) za zaměstnance (§ 6 zákoníku práce) a právnickou osobu za zaměstnavatele (§ 7 zákoníku práce), a jejich vztah (z výkonu funkce člena statutárního orgánu) nelze považovat za pracovněprávní. Tento vztah i nadále zůstává vztahem občanskoprávním, jenž se řídí občanským zákoníkem (a případně zvláštním právním předpisem, jako je tomu v případě obecně prospěšných společností) a dále – v důsledku smluvního ujednání – těmi (v úvahu přicházejícími) ustanoveními zákoníku práce, jejichž použití nebrání kogentní právní normy upravující (především) postavení člena statutárního orgánu právnické osoby a jeho vztah s právnickou osobou. Jinými slovy, ani sjednáním „režimu“ zákoníku práce se nelze odchýlit od těch ustanovení občanského zákoníku, popř. v úvahu připadajících zvláštních právních předpisů (např. zákona o obecně prospěšných společnostech), u nichž to zákon (přímo či nepřímo) výslovně zakazuje (srov. opět § 1 odst. 2 část věty před středníkem o. z. a např. důvody usnesení Nejvyššího soudu sp. zn. 29 Cdo 387/2016).
Brání-li smysl a účel právních norem regulujících vztah mezi členem statutárního orgánu a právnickou osobou tomu, aby se od nich strany svým ujednáním odchýlily, prosadí se tyto právní normy při regulaci tohoto vztahu bez ohledu na to, zda si strany sjednaly pro svůj vztah režim zákoníku práce a zda případně některá ustanovení zákoníku práce upravují danou otázku odchylně.
Příkladem může být úprava povinnosti člena statutárního orgánu vykonávat funkci s péčí řádného hospodáře (§ 159 o. z.). Tato povinnost stíhá člena statutárního orgánu právnické osoby bez ohledu na to, jakým právním režimem se řídí (podle vůle stran) smlouva o výkonu funkce. Ani tehdy, ujednají-li si strany režim zákoníku práce, není povinnost člena statutárního orgánu k náhradě jím způsobené škody omezena čtyřapůlnásobkem jeho průměrného měsíčního výdělku před porušením povinnosti, kterým způsobil škodu (§ 257 odst. 2 zákoníku práce) [srov. rozsudek velkého senátu, bod 44].
Nelze proto přisvědčit názoru, že člen statutárního orgánu právnické osoby (ředitel obecně prospěšné společnosti) může být chráněn jako zaměstnanec posledně označeným ustanovením zákoníku práce, neboť má jít o ochranu plynoucí ze zvláštního právního předpisu. Naopak, jak zdůrazněno shora, pravidla obsažená v zákoníku práce neregulují vztah mezi členem statutárního orgánu a právnickou osobou jakožto pravidla zákonná, ale jakožto pravidla smluvní (na vztah se vztahují nikoliv ex lege, ale jen proto, že si to strany ujednaly). To, zda jejich aplikaci nebrání kogentní právní normy regulující vztah člena statutárního orgánu a právnické osoby, je nutné posuzovat stejně, jako kdyby si strany tato pravidla ujednaly výslovně (tedy jako kdyby do své smlouvy o výkonu funkce „opsaly“ text zákoníku práce). Ustanovení § 9a odst. 4 in fine a § 10 odst. 5 věty třetí zákona o obecně prospěšných společnostech se tudíž prosadí vždy bez ohledu na to, zda si ředitel a společnost sjednaly pro svůj vztah režim zákoníku práce, neboť ujednání o podřízení zákoníku práce bude v rozsahu, v němž odkazuje na § 257 odst. 2 zákoníku práce, neplatné pro rozpor s těmito ustanoveními zákona o obecně prospěšných společnostech.
Žalovaná je obecně prospěšnou společností, a jelikož nezměnila svoji právní formu na ústav, nadaci nebo nadační fond, řídí se i nadále dosavadními právními předpisy, tj. zákonem o obecně prospěšných společnostech (§ 3050 o. z.).
Dovolatelce lze přisvědčit, že zákonná úprava neomezuje obecně prospěšnou společnost a jejího ředitele v tom, jaký právní režim si pro svůj vztah zvolí (§ 9a odst. 4 věta první zákona o obecně prospěšných společnostech). Mohou si tudíž pro svůj vztah sjednat i režim zákoníku práce. Z důvodů výše vysvětlených však takové ujednání z jejich vztahu neučiní vztah pracovněprávní, ředitel se nestane zaměstnancem a společnost zaměstnavatelem.
To však neznamená, že tím vždy bez dalšího skončí i vztah ze smlouvy o výkonu funkce. Nelze totiž přehlédnout, že „součástí“ zákoníku práce, jehož režim si strany pro svůj vztah sjednaly, jsou i ustanovení § 73 a 73a upravující odvolání z pracovního místa vedoucího zaměstnance a vzdání se tohoto místa, jakož i jejich důsledky.
Jestliže se strany dobrovolně podřídily zákoníku práce, lze odkaz na zákoník práce v rozsahu, v němž směřuje na ustanovení § 73 a 73a zákoníku práce, považovat za ujednání o tom, že bude-li ředitelka společnosti ze své funkce odvolána, bude jí nabídnuta jiná práce, popř. s ní bude vztah následně ukončen postupem předvídaným v ustanovení § 73a odst. 2 a 3 zákoníku práce, které strany učinily (spolu s celým zákoníkem práce) součástí jejich smlouvy o výkonu funkce.
V takovém případě by sice dovolatelce zanikla funkce ředitelky k okamžiku jejího odvolání, nicméně její vztah se společností by tím neskončil. Přijala-li by dovolatelka jinou práci nabízenou společností, pokračoval by dále (zpravidla – byť nikoliv nutně – již jakožto vztah pracovněprávní), v opačném případě by skončil až způsobem sjednaným prostřednictvím odkazu na § 73a odst. 2 a 3 zákoníku práce.
Zda tomu tak opravdu je, záleží na výkladu smlouvy o výkonu funkce, tj. v prvé řadě na skutečné vůli jejích stran (srov. § 555 a násl. o. z.). Nepodaří-li se skutečnou vůli stran (jež mohla být seznatelná i pro stranu druhou) zjistit, je třeba ujednání o podřízení vztahu zákoníku práce (v rozsahu, v jakém odkazuje i na § 73 a § 73a zákoníku práce) posoudit podle pravidla vyjádřeného v § 556 odst. 1 větě druhé o. z., tedy přisoudit mu takový význam, jaký by mu zpravidla přikládala strana smlouvy o výkonu funkce s ohledem na konkrétní okolnosti (§ 556 odst. 2 o. z.). K výkladu právních jednání srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 31. 10. 2017, sp. zn. 29 Cdo 61/2017.
V projednávané věci se však dovolatelka domáhala postupem podle § 72 zákoníku práce určení neplatnosti ukončení pracovního poměru žalovanou, resp. určení trvání pracovního poměru žalobkyně u žalované. Jelikož smlouva uzavřená mezi účastníky řízení dne 3. 2. 2014 není pracovní smlouvou a vztah mezi účastníky při výkonu funkce ředitelky není vztahem pracovněprávním, je závěr odvolacího soudu (podle něhož nelze z uvedeného důvodu žalobě vyhovět) správný. Domáhá-li se totiž dovolatelka určení, že vztah mezi ní a společností nadále trvá a je vztahem pracovněprávním (tedy vztahem s určitou, zákonem definovanou „kvalitou“), nelze na základě takové žaloby rozhodnout o tom, že mezi dovolatelkou a společností (případně) trvá (existuje) vztah jiný než pracovněprávní (tedy vztah odlišný); takovým rozhodnutím by bylo dovolatelce přisouzeno něco jiného, než čeho se domáhala (srov. § 153 odst. 2 o. s. ř.).
Nejvyšší soud, který neshledal ani vady řízení, k nimž u přípustného dovolání přihlíží v souladu s § 242 odst. 3 o. s. ř., proto dovolání žalobkyně zamítl podle § 243d písm. a) o. s. ř.
Výrok o nákladech dovolacího řízení se opírá o § 243c odst. 3 větu první, § 224 odst. 1 a § 142 odst. 1 o. s. ř., když dovolání žalobkyně bylo zamítnuto a žalované podle obsahu spisu žádné náklady dovolacího řízení nevznikly.

matches:
§ 9
§ 10
soud
soud
§ 9
zákona č. 248
§ 34
zákona č. 262
Soud
soud
soud
§ 237
zákona č. 99
zákona č. 231
§ 9
§ 33
§ 10
in fine
§ 9
in fine
soud
§ 6
§ 7
§ 8
zákona č. 89
§ 237
zákona č. 89
§ 3041
zákona č. 248
§ 151
§ 163
§ 164
§ 3050
§ 9
§ 10
§ 10
§ 10
soud
§ 2
§ 66
zákona č. 513
§ 2
zákona č. 40
§ 151
§ 2
§ 1
§ 1
§ 9
in fine
§ 10
§ 257
§ 73
§ 73
§ 73
§ 73
§ 555
§ 73
§ 73
§ 556
§ 72
§ 153
§ 242
§ 243
§ 243
§ 224
§ 142


text:
Staropražská galerie s.r.o. | FIRMOFirmo, podnikání bez starostíMenu Ukázkový subjektUkázka Vyzkoušet ZDARMAVyzkoušet Přihlásit
RegistraceStaropražská galerie s.r.o.Základní informace
od 31.8.2015Čistovická 1700/62, Řepy, 163 00 Praha 6 Historické adresy
23.10.2014 - 31.8.2015Pšenčíkova 682/8, Kamýk, 142 00 Praha 428.3.2014 - 23.10.2014č.p. 14, 289 16 Přerov nad Labem6.5.2010 - 28.3.2014Praha 5 - Zbraslav, Karla Michala 144, PSČ 15600IČ
kbtqizs
Městský soud v Praze, odd. vložka: C 165005
Základní jměníod 6.5.2010 200 000 Kč
od 6.5.2010 Název neuveden v RŽPAdresy:
Havelská 510/5, 110 00, Praha - Staré Město
31. srpna 2015 : Obchodní korporace se podřídila zákonu jako celku postupem podle § 777 odst. 5 zákona č. 90/2012 Sb. o obchodních společnostech a družstvech (o obchodních korporacích) a ostatními Obchodní korporace se podřídila zákonu jako celku postupem podle § 777 odst. 5 zákona č. 90/2012 Sb. o obchodních společnostech a družstvech (o obchodních korporacích) a ostatními ...obecně závaznými právními předpisy České republiky. zobrazit více
28. března 2014 - 31. srpna 2015 : Obchodní korporace se podřídila zákonu jako celku postupem podle § 777 odst. 5 zákona č.90/2012 Sb. o obchodních společnostech a družstvech. o obchodních korporacích a ostatními o... becně závaznými právními předpisy České republiky. zobrazit více
28. března 2014 - 23. října 2014 : Počet členů statutárního orgánu: 2

matches:
soud
§ 777
zákona č. 90
§ 777
zákona č. 90
§ 777
zákona č.90


text:
7 Afs 37/2018 - 51 - Daně - daň z příjmů | Nové ASPI | Wolters Kluwer ČR, a. s.
7 Afs 37/2018 - 51
JUD387797CZ
337/1992 Sb.; 586/1992 Sb.; 280/2009 Sb.: §153 odst.3; JUD37825CZ I. ÚS 741/06 - 1; JUD31147CZ III. ÚS 84/94; JUD31454CZ III. ÚS 94/97; JUD32580CZ II. ÚS 361/2000; JUD30510CZ 5 A 139/2002 - 46; JUD30338CZ 2 Azs 47/2003 - 130; JUD40269CZ 4 As 5/2003 - 52; JUD40394CZ 5 Azs 47/2003 - 48; JUD41349CZ 2 Azs 391/2004 - 62; JUD133907CZ 7 Afs 39/2007 - 46; JUD148750CZ 7 As 17/2008 - 60; JUD183602CZ 4 As 3/2008 - 78; JUD186336CZ 8 As 22/2009 - 99; JUD240328CZ 1 Afs 57/2011 - 95; JUD251255CZ 2 Ads 21/2014 - 20; JUD364959CZ 30 Af 26/2014 - 67 zrušeno; JUD321985CZ 7 As 282/2015 - 32; JUD322664CZ 2 As 325/2015 - 31; JUD333793CZ 7 Afs 89/2016 - 54; JUD372424CZ 22 Af 2/2017 - 41;
xxxxxxxxxx x xxx xxxxx x xxxxxx xx xxxxxxxx xxxx xxxxxxxx xxxxx xxxxxxxx xxxxxxx xxxx xxx xxxxxx xx xxxxxx xxxxxx xxxxxxxx v zákoně č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků) povinnost vyrozumět vždy daňový subjekt před zahájením
o výši jeho nedoplatků a upozornit jxx xx xxxxxxxx xxxxxxx x xxxxxx xxxxxxxxxxxx
xxxxxxx x xxxxxx xxxxxxxx x xxxxxxdy JUDr. Tomáše Foltase a soudců Mgr. Davida Hipšra a Mgr. Petry Weissové v právní věci žalobce: EVOL a. s., se sídlem Komořany 146, zastoupen Ing. Radkem xxxxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxx xx xxxxxx xxxxxxxxx xxxxxx xxxxx xxxxx xxxxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxxxx xx xxxxxx xxxxxxxxxx xxx xxxxx x xxxxxí o kasační stížnosti žalovaného proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 21. 12. 2017, č. j. 30 Af 26/2014 - 67,
Rozsudek Krajského soudu x xxxx xx xxx xxx xxx xxxxx xx xx xx xx xxxxxxx x xxx
xxx xxxxxxxxx xxxxxxxx xe dne 30. 5. 2013, č. j. 204560/13/4000-27900-107911 (dále též „exekuční příkaz“), nařídil Specializovaný finanční úřad (dále též „správce daně“) daxxxxx xxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxxxxx x xxxx xxxxxxxx x xxxxxxxx xxxxxxxxxx xx xxxx x xxx xxxxxx xx xx xxxx x xxx xxx xx xxx x xxxxxx xxxxxxxxxxx xxxx, 983 586,99 Kč související úrok z prodlení ke dni 28. 5. 2013, 1 512 288 Kč související penále a 71 548 Kč exekuční náklady), jakož i daňovou exekuci úroku z xxxxxxxx x xxxxxx x xxx xxx xx xx xxx xx xxxx xx xxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxx xxx xxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxx x xxxxx xxxxxxxx xxxxx
xxx xxxxx xxxxxxxxxu příkazu podal žalobce odvolání, ve kterém uvedl, že správce daně jej měl z důvodu dlouhodobě vykazovaného přeplatku na jeho osobním daňovém účtu před xxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxx x xxxxxxxxx xxxxxxxxxx x xxxxxxxxx xxx xx xxxxxxxx xxxxxxx x xxxx xxxxxxxxxxx xx xxxxxx x xxx xxxxx x xxxxxx xx xxx/2009 Sb., daňový řád, ve znění pozdějších předpisů (dále též „daňový řád“). Dále pak namítal, že správce daně zahrnul do exekučního příkazu i úrok z proxxxxxx x xx xxxx xx xxxxx xxx xxxx xxxxxxx xxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxx xxxxxxxx xxx xxxxxxx xxxxxxx xx xxxxx xxxxxxx xxxxxxxnou výši úroku z prodlení.
[3] Žalovaný rozhodnutím ze dne 30. 12. 2013, č. j. 32460/13/5000-14503-711090 (dále též „rozhodnutí o odvolání“), odvolxxx xxxxxxx xxxxxx x xxxxxxxx xxxxxx xxxxxxxxx xxxxxx xx xxxxxxxx xxxxxxxxxx xxx x xxx xxxxx x xxxxxxxx xxxx xxxx xxx xxxxxx xx xxxxxxxx xxxxxx xxxxxx x zákona x xxxxxx xxxx x xxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxx xxxxx xxxxxxx xxxx xxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxx xx xxxxxxx xxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxx xxxxxxxxxx xxxxxtala, protože žalobce musel mít zcela konkrétní vědomost o existenci nedoplatku, a to z důvodu doručení dvou rozhodnutí o odvolání, kterými byla pravoxxxxx xxxxxxxxx xxx x xxxxxx xxxxxxxxxxx xxxxx xxxxx xxxxxxxxxx xxxxx x xxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxxxx xxx xxxxxxx xxxobce, že došlo ke zkrácení jeho práva na obranu, pokud správce daně přistoupil k exekuci úroku z prodlení, aniž by předtím jeho výši sdělil žalobci pomocx xxxxxxxxxx xxxxxx xx xxxx x xxxxxxxxx
xxx xxxxxxx xxxxx xxxxx xxxxxxxxxx x xxxxxxxx xxxxxx xx xxxxxxxxx xxxxx x xxxx xxxxx xxxx xxxxxxxx xxxx“), ve které uvedl, že z důvodu přeplatku na jeho osobním daňovém účtu ke dni 4. 3. 2013 bylo účelné, aby správce daně vydal vyrozumění o výši nedoplatků dlx x xxx xxxxx x xxxxxxxx xxxxx xxxxxxx xxxxx xxxxx xxxxxxx xxxxxxxxxx x xxxxx xx
xxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxxx x xxx xxxxxx xxxxxxxxxxx xxxxxxxxxx. Vydání vyrozumění bylo namístě i z důvodu, že stav osobního daňového účtu (zobrazený přes daňovou informační schránku) žalobce vykazoval nespolehlxxx xxxxxxxx xxxx xxxxx xxxxx xxxxxxxxxx xxxxx xxxxxxx xxxxxxxx xx xxxxxxxx x xxx xxxxx x xxxxxxxx xxxx x xxxxxx xx xx xxxxxxx xxxx xxxxxxxx x xxxx xxxx xedoplatků. Žalovaný vůbec nevysvětlil, proč v případě žalobce nebylo účelné předmětné vyrozumění učinit. Žalobce dále namítl, že správce daně do
xxxxxxx x xxxxx x xxxxxxxxx x xx x xxxx xxxxx xx xxxx xxxxxx xxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxx xxxx xxxxx xxxxxxxxxxxx xxxx x xxxxxxx xxxobce nebylo na místě předmětný platební výměr vydat.
[5] V reakci na vyjádření žalovaného k žalobě doručil žalobce krajskému soudu repliku, ve které xxxxxxx xx xxxxx xxxxxxxxxxxxxx xxxxxxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxx x xxx xxxxx x xxxxxxxx xxxxx xxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxx xx xxxxxxxxxxx xxxx xxxxxxxxxx v žalobcově případě nebylo na místě vydat. Vydání předmětného vyrozumění bylo v případě žalobce účelné, neboť žalobce předpokládal, že přeplatek evixxxxxx xx xxxx xxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxx xx xx xxxxx xxxxxxxx xxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxx x xxxxxxx xxxxxxxxx xxxx x xxxxxení. Žalobce nezpochybňoval ani fakultativnost vydání platebního výměru na úrok z prodlení. Žalovaný však neosvětlil, proč tento v případě žalobce nxxxxxxx
xxx xxxxxxx xxxx xxxxxxxxx xx xxx xxx xx xxxxx xx xx xx xx xxxxxxx x xxx xxxxxx xxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxxx x xxx xx xxxxxx x xalšímu řízení. Uvedený rozsudek krajského soudu byl ke kasační stížnosti žalovaného pro nepřezkoumatelnost zrušen rozsudkem Nejvyššího správního xxxxx xx xxx xxx xx xxxxx xx xx x xxx xxxxxxx x xxx x xxx xxxx xxxxxxx xxxxxxxxx xxxxx x xxxxxxx xxxxxxx
xxx xxxxxxx xxxx xxxxxxxx xxxxxxxxx xx xxx xxx xxx x017, č. j. 30 Af 26/2014 - 67, opětovně zrušil rozhodnutí žalovaného. Dospěl k závěru, že pokud za nastalých okolností správce daně nevyužil postup podlx x xxx xxxxx x xxxxxxxx xxxx xxxxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxx x xxxxxxxxxxxx x xxxxx xxxx xxxxxx xxxxxxxxxxxx xxxxxxxx xx xxxx xxxxxx xxxxxx xxxx xx xxxxnnost rozhodnutí správce daně i žalovaného. Jakkoli je vyrozumění o výši nedoplatku fakultativním úkonem, nemůže při jeho vydávání správce daně postxxxxxx xxxxx xxxxxxxxx xxxxxxx xxx xxxxxxxxxxxxxx xxxxxxx xx xxxxx xxxxxx xxx xxxxxxx xxxx xxxxxxxxxx x xxxxxxx xx xxxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxx xxxxx xxxxxxxxxx x xxxx xxxxxxxxxx xx xxxx xxx xxxxxx xxxxxxxx xxxxxx využíváno v co nejširší míře a jeho vynechání by naopak mělo být výjimečným postupem v případech bezúčelnosti či hrozby nebezpečí z prodlení. Na základx xxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxx x xxxxxxx xx x xxxxxxxxxxxx xxxx xxxxx xxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxxxxxx x xxxxxxxxxxxx x xxx xxxxx x xxxxxxxx xxxu správný. Skutkové okolnosti totiž vedly k situaci, kdy bylo pro žalobce velmi obtížné zjistit, jaký je jeho aktuální stav osobního daňového účtu, a nx xxxx xxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxxxxx x xxxx xxxxxxxxxx xxxx xxx xxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxx xxx xxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxzumění žalobce o jeho nedoplatku tak bylo v rozporu se zásadami součinnosti a procesní ekonomie. Uvedená procesní vada měla nadto vliv na zákonnost rozxxxxxxxx xxxxx xxxxxxx xxx xxxxxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxx xxx xx x xxxxxxx xxxxxxxxxxxx xxxxxxxx xx xxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxx xaně hradit nemusel. Krajský soud dále v rozsudku konstatoval, že správce daně měl žalobce platebním výměrem informovat o výši vzniklého úroku z prodlexxx xxxx xxxx xxxx xxxx x xxxx xxxxx xxxxxxxxx xx xxxxxxxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxx xxxxxxx xxxxxxxx xxxxxx xxxxxx xx xxxx xxxxxx xxxxxxxxxxx x xxxxxxxx xxrozumění dle § 153 odst. 3 daňového řádu (a nevydání platebního výměru na úrok z prodlení) adekvátně nezdůvodnily. Z uvedených důvodů proto zrušil napxxxxx xxxxxxxxxx x xxxxxxxx x xxx xxxxxx xxxxxxxxxx x xxxx xxx xxxxxxxx xxxxxx xxxxxxxx xxxxxx x xxxxxxx xxxxxxxxxxxxxx xxxxxxx xxxx x xxxxxx xxxxxxxxho výměru na úrok z prodlení a vyrozumění žalobce o výši nedoplatku.
[8] Proti rozsudku krajského soudu podal žalovaný (dále též „stěžovatel“x xxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxx
xxx xxxxxxxx xx xxxxx xxx xxxxxxxxxxxxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxxx xxxx xxxxx xxxxxxx xxxxxxx x xxxxxtářové literatury a nadto v textu rozsudku uvedl, že žaloba není důvodná (ačkoliv žalobě ve skutečnosti vyhověl a zrušil napadené rozhodnutí stěžovatxxxxx
xxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxxxx xxx x xxxxxxx xxxxxxxxxx xxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxx x xxx xxxxx x xxňového řádu, který přiblížil spíše k předchozí právní úpravě obsažené v § 73 odst. 1 zákon č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků [(dále jen „ZSDP“ nebo xxxxxx x xxxxxx xxxx x xxxxxxxxxxxx xxxxx xxxxxxxxxxx xx xxxx xxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxx xxxxxxx xxxxx xxx x xx xxxxx x xxxx xxxx xx xxxxxx xx xxxxzumění podle § 153 odst. 3 daňového řádu
charakter. To ostatně stvrzuje i samotným krajským soudem citovaný komentář k daňovému řádu. V uxxx x xx xxxxx x xxxx xxxx xxxxxxxxx xxxxxxxxxx xx xxxxx xxxx xxxxx xxxxx xxxxxxx xxxxxx xxxxx xxxxxxxxxx xx xxxx xxxxxxxx xxxx xxxxxxx xxxxxxxxxxxxxx se k vymáhání neprodleně). Obdobně však argumentuje krajský soud ohledně nutnosti vyrozumět daňový subjekt dle § 153 odst. 3 daňového řádu, který je ovxxx xxxxx xxxxx xxxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxxx x xxxx xx xxxxxxx xxxx xx xxx x xxxxxxx xxx x xxx xxxxx x xxxxxxxx xxxx xxxxxxxxxx xxx xx xxxxxx xxxxxxované výjimky) xxxxx xxxxx xxx xx xxxxxxx xxxx xx xxx xxxxxxxxx xxxxxxx xxx xxxxxxx xxx xxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxxxxx xx xxxxxx xxxxxxxxxxx xx xxxxxxxxx xxxxxx xxxxxkt o nedoplatku by správce daně měl jen v odůvodněných případech, kdy se jedná o jinak spolupracující subjekt plnící si své povinnosti, či půjde o bagatexxx xxxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xx xxxx xx xxx xx xxxxxxxx xxxxxxxxxx xxx xxxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxx xxxxxx xxx xxxx xx xxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxx
, jak nesprávně tvrdí krajský soud. Je to právě neformálnost a nezávaznost daného vyrozumění, které jsou určujícími atributy tohoto institutu. Takxxx xxx xxxxx xxxxxx xxxx xxx xxxxxxxxxxxx xxx xxxxx xxxxxxx xxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxx xxx xxxxxxxxx x xxxxxxxx xxxxxm citovaný komentář. Stěžovatel dále poukázal na důsledky postupu krajského soudu. Pokud vyrozuměním není vázán ani daňový subjekt ani správce daně, xxx xxxx xxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxx x xxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxxxx x xxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxx xxxx xxxxxx x xxxx xxxxxxxxx xxxxxxxx x xxxx nezávislosti na exekučním řízení). Správce daně je tak fakticky oprávněn přistoupit k daňové exekuci mimo jiné i okamžitě po vyrozumění daňového subjxxxx x xxxxxxxxx xxxxxxxxxxx xxxx xx xxxxx xxx xxxxxx xxxxxxxxxxx xxxxx xxxxxxxxxx xxxxx xxxxx xxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxx xxxxx xxxxxxxí vyrozumění dle § 153 odst. 3 daňového řádu nemůže mít vliv na zákonnost daňové
, mimo jiné i s ohledem na to, že na rozdíl od výzvy dle § 73 odst. 1 ZSxx xxxx xxxxx xxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxx
xxx xxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxx xx xxxxxxxxxxxxxx xxxxxxxxx xx xxxxx xxxxxxxxxx xxx x xxx xxst. 3 daňového řádu v co nejširší možné míře vyvěrá ze samotné jeho povahy. S ohledem na výraznou neformálnost vyrozumění si lze jen stěží představit spxxx x xxx xxx xxxxxxxxxx xxxxxx xxxxx xx xxxxxxxx xxxxxxxxxx x xxxx xxxxxxxx x xx xxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxx xxxx xxxx x xxxxxxxx xx xxxxxxxx xxxxxxxxého vyrozumění nelze dovozovat ani v daném konkrétním případě. Za situace, kdy žalobci běžně vznikaly nedoplatky, které tento pak ve své podstatě hradxx xx xx xxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxx xxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxx xxxxxxx xxx xxxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxx x xrátil mu věc k dalšímu řízení.
[11] Žalobce podal ke kasační stížnosti vyjádření, ve kterých vyslovil nesouhlas s názory stěžovatele. Ze spisx xxxxxxxx xx xx xxxxxxx xxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxxx xxxxx xx xxxxxxx xxxxxx xx xxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxxxxx xx xxxxx xxxxxxxx xxxxxxxm úhrady daně. Vyrozumění podle § 153 odst. 3 daňového řádu má správce daně provést, pokud se jedná o komunikující daňový subjekt, který v jednom případx xxxxxxxx xxxx xxxxxxx xxxxxxxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxx xxxx xxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxxxx x xxx xxxxx x xxxxxxxx xxxxx xxxx xxxxxxx xxxxx žádným notorickým dlužníkem, zůstala ze strany stěžovatele nezodpovězena (žalobce je přesvědčen, že správce daně vyrozumění ve své praxi neprovádíxx xxxxxxx x xxxx xxxxx xxxxxx xxxxx xx xxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxx x xxxxxxxxx x xxxxxx xxxxxx xxxxxxx xx xxxx xxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxx xxxxxxxxx xx xxxx 13 444 443 Kč, který měl pokrýt nově vzniklou daňovou povinnost. Nepočítal ale s tím, že správce daně nevydá platební výměry na úrok z prodlení a neumožní xxx xxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxx xxxxx xxxxxxx xxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxx x xxxxxxx xx xxx xxx xx xxxxx xx xx xx xx xxxxxx x xxxx xxxxxxxxxxx xx xxxxxxx xxxx xxxx xxxxxxxxx
xxxxxxx xxxxxxxx xxxxxx xx xxxx x xxxxxxxxx xxxxx xxxxxx xxxxxxx xxxxtředek ochrany proti výši úroku z prodlení a také vede k nezákonnosti
, neboť pro tuto chybí exekuční titul. Konečně pak podle žalobce došlo i k prxxxxxx xxxxx xxxxxxxx xxxxxx xx xxxx x xxxxxxxxx xxxxxxx xxxxx xxxxxxxxx xxx xxxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxx xxxxxxxxxx x xxxxxxxx xxxxxx x xxxxxxxx xxxxxz.
[12] Nejvyšší správní soud posoudil kasační stížnost v mezích jejího rozsahu a uplatněných důvodů a zkoumal přitom, zda napadené rozhodnxxx xxxxxx xxxxxxx x xxxx xx xxxxx xxxxxxxxxxx x xxxxxx xxxxxxxxxx xx xxx xxxxx x x x xx xx xxxx
xxxx xxxxxxxx xxxxxxx xxxx xx xxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxx poukazujícími na nepřezkoumatelnost rozsudku krajského soudu ve smyslu § 103 odst. 1 písm. d) s. ř. s. Bylo by totiž předčasné zabývat se právním posouxxxxx xxxx xxxxx xxxxxxx xx xxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxxxxxxxxx
xxxx xxxxx x xxx xxxxx x xxxxx xx xx xx xx xxx xxsační stížnost podat z důvodu tvrzené nepřezkoumatelnosti spočívající v nesrozumitelnosti nebo nedostatku důvodů rozhodnutí, popřípadě v jiné vadx xxxxxx xxxx xxxxxxx xxxxxxxx xxx xxxxxx xxxx xx xxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxxxxx x xxxx xxxxx
xxxx xxx xxxxxxx x xxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxu a Nejvyššího správního soudu, má-li být soudní rozhodnutí přezkoumatelné, musí z něj být patrné, jaký skutkový stav vzal soud za rozhodný, jakým způsxxxx xxxxxxxxxx xxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxxxxx xxxx xxxxxxxx xxxxxx xxxxxx xxxxxxxxx xxxxxx xx xxxxxxxxx x x xxxxxx xxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxtaci účastníků řízení za nedůvodnou (viz nálezy Ústavního soudu ze dne 20. 6. 1996, sp. zn. III. ÚS 84/94, ze dne 26. 6. 1997, sp. zn. III. ÚS 94/97 a ze dne 1xx xx xxxxx xxx xxx xx xx xxxxxxx x xxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxx xx xxx xx xxx xxxxx xx xx x xxx xxxxxxx x xxxx xx xxx xxx xx xxxxx xx xx x xx xxxxxx x xxx xx dne 1. 6. 2005, č. j. 2 Azs 391/2004 - 62, a ze dne 21. 8. 2008, č. j. 7 As 28/2008 - 75).
přezkum rozsudku je tak možný pouze za předpokladu, že se jedxx x xxxxxxxxxx xxxxxxxxxxxxx xxxxx xx xxxxxx x xxxxxxxx xxxxxxxxxxxx xxxxxxx x xxxxx xx xxxxxxx xxxx xxxx xxxxxxx xxxx xxx xx xxxxxxx x xxxx xxxxxxx
x16] Tato kritéria napadený rozsudek splňuje, neboť je z jeho odůvodnění zcela zřejmé, jakými úvahami byl při posouzení věci v rozsahu žalobních bodů krxxxxx xxxx xxxxx x x xxxxxx xxxxxx xx xxxxxx xxxxxxx xxxxxxx xxxxx xxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxxxxx xx xx xxxxxxx xxxx xxxxxxx xxxxxxxxx xxxx x xxxxxxxx xouze odkazoval na komentářovou literaturu. Krajský soud v rozsudku provedl vlastní výklad právních norem a dostatečně podrobně odůvodnil svoje závěxxx xxxxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxx xxx xxxxx xxx xxxxxxx xxxxx xxxxxxx xxxxx xx xxxxxxx xxxx xxxxxxxxx xxxxxxxxx x xxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxx xxk nelze než považovat za zjevnou chybu v psaní. Z kontextu celého rozsudku je zcela zjevné, že krajský soud hodlal žalobě vyhovět (a nikoliv ji neshledat xxxxxxxxxx xxxxxxxxxxx xx xxxx xxxxxxxxxx xxxxxxx xxxxx xxxxx xxxxxxx xxxxx xxxxx xxxxxxxx xxxxx xxxxxxx xxxxxxxxx xx xxxxx xxxxxxx xxxxx xxxxx xxxxxxx xxxxxxxho soudu. Nejvyšší správní soud neshledal ani žádnou jinou vadu dle § 103 odst. 1 písm. d) s. ř. s.
[17] Nejvyšší správní soud se dále zabýval námitkami xxxxxxxx xx xxxxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxx
xxxx xxxxxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxx xxxxx xxxxxx x xxx xxxxx x xxxxxxxx xxxxx xxxxx xxxxxxxxxxx xxxxxxx soud svým extenzivním výkladem institut vyrozumění o nedoplatku a o jeho následcích dle § 153 odst. 3 daňového řádu postavil naroveň institutu výzvy dxx x xx xxxxx xxx xxxx xxxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxx xxxxxxxxxxx xxx xxxxxxxxx xxxxx xxxxxx xxxxxxxx xxxxxx xxxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxxxxxx xxxxxxxxil.
[19] Podle § 153 odst. 3 daňového řádu:
Správce daně může daňový subjekt vhodným způsobem
vyrozumět o výši jeho nedoplatků a upozornit jej na násxxxxx xxxxxxx x xxxxxx xxxxxxxxxxxx
xxxx xxxxxxxx xxxxxx xxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxx x x xx xxxxx xxxxx xxxxxx
xxx xxxxxxxxxxxx xxňový dlužník splatný daňový nedoplatek včetně nedoplatku na pokutách uložených podle tohoto
zákona v zákonné lhůtě, vyzve ho správce daně, aby daňovx xxxxxxxxxx xxxxxxxx x xxxxxxxx xxxxxx xxxxxxx
xxxxxxxxxx x xxxxxxxx xxx xx xx xxxxxxxx xxxx xxxxxxxx xxxxx xxxxxxxx xxx xxxxxxx x xxxxxxxx xxxxxxxx
nedoplatku. Proti výzvě se lze odvolat ve lhůtě patnácti dnů. Odvolání nemá odkladný účinek. (2) Vymáhání lze
zahájit i bez výzvy, pokud hrozí nebezpxxxx xx xxxx xxxxxxxx xxxx xxxxxxx xxxxxxxxxxxxxx xx x xxxxxxxx
xxxx xxxxx xxxxxx xxxxxx xxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxxxx x
xxxxxxxx xx x xaňovém řádu výslovně
stanovit, že správce daně může neformálním aktem upozornit daňový subjekt na existenci nedoplatků a na rizika
s tím spojená. Txxx xxxx xxxxxxx xxxxxx xxxxxxxx xx xxxxxx xxxxxxx xxxx x xxxxx xxxxx x xxxxxxxxx xx xxx
xxxxxxxxx xx xxxxxxxxxxx xx xxxxx xxxxxxxx xxxx xxx xxxxxxxx x institutem formalizované výzvy k úhradě
nedoplatku, který je obsažen v současném zák. o správě daní a poplatků. Méně formální komunikace
bez nutnosxx xxxxxxx xxxxxxxxxx xxxx xxxxxx xx xxxxx xxxxxxxxx x xxxxxxxxx x xxxxxxxx xxxxxxxxxxxxx xxxxxxxxxxxx
xx xxxx xxxxxxxxxx xxzměňovacího poslaneckého návrhu přístupné v systému ASPI).
[22] Již ze samotné dikce § 153 odst. 3 daňového řádu a § 73 odst. 1 a 2 ZSDP je nad veškerxx xxxxxxxxxx xxxxxxx xx xx xxx xxxxxx xxxxx xxxxxxx xxxxx xxxxx x xxxxxx xxxx x xxxxxxxx xxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxx xxxxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxx xxxxjením
dlužníka vyzvat k uhrazení splatného nedoplatku. Za tímto účelem byl správce daně povinován stanovit daňovému subjektu lhůtu dostatexxx xxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxxx xx xxxxx xxx xxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxx xx xxxxx xxx xxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxxx xxxxxxxxx xx xxxxx xx xx xxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxx přistoupí k vymáhání nedoplatku. Uvedená výzva měla být podle zákona vydávána ve formě rozhodnutí a byl proti ní výslovně připuštěn řádný opravný prosxxxxxx xxxxxxxxxxx xxxxx xxx xxxx xxxxx xxxxx xxxx xxxxxxxxx
xxxxx xxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxx xxxxx xxxxxxní (§ 73 odst. 2 ZSDP).
[23] Pokud tedy krajský soud v napadeném rozsudku uvedl, že o nedoplatku by měl být daňový subjekt vyrozuměn vždy (až na výjimky vxxxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxx xxx xxxxxxxxx x xxxx xx xxxxxxx x xxxxxxxxx xxxxxx xxxxxxxx x xxxxxxxx xxxxxx xxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxx xxxxxxxxxx xxkon o správě daní a poplatků, nýbrž prováděl interpretaci ustanovení § 153 odst. 3 daňového řádu. Uvedené ustanovení je koncipováno zásadně odlišně.
xxxx xxxxxxxx xxx xxxxxxxx xx xxx xx xxxxxxxxxx x xxxxxxxxxx xxxxx xxxxxxxx xxxx xxxx xxxxxxxx x xxxxxx xxxxxxxxxxxxx xxxxx xxxxxxxxxxxx xxxxxxxxxé daňovému subjektu „klasickými“ formami (poštou, datovou schránkou). Daňový řád totiž podobu vyrozumění formálně nesvazuje a ponechává ji zcela nx xxxxxxx xxxxxxx xxxxx xxxxxxx xxxxxx xx xxxxxxxxxx xx xxxxxxxxx
xxxxxx xx xxxx xxx xxxxxxxxx x xxxxxxxxxxx xxxxxxxx x xxxxx xxxxxxnicky). Proti vyrozumění o výši nedoplatků se nelze odvolat; lze proti němu uplatnit námitku, kterou se věcně zabývá nikoliv nadřízený správce daně, nxxxx xxxxxxx xxxxx xxxxx xxxx xxxxxxx xxxx x xxx xxxxxxxx xxxx xx xxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxx xx xxx xxx xx xxxxx xx xx x xx xxxxxxxx x xxxx xxxx xx třeba zmínit to, že daňový řád (na rozdíl od zákona o správě daní a poplatků) neobsahuje žádnou lhůtu, ve které by měl správce daně po vyrozumění o nedoplxxxx xxxxxx xx xxxxxxxxx
x x xxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxx xx x xxxxxxxxxx xx xxxx xxxxx xxxx xxxxxxxxx xxxxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxx xx xxxx xxxxxtně nutné; pokud k předchozímu vyrozumění nedojde, sehraje stejnou úlohu exekuční příkaz, ze kterého je existence nedoplatků patrná (viz např. BAXA, xxx xxxxx xxx xxxxxxxx xxx xxxxxxxx xxx xxxxxxxxxxxx xx x xxxxxx xxx
x xx xxxx xxxxxx xxxxxxx xxxxxx xxx xx xxx xxxxxx
xxxx xxxx xxxmální povahu vyrozumění dle § 153 odst. 3 daňového řádu, resp. jeho odlišnost od výzvy dle ZSDP, pak dále potvrzuje skutečnost, že zákonodárce při formuxxxx xxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxx xxxxxxxxxxx xxxxx xxxxxx xxxxxx xxxxxxxxxxx xx xxxxxxx xxxx
xxxxxxxxx xxxxxxxění učinit (i žalobce v tomto smyslu uvádí, že nezpochybňuje fakultativnost vyrozumění dle § 153 odst. 3 daňového řádu.). Je tedy zřejmé, že zákonodárcx xxxxxx xxxxxxx xxxx xx xxxxxx x x xxx xxxxx x xxxxxxxx xxxx xxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxx xx xxxxxxxxx xxxxxx xxxxxxx xxxxxxx x xxxx xxx xx xxxxxxx xxxxxxxxní učinit, či nikoliv.
[26] Diskreční pravomoc, neboli správní uvážení, je oprávnění správních orgánů xxxxxxx xxx xxxxxxxxxx xxxxxxxx x xxxxxxxxxx x xxx x xxxxx xxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxx xxxxxx xxxxxxxxx xxxxx xxxxxxxx xxxxxx x xxxxxxxx xxxxxxxxx xxxány zákonem k jediné možné alternativě. Je to důsledek toho, že právní norma kvůli určité právní skutečnosti nestanoví jen jeden konkrétní následek. V xxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxx xxxx xxxx xxxxxxxx xxxxxxxx xxxxx xxxxxx xxxxxx xxxxxxx xxxxxxxx xx xxxxxxxxx xxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxxxx xxxxxstí k rozhodnutí (viz rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 8. 3. 2016, č. j. 7 As 282/2015 - 32).
[27] Přesně takto je přitom koncipován i § 153 odstx x xxxxxxxx xxxxx xxxxx xxxxxx xx xxxxxxx xxxx
xxxx xxxxxxxxxxx xx xxxxxxx xxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxx xxxnost diskrece, má vliv i na navazující soudní řízení před správními soudy. Jak zdejší soud opakovaně vyslovil, v rámci přezkumné činnosti správní soudx xxxxxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxxxxx xxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxx xxážení může soud přezkoumat pouze v tom směru, zda nevybočilo z mezí a hledisek stanovených zákonem, zda je v souladu s pravidly logického usuzování, zda xxxxxxx xxxxx xxxxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxxx xx xxxxxxxxxxx xxxx xxxx x xxx xxxxxxx xxxxxxxx xxxxxx xxxx xxxxxxxx xxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxxxx xx xxxxxxí těchto předpokladů není soud oprávněn z týchž skutečností dovozovat jiné závěry (viz např. rozsudky Nejvyššího správního soudu ze dne 18. 12. 2003, čx xx x x xxxxxxxx x xxx xx xxx xxx xx xxxxx xx xx x xxx xxxxxxx x xxx xx xxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxx xx xxx xx xxx xxxxx xxx xxx xxx xx xxxxxxxxxx
xxxx xxxxx xxxxxx finanční správy učinit správní uvážení ohledně aplikace § 153 odst. 3 daňového řádu je poměrně široké, neboť toto ustanovení nejenže výslovně operujx x xxxxxx xxxxxxx xxx xxxxx xx x xxxxxxxxxxxx x xxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxx x
x x xxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxx xxxxxxxx xxx xxxxxxxx (hypotézu).
[30] Optikou výše uvedeného nahlížel Nejvyšší správní soud na danou věc a zkoumal, zda orgány finanční správy vybočily z uvedených mezíx
xxxx xx xxxxxxxxx xxxxx xxxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxxx xx xxxxxxxx xxxxx xxxx xxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxxx xxxx xxx xxx xx xxxx xxxxxxxx xxx xxxxxxxutí o odvolání (č. j. 9678/13/5000-14201- 711305 a č. j. 9679/13/5000-14201-711305), kterými byla zamítnuta jeho odvolání proti dvěma platebním výmxxxx xxxxxxxxxx xxxxx xx xxxxxxxx xxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxx xxxx xxxxxxx xxxxxxxxx xxx x xxxxxx xxxxxxxxxxx xxxx xx xxxxxxxxx xxxxxx xxxx xxxx x xxxxx xe výrocích obou rozhodnutí o odvolání jsou přitom (odkazem na napadené platební výměry) uvedeny konkrétní částky stanovené daňové povinnosti, resp. xxxxxxx xxxxx xx xxxxxxx xxxxxxx xx xxx xxx xx x x xxx xxx xxxx x xxxxxxxxxx x xxxxxxxx xxxxxxxxx xx xxxxxxxx xxxx xxx xx xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx xx xxitom výslovně uvedena i výše s doměrkem spojeného penále (1 512 288 Kč).
[32] Dne 22. 5. 2013 (tj. více jak po měsíci od doručení rozhodnutí o odvolání) sxxxxxx xxxx xxxxxxxx xxxxx xxxxxxxxxxx xx xxxxx xxxxxxx xxx xxx xx xxxx xxxxx xxxxxxxx xxxxxx xx xxxxxxxxx xxxxxxxxxx x xxxx xx xx xxxxxxxxxxxxxxxxxxx0-107911, a to k vymožení nedoplatku v celkové výši 3 648 952,99 Kč (z toho 1 081 530 Kč daň z příjmů právnických osob, 983 586,99 Kč související úrok z prodlxxx xx xxx xxx xx xxxxx x xxx xxx xx xxxxxxxxxxx xxxxxx x xx xxx xx xxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxx x xxxxxxx xxxxxxx xxxxx x xxxxxxxx x xxxxxx x xxx xxx xx xxxxxxx xxně z příjmů právnických osob) od 29. 5. 2013 do zaplacení.
xxxx xxxxx xxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxx xx xxxxxxx xxxxxxx xxxxxxx xx xxx xx xx xxxxx x xxxxxxxx xxxxxx xx xxxx xxxxxx xxxxxx xxxx xx xxx xx xx xxxx xxxxxxval přeplatek ve výši 13 444 430 Kč. Přestože správce viděl tento přeplatek, vydal exekuční příkaz, a to aniž by podle § 153 odst. 3 daňového řádu vyrozumxx xxxxxxx x xxxx xxxx xxxxxxxxxx x x xxxxxxxxxx x xxx xxxxxxxxxx xxxxxx xxxxxx xxxx xxxxxxx xxxx xxxxx x xxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxx xxxxxxxxx xespolehlivé hodnoty (ke dni 31. 5. 2013 činil nedoplatek na dani z příjmů právnických osob částku 2 593 818 Kč a toho stejného dne osobní daňový účet vykazxxxx xx xxxxxx xxxx xxxxxxxxxx x xxx xxx xxxx
xxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxxx x xxxxxxxx xxxxxxxx x xxxxxxxxxx x xxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxx xx dne 30. 12. 2013, č. j. 32460/13/5000-14503-711090) uvedl, že vydávání vyrozumění dle § 153 odst. 3 daňového řádu není (na rozdíl od dřívější právní úpxxxx x xxxxxx x xxxxxx xxxx x xxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxx xxxxx xxxxxxx xxxx xxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxx xx xxxxxxx xxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxx xxxxxvatele nenastala, protože žalobce musel mít zcela konkrétní vědomost o existenci nedoplatku, a to z důvodu doručení dvou rozhodnutí o odvolání, kterýxx xxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxx x xxxxxx xxxxxxxxxxx xxxxx xxxxx xxxxxxxxxx xxxxx x xxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxx
xxxx x xxxxxxxxx xxxxxxtulace tedy vyplývá, že žalovaný (stěžovatel) v souladu s výše uvedenými pravidly diskrece odůvodnil, z jakých důvodů nebylo nutno vydat vyrozumění, xxxxxxx xxxxxxxxx x xxxxxxxx xx xxxxxxxxx xxxxxxx xxxxxx xxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxx xx xxxxx xx xx xxx xx xx xxxx xxxx xxxx xxx x xxxxxx xxxx xxdáním exekučního příkazu a více jak měsíc před doručením rozhodnutí o odvolání) byl na jeho osobním daňovém účtu vykázán přeplatek. Žalobce tedy jím tvxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxxxxx x xxxxxxxxxx x xxxxx xxxxxxxx xxxxxx xxxxx xx xxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxxxxx xx xxxxx xxxx xxxxxx xxxxx xxxxxně nevyplýval ani ze spisu. Jak však bylo v řízení zjištěno, žalobcem uváděný přeplatek ve výši 13 444 443 Kč (nacházející se na osobním daňovém účtu žaloxxxx xxxxxxxxxxxx xxx x xxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxxxx xxxxxxxxxxxxxxx x xxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxxxxx x xxxxxxxx xxxxxx xxx xxxxxxxxní souvisejícího penále a úroku z prodlení).
[36] Jinými slovy, žalobce nutnost vyrozumění odvozoval od toho, že měl ke dni 4. 3. 2013 na osobním daňovxx xxxx xxxxxxxxx xx xxxx xx xxx xxx xxx xxx xx xxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxx xxxxxxxxxxx xxxxxx xxxxxxxxx xxx xx xxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxxx x xxxxých byl žalobce výslovně informován, plně konzumován). Žádné jiné (pro věc podstatné) tvrzení neuváděl; neuváděl například, že jím zdůrazňovaná čásxxx xxxxxxxxx x xxxxxx xxxxxxxx xx xxx xxxxxxxxxxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxx xx xxx xxxxxx xxxxxxxxxx xxxx xx xxxx xxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxx xxxxxnou úvahu stěžovatele, že nebylo namístě žalobce vyrozumět o nedoplatku, nepovažuje za odporující shora uvedeným zásadám správního uvážení.
[37] xx xxxx xxxxxxxx xxxxxx xxx xxxxxx xxx xxxxx xxxxxxx xx xxxxxx xxxxxxxx xxxx xxxx xxxxxxxx xxxxxxxx xxxxx xxxxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxx xxxxxxxxxx xxhránku mají totiž pouze informativní charakter (jak je ostatně výslovně uvedeno na portálu daňové informační schránky), přičemž žalobce navíc poukaxxxxx xx xxxxxxx xxxxxxxxxx x xxxx xxx xx xxxxx xxx x xxxx xx xxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxx xxx xxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxxxx x xxxx xx xx xxxx xxxxxxx xxňovém účtu je evidován nedoplatek. Ze správního spisu přitom neplyne, že by byly z přeplatku žalobce (do doby vydání napadeného exekučního příkazu) hrxxxxx xxxxxxx xxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxx xx xxxxxxx xxxxxxxxxxx xxxxxxxxxx x xxxxxxxxx xxxxx xxxxxx xxxxxxx xxxxxxx xxxxxx xxxxxxxxxx xxxx xxxxxxx x xxxxxxxx xxxxxxx xxxxxx
xxxx xxxxxxx xxxxx xxxxxxxxxxx xxx xxx xx xxxxxxx xxxx xxxxxxxxxxx x x xxx xxxxx x xxxxxxxx xxxx x xxxxxxx xxxxxx xxxxxxxě upravoval a výrazně doplňoval, v čemž lze spatřovat i jistou účelovost. Žalobce totiž nejdříve (v odvolání) poukazoval pouze na existenci přeplatku x xx xxxxxxxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxx xxxxx x xxxxxx xx xx xxxxxxxxx xx xxxxxxx xxxxxxxxxx xxx xxxx xxxxxxxxxx xx xxx xx xxx xxxxx xxxxxxxxx xx xxxorického dlužníka, v důsledku čehož oprávněně očekával, že bude správcem daně vyrozuměn o výši nedoplatku, a dále poukazoval na nutnost vyrozumění o nxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxx xx xxxx x xxxxxxxx xx xxxxxxxx xxxxxxx xxxxx x xxxxxxxx xxxxxxx xxxxx xxxxxx xx xxxx xxxxxxxxx xxx xxrácen na svém právu se bránit proti výši úroku). V podání reagujícím na vyjádření stěžovatele k žalobě i ve vyjádření ke kasační stížnosti pak žalobce tvxxxxx xx xxxxxxxxxx xxxx x xxxx xxxxxxx xxxxxxx xxxxx xxxxxxxxxxxxx xx xxxxxxxxx xxxxxxxxx xx xxxx xxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxxu daň. To se ovšem podle žalobce nestalo, neboť správce daně vymáhal i předtím nesdělený úrok z prodlení (k věcné nesprávnosti tohoto tvrzení viz odstavxx xx xxxxxx xxxxxxxxxx x xxxx xxxx xxxxxxxxxxx xx xxxxxxxxxxx xxxxxxx xxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxxx xxxx xx xxxx xxxxxxx x xxxxxxxxx xx xxxx xx 444 443 Kč mělo být
v nastalé situaci, kdy daňová povinnost v obou rozhodnutích o odvolání tuto částku výrazně převyšovala.
[39] Nejvyššx xxxxxxx xxxx xxxx xxxxxxxxxx xx xx xxxxxx xxxxxxxx xxxxxx xxx xxxxxxxxxxxx xxx xxxxxxx xxxxxxxxx x xxxxxxxxxxx xx xxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxx svého diskrečního oprávnění. Kasační soud proto nesdílí názor krajského soudu, že bylo nutné zrušit rozhodnutí stěžovatele z důvodu absence vyrozumxxx x xxxxxxxxxx xxx x xxx xxxxx x xxxxxxxx xxxxx
xxxx x xxxx xxxx xxxxxxx xxxxx xxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxx xxxx xx xxxxx xxxxxx xx xxx x xxxxxxx xxxxxxxxo uvážení není orgán finanční správy oprávněn postupovat libovolně nebo nahodile. Daňový řád totiž výslovně stanoví, že
osoby zúčastněné na správě dxxx xxxx xxxxx xxxxxxxx xxxxx
xx x xxxxx x xxxxxxxx xxxxxx xx
xxxxxxx xxxx xxx xx xxx xxx xxx xxxxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxx
xxxx xxxxxxxxh případů nevznikaly nedůvodné rozdíly
(§ 8 odst. 2 daňového řádu). Limitem pro správní uvážení týkající se § 153 odst. 3 daňového řádu by přitom měla býx xxxxxxxx xxxxxxxxxx x xxxxxxxxxx xxxx xxxxxxx xx xxxxxxxx xxxxxxxxxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxx x xxxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxx x xxxxxxxxxxxx x xrojednávané věci ovšem kasační soud po vyhodnocení tvrzení žalobce vznesených v rámci daňového řízení neshledal, že by orgány finanční správy limity xxxxxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxxx xxxx xxxxxx x xxxxxx xxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxx xx xxxxxxx xxx xxxxx xxxx xxxxxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxx xxxxx x xxxx xxahy tak nelze generalizovat.
[42] S ohledem na shora uvedené závěry (xxxxx xxxxxxxxxxx xxxxxxx xxxxxx xxxxxxxx xxxxxx xxx xxxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxx x xxx xxxxx x xxxxxxxx xxxx x xxxxxxxx xxx xxxxxxx xxxxxxxx xx xxxxxx soud nezabýval kasačními námitkami týkajícími se vlivu absence vyrozumění na zákonnost navazující
[43] Otázkami xxxxxxxxx x xxxxxxxx xxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxx xx xxxx x xxxxxxxx xx xxx xxxx xxxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxx xxxxx x xxxxxxxxxxx x xxxxxxxxx xxxxxxxxxx x rámci kasačního řízení (zejména s tvrzeními žalobce obsaženými v jeho vyjádřeních ke kasační stížnosti). Řízení o kasační stížnosti je totiž ovládánx xxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxx xxxxxxxx xxxxxxxxxxx xxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxx xx xxx xxx xx xxxxx xx xx x xx xxxxxx x xxx xx xxxxxxxx xxxxx xxxxx xx xne 15. 2. 2012, č. j. 1 Afs 57/2011 - 95, ze dne 22. 4. 2014, č. j. 2 Ads 21/2014 - 20, ze dne 27. 10. 2010, č. j. 8 As 22/2009 - 99, ze dne 18. 6. 2008, č. j. 7 Afs 39/200x x xxx xx xxx xxx xxx xxxxx xx xx x xx xxxxxxx x xxxx xxxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxxx xx xxxxx xxxxxx xxxxxxx xxxxx x xxx xxxxx x xxxxxxxx xxxxx xxxxx xxxxx
xxxávce daně může daňový subjekt vyrozumět o předpisu
úroku z prodlení platebním výměrem kdykoliv, vyžaduje-li to stav osobního daňového účtu daňového xxxxxxxx
x xxxxxxx xxxxxx x xxxxxxxx xxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxxxx xxxxxxxxx x xxxxxxxxxxxxxx xxxxxx xxxxxxxx xxxx xx xxxx xxx xxxxx xxxxxxazoval na žádný jiný
důvod, pro který by stav jeho osobního daňového účtu vyžadoval sdělení úroku z prodlení; poukazoval pouze na to, že sprxxxx xxxx xxxxxxx xx xxxxxxxxxx xxxxxxx x xxxx x xxxxxxxxx x xx xxxx xx xxxxx xxx xxxx xxxxxxx xxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxxxxx xxxx xxx xalobce zkrácen na právu namítat nesprávnou výši úroku z prodlení
Toto tvrzení pak stěžovatel v rozhodnutí o odvolání vypořádal. Stejně tak ho vypořáxxx x xxxxxxx xxxx x x xxxx xxxxxxxxxxx xx xxxxx xxxxxxx xxxxxxxx x xxxxxxxx xxxxxxx xxxxx xx xxxxxx xxxxx x x xxxxxxxx xxxxxxxx
x x xxx xxxxxxxx xprávní soud souhlasí s argumentací krajského soudu. Nejvyšší správní soud dodává, že je mu znám rozsudek Krajského soudu v Ostravě ze dne 21. 2. 2018, č. xx xx xx xxxxxx x xxx xxxxx xxxx xxxxx x xxxxxxx xx xxxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxx xxxx xxxxxxx xxxxxxxxxxx xxxxxxx xxxxxxx xxxxx x xxxxxxxx x xxxxxxxx xxxxxce proti exekučnímu příkazu) na projednávanou věc použít. Nutno dodat, že Krajský soud v Brně v souzené věci na základě nastalých skutkových okolností xxxxxx xxx xxxxxx xx xxxxxxxxx xxxxx x xxxxxxxx x xxxxxxx xx xxxxxxxx xxxxxxxxxx xxxxxx xx xxxx x xxxxxxxx xxxx xxxx x xxxx xxxxx xxxxxxxxxxx xxxxxxxxxxt napadeného rozhodnutí (exekučního příkazu).
[44] Ze shora uvedených důvodů proto Nejvyšší správní soud zrušil napadený rozsudek krajského soudx x xxx xx xxxxxx x xxxxxxx xxxxxxx xx xxxxxx xx xxxxx xxxxx xxxxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxx xx xxx xxxxx x xx xx xxxx
xxxx xxxxxxxx xxxxxxx xxxx xx xxxx xxxxxdl v souladu s ust. § 109 odst. 2 s. ř. s., podle něhož rozhoduje Nejvyšší správní soud o kasační stížnosti zpravidla bez jednání.
[46] O náhradě nákladů xxxxxx x xxxxxxx xxxxxxxxx xxxxxxxx xxxxxxx xxxx x xxxxx xxxxxxxxxx xx xxx xxxxx x xx xx xxxx
xxxxx xxxxxx xxxxxxxx xxxxxx xxxxxxx xxxxxxxxxy přípustné.
JUDr. Tomáš Foltas
337/1992 Sb., 586/1992 Sb., 280/2009 Sb.: §153 odst.3,
JUD37825CZ I. ÚS 741/06 - 1, JUD31147CZ III. ÚS 84/94, JUD31454CZ III. ÚS 94/97, JUD32580CZ II. ÚS 361/2000, JUD30510CZ 5 A 139/2002 - 46, JUD30338CZ 2 Azs 47/2003 - 130, JUD40269CZ 4 As 5/2003 - 52, JUD40394CZ 5 Azs 47/2003 - 48, JUD41349CZ 2 Azs 391/2004 - 62, JUD133907CZ 7 Afs 39/2007 - 46, JUD148750CZ 7 As 17/2008 - 60, JUD183602CZ 4 As 3/2008 - 78, JUD186336CZ 8 As 22/2009 - 99, JUD240328CZ 1 Afs 57/2011 - 95, JUD251255CZ 2 Ads 21/2014 - 20, JUD364959CZ 30 Af 26/2014 - 67 zrušeno, JUD321985CZ 7 As 282/2015 - 32, JUD322664CZ 2 As 325/2015 - 31, JUD333793CZ 7 Afs 89/2016 - 54, JUD372424CZ 22 Af 2/2017 - 41,

matches:
§153
soud
§ 153
§ 73
§ 153
soud
§ 153
§ 153
§ 73
§ 153
soud
§ 103
soud
soud
soud
soud
§ 103
soud
soud
§ 153
§ 153
§ 153
§ 73
soud
§ 153
§ 153
§ 153
§ 153
soud
soud
soud
§ 153
soud
§ 153
§ 153
soud
§ 153
soud
soud
soud
soud
soud
soud
§ 109
soud
§153


Poslední změny vyplývající ze zákona č. 304/2017 Sb., platné od 4. října 2017 jsou vyznačeny zeleným písmem.
Celkem je takto zapracováno více než 100 změn.
Změny vyplývající ze zákona č. 304/2017 Sb., avšak platné až od 1. ledna 2019, jsou vyznačeny modrým písmem.
Tyto změny se týkají § 9a a v přechodných ustanoveních bodu č. 5.
v důsledku změň provedených zákonem č. 119/2012 Sb., nekorespondují některé testové otázky, např. otázka č. 06050442, s aktualizovaným zněním zákona.
Otázky však zůstávají i nadále uvedeny ve Věstníku dopravy jako platné!?
b) práce řidiče vozidla určeného pro přepravu více než 9 osob včetně řidiče vykonávala pouze osoba, u které není překážka spolehlivosti podle odstavce 3 písm. b) nebo d) c), a
a) komu byla v posledních 5 letech dvakrát nebo vícekrát uložena sankce za přestupek nebo jiný správní delikt byl v posledních 3 letech uložen správní trest za přestupek spáchaný při výkonu práce řidiče taxislužby spočívající v
1. poškození cestujícího na ceně jízdného nebo porušení cenových předpisů požadování ceny ve výši, která není v souladu s cenovými předpisy,
b) komu byla v posledních 3 letech uložena sankce byl v posledních 2 letech uložen správní trest za přestupek spočívající v
c) kdo byl pravomocně odsouzen za úmyslný trestný čin vraždy, těžkého ublížení na zdraví, ublížení na zdraví, rvačky, zbavení osobní svobody, omezování osobní svobody, loupeže, braní rukojmí, vydírání, znásilnění, sexuálního nátlaku, krádeže nebo podvodu , podvodu, nebezpečného vyhrožování, obchodování s lidmi, ohrožení pod vlivem návykové látky, pohlavního zneužití, poškozování spotřebitele, opilství, obecného ohrožení nebo teroristického útoku, pokud se na něho nehledí, jako by nebyl odsouzen, nebo
d) komu byla uložena sankce byl uložen správní trest nebo trest zákazu činnosti spočívajícího v zákazu výkonu práce řidiče taxislužby, a to po dobu výkonu tohoto trestu.
(6) Orgán, který uložil sankci za správní delikt nebo pořádkovou pokutu podle odstavce 3 písm. a) nebo c) anebo trest nebo sankci správní trest za přestupek podle odstavce 3 písm. a) anebo trest nebo správní trest zákazu činnosti spočívajícího v zákazu výkonu práce řidiče taxislužby, zašle opis pravomocného rozhodnutí dopravnímu úřadu, v jehož územním obvodu má pachatel trvalý, dlouhodobý, přechodný nebo jiný povolený pobyt.
Od 1. ledna 2019 zní § 9a takto:
V rozhodnutí o licenci dopravní úřad, nebo jedná- -li se o mezinárodní linkovou osobní dopravu, Ministerstvo dopravy uvede:
(3) Z důvodu veřejného zájmu, zásahu vyšší moci nebo uzavírky zájmu nebo zásahu vyšší moci může dopravní úřad rozhodnout o změně jízdního řádu veřejné vnitrostátní linkové dopravy i v době jeho platnosti k jinému termínu.
(4) Odstavec 3 2 se nevztahuje na jízdní řády městské autobusové dopravy provozované na území města.
(5) Způsob zpracování, předkládání ke schválení a uveřejňování a obsah , obsah a formální náležitosti jízdního řádu a jeho změn a organizaci celostátního informačního systému o jízdních řádech stanoví prováděcí předpis.
f) zřídit označník zastávky, pokud zastávka nebyla označníkem vybavena, na všech označnících vyvěsit schválený jízdní řád a název zastávky, zveřejnit v zastávce jízdní řád a název zastávky, v městské autobusové dopravě dále číslo linky, a po celou dobu provozování dopravy zajistit v zastávce zveřejnění jízdního řádu ve znění jeho schválených změn; u zastávky městské autobusové dopravy určené pouze pro výstup cestujících není vyvěšení jízdního řádu a čísla linky povinné,
c) na výzvu pověřené osoby se prokázat platným jízdním dokladem, neprokáže-li se platným jízdním dokladem, zaplatit jízdné a přirážku, nebo se prokázat osobním dokladem a sdělit osobní údaje potřebné na vymáhání zaplacení jízdného a přirážky; osobními údaji potřebnými na vymáhání zaplacení jízdného a přirážky se rozumí jméno, příjmení, datum a místo narození a adresa pro doručování12) , adresa pro doručování12) a číslo osobního dokladu,
(2) Provozovatel drážní dopravy podle odstavce 1 nebo jím pověřený dopravce může provozovat náhradní autobusovou dopravu, pokud má platnou koncesi pro silniční motorovou osobní dopravu podle zvláštního právního předpisu.1) Pro provozování náhradní autobusové dopravy, která nepřesahuje 45 60 kalendářních dnů po sobě jdoucích, se nevyžaduje udělení licence a schválení jízdního řádu; vedení linky a umístění zastávek musí být z hlediska bezpečnosti silničního provozu schváleno Policií České republiky.
(3) Provozovatel drážní dopravy podle odstavce 1 je povinen označit vozidlo použité pro náhradní autobusovou dopravu slovy „náhradní doprava“. Ustanovení § 18 písm. e) § 18 odst. 1 písm. e) se použijí přiměřeně.
(2) Umístění označníku zastávky podle odstavce 1 zařízení pro zveřejnění jízdního řádu není zvláštním užíváním pozemní komunikace podle zvláštního předpisu.6)
i) řidič taxislužby cestujícímu vydal doklad o zaplacení jízdného přepravě pořízený jako výstup z tiskárny taxametru, pokud o něj cestující požádá.
(9) Prováděcí právní předpis stanoví způsob vedení a náležitosti záznamu o provozu vozidla taxislužby, náležitosti záznamu o přepravě, technické požadavky na paměťovou jednotku taxametru, náležitosti knihy taxametru, náležitosti dokladu o zaplacení jízdného přepravě a způsob řádné obsluhy taxametru.
d) dopravci byla pravomocně uložena sankce za správní delikt byl pravomocně uložen správní trest za přestupek uvedený v § 35 odst. 2 písm. l), kterého se ve vztahu k tomuto vozidlu dopustil.
(2) Obec je oprávněna může stanovit obecně závaznou vyhláškou pro stanoviště vozidel taxislužby zřízených obcí podmínky užívání stanoviště a provozní řád upravující v souladu s místními podmínkami pravidla provozu na stanovišti.
(8) Osoba pověřená výkonem státního odborného dozoru, příslušník Policie České republiky nebo strážník obecní policie je oprávněn zadržet průkaz řidiče taxislužby, pokud má důvodné pochybnosti o tom, zda je řidič taxislužby spolehlivý podle § 9 odst. 3, nebo pokud je průkaz neplatný. O zadržení průkazu řidiče taxislužby vystaví osoba pověřená výkonem státního odborného dozoru, příslušník Policie České republiky nebo strážník obecní policie potvrzení ve 3 vyhotoveních, z nichž 1 předá řidiči taxislužby a 1 bez zbytečného odkladu doručí příslušnému dopravnímu úřadu spolu se zadrženým průkazem. Pokud dopravní úřad do 10 pracovních dnů ode dne doručení potvrzení se zadrženým průkazem nevydá rozhodnutí o odnětí oprávnění řidiče taxislužby, vrátí zadržený průkaz řidiči taxislužby; to neplatí, pokud byl zadržen neplatný průkaz řidiče taxislužby.
c) vydat cestujícímu doklad o zaplacení jízdného přepravě pořízený jako výstup z tiskárny taxametru obsahující předepsané náležitosti, pokud o doklad cestující požádá.
Na zahraniční dopravce se nevztahují ustanovení o označení vozidel a vedení záznamu o provozu vozidla. Zahraniční dopravci jsou však povinni zajistit, aby řidiči vedli záznamy o době řízení, bezpečnostních přestávkách a době odpočinku a aby dodržovali stanovenou dobu řízení, bezpečnostní přestávky a dobu odpočinku. Zahraniční dopravci jsou dále povinni zajistit, aby ve vozidle při jeho provozu byly doklady podle § 3 odst. 3 a § 9 odst. 2 písm. a). Na zahraniční dopravce se rovněž vztahuje povinnost uvedená v § 3 odst. 1 písm. e) § 3 odst. 1 písm. c).
a) obchodní firma nebo jméno, popřípadě jména a příjmení, popřípadě odlišující dodatek, adresa místa trvalého pobytu, datum a místo narození, adresa místa podnikání sídla a identifikační číslo podnikatele, který je fyzickou osobou,
f) údaje podle § 9 odst. 4 písm. b) o vozidlech, se kterými podnikatel silniční dopravu provozuje údaje o vyřazení nebo zániku vozidla, datum první registrace vozidla v registru vozidel podle zvláštního právního předpisu14), identifikační číslo silničního vozidla a kategorie vozidla,
b) státní poznávací značka, tovární značka, obchodní označení a kategorie vozidla , kategorie vozidla, identifikační číslo silničního vozidla, počet míst určených k přepravě osob, údaj, zda je dopravce zapsán jako vlastník nebo provozovatel vozidla v registru vozidel podle zvláštního právního předpisu14), a údaj o vyřazení nebo zániku vozidla,
(7) V Rejstříku podnikatelů v silniční dopravě se evidují rovněž údaje podle odstavce 2 písm. a), b) a h) o podnikatelích v silniční dopravě provozované velkými vozidly, kteří jsou usazení v jiném členském státě než v České republice a kterým byla pravomocně uložena sankce za správní delikt byl pravomocně uložen správní trest za přestupek podle tohoto zákona.
(2) Ministerstvo dopravy je národním kontaktním místem podle přímo použitelného předpisu Evropské unie15). Údaje podle § 34b odst. 2 písm. h) o správních deliktech přestupcích, trestných činech a sankcích za ně uložených, které uložil orgán jiného členského státu než České republiky podnikateli v silniční dopravě nebo jeho odpovědnému zástupci, postoupí Ministerstvo dopravy bez zbytečného odkladu dopravnímu úřadu.
b) podnikatelům v silniční dopravě provozované velkými vozidly usazeným v jiném členském státě než v České republice, kterým pravomocně uložil sankci za správní delikt správní trest za přestupek podle tohoto zákona, a
b) v rozporu s § 21c odst. 6 § 21c odst. 7 neodevzdá průkaz řidiče taxislužby dopravnímu úřadu do 7 dnů ode dne pozbytí jeho platnosti,
h) v rozporu s § 21d odst. 4 písm. c) nevydá na požádání cestujícímu doklad o zaplacení jízdného přepravě pořízený jako výstup z tiskárny taxametru obsahující předepsané náležitosti,
i) v dokladu o zaplacení jízdného přepravě vydaném podle § 21d odst. 2 nebo § 21d odst. 4 písm. c) uvede nepravdivé údaje,
(4) Za přestupek podle odstavce 2 písm. b), d) a e) lze uložit pokutu do 10 000 Kč a za přestupek podle odstavce 1 a podle odstavce 2 písm. a), c) a f) až k) pokutu do 50 000 Kč; zákaz činnosti od 6 měsíců do 2 let lze uložit za přestupek podle odstavce 1 a odstavce 2 písm. a), c) a f) až k).
(1) Dopravní úřad nebo Ministerstvo dopravy při porušení přímo použitelného předpisu Evropské unie upravujícího práva cestujících v autobusové a autokarové dopravě29) uloží pokutu až do výše 100 000 Kč dopravci, který Dopravce se dopustí přestupku tím, že v rozporu s přímo použitelným předpisem Evropské unie upravujícím práva cestujících v autobusové a autokarové dopravě29)
(2) Dopravní úřad příslušný podle sídla provozovatele terminálu při porušení přímo použitelného předpisu Evropské unie upravujícího práva cestujících v autobusové a autokarové dopravě29) uloží pokutu až do výše 100 000 Kč provozovateli terminálu, který Provozovatel terminálu se dopustí přestupku tím, že v rozporu s přímo použitelným předpisem Evropské unie upravujícím práva cestujících v autobusové a autokarové dopravě29)
(3) Obecní živnostenský úřad při porušení přímo použitelného předpisu Evropské unie upravujícího práva cestujících v autobusové a autokarové dopravě29) uloží pokutu až do výše 100 000 Kč provozovateli cestovní kanceláře nebo cestovní agentury, který Provozovatel cestovní kanceláře nebo cestovní agentury se dopustí přestupku tím, že v rozporu s přímo použitelným předpisem Evropské unie upravujícím práva cestujících v autobusové a autokarové dopravě29)
(1) Dopravní úřad nebo Ministerstvo dopravy při porušení tohoto zákona uloží pokutu až do výše 100 000 Kč dopravci, který Dopravce se dopustí přestupku tím, že
g) poruší ustanovení § 9 odst. 2, 4 nebo § 9a nebo 4,
(2) Dopravní úřad nebo Ministerstvo dopravy při porušení tohoto zákona uloží pokutu až do výše 500 000 Kč dopravci, který Dopravce se dopustí přestupku tím, že
t) v rozporu s § 21 odst. 3 písm. i) nezajistí, aby při provozování taxislužby vozidlem taxislužby řidič taxislužby cestujícímu vydal doklad o zaplacení jízdného přepravě pořízený jako výstup z tiskárny taxametru,
(3) Dopravní úřad nebo Ministerstvo dopravy uloží pokutu až do výše 750 000 Kč dopravci, který Dopravce se dopustí přestupku tím, že provozuje linkovou osobní dopravu bez licence nebo povolení.
(4) Dopravní úřad nebo Ministerstvo dopravy při porušení tohoto zákona uloží pokutu až do výše 1 000 000 Kč dopravci, příjemci nebo odesílateli, který Dopravce, příjemce nebo odesílatel se dopustí přestupku tím, že nedodrží podmínky stanovené pro silniční dopravu nebezpečných věcí.
(5) Dopravní úřad uloží pokutu až do výše 500 000 Kč osobě, která Právnická nebo podnikající fyzická osoba se dopustí přestupku tím, že
a) neodstranila neodstraní zdroj ohrožení provozu veřejné linkové dopravy,
b) svojí činností poškodila poškodí zařízení veřejné linkové dopravy,
c) způsobila způsobí přerušení provozu veřejné linkové dopravy většího rozsahu.
(7) Dopravní úřad nebo Ministerstvo dopravy zašle opis pravomocného rozhodnutí, kterým byla uložena dopravci pokuta, dopravnímu úřadu, v jehož územním obvodu má podnikatel v silniční dopravě sídlo, jde-li o právnickou osobu, nebo místo podnikání, jde-li o fyzickou osobu, a dopravnímu úřadu, který vydal licenci pro pravidelnou linkovou dopravu.
(3) Dopravní úřad rozhodne, zda podnikatel v silniční dopravě provozované velkými vozidly nebo odpovědný zástupce, kterému byla pravomocným rozhodnutím uložena sankce byl pravomocně uložen správní trest za protiprávní jednání uvedené v příloze IV nebo v seznamu podle čl. 6 odst. 2 písm. b) přímo použitelného předpisu Evropské unie, kterým se zavádějí společná pravidla pro výkon povolání podnikatele v silniční dopravě15), ztrácí dobrou pověst. Ztráta dobré pověsti musí být přiměřeným následkem s ohledem na závažnost protiprávního jednání.
(5) Řízení o ztrátě dobré pověsti podle odstavce 3 lze zahájit nejpozději do 6 měsíců ode dne, kdy se dopravní úřad o skutečnostech uvedených v odstavci 3 dozvěděl, nejpozději však do 1 roku od právní moci rozhodnutí, kterým byla uložena sankce byl uložen správní trest za protiprávní jednání podle odstavce 3. Výsledek řízení zaznamená dopravní úřad do Rejstříku podnikatelů v silniční dopravě bezprostředně poté, co rozhodnutí nabude právní moci.
(1) Orgány Policie České republiky nebo celní úřady jsou při provádění kontroly a státního odborného dozoru podle tohoto zákona oprávněny vybírat kauci v rozmezí od 5 000 Kč do 100 000 Kč od dopravce, který je podezřelý ze spáchání správního deliktu podle tohoto zákona, a je důvodné podezření, že se bude vyhýbat řízení o správním deliktu přestupku podle tohoto zákona, nebo od fyzické osoby podezřelé ze spáchání přestupku podle § 34e odst. 1 písm. a), je-li důvodné podezření, že se budou vyhýbat řízení o přestupku nebo že by případné vymáhání uložené pokuty bylo spojeno s nepřiměřenými náklady, popřípadě nebylo vůbec možné. Při stanovení výše kauce se přihlíží k závažnosti, významu a době trvání protiprávního jednání a rozsahu způsobené škody.
a) písemné potvrzení o převzetí kauce, ve kterém musí být uveden důvod uložení kauce, její výše a správní orgán, který je příslušný k vedení řízení o správním deliktu přestupku, a
(3) Orgán Policie České republiky nebo celní úřad předá 1 vyhotovení potvrzení o převzetí kauce a protokolu řidiči a 2 vyhotovení spolu s kaucí nejpozději do 2 pracovních dnů správnímu orgánu, který je příslušný k vedení řízení o správním deliktu přestupku.
(3) Při postupu podle odstavce 1 poučí orgán Policie České republiky nebo celní úřad řidiče o podmínkách uvolnění vozidla nebo vrácení zadržených dokladů a vystaví ve 4 vyhotoveních potvrzení o zabránění v jízdě použitím technického prostředku nebo o zadržení dokladů k vozidlu a dokladů souvisejících s prováděnou přepravou. V potvrzení uvede důvod zabránění v jízdě nebo zadržení dokladů k vozidlu a dokladů souvisejících s prováděnou přepravou, důvod uložení kauce a její výši a správní orgán příslušný k vedení řízení o správním deliktu přestupku.
(4) Orgán Policie České republiky nebo celní úřad předá 1 vyhotovení potvrzení podle odstavce 3 řidiči a 2 vyhotovení spolu s kaucí a protokolem o výsledcích kontroly nejpozději do 2 pracovních dnů po složení kauce správnímu orgánu, který je příslušný k vedení řízení o správním deliktu přestupku. Jestliže nebude kauce složena do 72 hodin od zjištění porušení, budou příslušnému správnímu orgánu k vedení řízení o správním deliktu spolu s potvrzením o zabránění v jízdě a protokolem o výsledcích kontroly zaslány i doklady k vozidlu a doklady související s prováděnou přepravou. V takovém případě lze kauci do dne vydání rozhodnutí o přestupku složit na účet správního orgánu příslušného k vedení řízení o přestupku. Správní orgán, u kterého byla kauce složena, vystaví potvrzení o převzetí kauce podle § 35c odst. 2 písm. a) a zašle jej osobě podezřelé z přestupku.
a) byla složena kauce orgánu Police České republiky nebo celnímu úřadu , celnímu úřadu nebo příslušnému správnímu orgánu,
b) správní orgán, který je příslušný k vedení řízení o správním deliktu přestupku podle tohoto zákona, neshledal na základě předaných podkladů důvody k zahájení správního řízení o správním deliktu,
c) správní řízení o správním deliktu přestupku podle tohoto zákona bylo pravomocně zastaveno, nebo
d) byla zaplacena pokuta a náklady řízení uložené ve správním řízení o správním deliktu přestupku podle tohoto zákona.
a) správní orgán neshledal důvody pro zahájení řízení o správním deliktu přestupku podle tohoto zákona, nebo
b) řízení o správním deliktu přestupku podle tohoto zákona bylo pravomocně zastaveno.
(2) Je-li v řízení o správním deliktu přestupku podle tohoto zákona uložena dopravci pokuta a povinnost k úhradě nákladů řízení, rozhodne správní orgán o započtení složené kauce na zaplacení uložené pokuty a nákladů řízení. Je-li vybraná kauce vyšší než uložená pokuta a náklady řízení, vrátí se dopravci část kauce zbývající po započtení kauce na zaplacení uložené pokuty a nákladů řízení.
(3) Jestliže správní orgán neshledá důvody pro zahájení řízení o správním deliktu přestupku podle tohoto zákona, uvědomí o tom bez zbytečného odkladu dopravce a vyzve ho ke sdělení potřebných údajů o bankovním účtu, na který lze kauci vrátit. Kauci nebo její zbývající část podle odstavců 1 a 2 správní orgán příslušný k rozhodování v prvním stupni vrátí dopravci, a to
(2) Obecní policie nebo orgány Policie České republiky při odhalování přestupků a jiných správních deliktů na úseku taxislužby podle tohoto zákona kontroluje kontrolují, zda je vozidlo taxislužby stanoveným způsobem označeno a vybaveno, zda je taxislužba provozována způsobem předepsaným tímto zákonem a zda řidič taxislužby dodržuje povinnosti stanovené tímto zákonem. Řidič taxislužby je povinen umožnit strážníkům obecní policie nebo policistům výkon tohoto oprávnění.
Zrušen zákonem č. 102/2013 Sb.
(2) Ministerstvo dopravy vydá prováděcí právní předpis k provedení § 3 odst. 1 písm. b), § 3 odst. 4, § 8a odst. 7, § 9 odst. 1, § 9b odst. 4, § 17 odst. 6 § 17 odst. 5, § 18b odst. 2, § 21 odst. 8, § 21c odst. 2 § 21 odst. 9, § 21c odst. 3, § 21e odst. 1, § 22 odst. 5, § 30 odst. 2, § 34 odst. 3, § 34 odst. 5, § 34d odst. 6 a § 38a odst. 4.
31) Vyhláška č. 11/1975 Sb., o Úmluvě o přepravní smlouvě v mezinárodní silniční nákladní dopravě (CMR). Poznámka je platná od 1. ledna 2019.


text:
< | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7...30 | 31 | >
Strana 5 z 31, zobrazeno 20 záznamů z celkových 608, záznamy 81 až 100
31. 12. 2015 — Zákon č. 376/2015 Sb. (částka č. 161 - rozeslána dne 28. prosince 2015),
o ukončení důchodového spoření (účinnost dnem 1. ledna 2016 s výjimkami). Text zákona zde.
31. 12. 2015 — Vyhláška č. 373/2015 Sb. (částka č. 159 - rozeslána dne 28. prosince 2015),
kterou se mění vyhláška č. 312/2014 Sb., o podmínkách sestavení účetních výkazů za Českou republiku (konsolidační vyhláška státu) - (účinnost dnem 1. ledna 2016). Text vyhlášky zde.
31. 12. 2015 — Vyhláška č. 372/2015 Sb. (částka č. 159 - rozeslána dne 28. prosince 2015),
kterou se mění vyhláška č. 270/2010 Sb., o inventarizaci majetku a závazků (účinnost dnem 1. ledna 2016). Text vyhlášky zde.
31. 12. 2015 — Vyhláška č. 371/2015 Sb. (částka č. 159 - rozeslána dne 28. prosince 2015),
kterou se mění vyhláška č. 503/2002 Sb., kterou se provádějí některá ustanovení zákona č. 563/1991 Sb., o účetnictví, ve znění pozdějších předpisů, pro zdravotní pojišťovny, ve znění pozdějších předpisů (účinnost dnem 1. ledna 2016). Text vyhlášky zde.
31. 12. 2015 — Vyhláška č. 370/2015 Sb. (částka č. 159 - rozeslána dne 28. prosince 2015),
kterou se mění vyhláška č. 383/2009 Sb., o účetních záznamech v technické formě vybraných účetních jednotek a jejich předávání do centrálního systému účetních informací státu a o požadavcích na technické a smíšené formy účetních záznamů (technická vyhláška o účetních záznamech), ve znění pozdějších předpisů (účinnost dnem 1. ledna 2016).
31. 12. 2015 — Vyhláška č. 369/2015 Sb. (částka č. 159 - rozeslána dne 28. prosince 2015),
kterou se mění vyhláška č. 410/2009 Sb., kterou se provádějí některá ustanovení zákona č. 563/1991 Sb., o účetnictví, ve znění pozdějších předpisů, pro některé vybrané účetní jednotky, ve znění pozdějších předpisů (účinnost dnem 1. ledna 2016). Text vyhlášky zde.
16. 12. 2015 — Zákon č. 340/2015 Sb. (částka č. 144 - rozeslána dne 14. prosince 2015),
o zvláštních podmínkách účinnosti některých smluv, uveřejňování těchto smluv a o registru smluv (zákon o registru smluv) - (účinnost dnem 1. července 2016 s výjimkou). Text zákona zde.
9. 12. 2015 — Vyhláška č. 325/2015 Sb. (částka č. 137 - rozeslána dne 7. prosince 2015),
kterou se provádějí některá ustanovení zákona č. 563/1991 Sb., o účetnictví, ve znění pozdějších předpisů, pro účetní jednotky, které vedou jednoduché účetnictví (účinnost dnem 1. ledna 2016). Text vyhlášky zde.
9. 12. 2015 — Vyhláška č. 324/2015 Sb. (částka č. 137 - rozeslána dne 7. prosince 2015),
kterou se mění vyhláška č. 504/2002 Sb., kterou se provádějí některá ustanovení zákona č. 563/1991 Sb., o účetnictví, ve znění pozdějších předpisů, pro účetní jednotky, u kterých hlavním předmětem činnosti není podnikání, pokud účtují v soustavě podvojného účetnictví, ve znění pozdějších předpisů (účinnost dnem 1. ledna 2016 s výjimkou). Text vyhlášky zde.
4. 12. 2015 — Zákon č. 315/2015 Sb. (částka č. 134 - rozeslána dne 3. prosince 2015),
kterým se mění zákon č. 353/2003 Sb., o spotřebních daních, ve znění pozdějších předpisů (účinnost dnem 1. ledna 2016 s výjimkami). Text zákona zde.
2. 12. 2015 — Sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 58/2015 Sb.m.s. (částka č. 36 - rozeslána dne 2. prosince 2015)
o sjednání Smlouvy mezi Českou republikou a Pákistánskou islámskou republikou o zamezení dvojímu zdanění a zabránění daňovému úniku v oboru daní z příjmu (platnost dnem 30. října 2015). Text Smlouvy zde.
30. 11. 2015 — Vyhláška č. 309/2015 Sb. (částka č. 131 - rozeslána dne 27. listopadu 2015),
o stanovení výše základních sazeb zahraničního stravného pro rok 2016 (účinnost dnem 1. ledna 2016). Text vyhlášky zde.
19. 11. 2015 — Nález Ústavního soudu č. 299/2015 Sb. (částka č. 126 - rozeslána dne 10. listopadu 2015)
ve věci návrhu na zrušení § 264 odst. 4 vět první a druhé zákona č. 280/2009 Sb., daňový řád. Text nálezu zde.
12. 10. 2015 — Vyhláška č. 252/2015 Sb. (částka č. 102 - rozeslána dne 2. října 2015),
kterou se mění vyhláška č. 502/2002 Sb., kterou se provádějí některá ustanovení zákona č. 563/1991 Sb., o účetnictví, ve znění pozdějších předpisů, pro účetní jednotky, které jsou pojišťovnami, ve znění pozdějších předpisů (účinnost dnem 1. ledna 2016). Text vyhlášky zde.
12. 10. 2015 — Vyhláška č. 251/2015 Sb. (částka č. 102 - rozeslána dne 2. října 2015),
kterou se mění vyhláška č. 501/2002 Sb., kterou se provádějí některá ustanovení zákona č. 563/1991 Sb., o účetnictví, ve znění pozdějších předpisů, pro účetní jednotky, které jsou bankami a jinými finančními institucemi, ve znění pozdějších předpisů (účinnost dnem 1. ledna 2016). Text vyhlášky zde.
12. 10. 2015 — Vyhláška č. 250/2015 Sb. (částka č. 102 - rozeslána dne 2. října 2015),
kterou se mění vyhláška č. 500/2002 Sb., kterou se provádějí některá ustanovení zákona č. 563/1991 Sb., o účetnictví, ve znění pozdějších předpisů, pro účetní jednotky, které jsou podnikateli účtujícími v soustavě podvojného účetnictví, ve znění pozdějších předpisů (účinnost dnem 1. ledna 2016). Text vyhlášky zde.
17. 9. 2015 — Zákon č. 221/2015 Sb. (částka č. 92 - rozeslána dne 10. září 2015),
kterým se mění zákon č. 563/1991 Sb., o účetnictví, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony (účinnost dnem 1. ledna 2016). Text zákona zde.
28. 8. 2015 — Zákon č. 205/2015 Sb. (částka č. 83 - rozeslána dne 17. srpna 2015),
kterým se mění zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce, ve znění pozdějších předpisů, zrušuje zákon č. 266/2006 Sb., o úrazovém pojištění zaměstnanců, a zrušují nebo mění některé další zákony (účinnost dnem 1. října 2015). Text zákona zde.
10. 8. 2015 — Nález Ústavního soudu č. 187/2015 Sb. (částka č. 77 - rozeslána dne 3. srpna 2015)
ve věci návrhu na zrušení § 250 zákona č. 280/2009 Sb., daňový řád, ve znění pozdějších předpisů. Text nálezu zde.
7. 7. 2015 — Sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 39/2015 Sb.m.s. (částka č. 24 - rozeslána dne 3. července 2015)
o sjednání Smlouvy mezi Českou republikou a Kolumbijskou republikou o zamezení dvojímu zdanění a zabránění daňovému úniku v oboru daní z příjmu (platnost dnem 6. května 2015). Text Smlouvy zde.

matches:
zákona č. 563
zákona č. 563
zákona č. 563
zákona č. 563
§ 264
zákona č. 280
zákona č. 563
zákona č. 563
zákona č. 563
§ 250
zákona č. 280


text:
11 Tvo 1/2009
Nejvyšší soud projednal v neveřejném zasedání konaném dne 29. 1. 2009 stížnost obviněné B. Š. , proti usnesení Vrchního soudu v Olomouci ze dne 18. 12. 2008, sp. zn. 6 To 117/2008, a rozhodl t a k t o :
Podle § 148 odst. 1 písm. c) tr. řádu s e stížnost obviněné B. Š. z a m í t á .
Rozsudkem Krajského soudu v Brně ze dne 24. 10. 2008, sp. zn. 52 T 2/2008, byla obviněná B. Š. uznána vinnou trestným činem týrání svěřené osoby podle § 215 odst. 1, 2 písm. a) tr. zák., spáchaného ve formě spolupachatelství podle § 9 odst. 2 tr. zák. a odsouzena k nepodmíněnému trestu odnětí svobody v trvání pěti roků, pro jehož výkon byla zařazena do věznice s ostrahou. Stejným rozsudkem bylo rozhodnuto o vině a trestu dalších pěti obviněných.
Proti tomuto rozsudku podala obviněná B. Š. , další obvinění a matka obviněné B. Š. a J. Š. odvolání a trestní věc byla předána dne 12. 12. 2008 Vrchnímu soudu v Olomouci jako soudu odvolacímu.
Vrchní soud v Olomouci usnesením ze dne 18. 12. 2008, sp. zn. 6 To 117/2008, podle § 72 odst. 3 tr. řádu zamítl žádost obviněné B. Š. ze dne 17. 12. 2008 o propuštění z vazby na svobodu a podle ustanovení § 73 odst. 1 písm. b) a contrario nepřijal písemný slib obviněné jako opatření nahrazující vazbu.
Proti tomuto usnesení podala obviněná B. Š. stížnost s tím, že nadále trvá na skutečnostech, které uvedla ve své žádosti o propuštění z vazby na svobodu ze dne 17. 12. 2008 a má za to, že důvod vazby její osoby pominul a písemný slib, který nabídla vrchnímu soudu, považuje za dostatečnou garanci jejího dalšího chování v průběhu trestního řízení.
O důvodnosti vazby obviněné B. Š. bylo v průběhu dosavadního řízení několikrát rozhodováno, naposledy napadeným usnesením Vrchního soudu v Olomouci, kterým byla zamítnuta její žádost o propuštění na svobodu a současně nebyl přijat písemný slib obviněné, jako opatření nahrazující vazbu, jelikož důvody vazby útěkové ve smyslu ustanovení § 67 písm. a) tr. řádu v případě obviněné trvají i nadále. Rozsudkem soudu prvního stupně byla obviněná uznána vinnou zvlášť závažným trestným činem, za který jí byl uložen přísný nepodmíněný trest odnětí svobody. S ohledem na uložení tohoto trestu je obava z vyhýbání se trestnímu řízení, ať již tím, že by mohla uprchnout, nebo tím, že by se mohla skrývat i nadále reálná. V tomto směru je v souladu s nálezem Ústavního soudu ze dne 1. 4. 2004, sp. zn. III. ÚS 566/03, odůvodnění útěkové vazby hrozbou vysokým trestem. U obviněné je navíc obava z toho, že se při pobytu na svobodě bude chovat způsobem předvídaným ustanovením § 67 písm. a) tr. řádu, odůvodněna i tím, že obviněná se v minulosti dlouhodobě nezdržovala na území České republiky, s orgány činnými v trestním řízení České republiky nebyla v kontaktu a v zahraničí žila pod falešnou identitou.
Nejvyšší soud v tomto směru v rámci přezkumu zákonnosti vazby obviněné B. Š. sám doplnil dokazování ohledně jejího návratu do České republiky. Z důkazů provedených k zjištění jakým způsobem a za jakých podmínek se obviněná vrátila bylo zjištěno, že se bezprostředně před návratem zdržovala v Norsku, kde byla zadražena a administrativně potrestána za to, že vystupovala pod cizím jménem. Ve stejné době byl příslušnými orgány České republiky vydán na obviněnou B. Š. evropský i mezinárodní zatýkací rozkaz, dříve než však mohl být norskou stranou realizován, byla obviněná z Norska administrativně vyhoštěna do České republiky. Za tohoto stavu jsou případné námitky o podmínkách realizace těchto zatýkacích rozkazů v Norsku bezpředmětné, stejně tak jako úvahy o nerespektování zásady speciality v poměru k trestným činům uvedeným v těchto zatýkacích rozkazech. Obviněná B. Š. souhlasila s vyhoštěním, a v té době už věděla, že je proti ní v České republice vedeno trestní řízení. Z hlediska důvodnosti vazby podle § 67 písm. a) tr. řádu, tak až do zadržení, její pobyt v zahraničí, a to nejen v Norsku, a měnění identity nelze hodnotit jinak, než jako skrývání a vyhýbání se trestnímu stíhání.
Pokud jde o trvající obavu, že by se obviněná B. Š. na svobodě vyhýbala trestnímu řízení, lze se v podrobnostech ztotožnit se zdůvodněním všech předchozích rozhodnutí, včetně odůvodnění napadeného usnesení vrchního soudu. Protože se Nejvyšší soud s tímto rozhodnutím i jeho výstižným odůvodněním plně ztotožňuje, nemohla se stížnost obviněné B. Š. setkat s úspěchem a nezbylo, než rozhodnout, jak je ve výroku tohoto usnesení uvedeno.
Trestní řízení proti obviněné B. Š. trvá zatím dobu, která je přiměřená náročnosti projednávané věci, žádné nepřiměřené průtahy během tohoto řízení nebyly shledány.

matches:
soud
§ 148
§ 215
§ 9
soud
§ 72
§ 73
§ 67
§ 67
soud
§ 67
soud