text:
5Afs98/2009
5 Afs 98/2009-67
Nejvy¹¹í správní soud rozhodl v senátì slo¾eném z pøedsedkynì JUDr. Lenky Matyá¹ové a soudcù JUDr. Ludmily Valentové a JUDr. Jakuba Camrdy, v právní vìci ¾alobce: Z. M., právnì zast. Mgr. Luïkem Rù¾ièkou, advokátem se sídlem Vackova 44, Brno, proti ¾alovanému: Celní øeditelství Brno, se sídlem Koli¹tì 21, Brno, v øízení o kasaèní stí¾nosti ¾alobce podané proti rozsudku Krajského soudu v Brnì ze dne 28. 5. 2009, è. j. 30 Ca 175/2007-43,
I. Kasaèní stí¾nost s e odmítá. II. ®ádný z úèastníkù n e m á právo na náhradu nákladù øízení.
Kasaèní stí¾ností se ¾alobce (dále jen stì¾ovatel) domáhá zru¹ení rozsudku Krajského soudu v Brnì ze dne 28. 5. 2009, è. j. 30 Ca 175/2007-43. Výrokem I. cit. rozsudku byla zru¹ena rozhodnutí ¾alovaného ze dne 25. 4. 2007, è. j. 2036-02/07-010100-21, 2034-02/07-010100-21, 1874-02/07-010100-21, 2033-02/07-010100-21, 2032-02/07-010100-21 a 2035-02/07-010100-21 pro vady øízení a vìc byla ¾alovanému vrácena k dal¹ímu øízení. Výrokem II. a III. krajský soud rozhodl o nákladech øízení tak, ¾e ¾alovaný je povinen do 15ti dnù od právní moci rozsudku uhradit stì¾ovateli na úèet jeho právního zástupce náklady øízení v èástce 9.200,-Kè a dále ¾e stì¾ovateli bude prostøednictvím jeho zástupce vrácen z úètu Krajského soudu v Brnì zaplacený pøeplatek na soudním poplatku ve vý¹i 10.000,-Kè.
V kasaèní stí¾nosti stì¾ovatel tvrdí dùvody podle ust. § 103 odst. 1 písm. a) a d) zákona è. 150/2002 Sb., soudní øád správní (dále jen s. ø. s.), tedy nezákonnost spoèívající v nesprávném posouzení právní otázky soudem v pøedcházejícím øízení a nepøezkoumatelnost. Stì¾ovatel namítá, ¾e krajský soud pøekroèil dispozièní zásadu, kdy¾ zavázal ¾alovaného, aby ve svém rozhodnutí zohlednil ust. § 268 celního zákona, kdy¾ mu v ¾ádném pøípadì nepøíslu¹í urèovat úèastníkùm, jak mají v dal¹ím øízení postupovat. Krajský soud v rozsudku nepøedestøel ¾ádné skutkové a právní dùvody, z nich¾ by bylo mo¾no usuzovat, z jakého dùvodu mìlo být ust. § 268 celního zákona aplikováno.
Co se týèe výrokù II. a III., stì¾ovatel namítá, ¾e tyto jsou nezákonné, nebo» soud pøi svém rozhodování zcela pominul náklady stì¾ovatele, které mu vznikly v souvislosti s jeho zastupováním ve vìci ostatních ¾alob. Stì¾ovatel uvádí, ¾e krajský soud spojil ke spoleènému projednání a rozhodnutí 6 ¾alob, které podal stì¾ovatel vùèi 6-ti jednotlivým rozhodnutím ¾alovaného. Krajský soud rozhodl o nákladech øízení pouze ve vìci vedené 30 Ca 175/2007-43, zcela v¹ak pominul, ¾e stì¾ovateli vznikly oprávnìné náklady právního zastoupení i ve zbylých spojených vìcech, které se také sestávaly ze tøí úkonù právní slu¾by (pøevzetí zastoupení, sepis ¾aloby a repliky podle ust. § 7, 9 odst. 3 písm. f) a § 11 odst. 1 písm. a) a d) advokátního tarifu) v èástce 2 100,-Kè za jeden úkon a z pau¹ální náhrady za 3 úkony právní slu¾by v èástce 300,-Kè za jeden úkon. Krajský soud proto nesprávnì uvá¾il otázku náhrady nákladù øízení (§ 60 s. ø. s.), pokud do¹el k závìru, ¾e náklady ¾alobce èinily toliko 9.200,-Kè namísto správnì vypoètené náhrady nákladù øízení ve vý¹i 57.200,-Kè. Pokud jde o výrok III., je tento dle stì¾ovatele nejen nezákonný, ale ani podané odùvodnìní není pøiléhavé. Dle stì¾ovatele jde o to, ¾e poukazovaný nález Ústavního soudu I. ÚS 664/03 ¹etøí právo úèastníka øízení o ¾alobì na pøístup k soudu a nikoliv otázku náhrady nákladù øízení ve smyslu ust. § 60 s. ø. s. Kdyby tomu tak skuteènì mìlo být, jak uvedl krajský soud, zcela nespornì by rozhodl o vrácení soudního poplatku ji¾ v okam¾iku, kdy rozhodl o spojení a spoleèném projednání vìci a nikoliv a¾ nyní.
Z uvedených dùvodù navrhuje stì¾ovatel rozsudek Krajského soudu v Brnì zru¹it a vìc mu vrátit k dal¹ímu øízení.
Nejvy¹¹í správní soud konstatuje, ¾e kasaèní stí¾nost je toliko mimoøádným opravným prostøedkem. Proto jsou jak dùvody kasaèní stí¾nosti, tak i její rozsah vázány na nejzáva¾nìj¹í pøípady nezákonnosti. Mezi tyto pøípady nepatøí mimo jiné i pøípady uvedené v ustanovení § 104 odst. 2 s. ø. s.
Podle ust § 104 odst. 2 s. ø. s. kasaèní stí¾nost, která smìøuje jen proti výroku o nákladech øízení nebo proti dùvodùm rozhodnutí soudu, je nepøípustná.
K této otázce se ji¾ Nejvy¹¹í správní soud nìkolikráte vyslovil, napø. v rozhodnutí ze dne 13. 11. 2003, è. j. 2 Ads 57/2003-48 nebo v rozhodnutí ze dne 22. 4. 2004, è. j. 2 Azs 76/2003-41 (pøíst. na www.nssoud.cz). Od závìrù zde vyslovených nemá senát nyní ve vìci rozhodující dùvodu se odchýlit.
Jak vyplývá ze soudního spisu, domáhal se stì¾ovatel správními ¾alobami pøezkumu vý¹e citovaných rozhodnutí ¾alovaného a navrhoval, aby krajský soud napadená rozhodnutí zru¹il. Krajský soud v Brnì rozsudkem nyní napadeným kasaèní stí¾ností rozhodl o podaných ¾alobách tak, ¾e zru¹il pøedmìtná rozhodnutí ¾alovaného pro vady øízení a vìc vrátil k dal¹ímu øízení, tedy stì¾ovateli vyhovìl.
V podané kasaèní stí¾nosti tak stì¾ovatel zjevnì nebrojí proti výroku rozhodnutí krajského soudu, jím¾ bylo vyhovìno jeho návrhu, tedy proti výsledku, k nìmu¾ krajský soud pøi posouzení zákonnosti rozhodnutí ¾alovaného dospìl. Naopak, z obsahu kasaèní stí¾nosti je zøejmé, ¾e stì¾ovatelovy námitky smìøují pouze proti obsahu odùvodnìní, které údajnì trpí nedostatkem urèení závazného právního názoru, resp. nesprávným právním posouzením dané vìci a absencí pøezkoumatelného zdùvodnìní. Pokud tedy stì¾ovatel napadá takové rozhodnutí krajského soudu, aèkoliv co do výroku rozhodnutí krajský soud jeho ¾alobním návrhùm vyhovìl, kdy¾ zru¹il ¾alobami napadená rozhodnutí, brojí toliko proti odùvodnìní rozhodnutí. Z uvedeného je zøejmé, ¾e kasaèní stí¾nost smìøuje pouze proti dùvodùm rozhodnutí soudu, v èásti této námitky je kasaèní stí¾nost podle ust. § 104 odst. 2 s. ø. s. nepøípustná.
Nepøípustná je rovnì¾ i dal¹í èást kasaèní stí¾nosti, v ní¾ je dovozována nesprávnost pøiznaných nákladù øízení soudem.
Jak ji¾ Nejvy¹¹í správní soud konstatoval ve svých døívìj¹ích, vý¹e citovaných rozhodnutích, rozhodnutím o nákladech øízení je nutno rozumìt nejen rozhodnutí o náhradì nákladù øízení (pøedev¹ím mezi úèastníky øízení), ale i rozhodnutí o placení nákladù øízení. Pod pojem placení nákladù øízení spadá jak placení nákladù úèastníky øízení, tak i placení nákladù státem. Rozhodnutím o nákladech øízení ve smyslu ustanovení § 104 odst. 2 s. ø. s. je tedy i rozhodnutí o povinnosti zaplatit ustanovenému zástupci hotové výdaje zástupce a odmìnu za zastupování osoby (úèastníka øízení-§ 35 odst. 7 s. ø. s.). Kasaèní stí¾nost proti takovémuto rozhodnutí Nejvy¹¹í správní soud odmítne [§ 46 odst. 1 písm. d) ve spojení s § 120 s. ø. s.].
V projednávaném pøípadì kasaèní stí¾nost smìøuje toliko proti odùvodnìní rozhodnutí soudu stran výroku I, a dále proti výroku II, resp. III, tj.výrokùm o nákladech øízení. Kasaèní stí¾nost je tedy podle ust. § 104 odst. 2 s. ø. s. nepøípustná, proto¾e smìøuje jen proti odùvodnìní rozhodnutí a proti výroku o nákladech øízení.
Nejvy¹¹ímu správnímu soudu ze v¹ech vý¹e uvedených dùvodù nezbylo ne¾ kasaèní stí¾nost stì¾ovatele podle § 46 odst. 1 písm. d) s. ø. s. ve spojení s § 104 odst. 2 s. ø. s. a § 120 s. ø. s. odmítnout, nebo» jde o návrh nepøípustný.
Podle § 60 odst. 3, § 120 s. ø. s. nemá pøi odmítnutí návrhu ¾ádný z úèastníkù právo na náhradu nákladù øízení.
P o u è e n í : Proti tomuto usnesení nejsou opravné prostøedky pøípustné (ust. § 53 odst. 3 a ust. § 120 s.ø.s.).

matches:
soud
soud
§ 103
soud
§ 268
soud
§ 268
soud
soud
soud
§ 7
§ 11
soud
§ 60
soud
§ 104
§ 104
soud
soud
soud
soud
soud
§ 104
soud
§ 104
soud
§ 120
§ 104
§ 46
§ 104
§ 120
§ 60
§ 120
§ 53
§ 120


3 Tdo 1682/2016
3 Tdo 1682/2016-31
Nejvyšší soud rozhodl dne 14. 12. 2016 v neveřejném zasedání o dovoláních, která podali obvinění J. P. , a P. P. , proti rozsudku Krajského soudu v Plzni ze dne 30. 6. 2016, č. j. 7 To 121/2016-987, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Okresního soudu v Chebu pod sp. zn. 5 T 72/2013, takto:
Podle § 265i odst. 1 písm. b) tr. ř. se dovolání odmítají .
Rozsudkem Okresního soudu v Chebu ze dne 28. 12. 2015, č. j. 5 T 72/2013-940, byli obvinění J. P. a P. P. uznáni vinnými přečinem krádeže podle § 205 odst. 1 písm. a) trestního zákoníku (tj. zákona č. 40/2009 Sb., účinného od 1. 1. 2010 /dále jen tr. zákoník /), jako spolupachatelé podle § 23 tr. zákoníku, na skutkovém základě, že v přesně nezjištěné době od 20. 4. 2012 do 22. 4. 2012 v pozdních odpoledních hodinách společně s již odsouzeným L. P., v obci S. V., poblíž domu číslo popisné, po předchozí dohodě odcizili zde odstavené, nepojízdné osobní motorové vozidlo značky Škoda Octavia Combi, majitelky J. G., ačkoli věděli, že vozidlo jim nepatří, když vnikli bez použití násilí do vozidla, nejprve obžalovaný P. P. uvolnil zamčený volant pomocí sekery a následně všichni tři vozidlo Škoda Octavia Combi, za jehož volantem seděl obžalovaný J. P., odtáhli vozidlem Nissan Patrol, řízeným obžalovaným P. P. a na místě spolujezdce L. P., nejprve do obce T. S. a následně již obžalovaní J. a P. P. na pozemek R. T. v obci Ch. H., kde vozidlo umístili do dřevěné stavby bez čísla popisného na parcele a způsobili tak J. G. škodu ve výši nejméně 20.500 Kč . Za to byli oba obvinění podle § 205 odst. 1 tr. zákoníku shodně odsouzeni k trestu odnětí svobody v trvání osmi měsíců, jehož výkon byl u každého podle § 81 odst. 1 tr. zákoníku a § 82 odst. 1, odst. 2 tr. zákoníku podmíněně odložen na zkušební dobu v trvání osmnácti měsíců s omezením, aby ve zkušební době podle svých sil uhradili škodu, kterou trestným činem způsobili.
O odvoláních obou obviněných proti shora citovanému rozsudku rozhodl ve druhém stupni Krajský soud v Plzni rozsudkem ze dne 30. 6. 2016, č. j. 7 To 121/2016-987, jímž podle § 258 odst. 1 písm. e), odst. 2 tr. ř. napadený rozsudek zrušil ve výroku o trestech. Za podmínek § 259 odst. 3 tr. ř. poté nově podle § 205 odst. 1 tr. zákoníku uložil obviněnému J. P. trest odnětí svobody v trvání osmi měsíců a obviněnému P. P. trest odnětí svobody v trvání šesti měsíců, v obou případech podle § 81 odst. 1 tr. zákoníku a § 82 odst. 1, odst. 2 tr. zákoníku s podmíněným odkladem na zkušební dobu v trvání jednoho roku a se stanovením povinnosti, aby ve zkušební době podle svých sil uhradili škodu, kterou trestným činem způsobili.
Pravomocné rozhodnutí odvolacího soudu napadli obvinění J. P. a P. P. následně dovoláními , v nichž shodně uplatnili důvod uvedený v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř.
Obviněný J. P. v odůvodnění tohoto mimořádného opravného prostředku namítl, že soudy obou stupňů při posuzování předmětného skutku nesprávně zhodnotily otázku jeho zavinění a dospěly tak k nesprávnému závěru stran naplnění subjektivní stránky přečinu krádeže podle § 205 odst. 1 písm. a) tr. ř. v jeho jednání. Trvá na tom, že v řízení nebyla provedenými důkazy vyvrácena jeho obhajoba, podle níž nevěděl o tom, že inkriminovaný automobil není ve vlastnictví spoluobviněného L. P. Usvědčující výpovědi jmenovaného, z nichž soudy vycházely při zjišťování skutkového stavu, označil s poukazem na jeho trestní minulost za nevěrohodné. V uvedené souvislosti dovolatel namítl rozpornost závěrů odvolacího soudu, který naopak předmětné výpovědi označil za věrohodné, ačkoli v dřívějším kasačním rozhodnutí ve věci považoval L. P. za obecně méně věrohodného. Zároveň nesouhlasí se způsobem, jakým soudy hodnotily i další ve věci provedené důkazy, zejména pak jeho jednání po činu, kdy měl jako policista náhledem do elektronické evidence Policie ČR údajně dodatečně zjišťovat, zda inkriminované vozidlo není hlášeno jako odcizené. Dovolatel nadále považuje za logickou svoji obhajobu, že důvěřoval L. P. jako člověku, kterého léta znal, a při odtahu vraku tak neměl důvod vycházet z toho, že by mohl patřit třetí osobě. Kdyby takovou informací disponoval, zajisté by se této věci bez souhlasu pravého vlastníka nezmocnil. Závěrem dovolatel vyslovil názor, že tzv. skutková věta výroku o vině z rozsudku soudu prvního stupně nevyjadřuje náležitě subjektivní stránku posuzovaného trestného činu a nesplňuje tak požadavky uvedené v ustanovení § 120 odst. 3 tr. ř. Odvolací soud však nenapravil ani tuto vadu.
Obviněný P. P. v rámci odůvodnění svého dovolání rovněž namítl, že v řízení nebylo dostatečně prokázáno, že by věděl o tom, že ani jeden ze spoluobviněných, tj. J. P. a L. P., nejsou oprávněni nakládat s inkriminovaným vozidlem a že se tak spolu s nimi vědomě zmocňuje cizí věci. Rovněž on soudům vytkl, že závěr o jeho úmyslném zavinění opřely o nevěrohodnou výpověď L. P. Za zcela irelevantní ve vztahu ke své osobě označil zjištění, že jeho bratr J. P. po odtahu vozidla zjišťoval údaje o jeho odcizení. Soudy se podle mínění dovolatele měly důsledněji zabývat tím, kdy a jak byl on sám informován o majetkových poměrech k inkriminované věci. Jejich závěr, že jednal v zištném úmyslu, odmítl jako zcela nesprávný. Setrval na tom, že chtěl pouze pomoci svému bratrovi v odtahu nepojízdného automobilu. Poukaz soudů na to, že volant vozu byl zamčený a otevřeny byly jenom jedny dveře, nebo že se nepřesvědčil o pravdivosti tvrzení svého bratra, že auto dostal od L. P., pokládá dovolatel z pohledu závěru o jeho úmyslném zavinění za bezvýznamný. Subjektivní stránku přečinu krádeže podle § 205 odst. 1 písm. a) tr. zákoníku (ani ve formě nepřímého úmyslu) svým jednáním ve skutečnosti nenaplnil. Dovolatel také namítl formální pochybení ve výroku o vině v rozsudku soudu prvního stupně, když má zato, že skutková věta v rozporu s ustanovením § 120 odst. 3 tr. ř. neobsahuje subjektivní stránku trestného činu .
Z výše rekapitulovaných důvodů obvinění v závěru svých dovolání shodně navrhli, aby Nejvyšší soud podle § 265k odst. 1, odst. 2 tr. ř. zrušil rozsudek Krajského soudu v Plzni ze dne 30. 6. 2016, sp. zn. 7 To 121/2016, i jemu předcházející rozsudek Okresního soudu v Chebu ze dne 28. 12. 2015, sp. zn. 5 T 72/2013, a Okresnímu soudu v Chebu přikázal, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl.
K podaným dovoláním se v souladu s ustanovením § 265h odst. 2 tr. ř. písemně vyjádřil státní zástupce činný u Nejvyššího státního zastupitelství (dále jen státní zástupce ), který úvodem připomněl, že s odkazem na důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. nelze vytýkat nesprávnost nebo neúplnost skutkových zjištění, popřípadě nesprávnost hodnocení důkazů soudy. Dovolatelé pak podle něj sice namítli absenci úmyslného zavinění jako nezbytného znaku subjektivní stránky skutkové podstaty přečinu krádeže v jejich jednání, ovšem učinili tak při zpochybnění skutkového stavu, ze kterého bylo vycházeno při hmotněprávním posouzení věci. Obviněný J. P. navíc polemizoval s odůvodněním obou napadených rozhodnutí, což není s ohledem na ustanovení § 265a odst. 4 tr. ř. přípustné. Dále státní zástupce ve svém vyjádření zrekapituloval soudy zjištěný skutkový stav, z nějž vyplynulo, že dříve spoluobviněný (nyní svědek) L. P. se nikdy, tj. ani před dovolateli, za vlastníka inkriminovaného vozidla nevydával. Ti současně dobře věděli, že sami žádné vlastnické právo k vozidlu nemají. Jejich námitky ohledně nevěrohodnosti jmenovaného svědka se nacházejí mimo rámec uplatněného dovolacího důvodu. Nevěrohodnost výpovědí L. P. navíc podle státního zástupce nelze apriorně dovozovat z toho, že byl v minulosti již soudně trestán, zvláště pokud svými výpověďmi usvědčoval z trestné činnosti i sám sebe. K tomu státní zástupce doplnil, že podle skutkových zjištění nebyla mezi obviněnými nikdy řeč o tom, že by měl J. P. za vozidlo, které i přes špatný technický stav nebylo věcí bezcennou, něco zaplatit. Zároveň neexistoval jediný logicky přijatelný důvod, proč by se jej L. P. rozhodl někomu z dovolatelů darovat. Státní zástupce poukázal rovněž na způsob, jakým obviněný P. P. zprovoznil uzamčený volant automobilu, který si lze při legálním (byť i neformálním) převodu vlastnictví vozidla jen obtížně představit. Bez významu pak podle něj není ani zjištění, že obviněný J. P. jako policista bezprostředně po činu na svém pracovišti v příslušné elektronické evidenci zjišťoval, zda byla nahlášena krádež inkriminovaného vozidla, a v následujících dnech monitoroval průběh pátrání po něm. Již tato okolnost existenci subjektivní stránky trestného činu dokresluje minimálně u tohoto dovolatele. Jestliže by odtáhl vozidlo v dobré víře, že tak činí se souhlasem L. P. jako jeho vlastníka, postrádala by tato dodatečná lustrace údajů smysl. Soudy učiněná skutková zjištění podle státního zástupce umožňují závěr o existenci přímého úmyslu (§ 15 odst. 1 písm. a/ tr. zákoníku), jak jej v jednání obviněných dovodil soud prvního stupně. Ti totiž věděli, že vozidlo není jejich vlastnictvím ani majetkem spoluobviněného L. P., chtěli je získat do své dispozice a skutečného vlastníka z této dispozice trvale vyloučit. Úvahy odvolacího soudu o úmyslu nepřímém pokládá státní zástupce za daných okolností za nepřiléhavé, byť i ten by zároveň k naplnění subjektivní stránky přečinu krádeže podle § 205 tr. zákoníku plně postačoval. K námitkám dovolatelů vůči popisu skutku ve výroku o vině z rozsudku soudu prvního stupně pak poukázal na to, že není nutné, aby v něm bylo úmyslné zavinění vyjádřeno výslovně. Postačuje, že v tzv. skutkové větě jsou uvedeny takové okolnosti, z nichž vyplývá vědomost obviněných o tom, že vozidlo je ve vztahu k nim věcí cizí, tj. že jim nepatří, a že je v ní uveden údaj o uvolnění volantu za použití sekery. Obviněným P. P. namítanou absenci zištného motivu je podle státního zástupce třeba posuzovat se zřetelem k tomu, že nejde o formální znak trestného činu krádeže podle § 205 tr. zákoníku. Je tudíž nerozhodné, zda jednal z vlastní zištnosti nebo pouze ze solidarity k bratrovi.
Své vyjádření uzavřel státní zástupce s tím, že dovolací námitky obviněných J. a P. P., pokud je lze vůbec podřadit pod deklarovaný důvod dovolání, jsou zjevně nedůvodné. Proto navrhl, aby Nejvyšší soud podaná dovolání podle § 265i odst. 1 písm. e) tr. ř. odmítl jako zjevně neopodstatněná a aby tak v souladu s ustanovením § 265r odst. 1 písm. a) tr. ř. rozhodl v neveřejném zasedání. S rozhodnutím věci v neveřejném zasedání vyslovil souhlas i pro případ jiného než navrhovaného rozhodnutí ve smyslu § 265r odst. 1 písm. c) tr. ř.
Předmětné vyjádření zaslal Nejvyšší soud obhájci dovolatelů s upozorněním, že dovolatelé k němu mohou jeho prostřednictvím zaujmout vlastní stanovisko (tzv. repliku). Do nařízení neveřejného zasedání však eventuální další reakci z jeho strany neobdržel.
Obvinění J. P. a P. P. jsou podle § 265d odst. 1 písm. b) tr. ř. osobami oprávněnými k podání dovolání pro nesprávnost výroků rozhodnutí soudu, které se jich bezprostředně dotýkají. Dovolání byla podána v zákonné dvouměsíční dovolací lhůtě (§ 265e odst. 1 tr. ř.), prostřednictvím obhájce (§ 265d odst. 2 věta první tr. ř.) a současně splňují formální a obsahové náležitosti předpokládané v ustanovení § 265f odst. 1 tr. ř.
Nejvyšší soud jako soud dovolací (§ 265c tr. ř.) dále zkoumal, zda v předmětné věci jsou splněny podmínky přípustnosti dovolání podle § 265a tr. ř. Shledal, že dovolání jsou přípustná podle § 265a odst. 1, odst. 2 písm. a) tr. ř., neboť směřují proti rozhodnutí soudu druhého stupně, kterým bylo pravomocně rozhodnuto ve věci samé a jímž byly obviněným uloženy tresty.
V projednávaném případě sice oba dovolatelé formálně namítli nesprávnost právního posouzení jejich jednání (skutku) jako přečinu krádeže podle § 205 odst. 1 písm. a) tr. zákoníku pro absenci úmyslu zmocnit se cizí věci (tzv. subjektivní stránky), ovšem tuto obecně hmotněprávní námitku opřeli výlučně o výhrady vůči skutkovým zjištěním soudů, jež vzešla z jimi provedených a následně vyhodnocených důkazů, zejména pak výpovědi svědka (dříve spoluobviněného) L. P. Teprve v návaznosti na tom a při prosazování vlastní verze skutkového děje, podle níž se nepojízdného vozidla majitelky J. G. zmocnili ve víře, že patří právě L. P., namítali existenci vady rozhodnutí předpokládané v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř., tzn. nesprávné právní posouzení skutku. Podaným mimořádným opravným prostředkem se tedy primárně domáhali zásadního přehodnocení (revize) soudy zjištěného skutkového stavu věci, tzn. že dovolání ve skutečnosti uplatnili na procesním (§ 2 odst. 5, odst. 6 tr. ř.) a nikoli hmotněprávním základě. Takové námitky ovšem pod dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. podřadit nelze.
Nejvyšší soud tento závěr učinil při akceptování názoru opakovaně vysloveného v judikatuře Ústavního soudu, podle nějž dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. nelze vykládat formalisticky a restriktivně a v rámci jeho interpretace je třeba mít vždy na zřeteli především ústavně zaručená základní práva a svobody, tedy i právo na spravedlivý proces; tj. přihlížet i k závažným vadám řízení, které zakládají neústavnost pravomocného rozhodnutí. Těmito vadami je třeba rozumět např. opomenutí důkazu soudem nebo existenci extrémního rozporu mezi skutkovým stavem věci v soudy dovozované podobě a provedenými důkazy (k tomu srov. např. nálezy Ústavního soudu ve věcech sp. zn. I. ÚS 4/04 nebo sp. zn. III. ÚS 84/94 a přiměřeně též usnesení ve věci sp. zn. III. ÚS 3136/09). Takový flagrantní rozpor je ovšem dán jen tehdy, jestliže zásadní skutková zjištění v rozhodnutí zcela chybí vzhledem k absenci příslušných procesně účinných důkazů, popř. zjevně nemají žádnou vazbu na soudem deklarovaný obsah provedeného dokazování, či jsou dokonce zřetelným opakem toho, co bylo skutečným obsahem dokazování. Jestliže jsou vytýkána tato zásadní procesní pochybení, je třeba v konkrétní věci zároveň vyhodnotit, zda skutečně měla nebo alespoň mohla mít podstatný význam pro konečné hmotněprávní posouzení stíhaného jednání (skutku). Za tohoto předpokladu pak lze výjimečně připustit, že i skutkové námitky mohou být způsobilé založit dovolací přezkum.
Z odůvodnění rozsudku soudu prvního stupně, splňujícího kritéria požadovaná ustanovením § 125 odst. 1 tr. ř., nelze dovodit, že by soud dospěl k dovolateli zpochybňovaným skutkovým zjištěním po tendenčním, neobjektivním a nekritickém hodnocení provedených důkazů. Způsobu, jakým se vypořádal s obhajobou obviněných, spočívající v tvrzení, že se vraku vozu zmocnili v přesvědčení, že patří L. P. a jednají tak se souhlasem oprávněného vlastníka, není z hlediska principů formální logiky co vytknout (k tomu viz konkrétně část na str. 7 a 8 písemného vyhotovení rozsudku). S totožnými procesními námitkami, jaké obvinění uplatnili i v nyní projednávaném dovolání, se pak v rámci svého přezkumu (§ 254 odst. 1 tr. ř.) vypořádal i odvolací soud. Pokud vůči skutkovým zjištěním soudu prvního stupně i na ně navazující právní kvalifikaci skutku neměl žádných výhrad, své stanovisko v tomto směru rovněž na str. 4 až 7 shora napadeného rozsudku odůvodnil dostatečně a v souladu s požadavky zákona.
Nejvyšší soud tak nedospěl k závěru, že by byl v dovolateli namítaném směru skutkový stav věci zjišťován nedostatečně či povrchně, nebo že by rozhodnutí soudů obou stupňů potud byla projevem nepřípustné libovůle.
V rozporu s hmotněprávní povahou důvodu dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. obvinění uplatnili i námitku zjevně procesního charakteru, podle níž formulace skutku ve výroku o vině v rozsudku soudu prvního stupně nevyjadřuje jejich úmysl směřující k přisvojení si cizí věci a nesplňuje tak požadavky ustanovení § 120 odst. 3 tr. ř. Uvedené výtce by navíc nebylo možno přiznat důvodnost ani z věcného hlediska, neboť v popisu skutku je vyjádřena jak intelektuální (vědomostní), tak volní složka úmyslného zavinění na straně dovolatelů. Ti, ačkoli věděli , že jim ani L. P. nepojízdné motorové vozidlo nepatří, do něj vnikli, pomocí sekery uvolnili jeho uzamčený volant, aby je následně bez souhlasu vlastníka odtáhli z místa odstavení nejprve do obce T. S. a posléze na pozemek R. T. v obci Ch. H., kde je ukryli v dřevěné stavbě. Takový popis skutkových okolností je z pohledu náležitého vyjádření subjektivní stránky trestného činu krádeže výstižný a zcela dostačující, jak přiléhavě zmínil i vyjadřující se státní zástupce.
Podle § 265i odst. 1 písm. b) tr. ř. Nejvyšší soud dovolání odmítne, bylo-li podáno z jiného důvodu, než je uveden v § 265b tr. ř. Protože ve věci obviněných J. P. a P. P. dospěl k závěru, že dovolání nebyla podána z důvodů stanovených zákonem, rozhodl v souladu s § 265i odst. 1 písm. b) tr. ř. o jejich odmítnutí, aniž by napadené rozhodnutí věcně přezkoumával podle kritérií uvedených v ustanovení § 265i odst. 3 tr. ř. Za podmínek § 265r odst. 1 písm. a) tr. ř. tak učinil v neveřejném zasedání, když k tomuto postupu nebylo třeba souhlasu stran (srov. § 265r odst. 1 písm. c/ tr. ř.).


text:
Soukromoprávní odpovědnost oznamovatele za podan | epravo.cz
ID: 108053upozornění pro uživatele
Trestní oznámení je podání občana, státního orgánu, spolku nebo jiného subjektu stojícího mimo orgány činné v trestní řízení, které obsahuje konkrétní skutečnosti, nasvědčující spáchání trestného činu a které slouží jako podnět k zahájení trestního řízení.[1]
V praxi poměrně často dochází k případům, kdy osoby úmyslně zneužijí svých subjektivních práv ke způsobení újmy jiné osobě. Tou může být např. obchodní konkurence, bývalý partner z již rozvráceného vztahu, nebo jinak nepohodlná osoba. Právních nástrojů, jak se jinému osobně mstít a znepříjemňovat mu život, je mnoho.
Jedním z nich je právě podání účelového trestního oznámení. Doposud takové podání oznamovateli nezakládalo žádnou odpovědnost, pokud tedy nenaplnil skutkovou podstatu trestného činu křivého obvinění podle § 345 trestního zákoníku (dále též jen „TZ“) či křivé výpovědi dle § 346 TZ. K těmto trestným činům lze dodat, že je možné je spáchat zároveň v jednočinném souběhu.[2]
Pro danou problematiku je zásadní nález Ústavního soudu pod sp. zn. III. ÚS 1017/15 ze dne 05.09.2017, který se zabýval právě otázkou možného vzniku odpovědnosti za takové zneužití, tj. zda může vzniknout soukromoprávní odpovědnost oznamovatele za újmu způsobenou jiné osobě podáním trestního oznámení.
Cílem tohoto článku je poskytnout pohled na soukromoprávní odpovědnost ve vztahu k obsahu trestního oznámení, včetně závěrů dosavadní judikatury na toto téma. Východiskem článku je především nález III. ÚS 1017/15 z minulého roku, z jehož pohledu budou rozebrány i jednotlivé druhy odpovědnosti vztahujících se k trestnímu oznámení. Závěrem článek poskytne úvahu v teoretické rovině de lege ferenda nad možnými dopady rozšíření soukromoprávní odpovědnosti za podané trestní oznámení v praxi, zahrnující pohled na oznamovatele a osobu, vůči které bylo podáno trestní oznámení.
Shrnutí nálezu Ústavního soudu
Výše zmíněnému nálezu předcházela žaloba na náhradu majetkové újmy, která vznikla stěžovatelce (starostce Třince) v souvislosti s trestním oznámením, které na ni podal opoziční zastupitel. Na základě podaného trestního oznámení začalo vyšetřování starostky, které však nakonec bylo odloženo s tím, že podezření ze spáchání trestného činu bylo nedůvodné, neboť orgány činné v trestním řízení zjistily, že starostka ve své funkci žádný trestný čin nespáchala.
Následně se domáhala před obecnými soudy po opozičním zastupiteli náhrady újmy vzniklé v souvislosti s podáním trestního oznámení. Okresní soud žalobu o náhradu majetkové újmy zamítl a krajský soud rozsudek potvrdil se stejným závěrem, tedy že pro vznik odpovědnosti oznamovatele za újmu chybí jeden ze základních předpokladů, a to porušení právní povinnosti. Stěžovatelka s rozhodnutími obecných soudů nesouhlasila, neboť byla podle ní porušena její ústavně zaručená práva. Rozhodnutí krajského soudu stěžovatelka napadla ústavní stížností mimo jiné i z důvodu, že jediným cílem tohoto trestního oznámení byla snaha stěžovatelku poškodit v rámci politické soutěže.
Ústavní soud v prvé řadě poukázal na nedostatky a nejasnosti současné právní úpravy náhrady újmy, k níž může dojít v souvislosti s prověřováním důvodnosti trestních oznámení, která sice neobsahují křivé obvinění podle trestního zákoníku, ale jejichž obsah je přesto nepravdivý, nebo značně neurčitý, tvořený směsicí dojmů a skutkových domněnek (a to i objektivně mylných) oznamující osoby, která přitom na jejich prověření důrazně trvá.[3] Následně se Ústavní soud vyjádřil k poměrně rozsáhlé praxi obecných soudů, kdy újmu způsobenou v důsledku trestního oznámení soudy vylučují, protože chybí porušení právní povinnosti, jakožto jeden ze základních předpokladů pro vznik odpovědnostního vztahu mezi oznamovatelem a osobou, vůči níž podání směruje, a připouštějí tak nanejvýš odpovědnost za újmu ze strany státu, jehož orgány trestní řízení vedly. Tento postup obecných soudů, označený za „imunizaci obsahu trestního oznámení“, podle Ústavního soudu není správný. Nelze totiž vyloučit, že toto subjektivní právo může být zneužito k nelegitimnímu účelu a vykonáno v občanskoprávních vztazích v rozporu s dobrými mravy nebo šikanózním způsobem, tedy porušením uložené právní povinnosti. Konkrétně se bude jednat o základní povinnost neminem laedere. V těchto případech, kdy dojde k porušení této povinnosti šikanózním výkonem práva, již nelze aplikovat zásadu Neminem laedit qui iure suo utitur.
Z takového závěru je třeba dle Ústavního soudu zásadně dovodit odpovědnost takto jednající osoby za způsobenou újmu. Soud dále uvedl, že tato občanskoprávní odpovědnost oznamovatele za vzniklou újmu podáním nepravdivých trestních oznámení vzniká dokonce i v případech, kdy nařčená osoba byla nedůvodně obviněna nebo obžalována, a újma na jejích právech tak vznikla především postupem orgánů státu.
Vývoj rozhodovací praxe soudů
Výše zmíněný nález Ústavního soudu není prvním případem, kdy soudy rozhodly o vzniku občanskoprávní odpovědnosti za podání nepravdivých trestních oznámení - jde tak spíše o navázání na judikaturu Nejvyššího soudu za posledních 15 let, kterou Ústavní soud v odůvodnění i zmiňuje (zejména rozsudek ze dne 31. 8. 2010 pod sp. zn. 25 Cdo 297/2009, dále rozsudek velkého senátu trestního kolegia Nejvyššího soudu ze dne 28. 6. 2006 pod sp. zn. 15 Tdo 574/2006 a usnesení Nejvyššího soudu ze dne 17. 1. 2007 sp. zn. 7 Tdo 1577/2006).
V odůvodnění nálezu je Ústavním soudem odkázáno i na věc pod spisovou značkou 25 Cdo 297/2009, ve které rozhodoval Nejvyšší soud.
V této věci se jednalo o případ, kdy nezletilá podala trestní oznámení na svého otčíma, v němž tvrdila, že ji opakovaně nutil k souloži a dále s ní vykonal z její strany dobrovolný pohlavní styk, přestože věděl, že jí v té době ještě nebylo patnáct let. Následovalo trestní stíhání otčíma, ten však byl později soudem obžaloby zproštěn, neboť se nepodařilo odstranit pochybnosti o tom, zda se daný skutek stal. Výpověď domnělé poškozené navíc byla označena za lživou. Došlo tak k situaci, kdy proti sobě stálo pouze tvrzení domnělé poškozené a tvrzení obviněného. V souvislosti s obhajobou v trestním řízení pak obviněnému vznikly náklady na právní zastoupení. Poté, co byl otčím obžaloby soudem zproštěn na základě zásady in dubio pro reo, se domáhal po domnělé poškozené náhrady majetkové újmy představující náklady na právní zastoupení. Nejvyšší soud tehdy v případě nezletilé dívky, která nařkla svého otčíma, dovodil, že je na straně domnělé poškozené dána občanskoprávní odpovědnost v podobě povinnosti úhrady nákladů na právní zastoupení v trestním řízení. Nejvyšší soud shledal, že i když se jedná o nezletilou a přestože domnělá poškozená nebyla na základě svých učiněných nařčení odsouzena v trestním řízení, je tato povinna k náhradě škody.
V dosavadní praxi soudy rozhodovaly převážně o náhradě majetkové škody, tedy zejména o náhradě nákladů na právní zastoupení, je však pro zamyšlení, zda by v některých situacích za zvláštních okolností nebylo namístě i odčinění nemajetkové újmy. Neopodstatněná trestní oznámení a nepravdivá tvrzení, která svou závažností nejsou křivým obviněním dle trestního zákoníku, mohou nepochybně způsobit dotyčnému zásah do jeho práv, který neodstraní ani následné zastavení trestního řízení či zproštění soudem.
Standardně při vzniku škody způsobené nezákonným rozhodnutím v trestním řízení se může požadovat náhrada škody po státě podle zákona č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem. Pokud by však celé řízení bylo postaveno pouze nebo z velké většiny na podaném neopodstatněném trestní oznámení, kde by byl shledán úmysl oznamovatele příčící se dobrým mravům, bylo by dle mého názoru správné, aby škodu nahradil oznamovatel, popřípadě aby se na náhradě škody podílel se státem.
Druhy odpovědnosti
Stanovit obecnou hranici odpovědnosti je obtížné, neboť zde bude vždy záviset na individuálním posouzení jednání oznamovatele trestního oznámení, tj. zda je konkrétní jednání křivým obviněním podle TZ a dotyčný je za něj trestně odpovědný, nebo nikoli. Pomocí předpisů v kombinaci s právními principy však dokážeme alespoň přibližně „odstupňovat“ jednotlivé druhy odpovědnosti, které se vážou na podání trestního oznámení a osobu oznamovatele.
Trestní odpovědnost se nachází na samotném vrcholu pomyslné pyramidy, v souladu se zásadou subsidiarity trestní represe by se měla uplatňovat jen v případech společensky škodlivých, ve kterých nepostačuje uplatnění jiné odpovědnosti[4]. Jde tedy o nejtvrdší způsob postihu osoby a o ultima ratio. V našem případě se tato odpovědnost uplatní při spáchání trestného činu křivého obvinění, podle § 345 či křivé výpovědi dle § 346 TZ. Jedná se o případy, kdy pachatel (oznamovatel) naplnil skutkovou podstatu tohoto trestného činu bez sebemenších pochyb.
Protipólem k trestní odpovědnosti je pak jakási neodpovědnost, kdy dané jednání dle zákona nezakládá žádný druh odpovědnosti.
Pokud bereme v potaz pouze tyto dva druhy odpovědnosti, rozdíl mezi nimi působí až příliš černobíle a kontrastně, v důsledku pak vytváří právní vakuum. Prázdné místo mezi dvěma výše popsanými typy odpovědnosti by proto měla vyplnit občanskoprávní odpovědnost. Nelze totiž pro poškozeného neoprávněným trestním oznámením považovat za spravedlivé takové rozdělení, kde se buď oznamovatel trestního oznámení dopustí trestného činu, nebo se nedopustí vůbec ničeho, přestože nařčenému vznikla tímto jednáním újma. Pokud jsou pochybnosti o úmyslu oznamovatele, trestní oznámení je neurčité a obsahuje jen mylné dojmy, avšak ještě nezakládá trestní odpovědnost, v těchto případech by měla nastoupit mírnější, občanskoprávní odpovědnost, nikoli absolutní neodpovědnost.
Dopad občanskoprávní odpovědnosti
Nález Ústavního soudu použitý v tomto článku a některá předtím vydaná rozhodnutí Nejvyššího soudu týkající se občanskoprávní odpovědnosti za podání trestního oznámení tak stále více vytváří tlak na zákonodárce, aby nejasnou úpravu nápravy újmy spojenou s důvodností trestního oznámení podrobněji rozpracoval. Úvahou nad dopady případné konkretizace této úpravy újmy ve prospěch usnadnění uplatnění práva poškozeného požadovat po oznamovateli v občanskoprávním řízení náhradu újmy vzniklé neopodstatněným trestním oznámením, se dostáváme spíše do teoretické roviny, která je však neméně zajímavá. Následující část se bude zabývat klady a zápory potenciálního širšího promítnutí občanskoprávní odpovědnosti v praxi a v případné nové právní úpravě.
Kladem této občanskoprávní odpovědnosti je bezesporu zvýšení šancí na náhradu újmy způsobené nevinnému trestním oznámením (a trestním řízením), za které oznamovatel sice nebyl odsouzen podle § 345 či § 346 TZ, ale i tak naplňuje znaky neopodstatněného a neurčitého trestního oznámení ve smyslu nálezu Ústavního soudu. Pro takto poškozeného to tedy znamená, že s větší nadějí dojde jak k určité materiální satisfakci v podobě náhrady újmy, tak k vnitřnímu pocitu spravedlivého ukončení věci a překonání způsobených útrap, které mu oznamovatel neopodstatněně způsobil. Dalším pozitivem je (minimálně částečné) faktické převedení povinnosti nahradit škodu poškozenému nepodloženým trestním oznámením ze státu na oznamovatele. V důsledku by tak stát mohl ušetřit peníze, přestože ve státním ani rezortovém měřítku pravděpodobně nepůjde o příliš významnou částku.
V neposlední řadě by tato odpovědnost za oznámení měla pozitivní dopad na snížení zátěže soudů v trestních věcech, neboť by došlo k poklesu počtu podaných trestních oznámení. Když nebude v trestním řízení prokázáno, že příslušný trestný čin daná osoba skutečně spáchala, tak se oznamovatel trestního oznámení vystavuje riziku soukromoprávního řízení a následné náhradě škody, odčinění nemajetkové újmy a náhrady nákladů řízení vůči této osobě.
Hrozba dlouhého právního sporu konzumujícího čas a peníze tak nutí oznamovatele ke zvážení, potažmo odrazuje od zneužívání tohoto trestněprávního institutu k osobním účelům. Můžeme tak mluvit i o preventivním účinku.
Předchozí odstavec však zároveň vystihl možný negativní dopad této odpovědnosti, tj. strach svědků skutečných trestných činů a potlačení hlášení trestních činů. Svědek (oznamovatel) tak v konečném důsledku může být odrazen podat i důvodné trestní oznámení, pokud bude existovat nějaká šance, že osoba, na kterou trestní oznámení podal, bude zproštěna a bude následně požadovat odčinění újmy po oznamovateli, který bude v civilním řízení muset prokázat opodstatněnost oznámení. Trochu s rezervou tak můžeme říci, že by došlo ke snížení kvality spravedlnosti v očích veřejnosti a nárůstu kriminality. Jak již bylo zmíněno výše, se soukromoprávní odpovědností by možná poklesl počet trestních řízení, na druhou stranu by určitě vzrostl počet civilních řízení, protože lidé, kteří by se cítili poškozeni z jejich pohledu neopodstatněným trestním oznámením, budou mít zájem na náhradě vzniklé újmy právě prostřednictvím občanskoprávních řízení.
Občanskoprávní odpovědnost podatele trestního oznámení v každém případě vyžaduje její definování v podobě vymezení hranic. Stejně tak je třeba vzít do úvahy případy, kdy podatel podá trestní oznámení a obviněná osoba v trestním řízení je následně zproštěna, avšak podateli toto podání nemůže jít k tíži ani ve smyslu jeho občanskoprávní odpovědnosti.
Dosavadní praxe vychází při možném vzniku občanskoprávní odpovědnosti podatele trestního oznámení mj. z hierarchizace zprošťujících důvodů dle § 226 trestního řádu, na základě kterých byla trestně stíhaná osoba zproštěna obžaloby. Takový postup však nemůže obstát z pohledu zachování práv osoby zproštěné, neboť se nelze ztotožnit například s tím, že zprošťující důvod pod písm. c) je důvodem slabším než pod písmenem a). Takováto hierarchizace mj. vytváří zproštění a nevinu „druhé kategorie“. Stejně tak nemůže tato hierarchizace z povahy věci obstát u trestných činů, u nichž hraje klíčovou roli jejich zasazení do obecného rámce jednání trestně stíhaného a komplexní posouzení ze strany orgánů činných v trestním řízení. Takovým trestným činem je například trestný čin nebezpečného pronásledování, stalking.
Domnívám se, že občanskoprávní odpovědnosti za trestní oznámení je v českém právním řádu potřeba. Důvodem je rostoucí tendence počtu případů zneužití trestních oznámení k soukromým účelům, typickým případem z praxe je podání účelového trestního oznámení na bývalého partnera pro stalking, nebo pro některý z trestných činů proti lidské důstojnosti v sexuální oblasti, neboť už samotné nařčení z takového trestného činu má určitý dehonestující účinek a může nenávratně negativně ovlivnit vztahy takto nařčené osoby jak s blízkými, tak i například s obchodními partnery, přestože se později zjistí, že dotyčný trestný čin nespáchal. Tento trend se může projevovat i v meziročním růstu evidovaných případů trestného činu křivé výpovědi.[5]
Ústavní soud svým nálezem týkajícím se imunizace obsahu trestního oznámení umožnil poškozeným neopodstatněným trestním oznámením lépe se domoci náhrady za vzniklou újmu po oznamovateli. Zároveň dal podnět pro zákonodárce, aby v budoucnu upřesnili úpravu náhrady újmy. Závěry Ústavního soudu lze přijmout jako správné, je potřeba přesněji nastavit mantinely zneužití instrumentů trestního práva k jiným než legitimním účelům, respektive je potřeba vyplnit právní vakuum mezi trestní odpovědností a naprostou neodpovědností. Přitom je potřeba zdůraznit, že na oznamovatele nelze primárně hledět jako na osobu jednající proti dobrým mravům s úmyslem škodit jiné osobě, to koneckonců není záměrem tohoto článku. Nyní bude záležet, jak se tento nález a názorový posun ve prospěch možnosti náhrady újmy po oznamovateli přenese do praxe rozhodování soudů a do legislativní činnosti.
JUDr. Robert Matas,
RECHTSANWÄLTE / ADVOKÁTI / ATTORNEYS AT LAW
Tel.: +420 224 816 480
Fax: +420 224 934 650
[1] Webové stránky Nejvyššího státního zastupitelství
http://www.nsz.cz/index.php/cs/informace-pro-veejnost/trestni-oznameni
[2] Šámal, P. a kol. Trestní zákoník, 2. vydání, Praha: C.H.Beck, 2012, s. 3247
[3] Nález III. ÚS 1017/15
[4] § 12 odst. 2 trestního zákoníku
[5] V roce 2008 bylo na území ČR zaregistrováno 108 trestných činů křivého obvinění podle § 345 TZ (dříve § 174 již zrušeného trestního zákona), z toho v 84 případech došlo k odsouzení. Za rok 2012 bylo těchto trestných činů zaregistrováno 151, z toho ve 149 případech došlo k odsouzení. V roce 2016 bylo zaregistrováno již 241 trestných činů křivého obvinění a ve 134 případech došlo k odsouzení (zdroj: Statistická ročenka kriminality Ministerstva spravedlnosti).
[6] K dispozici >>> zde
[7] K dispozici >>> zde
[8] K dispozici >>> zde
[9] III. ÚS 1017/15
[10] 25 Cdo 297/2009
[11] Cpjn 13/2007
[12] 15 Tdo 574/2006

matches:
§ 345
§ 346
de lege ferenda
soud
soud
soud
soud
Soud
soud
in dubio
soud
soud
zákona č. 82
§ 345
§ 346
§ 345
§ 346
§ 226
soud
§ 12
§ 345
§ 174


text:
Vymáhání pohledávek je stále těžší. Nové zákony to komplikují - Podnikatel.cz
Podnikatel.cz » Peníze a úspory » Vymáhání pohledávek je stále těžší. Nové zákony to komplikují
Vymáhání pohledávek je stále těžší. Nové zákony to komplikují
Podnikatelé už dlouho čekají na zákony, které jim pomohou v boji s dlužníky. Zatím ale stále marně. Nové paragrafy přináší jen další komplikace.
Zdeněk Vesecký 29. 4. 2013
O dluzích se mluví jako o českém národním specifiku. Dluží prakticky každý každému. A v důsledku nezvládnutí nepříznivé finanční situace dochází stále častěji k bankrotům. Těch firemních bylo v loňském roce 3692, což znamená nárůst o 46 %. Většinu firemních bankrotů evidovaných za rok 2012 tvoří krachy fyzických osob, a to především z oblasti pohostinství a služeb. Tolik na úvod pro nastínění závažnosti situace.
Zadlužení a bankrotující podnikatelé mohou velmi snadno a rychle stáhnout ke dnu i dosud fungující podniky. Česká republika totiž stále nemá jasnou a fungující legislativu, která by firmám pomohla při vymáhání pohledávek. Čekalo se to od úprav, které přišly se začátkem tohoto roku, jenže ty v sobě skrývají řadu nejasností a někdy se i navzájem negují. O těchto nezodpovězených otaznících a problémech, které kvůli nim mohou nastat, si server Podnikatel.cz povídal s odborníkem na řízení pohledávek a procesní řízení Vlastimilem Veselým.
Problém předžalobní výzvy
Absence zákonů umožňující účinně vymáhat pohledávky dostává do úzkých řadu podnikatelů a firem. Kolik jich ještě bude?
Jedním ze zavedených opatření, které chrání dlužníka, nikoli věřitele, je předžalobní výzva. Věřitel musí podle této novinky občanského soudního řádu dlužníka kontaktovat ještě před podáním návrhu na zahájení soudního řízení a vyzvat ho ke včasnému uhrazení dluhu. A to sedm dní před tím, než věřitel začne vyřizovat soudní řízení. A tady je první kámen úrazu. Ukrývá ho v sobě § 142a odst. 1, který říká: Žalobce, který měl úspěch ve věci zahájené podle § 80 písm. b), má právo na náhradu nákladů řízení proti žalovanému jen, jestliže žalovanému ve lhůtě nejméně 7 dnů před podáním návrhu na zahájení řízení zaslal na adresu pro doručování, případně na poslední známou adresu výzvu k plnění.
Problém je v tom, že zákon nemluví o doručení, ale pouze o zaslání. Jsem zvědavý, jak se s tímto poperou právníci a jak soudy, které dnes vždy žádají doručenky. Fungování tohoto paragrafu v praxi zřejmě osvětlí až první případ, který soud bude muset vyřešit. Chybí ale precedenční právo, takže stejně nebude možné se držet jednoho výkladu, upozorňuje Vlastimil Veselý, výkonný ředitel společnosti Catania Group.
Zřejmě se bude často stávat, že předžalobní výzvy se budou vracet jako nevyzvednuté. Pokud chce podnikatel vymáhat svou pohledávku a má to štěstí, že mu dluží právnická osoba, je pro zasílání těchto a dalších důležitých sdělení vždy nejlepší použít datovou schránku. Sporným se může stát i konec věty, který hovoří o zaslání na adresu pro doručování, případně na poslední známou adresu. Na papíře to vypadá dobře, ale v praxi se právníci a hlavně jejich klienti dostanou do potíží plynoucích ze slovíčkaření. Čeština je příliš bohatý jazyk na to, aby si mohla dovolit několik možností výkladu zákonů, komentuje Vlastimil Veselý. Důležité je připomenout, že pokud k zaslání předžalobní výzvy nedojde, soud bude probíhat i bez toho. Věřiteli pouze nemusí být uznána náhrada nákladů na soudní řízení.
Pohledávky vymáhají exekutoři, ne soudy
I když věřitel soudní spor vyhraje, stále to není důvod k radosti. Nemůže totiž soud žádat o to, aby pohledávku zároveň vymáhal. Od ledna je toto věcí exekutorů. § 251 občanského soudního řádu říká, že nesplní-li povinný (dlužník) dobrovolně, co mu ukládá vykonatelné rozhodnutí, může oprávněný (věřitel) podat návrh na soudní výkon rozhodnutí. Soud pak nařizuje a provádí výkon pouze u následujících rozhodnutí:
Je-li k soudu podán návrh na výkon rozhodnutí v jiné věci než ve výše uvedených, soud tento návrh odmítne.
Čtěte více: Jak na postoupení pohledávek
Nejasnosti obchodního zákoníku
Už od začátku března měly platit novinky v obchodním zákoníku. Ten se upravoval na základě evropského práva, které jasně říká, že pohledávky, kterými jsou i všechny vydané a faktury, musí být zaplaceny do 30 dnů. Zákon je ale opět napsaný podle hesla: „Aby se vlk nažral a koza zůstala celá.“ Nutno říci, že novela obchodního zákoníku stále ještě nevstoupila v platnost. Patrně ji shodí Senát a začne platit až od příštího roku.
§ 340 odstavec 5 navržené úpravy obchodního zákoníku říká následující: Je-li ujednáno převzetí zboží nebo služby, popřípadě ověření, zda bylo řádně splněno, nesmí být sjednaná doba takového převzetí nebo ověření delší než 30 dnů. Ujednat dobu převzetí nebo ověření delší než 30 dnů lze jen tehdy, není-li to vůči věřiteli hrubě nespravedlivé.
Zákon sice smluvním stranám povoluje sjednat si dobu splatnosti i delší než 60 dnů, ale jen tehdy, pokud to není vůči věřiteli hrubě nespravedlivé. Co výraz hrubě nespravedlivé znamená, to zatím nikdo neví. Je tu sice další paragraf, který to trochu osvětluje, ale dnů splatnosti se to vůbec netýká. Já toto vnímám jako velmi špatný zákon, který věřitele dostává do ještě horší pozice, upozorňuje Vlastimil Veselý.
Věřitel bude mít opět smůlu. Ve vymahatelnost zákona na základě svých zkušeností nevěří například dodavatelé do obchodních řetězců nebo ti, kteří spolupracují s velkými stavebními firmami. Pokud se dočkají vyplacení faktury do 90 dnů, tak mohou být spokojeni. Navíc jsou často tlačeni do podpisu souhlasu o posunutí splatnosti. Když na to nepřistoupí, tak prostě jako dodavatelé skončí. Ačkoli mají být smlouvy výsledkem dohody obou stran, pravidla hry obyčejně nastavuje ten, kdo platí, říká Vlastimil Veselý, odborník na řízení pohledávek.
Jsem malý živnostník, před rokem jsem si doma najal firmu na topeni, malý topenář z vedlejší vesnice známy mých známých. Měl dobré reference nic špatného. Potřeboval zálohu na materiál a kotel to nebyl problém taky je přeci beru. vystavil doklad. Záloha uhrazena po měsíci sms pane vaše peníze mi zabavil exekutor práci neprovedu. Teď to řeší policie a peníze v nedohlednu. Měsícem zpět volala firmy že chce vyšalovat schody. ok byla zima v klídku to vyšaluji, zálohu nechtěli dát že mne neznají ok…
Koho obdivují šéfové velkých firem? Churchilla, Jobse, Ghándího ale i Napoleona
Tisíce pojišťováků “ošulilo” stát na daních

matches:
§ 142
§ 80
soud
soud
soud
§ 251
Soud
soud
§ 340


text:
KARBONIA KLADNO, a.s. Tymákov IČO 46356878 kontakty (23.07.2018) | Finance.cz
KARBONIA KLADNO, a.s. Tymákov IČO: 46356878
Tato stránka obsahuje výpis dat z různých rejstříků pro firmu KARBONIA KLADNO, a.s., která sídlí v obci Tymákov a bylo jí přiděleno IČO 46356878.
Výpis obsahuje aktuální i historická data z obchodního rejstříku (Justice.cz) včetně sbírky listin a živnostenského rejstříku (RŽP). Pokud firma KARBONIA KLADNO, a.s. má i datovou schránku, pak zde naleznete i údaje o její datové schránce.
Firma s názvem KARBONIA KLADNO, a.s. se sídlem v obci Tymákov byla založena v roce 1993. Společnost je stále aktivní. V jejím vedení se dosud vystřídalo 14 osob. Společnost podniká v oboru Výroba, obchod a služby neuvedené v přílohách 1 až 3 živnostenského zákona , Silniční motorová doprava - nákladní provozovaná vozidly nebo jízdními soupravami o největší povolené hmotnosti přesahující 3,5 tuny, jsou-li určeny k přepravě zvířat nebo věcí, - nákladní provozovaná vozidly nebo jízdními soupravami o největší povolené , Zprostředkovatelská činnost v oblasti obchodu, služeb a přenosu informací a další.
Základní údaje o KARBONIA KLADNO, a.s. IČO: 46356878
Krajský soud v Plzni 31.7.2015
46356878
Počet členů statutárního orgánu: 3 22.8.2014 - 20.7.2015
Počet členů dozorčí rady: 3 22.8.2014 - 20.7.2015
Akciová společnost byla založena podle § 172 obchodního zákoníkubez výzvy k upisování akcií. Zakladatelé v zakladatelské smlouvěučiněné formou notářského zápisu ze dne 29.11.1993 současněrozhodli o založení společnosti, schválení stanov a zvoleníčlenů představenstva a dozorčí rady. Zakladatelé se zavázali, žeami splatí celé základní jmění společnosti. 28.12.1993
zrweqqf
CZ46356878
TYMÁKOV 249 332 01 TYMÁKOV
2109838121/2700 13.3.2014
69101141/0100 1.4.2013
Kontakty na KARBONIA KLADNO, a.s. IČO: 46356878
249 , 332 01 Tymákov Česká republika
č.p. 249, 332 01 Tymákov 20.7.2015
Suchardova 434 , 272 01 Kladno Česká republika
Kladno, Suchardova 434, PSČ 27201 4.1.2007 - 20.7.2015
Víta Nejedlého 1575 , Kladno Česká republika
Kladno, Víta Nejedlého 1575 28.12.1993 - 4.1.2007
249, Tymákov 332 01
č.p. 249, 33201 Tymákov
Obory činností KARBONIA KLADNO, a.s. IČO: 46356878
silniční motorová doprava - nákladní provozovaná vozidly nebo jízdními soupravami o největší povolené hmotnosti přesahující 3,5 tuny, jsou-li určeny k přepravě zvířat nebo věcí, - nákladní provozovaná vozidly nebo jízdními soupravami o největší povolené hmotnosti nepřesahující 3,5 tuny, jsou-li určeny k přepravě zvířat nebo věcí 22.8.2014
hornická činnost, zřizování a provozování odvalů, výsypek a odkališť 2.10.2003
skladování zboží a manipulace s nákladem 2.10.2003 - 20.7.2009
koupě zboží za účelem jeho dalšího prodeje a prodej 28.12.1993 - 20.7.2009
zprostředkovatelská činnost v oblasti obchodu, služeb a přenosuinformací 28.12.1993 - 20.7.2009
1002604575
249 , Tymákov 332 01
1009865447
Vedení firmy KARBONIA KLADNO, a.s. IČO: 46356878
Pod Hospodou 258 , 312 00 Plzeň Česká republika
Pod Hospodou 258/1a, Červený Hrádek, 312 00 Plzeň
Ing. Zdeněk Spousta 28.12.1993 - 13.12.1994
MUDr.Jiroutka 1692 , Kladno Česká republika
Kladno, MUDr.Jiroutka 1692
Vladimír Hýka 28.12.1993 - 15.8.1995
Vepřkova 1181 , Slaný Česká republika
Slaný, Vepřkova 1181
Ing. Milan Brynda 13.12.1994 - 15.8.1995
Smečenská 701 , Kladno 4 Česká republika
Kladno 4, Smečenská 701
Vladimír Hýka 15.8.1995 - 15.8.1995
člen předst. a gen. řed.
Ing. František Kraček 15.8.1995 - 12.2.1997
Dlouhá 2631 , Kladno- Kročehlavy Česká republika
Kladno- Kročehlavy, Dlouhá 2631
Ing. Josef Pomahač 28.12.1993 - 21.10.1997
U Hvězdy 2294 , Kladno 2 Česká republika
Kladno 2, U Hvězdy 2294
Ing. František Kraček 12.2.1997 - 21.10.1997
Ing. Pavel Kotejný CSc. 21.10.1997 - 24.11.1997
Žukovská 309 , Český Těšín Česká republika
Český Těšín, Žukovská 309, okres Karviná
Ing. Pavel Kotajný CSc. 24.11.1997 - 19.12.2001
Bohuslav Nýč 21.10.1997 - 27.4.2002
Italská 2422 , Kladno 2 Česká republika
Kladno 2, Italská 2422
Ing. Petr Bendl 21.10.1997 - 9.8.2002
Vladimír Hýka 15.8.1995 - 29.10.2002
Slaný, Vepřkova 1181, okres Kladno
Ing. Karol Lovíšek 19.12.2001 - 29.10.2002
Jerevanská 2600 , Kladno Česká republika
Kladno, Jerevanská 2600
Ing. Petr Bendl 9.8.2002 - 29.10.2002
Pod strání 355 , 272 01 Kladno Česká republika
Kladno, Pod strání 355, PSČ 27201
Ing. Karol Lovíšek 29.10.2002 - 2.10.2003
Jerevanská 2600 , 272 01 Kladno Česká republika
Kladno, Jerevanská 2600, PSČ 27201
Vladimír Hýka 29.10.2002 - 29.12.2004
Slaný, Vepřkova 1181, okres Kladno, PSČ 27401
Ing. Petr Bendl 29.10.2002 - 22.12.2005
Ing. Karol Lovíšek 2.10.2003 - 22.12.2005
1. Máje 395 , Kamenné Žehrovice Česká republika
Kamenné Žehrovice, 1. Máje 395, okres Kladno, PSČ 27301
Vladimír Hýka 29.12.2004 - 22.12.2005
Na Výsluní 224 , 274 01 Slaný - Kvíček Česká republika
Slaný - Kvíček, Na Výsluní 224, PSČ 27401
Vladimír Hýka 22.12.2005 - 20.7.2009
od 26.6.2005 do 25.6.2009
Ing. Karol Lovíšek 22.12.2005 - 20.7.2009
Bohuslav Nýč 22.12.2005 - 20.7.2009
Italská 2422 , 272 01 Kladno 2 Česká republika
Kladno 2, Italská 2422, PSČ 27201
Vladimír Hýka 20.7.2009 - 29.7.2013
od 26.6.2009 do 25.6.2013
Bohuslav Nýč 20.7.2009 - 29.7.2013
Zuzana Klemensová 20.7.2009 - 29.7.2013
Karla Tomana 829 , 272 04 Kladno 4 Česká republika
Kladno 4, Karla Tomana 829, PSČ 27204
Vladimír Hýka 29.7.2013 - 2.1.2014
od 26.6.2013 do 20.12.2013
od 2.7.2013 do 20.12.2013
Na Výsluní 224 , 274 01 Slaný Česká republika
Na Výsluní 224, Kvíček, 274 01 Slaný
Bohuslav Nýč 29.7.2013 - 2.1.2014
od 26.6.2013 do 11.11.2013
od 2.7.2013 do 11.11.2013
Italská 2422 , 272 01 Kladno Česká republika
Italská 2422, Kročehlavy, 272 01 Kladno
Zuzana Klemensová 29.7.2013 - 2.1.2014
Michal Bidaš 2.1.2014 - 20.7.2015
od 20.12.2013 do 26.6.2015
Andrea Pechová 2.1.2014 - 20.7.2015
Waltrova 1214 , 318 00 Plzeň Česká republika
Waltrova 1214/27, Skvrňany, 318 00 Plzeň
Markéta Machová 2.1.2014 - 20.7.2015
Za Rybníkem 109 , 282 01 Český Brod Česká republika
Za Rybníkem 109, Štolmíř, 282 01 Český Brod
Bohuslav Nýč 28.12.1993 - 13.12.1994
Ing. Karel Kratochvíl 28.12.1993 - 15.8.1995
Petřvaldská 106 , Havířov - Šumbark Česká republika
Havířov - Šumbark, Petřvaldská 106
Ing. Peter Král 13.12.1994 - 12.2.1997
Jana Želivského 23 , Praha 3 Česká republika
Praha 3, Jana Želivského 23
Ing. Petr Otava CSc. 15.8.1995 - 12.2.1997
Budečská 1 , Ostrava 1 Česká republika
Ing. Vladimír Špork 28.12.1993 - 21.10.1997
Vratká 565 , Havířov - Podlesí Česká republika
Havířov - Podlesí, Vratká 565
Ing. Petr Otava CSc. 12.2.1997 - 21.10.1997
Ing. Peter Král 12.2.1997 - 19.12.2001
Ing. Josef Krásný 21.10.1997 - 19.12.2001
Dlouhá 2388 , Kladno Česká republika
Ing. Chrudoš Barvík 19.12.2001 - 19.12.2001
Životnická 309 , Albrechtice u Českého Těšína Česká republika
Albrechtice u Českého Těšína, Životnická 309
Ing. František Kraček 21.10.1997 - 9.8.2002
Dlouhá 2631 , Kladno Česká republika
Kladno, Dlouhá 2631
Ing. Chrudoš Barvík 19.12.2001 - 29.10.2002
Životická 309 , Albrechtice u Českého Těšína Česká republika
Albrechtice u Českého Těšína, Životická 309
Ing. Pavel Kotajný CSc. 19.12.2001 - 29.10.2002
Ing. František Kraček 9.8.2002 - 29.10.2002
Ctiborova 130 , 272 01 Kladno Česká republika
Kladno, Ctiborova 130, PSČ 27201
Ing. Pavel Kotajný CSc. 29.10.2002 - 2.10.2003
od 25.6.2001 do 30.6.2003
od 27.7.2001 do 30.6.2003
Český Těšín, Žukovská 309, okres Karviná, PSČ 73701
Ing. Stanislav Otáhal 2.10.2003 - 20.3.2004
od 1.7.2003 do 31.12.2003
Sokolská tř. 55 , 702 00 Ostrava Česká republika
Ostrava, Sokolská tř. 55, PSČ 70200
Ing. Chrudoš Barvík 29.10.2002 - 11.8.2004
od 25.6.2001 do 30.6.2004
Životická 605 , 735 43 Albrechtice u Českého Těšína Česká republika
Albrechtice u Českého Těšína, Životická 605, PSČ 73543
Ing. František Kraček 29.10.2002 - 22.12.2005
Ing. Gabriel Šmigala 11.8.2004 - 4.1.2007
od 1.7.2004 do 31.12.2006
Lipová 334 , 739 34 Šenov Česká republika
Šenov, Lipová 334, PSČ 73934
Ing. Miroslav Stanovský 20.3.2004 - 17.1.2008
od 1.1.2004 do 31.12.2007
od 2.1.2004 do 31.12.2007
742 94 Tísek čp. 69 Česká republika
Tísek čp. 69, PSČ 74294
Květuše Malá 4.1.2007 - 17.1.2008
C.Boudy 276 , 274 01 Slaný Česká republika
Slaný, C.Boudy 276, PSČ 27401
Ing. František Kraček 22.12.2005 - 14.7.2008
od 26.6.2005 do 30.6.2008
Milan Pavlík 17.1.2008 - 14.7.2008
Na Dolíkách 182 , 273 03 Stochov Česká republika
Stochov, Na Dolíkách 182, PSČ 27303
Květuše Malá 17.1.2008 - 14.7.2008
od 3.1.2008 do 30.6.2008
Miroslava Hrabáková 14.7.2008 - 25.1.2012
M. Majerové 871 , 273 09 Kladno - Švermov Česká republika
Kladno - Švermov, M. Majerové 871, PSČ 27309
Milan Pavlík 14.7.2008 - 25.1.2012
od 1.1.2008 do 31.12.2011
od 1.7.2008 do 31.12.2011
Květuše Malá 14.7.2008 - 25.1.2012
od 1.1.2007 do 1.3.2011
od 1.7.2008 do 1.3.2011
Miroslava Hrabáková 25.1.2012 - 26.7.2012
od 1.7.2008 do 30.6.2012
od 5.1.2012 do 30.6.2012
Milan Pavlík 25.1.2012 - 2.1.2014
od 1.1.2012 do 20.12.2013
od 5.1.2012 do 20.12.2013
JUDr. Václav Jirát 25.1.2012 - 2.1.2014
Vítězná 1573 , 274 01 Slaný Česká republika
Slaný, Vítězná 1573, PSČ 27401
Miroslava Hrabáková 26.7.2012 - 2.1.2014
od 1.7.2012 do 20.12.2013
od 16.7.2012 do 20.12.2013
Martina Matějovská 2.1.2014 - 12.9.2014
U Sedlce 751 , 332 02 Starý Plzenec Česká republika
U Sedlce 751, 332 02 Starý Plzenec
Květuše Malá 2.1.2014 - 20.7.2015
Cyrila Boudy 276 , 274 01 Slaný Česká republika
Cyrila Boudy 276, 274 01 Slaný
Tomáš Bizoň 2.1.2014 - 20.7.2015
Anglická 313 , 278 01 Kralupy nad Vltavou Česká republika
Anglická 313, Minice, 278 01 Kralupy nad Vltavou
Martina Matějovská 12.9.2014 - 20.7.2015
Vlastníci firmy KARBONIA KLADNO, a.s. IČO: 46356878
zakladni 5 000 000 Kč 100% 10.8.2006
zakladni 1 000 000 Kč 100% 28.7.2004 - 10.8.2006
zakladni 1 000 000 Kč - 28.12.1993 - 28.7.2004
Sbírka Listin KARBONIA KLADNO, a.s. IČO: 46356878
B 1887/SL 51 stanovy společnosti Krajský soud v Plzni 1.2.2016 8.2.2016 23.2.2016 8
B 1887/SL 50 notářský zápis [NZ 40/2016] rozhodnutí Krajský soud v Plzni 1.2.2016 8.2.2016 23.2.2016 4
B 1887/SL 49 účetní závěrka [2014], výroční zpráva [2014], zpráva o vztazích, zpráva auditora Krajský soud v Plzni 10.3.2015 18.9.2015 18.9.2015 28
B 2313/SL 48 stanovy společnosti Krajský soud v Plzni 26.6.2015 29.7.2015 29.7.2015 8
B 2313/SL 47 notářský zápis [NZ 208/2015], stanovy společnosti Krajský soud v Plzni 26.6.2015 7.7.2015 24.7.2015 14
B 2313/SL 46 účetní závěrka [2013], výroční zpráva [2013], zpráva auditora Krajský soud v Plzni 31.12.2013 31.7.2014 21.10.2014 29
B 2313/SL 45 notářský zápis, stanovy společnosti NZ 385/2014 Krajský soud v Plzni 30.6.2014 21.8.2014 29.8.2014 12
B 2313/SL 44 stanovy společnosti Krajský soud v Plzni 20.12.2013 3.1.2014 21.1.2014 23
B 2313/SL 43 notářský zápis NZ 346/2013 Krajský soud v Plzni 20.12.2013 3.1.2014 21.1.2014 9
B 2313/SL 42 notářský zápis NZ 346/2013 Krajský soud v Plzni 20.12.2013 23.12.2013 16.1.2014 9
B 2313/SL 41 ostatní zápis z VH Krajský soud v Plzni 13.6.2013 25.7.2013 5.9.2013 14
B 2313/SL 40 účetní závěrka [2012], výroční zpráva [2012], zpráva auditora Krajský soud v Plzni 31.12.2012 25.6.2013 28.6.2013 30
B 2313/SL 39 účetní závěrka, výroční zpráva, zpráva auditora -za rok 2011 Krajský soud v Plzni 31.12.2011 19.7.2012 20.8.2012 30
B 2313/SL 38 účetní závěrka, výroční zpráva, zpráva auditora r.2010 Krajský soud v Plzni 31.12.2010 4.8.2011 11.8.2011 34
B 2313/SL 37 účetní závěrka, výroční zpráva, zpráva auditora r.2009 Krajský soud v Plzni 31.12.2009 4.8.2010 4.8.2010 37
B 2313/SL 36 ostatní -zápis z VH Krajský soud v Plzni 11.6.2009 5.8.2009 10
B 2313/SL 35 účetní závěrka, výroční zpráva, zpráva o vztazích, zpráva auditora r. 2008 Krajský soud v Plzni 31.12.2008 7.7.2009 8.7.2009 37
B 2313/SL 34 notářský zápis NZ 353/2008 Krajský soud v Plzni 19.6.2008 18.7.2008 18
B 2313/SL 33 stanovy společnosti Krajský soud v Plzni 3.7.2008 18.7.2008 23
B 2313/SL 32 účetní závěrka, výroční zpráva, zpráva o vztazích, zpráva auditora za rok 2007 Krajský soud v Plzni 31.12.2007 16.7.2008 16.7.2008 40
B 2313/SL 31 účetní závěrka, výroční zpráva, zpráva o vztazích, zpráva auditora r.2006 Krajský soud v Plzni 31.12.2006 27.6.2007 11.7.2007 37
B 2313/SL 29 stanovy společnosti Krajský soud v Plzni 8.12.2006 13.12.2006 24
B 2313/SL 28 notářský zápis -NZ701/06 Krajský soud v Plzni 30.11.2006 13.12.2006 14
B 2313/SL 27 účetní závěrka [2005] r.2005+audit Krajský soud v Plzni 31.12.2005 24.8.2006 19
B 2313/SL 26 notářský zápis -NZ349/06+změna stanov Krajský soud v Plzni 8.6.2006 24.8.2006 20
B 2313/SL 25 účetní závěrka, výroční zpráva r.2005+audit+o vztazích Krajský soud v Plzni 31.12.2005 28.6.2006 3.7.2006 39
B 2313/SL 24 ostatní -zápis z 81.zased.představenst Krajský soud v Plzni 21.6.2005 16.5.2006 3
B 2313/SL 21 ostatní -zpr.představenstva+DR r.2004 Krajský soud v Plzni 2.3.2005 16.5.2006 5
B 2313/SL 20 notářský zápis -NZ267/05+příl Krajský soud v Plzni 5.5.2005 16.5.2006 13
B 2313/SL 19 účetní závěrka, výroční zpráva r.2004+audit+o vztazích Krajský soud v Plzni 31.12.2004 27.5.2005 6.6.2005 39
B 2313/SL 17 notářský zápis Nz 314/2004- 14 VH Krajský soud v Plzni 13.5.2004 16.8.2004 18
B 2313/SL 16 výroční zpráva za rok 2003 Krajský soud v Plzni 4.6.2004 16.6.2004 40
B 2313/SL 14 notářský zápis - Nz 373/2003 Krajský soud v Plzni 5.6.2003 13.10.2003 11
B 2313/SL 13 notářský zápis, stanovy společnosti - Nz 55/2003 Krajský soud v Plzni 30.1.2003 13.10.2003 50
B 2313/SL 9 stanovy společnosti Krajský soud v Plzni 10.7.2002 15.10.2002 39
B 2313/SL 7 notářský zápis [NZ 471/2002] Krajský soud v Plzni 25.6.2002 15.10.2002 10
B 2313/SL 10 účetní závěrka [1999], výroční zpráva [1999], zpráva auditora r.97/98/99 Krajský soud v Plzni 31.12.1999 9.9.2002 82
B 2313/SL 6 notářský zápis [NZ 278/2001] Krajský soud v Plzni 17.5.2001 22.3.2002 22.3.2002 13
B 2313/SL 5 notářský zápis [NZ 277/2001] Krajský soud v Plzni 17.5.2001 22.3.2002 22.3.2002 19
B 2313/SL 3 stanovy společnosti - platné od 15,6,2001 Krajský soud v Plzni 15.6.2001 22.3.2002 22.3.2002 39
B 2313/SL 2 účetní závěrka [2000], výroční zpráva [2000], zpráva auditora Krajský soud v Plzni 31.12.2000 22.3.2002 22.3.2002 28
B 2313/SL 1 notářský zápis [NZ 495/97] Krajský soud v Plzni 24.6.1997 12
Hodnocení KARBONIA KLADNO, a.s.
Výpis dat pro firmu KARBONIA KLADNO, a.s. obsahuje pouze taková data, která lze dle zákona č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů, zveřejňovat i bez souhlasu subjektu těchto údajů.
výpis firmy KARBONIA KLADNO, a.s., 46356878 na obchodním rejstříku
výpis firmy KARBONIA KLADNO, a.s., 46356878 na živnostenském rejstříku
výpis firmy KARBONIA KLADNO, a.s., 46356878 na Datových schránkách
KARBONIA KLADNO, a.s. - 46356878 - Tymákov 249
Karbonia Ostrava, akciová společnost - 47676787 - Karviná , Masarykovo nám. 6/5
Divadlo Kladno - 00069779 - Kladno , Divadelní 1702
Prague needle s.r.o. - 27602184 - Praha, Archangelská1568/1
MUDr. Eva Harcubová - 48221554 - Písek, Na Pakšovce2329
CARGOSERVIS PRAHA s.r.o. - 24194948 - Praha, Řipská1445/6
Světluše VACÍKOVÁ - 49662694 - Praha, Beskydská642/1
MUDr. Bedřich Vašek - 49562967 - Vsetín, Dolní Jasenka750
Pavel Hrtánek - 74855158 - Ústí nad Labem, Buzulucká353
Motor Art s.r.o. - 29025494 - Praha, Horní Hrdlořezská27/16
Petr Filip - 73289825 - Frýdek-Místek, K Zelinkovicím206
Jana Skaláková - 65370554 - Pohořelice, Pšeničná84
EMCOMP, s.r.o. - 25244787 - Plzeň, Nad Beranovkou495/2
Internet BillBoard a.s. - 25842404 - Ostrava, Novoveská1262/95
Petr Krejza - 43690530 - Praha, Horní Hrdlořezská27/16
PRO-COMPOSITE s.r.o. v likvidaci - 26718707 - Dolní Brusnice 98
David Christian Lichtag - 76519210 - Brno, Březová735/103
Qcom trading s.r.o. - 28661150 - Karlovy Vary, Javorová346/6
Petr Klár EKKL - 68048246 - Kroměříž 21
Jiří Talaš - 67504281 - Holešov, Hanácká346
Antonín Krtek
Miroslav Balák
Antonín Matloch
Pavla Kolková
Jaroslava Theuerová
Kateřina Kmecová
Hana Štichová
Matěchova 444/18, Praha 14000
Křenová 479/71, Brno 60200
V Chalupkách 639, Bohumín 73581
Ladislava Hosáka 1001/13, Ostrava 70030
nám. T. G. Masaryka 14, Smečno 27305
Londýnská 258/24, Praha 12000
132, Bystřice nad Pernštejnem 59301
Beskydská 642/1, Praha 14800
Purkyňova 2460/106, Brno 61200
Martinská čtvrť 1780, Frenštát pod Radhoštěm 74401
Mahenova 3984, Havlíčkův Brod 58001
Akátová 1485, Neratovice 27711
Jana Zajíce 865, Pardubice 53012

matches:
soud
§ 172
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
zákona č. 101


text:
Správní trestání a nezákonnost kontroly | Sbírka rozhodnutí Nejvyššího správního soudu
Správní trestání a nezákonnost kontroly
Ej 60/2006
Správní trestání: nezákonnost státní kontroly. Rozhodnutí správního orgánu: nepřezkoumatelnost
k § 12 odst. 2 písm. a) zákona ČNR č. 552/1991 Sb., o státní kontrole
k § 47 odst. 2 správního řádu (č. 71/1967 Sb.)
I. Rozhodnutí správního orgánu v řízení o uložení pokuty, jehož výrokem I se bez dalšího odůvodnění řízení zastavuje a jehož výrokem II se ukládá pokuta, je nepřezkoumatelné - ve vztahu k výroku I pro nedostatek důvodů, ve vztahu k oběma výrokům pro nesrozumitelnost spočívající v jejich vzájemné rozpornosti. K této vadě Nejvyšší správní soud přihlédne z úřední povinnosti, byla-li zcela pominuta odvolacím správním orgánem a krajským soudem, jejichž rozhodnutí se vypořádala pouze s odvolacími/žalobními námitkami, nevěnovala však pozornost nepřezkoumatelnosti rozhodnutí správního orgánu I. stupně.
II. Povinnost kontrolních pracovníků oznámit kontrolované osobě zahájení kontroly [§ 12 odst. 2 písm. a) zákona ČNR č. 552/1991 Sb., o státní kontrole] směřuje k možnosti kontrolované osoby bránit svá práva v průběhu kontroly, a je-li to možné, být přítomna jejímu průběhu. Z žádného ustanovení zákona o státní kontrole nevyplývá požadavek, aby kontrolovaná osoba byla vždy fyzicky přítomna provádění kontroly. Je ovšem vyloučeno, aby v případě kontroly prováděné úřadem práce nebyly o jejím zahájení vyrozuměny statutární orgány kontrolované společnosti, jsou-li přítomny, a v opačném případě jiná odpovědná osoba.
(Podle rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 26. 1. 2006, čj. 8 As 12/2005-51)
ad I. č. 523/2005-I Sb. NSS; ad II. č. 719/2005-I Sb. NSS.
Společnost s ručením omezeným H. proti Ministerstvu práce a sociálních věcí o uložení pokuty, o kasační stížnosti žalobce.
Úřad práce v Olomouci jako správní orgán I. stupně přípisem ze dne 19. 5. 2003 žalobci sdělil, že s ním ve smyslu § 18 správního řádu zahajuje správní řízení ve věci uložení pokuty za zaviněné porušení povinností vyplývajících z obecně závazných právních předpisů podle § 9 odst. 1 zákona ČNR č. 9/1991 Sb., o zaměstnanosti a působnosti orgánů ČR na úseku zaměstnanosti, ve znění pozdějších předpisů, konkrétně za porušení § 32 odst. 1, § 31 odst. 3 zákoníku práce a § 4 odst. 1 zákona č. 1/1992 Sb., o mzdě, odměně za pracovní pohotovost a o průměrném výdělku, ve znění pozdějších předpisů. Uvedená porušení byla zjištěna v rámci kontrolní činnosti dne 30. 4. 2003.
Rozhodnutím Úřadu práce v Olomouci, výrokem I, bylo zastaveno správní řízení ve věci uložení pokuty žalobci za porušení § 31 odst. 3 zákoníku práce (nesjednání zkušební doby písemnou formou). Úřad práce přitom nijak nevymezil jednání, kterým se měl žalobce dopustit porušení tohoto ustanovení. Výrokem II téhož rozhodnutí byla žalobci podle § 9 odst. 1 zákona ČNR č. 9/1991 Sb., o zaměstnanosti a působnosti orgánů České republiky na úseku zaměstnanosti, ve znění pozdějších předpisů, uložena pokuta ve výši 10 000 Kč za zaviněné porušení § 32 odst. 1 zákoníku práce tím, že neuzavřel v případě zaměstnankyně R. H. písemně pracovní smlouvu, ačkoliv nešlo o sjednání pracovního poměru na dobu kratší než jeden měsíc, a za zaviněné porušení § 4 odst. 1 zákona č. 1/1992 Sb., o mzdě, odměně za pracovní pohotovost a o průměrném výdělku, tím, že zaměstnankyni R. H. neplatil za vykonanou práci mzdu.
Žalovaný poté zamítl žalobcovo odvolání a rozhodnutí úřadu práce potvrdil.
Žalobce napadl rozhodnutí žalovaného žalobou, kterou Městský soud v Praze zamítl. Učinil tak na základě zjištění, že kontrolní pracovníci úřadu práce kontrolou v sídle žalobce zjistili, že v kanceláři žalobce vykonávala práci (zaučování se na účetním programu) paní R. H., která do písemného protokolu sepsaného téhož dne uvedla, že nemá se žalobcem uzavřenu pracovní smlouvu, dohodu o pracovní činnosti ani dohodu o provedení práce, a to ani písemně, ani ústně; mzda či odměna nebyla sjednána ani vyplacena; protokol paní R. H. podepsala.
Žalobce (stěžovatel) brojil proti rozsudku městského soudu kasační stížností. Tvrdil mj., že kontrolní pracovníci úřadu práce nesplnili své zákonné povinnosti, neboť mu jako kontrolované osobě nebylo oznámeno zahájení kontroly, nebyl seznámen s obsahem protokolu a nebyl mu předán jeho stejnopis. Následnou výzvou podle § 33 odst. 2 správního řádu uvedené vady nemohly být zhojeny. Správní orgány, stejně jako městský soud, vycházely z takto nezákonně získaného protokolu a údajů v něm obsažených, návrhy na výslech jak paní R. H., tak dalších svědků odmítly s tím, že cokoliv by se od protokolu odchylovalo, by byla účelová lež.
Nejvyšší správní soud dospěl k závěru, že rozhodnutí správního orgánu I. stupně je pro nedostatek důvodů a pro nesrozumitelnost nepřezkoumatelné [§ 76 odst. 1 písm. a) s. ř. s.]; správní orgán II. stupně - ani pak městský soud - k této skutečnosti nepřihlédl a odvolání, posléze i žalobu, z věcných důvodů zamítl.
(...) Rozhodnutí úřadu práce postrádá jakékoliv odůvodnění ve vztahu k výroku I. Nejvyšší správní soud proto uzavřel na nepřezkoumatelnost rozhodnutí správního orgánu I. stupně, spočívající v nedostatku důvodů.
Rozhodnutí úřadu práce je ovšem rovněž nesrozumitelné pro vnitřní logickou rozpornost výroků I a II. Jak již zmíněno, výrokem I správní orgán rozhodl o zastavení řízení. Podle § 30 správního řádu správní orgán zastaví řízení, vzal-li účastník návrh na jeho zahájení zpět a souhlasí-li s tím ostatní účastníci řízení, nebo odpadl-li důvod řízení zahájeného z podnětu správního orgánu. Rozhodnutí o zastavení řízení je tedy rozhodnutím, jímž se řízení o deliktu končí. Správní orgán tak rozhoduje např. v případě řízení o uložení sankce za správní delikt, uplynula-li lhůta pro její uložení. Oproti tomu výrok II o uložení pokuty je rozhodnutím ve věci samé, tedy rozhodnutím meritorním, ve které řízení o uložení pokuty vyústilo. Je proto vyloučeno, aby správní orgán - při rozhodování o jednom skutku - prvním výrokem rozhodnutí řízení zastavil a druhým výrokem téhož rozhodnutí věcně rozhodl (např. o uložení sankce, jako v posuzované věci).
S ohledem na skutečnost, že výroky rozhodnutí správního orgánu I. stupně nesplňují nároky kladené na rozhodnutí z oblasti správního trestání, jak je dále podrobněji rozepsáno, nelze ani dovodit, že bylo každým z výroků rozhodováno o jiném skutku. Je-li správním deliktem protiprávní jednání, jehož znaky jsou stanoveny zákonem a za které ukládá správní úřad trest stanovený normou správního práva (srov. Hendrych D. a kol: Správní právo. Obecná část. 5. vydání, C. H. Beck, Praha 2003, str. 201), je jednoznačné vymezení takového protiprávního jednání
zákonnosti správního rozhodnutí je postihující. V posuzované věci správní orgán vymezení skutku zcela opomenul již v oznámení o zahájení správního řízení, kde se omezil pouze na výčet zákonných ustanovení, k jejichž porušení mělo dojít. Výrok I rozhodnutí správního orgánu prvního stupně vymezení skutku vůbec opomíjí; výrok II pak skutek vymezuje pouze obecně jako porušení zmíněných ustanovení (tj. např. "
zaměstnavatel neplatil zaměstnanci za vykonanou práci mzdu
") s uvedením jediného konkrétního údaje, a to, že porušení bylo zjištěno v případě R. H. Proto Nejvyšší správní soud uzavřel, že rozhodnutí správního orgánu I. stupně je nepřezkoumatelné.
Požadavek na určitost a přesnost výroku správního aktu obecně, a v oblasti správního trestání tím spíše, vyplývá v posuzované věci jednak z obecných principů, na nichž nutně spočívá právní stát (srov. např. čl. 2 odst. 3 Ústavy, podle něhož je možno státní moc uplatňovat pouze způsoby, které stanoví zákon), jednak z procesní normy, kterou byl správní řád z r. 1967. Podle § 47 odst. 2 správního řádu výrok obsahuje rozhodnutí ve věci spolu s uvedením ustanovení právního předpisu, podle něhož bylo rozhodnuto.
Jestliže předmětem řízení bylo uložení pokuty za spáchání správního deliktu, potom nepominutelnou součástí výroku, kterým se ukládá povinnost uhradit pokutu jako trest za správní delikt, musí být rovněž i určení, o jaký delikt jde, a to vymezením jeho skutkových i právních znaků. Pokud tomu tak není ve skutkové části samotného výroku, lze výjimečně připustit, že je-li skutek popsán v odůvodnění rozhodnutí, nemusí být takový správní akt nutně nezákonný. Pokud však - tak jako v projednávané věci - obsahuje rozhodnutí vedle sebe jak výrok o zastavení řízení, tak výrok o uložení pokuty, a odůvodnění zjevně nepokrývá rozsah obou výroků, pak nedostatečně určité rozhodnutí obstát nemůže. Jeho důsledkem je totiž narušení principu právní jistoty (není jasné, za jaký delikt byl vlastně žalobce postižen), což může vést i k pochybnostem o tom, zda určitá jednání či opomenutí, která měla naplnit skutkovou podstatu deliktu, byla potrestána či nikoliv, a tedy zda pro budoucno jde o věc rozhodnutou. I ve správním trestání, které je ze své povahy ovládáno principy shodnými se soudním řízením trestním, totiž platí obecná zásada
(nikdo nemůže být dvakrát potrestán pro tentýž skutek). Takový výrok není přesný a určitý a neodpovídá výše citovanému požadavku § 47 odst. 2 správního řádu, aby bylo rozhodnuto "ve věci". V projednávané věci došlo k tomu, že z výroku správního rozhodnutí nelze vůbec seznat, kterých deliktů a jaké povahy (ve smyslu jakým zcela jednoznačně specifikovaným jednáním či opominutím) se žalobce dopustil. (V této argumentaci srov. rovněž rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 22. 9. 2005, čj. 6 As 57/2004-54, dostupný na www.nssoud.cz.*) ) Nejvyšší správní soud již ve svém rozhodnutí ze dne 12. 12. 2003, čj. 2 Ads 33/2003-78, publikovaném pod č. 523/2005 Sb. NSS, konstatoval, že není vázán důvody kasační stížnosti podle § 109 odst. 3 s. ř. s., je-li rozsudek krajského soudu nepřezkoumatelný. Takový je i rozsudek zamítající žalobu na základě nedůvodnosti v žalobě uplatněných námitek a nepřihlížející přitom ke skutečnosti, že samo správní rozhodnutí bylo nepřezkoumatelné pro nesrozumitelnost, spočívající ve vnitřní rozpornosti výroku a vzájemné rozpornosti výroku a odůvodnění. Takové rozhodnutí měl krajský soud zrušit bez ohledu na žalobní námitky (§ 76 s. ř. s.). Nejvyšší správní soud na tomto místě doplňuje, že obdobně je vadou nepřezkoumatelnosti stiženo rozhodnutí odvolacího správního orgánu, které (ač se věcně vypořádalo s odvolacími námitkami) zcela pominulo nepřezkoumatelnost rozhodnutí správního orgánu I. stupně, spočívající v nedostatku odůvodnění jednoho výroku rozhodnutí a ve vzájemné rozpornosti dvou výroků téhož rozhodnutí. (...)
S ohledem na odůvodnění shora již pouze na okraj Nejvyšší správní soud doplňuje, že při posuzování zákonnosti kontroly prováděné u stěžovatele dne 30. 4. 2003 je třeba vyjít především z ustanovení § 12 zákona ČNR č. 552/1991 Sb., o státní kontrole. Citované ustanovení stanoví povinnosti kontrolních pracovníků, jeho odst. 2 písm. a) pak mimo jiné povinnost oznámit kontrolované osobě zahájení kontroly. V souladu s čl. 2 odst. 3 Ústavy České republiky a čl. 2 odst. 2 Listiny základních práv a svobod lze státní moc uplatňovat pouze v případech a mezích stanovených zákonem a pouze způsobem, který zákon stanoví. Je to sama státní moc, která tvorbou zákonů, a možností jejich vynucení, stanoví meze svého fungování. Proto i ona musí dbát hranic, které si vytyčila. V případě nejasností je pak třeba interpretovat meze výkonu státní moci restriktivním způsobem.
Povinnost kontrolních pracovníků oznámit kontrolované osobě zahájení kontroly směřuje k možnosti kontrolované osoby bránit svá práva v průběhu kontroly, a je-li to možné, být přítomna jejímu průběhu. Z žádného ustanovení zákona o státní kontrole nevyplývá požadavek, aby kontrolovaná osoba byla vždy fyzicky přítomna provádění kontroly (srov. č. 719/2005 Sb. NSS). Je ovšem vyloučeno, aby v případě kontroly úřadu práce nebyl o jejím zahájení vyrozuměn statutární orgán kontrolované společnosti, je-li přítomen, a v opačném případě jiná odpovědná osoba. Nepostačuje, jedná-li kontrolní pracovník pouze s osobou, u níž je sporné i to, zda je vůbec zaměstnancem společnosti.
Za situace, kdy je protokol z kontroly provedené s porušením § 12 odst. 2 písm. a) zákona o státní kontrole jediným, či alespoň určujícím důkazním prostředkem, pak nezákonnost kontroly zakládá rovněž nezákonnost následného správního řízení.
Publikováno pod č. 772/2006 Sb. NSS.

matches:
§ 12
§ 47
soud
§ 18
§ 9
§ 32
§ 31
§ 4
zákona č. 1
§ 31
§ 9
§ 32
§ 4
zákona č. 1
soud
§ 33
soud
soud
soud
§ 30
soud
čl. 2
§ 47
§ 47
soud
§ 109
soud
soud
soud
§ 12
čl. 2
čl. 2
§ 12


Politika ochrany osobních údajů - Total Picture Control
Domů > Informační stránky > Politika ochrany osobních údajů
Osobní údaje uvedené v registračním formuláři budou zpracovávány v souladu se zákonem 122/2013 Sb. o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů.
Vyplněním registračního formuláře dávám společnosti ecomVia a.s., IČ 31364799, sídlo ul. SNP 119 90873 Veľké Leváre, Slovenská republika jako provozovateli do odvolání souhlas ke zpracování mých osobních údajů uvedených v registračním formuláři pro účely vytváření databáze zákazníků, pro účely zasílání zboží, pro marketingové účely, včetně zasílání nabídek zboží a služeb elektronickou formou. Souhlas lze odvolat oznámením zaslaným dopisem nebo elektronickou formou na adresu sídla naší společnosti.
Dále jsem byl seznámen se svými právy jako dotčené osoby podle § 28 a následujících zákona č.122 / 2013 Sb o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů.
Vybrané ustanovení ze zákona 122/2013 Sb. o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů:
§ 28 PRÁVA SUBJEKTU ÚDAJŮ
1. Dotčená osoba má právo na základě písemné žádosti od provozovatele vyžadovat
b) obecně srozumitelnou formou informace o zpracování osobních údajů v informačním systému v rozsahu podle § 15 odst. 1 písm. a) až e) druhý až šestý bod; při vydání rozhodnutí podle odstavce 5 je dotyčná osoba oprávněna seznámit se s postupem zpracování a vyhodnocování operací,
c) v obecně srozumitelné formě přesné informace o zdroji, ze kterého získal její osobní údaje na zpracování,
f) likvidaci její osobních údajů, jejichž účel zpracování skončil; pokud jsou předmětem zpracování úřední doklady obsahující osobní údaje, může požádat o jejich vrácení,
g) likvidaci její osobních údajů, které jsou předmětem zpracování, pokud došlo k porušení zákona,
h) blokování jejích osobních údajů z důvodu odvolání souhlasu před uplynutím doby jeho platnosti, jestliže provozovatel zpracovává osobní údaje na základě souhlasu dotčené osoby.
2. Právo dotčené osoby podle odstavce 1 písm. e) a f) lze omezit, jen pokud toto omezení vyplývá ze zvláštního zákona nebo jeho uplatněním by byla porušena ochrana dotyčné osoby, nebo by byla porušena práva a svobody jiných osob.
3. Dotčená osoba na základě písemné žádosti má právo u provozovatele vznést námitky proti
a) zpracování její osobních údajů, o nichž předpokládá, že jsou nebo budou zpracovávány pro účely přímého marketingu bez jejího souhlasu, a požadovat jejich likvidaci,
4. Dotčená osoba na základě písemné žádosti nebo osobně, jestliže věc nesnese odkladu, má právo u provozovatele kdykoliv nesouhlasit se zpracováváním osobních údajů v případech podle § 10 odst. 3 písm. a), e), f) nebo g) vyslovením oprávněných důvodů nebo předložením důkazů o neoprávněném zasahování do jejích práv a právem chráněných zájmů, které jsou nebo mohou být v konkrétním případě takovým zpracováním osobních údajů poškozené; nebrání-li tomu zákonné důvody a prokáže se, že námitka dotčené osoby je oprávněna, provozovatel je povinen osobní údaje, jejichž zpracování dotyčná osoba zpochybnila, bez zbytečného odkladu blokovat a zlikvidovat, jakmile to okolnosti dovolí.
5. Dotčená osoba na základě písemné žádosti nebo osobně, jestliže věc nesnese odkladu, dále má právo u provozovatele kdykoliv namítat a nepodléhat rozhodnutí provozovatele, které by mělo pro ni právní účinky nebo významný dopad, pokud takové rozhodnutí vydá výhradně na základě úkonů automatizovaného zpracování její osobních údajů. Dotčená osoba má právo žádat provozovatele o přezkoumání vydaného rozhodnutí metodou odlišnou od automatizované formy zpracování, přičemž provozovatel je povinen žádosti dotyčné osoby vyhovět, a to tak, že rozhodující roli při zkoumání rozhodnutí bude mít oprávněná osoba; o způsobu přezkumu a výsledku zjištění provozovatel informuje dotyčnou osobu ve lhůtě podle § 29 odst. 3. Dotyčná osoba nemá toto právo pouze v případě, pokud to stanoví zvláštní zákon, v němž jsou upraveny opatření k zajištění oprávněných zájmů dotyčné osoby, nebo pokud v rámci předsmluvních vztahů nebo během existence smluvních vztahů provozovatel vydal rozhodnutí, kterým vyhověl požadavku dotčené osoby, nebo pokud provozovatel na základě smlouvy přijal jiná vhodná opatření k zajištění oprávněných zájmů dotčené osoby.
6. Pokud dotyčná osoba uplatní své právo
a) písemně a z obsahu její žádosti vyplývá, že uplatňuje své právo, považuje se žádost za podanou podle tohoto zákona; žádost podanou elektronickou poštou nebo faxem dotyčná osoba doručí písemně nejpozději do tří dnů ode dne jejího odeslání,
b) osobně ústní formou do zápisu, ze kterého musí být zřejmé, kdo právo uplatnil, čeho se domáhá a kdo a kdy vyhotovil zápis, jeho podpis a podpis dotyčné osoby; kopii zápisu je provozovatel povinen předat dotčené osobě,
7. Dotčená osoba při podezření, že její osobní údaje se neoprávněně zpracovávají, může podat úřadu návrh na zahájení řízení o ochraně osobních údajů.
8. Pokud dotčená osoba nemá způsobilost k právním úkonům v plném rozsahu, její práva může uplatnit zákonný zástupce.
9. Pokud dotyčná osoba nežije, její práva, která měla podle tohoto zákona, může uplatnit blízká osoba.
§ 29 INFORMOVÁNÍ DOTČENÉ OSOBY
1. Žádost dotyčné osoby podle § 28 odst. 1 písm. a) až c), e) až h) a odst. 3 až 5 vyřídí provozovatel bezplatně.
2. Žádost dotčené osoby podle § 28 odst. 1 písm. d) vyřídí provozovatel bezplatně kromě úhrady ve výši, která nemůže překročit výši účelně vynaložených věcných nákladů spojených se zhotovením kopií, opatřením technických nosičů a s odesláním informace dotčené osobě, pokud zvláštní zákon nestanoví jinak.
3. Provozovatel je povinen písemně vyřídit žádost dotčené osoby podle odstavců 1 a 2 nejpozději do 30 dnů ode dne doručení žádosti.
§ 30 OZNÁMENÍ O OMEZENÍ PRÁV SUBJEKTU ÚDAJŮ
Omezení práv dotčené osoby podle § 28 odst. 2 provozovatel bez zbytečného odkladu písemně oznámí dotčené osobě a úřadu.