text:
Povinné předškolní vzdělávání - Oficiální stránky obce Hrušovany
Souhrnné informace o povinném předškolním vzdělávání (duben 2020)
Postup při přijímání k předškolnímu vzdělávání z hlediska – zřizovatele mateřské školy, mateřské školy a zákonných zástupců dítěte
Novelizace zákona č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (školský zákon) a vyhlášky č. 14/2005 Sb., o předškolním vzdělávání přinesla několik podstatných změn týkajících se předškolního vzdělávání.
Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy připravilo pro nepedagogickou veřejnost, zejména pro zákonné zástupce předškolních dětí informace, které jim pomohou orientovat se v oblasti povinného předškolního vzdělávání.
Zákonný zástupce zjistí, jaká je spádová mateřská škola dítěte z obecně závazné vyhlášky vydané konkrétní obcí, ve které má dítě trvalé bydliště.
Vydání obecně závazné vyhlášky obce (stanovení školského obvodu spádové školy)
Obec vydá obecně závaznou vyhlášku obce, o vymezení školských obvodů spádové mateřské školy (viz § 179 odst. 3 školského zákona). Spádová mateřská škola je mateřská škola zřízená obcí nebo svazkem obcí se sídlem ve školském obvodu, v němž má dítě místo trvalého pobytu, v případě cizince místo pobytu.
Obec je povinna zajistit podmínky pro předškolní vzdělávání přednostně přijímaných dětí (§ 179 odst. 2 školského zákona). Tzn., že nárok na přednostní přijetí mají děti, které před začátkem školního roku dosáhnou nejméně třetího roku věku (§ 34 odst. 3 školského zákona). Dítě mladší tří let nemá na přijetí do mateřské školy právní nárok (§ 34 odst. 1 školského zákona).
Za účelem přijetí těchto dětí obec zřídí mateřskou školu, nebo zajistí předškolní vzdělávání v mateřské škole zřizované jinou obcí nebo svazkem obcí (§ 179 odst. 2 školského zákona).
Spádovou mateřskou školou nemůže být lesní mateřská škola (§ 179 odst. 3 školského zákona).
V rámci dopravní obslužnosti území kraje je kraj povinen zajistit dopravu do spádové mateřské školy a ze spádové mateřské školy, pokud vzdálenost této školy od místa trvalého pobytu dítěte přesáhne 4 km (§ 179 odst. 4 školského zákona).
Ředitel každé veřejné mateřské školy obdrží v dostatečném předstihu seznam dětí, které jsou ze stanoveného školského obvodu jeho školy.
Obecní úřad obce, na jejímž území je školský obvod mateřské školy, poskytuje této škole s dostatečným předstihem před termínem zápisu seznam dětí, které mají na předškolní vzdělávání ze zákona nárok a dětí, pro které je vzdělávání povinné. Seznam obsahuje vždy jméno, popřípadě jména, a příjmení, datum narození a adresu místa trvalého pobytu dítěte, v případě cizince místo pobytu dítěte (§ 34 odst. 4 školského zákona).
Na základě tohoto seznamu ředitel školy ověří, zda zákonní zástupci splnili svou povinnost a přihlásili dítě (s trvalým bydlištěm ve školském obvodu spádové školy) k povinnému předškolnímu vzdělávání.
Přestupky ve vztahu k povinnému předškolnímu vzdělávání
Před projednáváním přestupků je nezbytné, aby škola kontaktovala zákonné zástupce a pokusila se zjistit důvody vzniklé situace. Vhodné je také začít spolupracovat s orgánem sociálně-právní ochrany dětí. Co se týče oznamovací povinnosti, lze poukázat zejména na § 10 odst. 4 ve spojení
s § 6 písm. c) zákona č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí, ve znění pozdějších předpisů, podle kterého je škola povinna oznámit obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, konkrétně orgánu sociálně – právní ochrany dítěte (OSPOD) skutečnosti nasvědčující zanedbávání školní docházky. Jedná se zejména o případy, kdy zákonný zástupce nepřihlásí dítě k povinnému předškolní vzdělávání a ředitel školy ani nedostane informaci, že dítě plní povinnost předškolního vzdělávání v jiné škole nebo jiným způsobem. OSPOD je orgán veřejně moci, který projednává přestupky, a to na základě komunikace mezi jednotlivými aktéry – škola, zákonný zástupce, obec a orgán sociálně – právní ochrany dětí.
Stanovisko MPSV a MŠMT ve věci zápisu dítěte k předškolnímu vzdělávání: http://www.msmt.cz/file/50210/
Ředitel mateřské školy vyhlásí v dohodě se zřizovatelem zápis k předškolnímu vzdělávání.
Vyhlášení zápisu, zveřejnění kritérií
Zápis k předškolnímu vzdělávání se koná v období od 2. do 16. května. Termín a místo zápisu do konkrétní mateřské školy stanoví její ředitel v dohodě se zřizovatelem a zveřejní je způsobem v místě obvyklým (§ 34 odst. 2 školského zákona).
V praxi bývají tyto informace zveřejněny na webových stránkách nebo vývěskách mateřské školy, na webových stránkách zřizovatele školy apod.
Dítě může být přijato k předškolnímu vzdělávání i v průběhu školního roku (§ 34 odst. 7 školského zákona). Přijetí v průběhu školního roku je možné v případě, že má mateřská škola volné místo. Na uvolněná místa se nevyhlašuje v průběhu roku samostatný zápis.
Plnit povinnost předškolního vzdělávání je však u dětí, které dosáhly do 31. 8. pěti let, nutné od počátku školního roku.
Konkrétní kritéria pro přijetí dítěte zveřejní ředitel školy před zápisem.
Náležitosti k žádosti o přijetí
Při podání žádosti o přijetí k předškolnímu vzdělávání (v listinné podobě, nebo ústně a zápisem do protokolu) uvede zákonný zástupce dle zákona č. 500/2004 Sb., správní řád, ve znění pozdějších předpisů, stanovené náležitosti, kterými jsou:
Z podání musí být patrno, kdo je činí, které věci se týká a co se navrhuje. Zástupce účastníka řízení (zákonný zástupce dítěte) je povinen předložit na výzvu oprávněné úřední osoby průkaz totožnosti.
Náležitosti k rozhodnutí ředitele
Rozhodnutí ředitele mateřské školy o přijetí
Zákonní zástupci doloží, že se dítě podrobilo stanoveným pravidelným očkováním, anebo poskytnou doklad, že je dítě proti nákaze imunní nebo se nemůže očkování podrobit pro trvalou kontraindikaci (§ 34 odst. 5 školského zákona). Toto se nemusí dokládat u dětí, pro které je vzdělávání povinné.
O přijetí dítěte do mateřské školy, popřípadě o stanovení zkušebního pobytu dítěte, jehož délka nesmí přesáhnout 3 měsíce (netýká se dětí starších 5 let), rozhoduje ředitel konkrétní mateřské školy ve správním řízení (§ 34 odst. 3 školského zákona).
O přijetí dítěte s mentálním, tělesným, zrakovým nebo sluchovým postižením, závažnými vadami řeči, závažnými vývojovými poruchami učení, závažnými vývojovými poruchami chování, souběžným postižením více vadami nebo autismem rozhodne ředitel mateřské školy na základě písemného vyjádření školského poradenského zařízení, popřípadě také registrujícího lékaře (§ 34 odst. 6 školského zákona).
Rozhodnutí ředitele mateřské školy o nepřijetí
Podání odvolání prostřednictvím ředitele školy
Při nepřijetí dítěte může zákonný zástupce podat prostřednictvím ředitele školy odvolání proti rozhodnutí o nepřijetí. V jaké lhůtě je možno tak učinit, od kterého dne se tato lhůta počítá, který správní orgán o odvolání rozhoduje a u kterého správního orgánu se odvolání podává je obsaženo v rozhodnutí, resp. v poučení, které je jednou z náležitostí rozhodnutí ve správním řízení.
V případě, že dítě, pro které je předškolní vzdělávání povinné, má povolený odklad povinné školní docházky, může se vzdělávat v přípravné třídě základní školy; vzdělávání v přípravném stupni základní školy speciální, v zahraniční škole na území ČR.
Rozhodnutí ředitele školy o přijetí
Přípravná třída základní školy (§ 47 školského zákona)
Je pro děti v posledním roce před zahájením povinné školní docházky, u kterých je předpoklad, že zařazení do ní vyrovná jejich vývoj a kterým byl povolen odklad povinné školní docházky, o přijetí rozhoduje ředitel školy.
Zákonný zástupce je povinen oznámit tuto skutečnost (vzdělávání v přípravné třídě základní školy) nejpozději 3 měsíce před počátkem školního roku, řediteli spádové mateřské školy.
Přípravný stupeň základní školy speciální (§ 48a školského zákona)
Lze zařadit dítě od školního roku, v němž dosáhne 5 let věku, do zahájení povinné školní docházky, a to i v průběhu školního roku.
O zařazení dítěte rozhoduje ředitel školy na žádost zákonného zástupce a na základě písemného doporučení školského poradenského zařízení.
Vzdělávání v přípravném stupni základní školy speciální trvá nejvýše 3 školní roky.
Zahraniční škola na území České republiky, ve které ministerstvo povolilo plnění povinné školní docházky (§ 38 školského zákona)
Zákonný zástupce je povinen oznámit tuto skutečnost (vzdělávání v zahraniční škole na území České republiky) nejpozději 3 měsíce před počátkem školního roku, řediteli spádové mateřské školy.
Povinné předškolní vzdělávání se týká dětí, které dosáhly do 31. 8. daného roku věku 5 let.
Zákonný zástupce dítěte je povinen přihlásit dítě k zápisu k předškolnímu vzdělávání v kalendářním roce, ve kterém začíná povinnost předškolního vzdělávání dítěte, pouze pokud se jeho dítě v mateřské škole ještě nevzdělává.
Dítě, pro které je předškolní vzdělávání povinné, se vzdělává v mateřské škole zřízené obcí nebo svazkem obcí se sídlem ve školském obvodu, v němž má dítě místo trvalého pobytu, v případě cizince místo pobytu (dále jen "spádová mateřská škola"), pokud zákonný zástupce nezvolí pro dítě jinou mateřskou školu zapsanou v rejstříku škol a školských zařízení nebo jiný způsob povinného předškolního vzdělávání. Tzn., že dítě ze školského obvodu spádové mateřské školy má při přijímání přednost před dítětem z jiného školského obvodu.
Pro děti, které dosáhnou do 31. 8. pěti let, je předškolní vzdělávání od 1. 9. daného roku povinné.
na státní občany České republiky, kteří pobývají na území České republiky déle než 90 dnů,
a na občany jiného členského státu Evropské unie, kteří na území České republiky pobývají déle než 90 dnů,
na jiné cizince, kteří jsou oprávněni pobývat na území České republiky trvale nebo přechodně po dobu delší než 90 dnů,
čtyři souvislé hodiny denně,
ředitel školy stanoví ve školním řádu začátek povinné doby mezi 7. a 9. hodinou.
Povinnost předškolního vzdělávání není dána ve dnech školních prázdnin, tak jako u základních a středních škol. Jarní prázdniny se určují podle sídla mateřské školy, v souladu s organizací školního roku.
Podmínky pro uvolňování dětí z povinného vzdělávání a omlouvání jejich neúčasti ve vzdělávání stanoví školní řád. Ředitel mateřské školy je oprávněn požadovat doložení důvodů nepřítomnosti dítěte; zákonný zástupce je povinen doložit důvody nepřítomnosti dítěte nejpozději do 3 dnů ode dne výzvy.
Ukončení povinného předškolního vzdělávání dítěte
předškolní vzdělávání nelze ukončit dle § 35 školského zákona, pokud je vzdělávání pro dítě povinné,
Zákonný zástupce může pro své dítě, pro které je předškolní vzdělávání povinné, zvolit jiný způsob plnění povinného předškolního vzdělávání.
Jiné způsoby plnění povinného předškolního vzdělávání dítěte
1. individuální vzdělávání dítěte - bez pravidelné denní docházky dítěte do mateřské školy,
Zákonný zástupce dítěte, pro které je předškolní vzdělávání povinné, pro něj může v odůvodněných případech zvolit, že bude individuálně vzděláváno (v případě, že se bude jednat o převážnou část školního roku). Tuto skutečnost písemně oznámí řediteli mateřské školy. (§ 34b školského zákona)
přihlásit dítě k zápisu k předškolnímu vzdělávání (v kalendářním roce, ve kterém začíná povinnost předškolního vzdělávání dítěte),
oznámení o individuálním vzdělávání dítěte učinit nejpozději 3 měsíce před počátkem školního roku (v případě, že zákonný zástupce zažádá v průběhu školního roku lze plnit povinnost individuálního předškolního vzdělávání nejdříve ode dne, kdy bylo oznámení o individuálním vzdělávání dítěte doručeno řediteli mateřské školy, kam bylo dítě přijato k předškolnímu vzdělávání),
zajistit účast dítěte u ověření úrovně osvojování očekávaných výstupů v jednotlivých oblastech v mateřské škole, kde bylo dítě přijato k předškolnímu vzdělávání.
Povinnost mateřské školy
ověří úroveň osvojování očekávaných výstupů v jednotlivých oblastech a případně doporučí zákonnému zástupci další postup při vzdělávání,
pokud zákonný zástupce dítěte nezajistil účast dítěte u ověření, a to ani v náhradním termínu (ukončí ředitel školy; odvolání proti rozhodnutí ředitele mateřské školy o ukončení individuálního vzdělávání dítěte nemá odkladný účinek; dítě nelze opětovně individuálně vzdělávat), dítě zahájí pravidelnou denní docházku (§ 34b odst. 4 školského zákona),
na základě žádosti zákonného zástupce o pravidelnou denní docházku do mateřské školy a její následnou realizací,
nástupem k povinné školní docházce (povinná školní docházka začíná počátkem školního roku, který následuje po dni, kdy dítě dosáhne šestého roku věku, pokud mu není povolen odklad).
Metodické doporučení k průběhu individuálního vzdělávání dětí v mateřských školách a ověření dosahování očekávaných výstupů http://www.msmt.cz/file/50179/
Přijetí dítěte do MŠ, kterého se netýká povinnost předškolního vzdělávání
Předškolní vzdělávání se organizuje pro děti ve věku zpravidla od 3 do 6 let, nejdříve však pro děti od 2 let. Dítě mladší 3 let nemá na přijetí do mateřské školy právní nárok (§ 34 odst. 1 školského zákona).
Pokud je k předškolnímu vzdělávání přijato dítě, kterého se prozatím netýká povinnost předškolního vzdělávání, nevztahuje se na něj začátek ani rozsah předškolního vzdělávání stanovený pro děti, kterých se povinnost týká. Ředitel mateřské školy písemně dohodne se zákonným zástupcem dítěte docházku dítěte do mateřské školy.

matches:
zákona č. 561
§ 179
§ 10
§ 6
zákona č. 359
zákona č. 500
§ 35


text:
70 ICm 4157/2015
70 ICm 4157/2015-19 (KSUL 70 INS 14449/2015)
Krajský soud v Ústí nad Labem rozhodl samosoudkyní JUDr. Andreou Esterkovou v právní věci
žalobkyně: Insolvency Project v.o.s., IČO 28860993 sídlem Bieblova 1110/1b, Slezské Předměstí, 500 03 Hradec Králové insolvenční správce dlužníků Lukáše anonymizovano , anonymizovano a Veroniky anonymizovano , anonymizovano oba trvale bytem Prostřední 141/47, 400 01 Ústí nad Labem, zastoupena advokátem JUDr. Milanem Novákem, sídlem Dukelská 15, 500 02 Hradec Králové, proti žalovanému: Statutární město Ústí nad Labem, IČO 00081531, sídlem Velká Hradební 2336/8, 401 00 Ústí nad Labem,
o žalobě na určení, že popření vykonatelné pohledávky ve výši 6.500,-Kč bylo učiněno po právu,
I. Žaloba na určení, že pohledávka žalovaného za dlužníky Lukášem anonymizovano a Veronikou anonymizovano , oba bytem Ústí nad Labem, Prostřední 141/47, která byla uplatněna v rámci pohledávky pod poř.č. P13 je po právu ve výši 6.500,-Kč se zamítá.
Shodu s prvopisem potvrzuje Bc. Martina Slancová isir.justi ce.cz (KSUL 70 INS 14449/2015)
1. Žalobou ze dne 2.11.2015 se žalobce domáhal proti žalovanému určení oprávněnosti pohledávky žalovaného přihlášené do insolvenčního řízení vedeného Krajským soudem v Ústí nad Labem pod sp. zn. KSUL 70 INS 14449/2015 ve věci dlužníků Lukáše anonymizovano a Veroniky anonymizovano ve výši 6.500,-Kč . Uvedl, že žalovaný přihlásil dne 27.2.2014 svoji pohledávku vedenou pod č. P13 v celkové výši 11.000,-Kč, z toho ve výši 10.500,-Kč jako vykonatelnou a 500,-Kč jako nevykonatelnou. Žalobce na přezkumném jednání pohledávku popřel co do výše 4.500,-Kč v přihlášené vykonatelné části z důvodu promlčení. V případě pohledávky žalovaného se jedná o pohledávku vzniklou z důvodu neuhrazeného dlužného místního poplatku za provoz systému shromažďování, sběru, přepravy, třídění, využívání a odstraňování komunálních odpadů za roky 2006, 2007, 2008, 2011,2012,2013,2014 a 2015, vykonatelného dle platebních výměrů z 31.8.2012 a 9.2.2010.
2. K podané žalobě se podáním ze dne 9.5.2017 vyjádřil rovněž žalovaný. Uvedl, že poplatky byly vyměřeny a jsou vymáhány v souladu se zákonem č. 565/1990 Sb. o místních poplatcích v tehdy účinném znění, zákonem č. 337/1992 Sb. o správě daní a poplatků v tehdy účinném znění, resp. se zákonem č. 280/2009 Sb., daňový řád, v tehdy účinném znění a také v souladu s příslušnými obecně závaznými vyhláškami žalovaného. Žalobce namítá promlčení s odkazem na § 160 odst. 1 daňového řádu, avšak nebere v potaz jeho přechodná ustanovení, kde je v § 264 odst. 3 uvedeno, že pro posouzení běhu a délky lhůty, která započala podle dosavadních právních předpisů, se ode dne nabytí účinnosti tohoto zákona postupuje podle ustanovení tohoto zákona, která upravují lhůtu, jež je jí svou povahou a účelem nejbližší, tato lhůta neskončí dříve než v den, ve který by končila podle dosavadních právních předpisů. Dle § 70 odst. 1 zákona o správě daní a poplatků se právo vybrat a vymáhat daňový nedoplatek promlčuje po šesti letech po roce, ve kterém se stal tento nedoplatek splatným. Dle odstavce 3 uvedeného paragrafu pak je-li proveden úkon směřující k vybrání, zajištění nebo vymožení nedoplatku, promlčecí lhůta se přerušuje a počíná běžet nová promlčecí lhůta po uplynutí kalendářního roku, ve kterém byl daňový dlužník o tomto úkonu zpraven. Ohledně poplatku za rok 2006 vyměřeného platebním výměrem č.j. SDO/PV104552/22923/2006 a výměru č.j. SDO/PV/104552/22924/2006, které oba nabyly právní moci dne 27.2.2010 začala běžet šestiletá promlčecí lhůta od 1.1.2011. Ve věci poplatku za rok 2007 dle platebního výměru č.j. PKO/PV/2007/104552/12/13870 a výměru č.j. PKO/PV/2008/104552/12/13869, které nabyly právní moci dne 25.10.2012 začala běžet šestiletá promlčecí doba 1.1.2013. Dle žalovaného tak v době podání přihlášky do insolvence pohledávka promlčena nebyla a proto navrhl zamítnutí žaloby.
3. Účastníci souhlasili s tím, aby soud ve věci žalobního návrhu rozhodl bez nařízení jednání ve smyslu ust. § 115a o.s.ř.
4. Soud konstatuje, že předně zkoumal, zda jsou splněny všechny formální předpoklady po projednání žaloby tak, jak vyplývají z ust. § 199 zákona č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon, dále jen IZ ), a to zejména s ohledem k předmětu žaloby, včasnosti žaloby a okruhu účastníků řízení.
5. Podle ust. § 199 odst. 1 IZ insolvenční správce, který popřel vykonatelnou pohledávku, podá do 30 dnů od přezkumného jednání nebo od právní moci rozhodnutí o schválení zprávy o přezkumu podle § 410 odst. 3 písm.a) u insolvenčního soudu žalobu, kterou své popření
Shodu s prvopisem potvrzuje Bc. Martina Slancová (KSUL 70 INS 14449/2015)
uplatní proti věřiteli, který vykonatelnou pohledávku přihlásil. Lhůta je zachována, dojde-li žaloba nejpozději posledního dne lhůty soudu. Odstavec druhý citovaného ustanovení stanoví, že jako důvod popření pravosti nebo výše vykonatelné pohledávky přiznané pravomocným rozhodnutím příslušného orgánu lze uplatnit jen skutečnosti, které nebyly uplatněny dlužníkem v řízení, které předcházelo vydání tohoto rozhodnutí; důvodem popření však nemůže být jiné právní posouzení věci. Odstavec třetí citovaného ustanovení dále stanoví, že v žalobě podle odstavce 1 může žalobce proti popřené pohledávce uplatnit pouze skutečnosti, pro které pohledávku popřel.
6. Soud dále konstatuje, že provedl důkazy předložené nebo navržené oběma stranami. Z insolvenčního spisu vedeného u Krajského soudu v Ústí nad Labem pod sp. zn. KSUL 70 INS 14449/2015 soud provedl důkaz rozhodnutím o zjištění úpadku dlužníka č.j. A-10 ze dne 11.8.2015, z něhož je zřejmé, že žalobce je insolvenčním správcem dlužníka a byl tedy jakožto osoba v postavení insolvenčního správce aktivně legitimován k popěrnému úkonu a je rovněž v souladu s ust. § 199 IZ osobou aktivně legitimovanou k podání této incidenční žaloby. Z usnesení o schválení oddlužení č.l. B-6 ze dne 27.10.2015 vyplývá současný stav insolvenčního řízení, kdy zjištěný úpadek dlužníka je řešen společným oddlužením manželů ve formě plnění splátkového kalendáře. Z insolvenčního rejstříku je zřejmé, že přezkumné jednání se konalo dne 26.10.2015. Žaloba byla podána 4.11.2015, tedy včas ve 30 denní lhůtě stanovené v § 199 odst. 1 IZ.
7. Výsledek přezkoumání pohledávek žalobce byl prokázán protokolem o přezkumném jednání č.l. B-5 ze dne 26.10.2015, z něhož a jeho příloh, které jsou nedílnou součástí protokolu z přezkumného jednání, je zřejmé, které pohledávky byly uznány, které popřeny, kým popřeny a jaký byl důvod jejich popření. Při přezkumném jednání dne 26.10.2015 byla pohledávka evidovaná pod č.P13správcem popřena co do výše 4.500,-Kč v přihlášené vykonatelné části a to z důvodu promlčení. Pohledávka představuje dlužný místní poplatek za provoz systému shromažďování sběru, přepravy, třídění, využívání a odstraňování komunálních odpadů za roky 2006, 2007 a 2008 vykonatelného dle platebních výměrů.
8. Rozhodující důkazy pak byly soudem provedeny z přihlášky pohledávky žalovaného, která je evidována pod č. P13 a z jejich příloh. Z formuláře přihlášky pohledávky č. P13 je zřejmé, že uvedená přihláška byla podána v zákonné lhůtě. Přihláškou pohledávky č. P13 byla žalovaným do insolvenčního řízení uplatněna nezajištěná, v rozsahu 10.500,-Kč vykonatelná pohledávka vůči dlužníku Lukášovi anonymizovano v celkové přihlášené výši 11.000,-Kč sestávající z jistiny ve výši 4.000,-Kč a částky 7.000,-Kč představující příslušenství. Soud dále provedl důkaz relevantními přílohami přihlášky pohledávky č. P13.
9. Z Platebního výměru č. PKO/PV/12/13869 na místní poplatek a na zvýšení místního poplatku za provoz systému shromažďování, sběru, přepravy, třídění, využívání a odstraňování komunálních odpadů vydaného dne 31.8.2012, který nabyl právní moci dne 9.10.2012 a stal se vykonatelným dne 25.10.2012 se podává, že tímto byl dlužníkovi vyměřen poplatek za období roku 2008 ve výši 500,-Kč a zvýšení poplatku za stejné období ve výši 1.000,-Kč, vyměřená celková poplatková povinnost tak činí 1.500,-Kč. Správce místního poplatku tento vyměřil z důvodu nedodržení lhůty splatnosti poplatku, tj. do 31.3.2008 a 30.9.2008, poplatek pak nebyl uhrazen ani po uplynutí dalších 6 měsíců po splatnosti místního poplatku, proto jej správce zvýšil na trojnásobek.
10. Z Platebního výměru č. PKO/PV/12/13870 na místní poplatek a na zvýšení místního poplatku za provoz systému shromažďování, sběru, přepravy, třídění, využívání a odstraňování komunálních odpadů vydaného dne 31.8.2012, který nabyl právní moci dne 9.10.2012 a stal se vykonatelným dne 25.10.2012 se podává, že tímto byl dlužníkovi vyměřen poplatek za období roku 2007 ve výši 500,-Kč a zvýšení poplatku za stejné období ve výši 1.000,-Kč, vyměřená celková poplatková povinnost tak činí 1.500,-Kč. Správce místního poplatku tento vyměřil z důvodu nedodržení lhůty splatnosti poplatku, tj. do 31.3.2007 a 30.9.2007, poplatek pak nebyl uhrazen ani po uplynutí dalších 6 měsíců po splatnosti místního poplatku, proto jej správce zvýšil na trojnásobek.
11. Z Platebních výměrů č. 22923/2006 a č. 22924/2006 na místní poplatek a na zvýšení místního poplatku za provoz systému shromažďování, sběru, přepravy, třídění, využívání a odstraňování komunálních odpadů ze dne 9.2.2010 se podává, že dlužníkovi byl vyměřen poplatek za období roku 2006 ve výši 500,-Kč a zvýšení poplatku za stejné období ve výši 1.000,-Kč, vyměřená celková poplatková povinnost tak činí 1.500,-Kč. Správce místního poplatku tento vyměřil platebním výměrem z důvodu nedodržení lhůty splatnosti poplatku, kdy první polovina poplatku byla splatná do 31.3.2006, druhá polovina do 30.9.2006. Z důvodu neuhrazení poplatku za rok 2006 v řádném termínu správce zvýšil poplatek o 1.000,-Kč s odkazem na čl. VIII odst. 1 Obecně závazné vyhlášky žalovaného.
12. Z připojené doručenky se pak podává doručení uvedených platebních výměrů dlužníkovi dne 6.9.2012 a 11.2.2010.
13. Podle § 264 odst.3 zákona č. 337/1992 Sb. se pro posouzení běhu a délky lhůty, která započala podle dosavadních právních předpisů ode dne nabytí účinnosti tohoto zákona postupuje podle ustanovení tohoto zákona, která upravují lhůtu, jež je jí svou povahou a účelem nejbližší; tato lhůta neskončí dříve než v den, ve který by končila podle dosavadních právních předpisů.
14. Podle § 70 odst. 1,2 zák.č.337/1992 Sb. se právo vybrat a vymáhat daňový nedoplatek promlčuje po šesti letech po roce, ve kterém se stal tento nedoplatek splatným. Je-li proveden úkon směřující k vybrání, zajištění nebo vymožení nedoplatku, promlčecí lhůta se přerušuje a počíná běžet nová promlčecí lhůta po uplynutí kalendářního roku, ve kterém byl daňový dlužník o tomto úkonu zpraven; daňové nedoplatky lze však vymáhat nejpozději do dvaceti let počítaných od konce roku, ve kterém se stal nedoplatek splatným, s výjimkou daňových nedoplatků zajištěných podle odstavců 4 a 5.
15. Jak již bylo shora uvedeno, v projednávaném případě se uvedené poplatky staly splatnými vždy do 31.3. a 30.9. v letech 2006, 2007 a .2008 a dlužníkem nebyly ve lhůtě splatnosti uhrazeny. Z důvodu, že nebyly ve lhůtě splatnosti uvedené poplatky uhrazeny pak přistoupil správce poplatku ( žalovaný ) k vyměření poplatku označenými platebními výměry v roce 2012, resp. 2010 za současného zvýšení poplatku na trojnásobek. Tento úkon, tedy vyměření poplatku platebním výměrem pak nutno považovat ve smyslu shora citovaného zákona č. 337/1992 Sb. jako úkon směřující k vybrání nedoplatku s tím, že šestiletá promlčecí doba ve smyslu citovaného § 70 odst. 3 zák.č. 337/1992 Sb. počala běžet po uplynutí kalendářního roku, ve kterém byl daňový dlužník o tomto úkonu zpraven ( 6.9.2012 a 11.2.2010 ), tedy počínaje 1.1.2013, resp. 1.1.2011. Soud proto uzavřel, že v době podání
přihlášky do insolvenčního řízení nebyla pohledávka promlčena a přistoupil tak k zamítnutí žaloby.
16. Soud dále rozhodoval o nákladech řízení. Podle výsledku řízení náleží v souladu s ustanovením § 142 odst. 1 občanského soudního řádu náhrada nákladů řízení žalovanému, který byl ve věci úspěšný. V souladu s § 202 odst. 1 věta první insolvenčního zákona však ve sporu o pravost, výši nebo pořadí přihlášených pohledávek nemá žádný z účastníků právo na náhradu nákladů řízení proti insolvenčnímu správci. Proto soud nepřiznal náhradu nákladů řízení žádnému z účastníků.
Ústí nad Labem 12. prosince 2017
JUDr. Andrea Esterková v.r. soudkyně
Shodu s prvopisem potvrzuje Bc. Martina Slancová

matches:
soud
§ 160
§ 264
§ 70
soud
§ 115
Soud
§ 199
zákona č. 182
§ 199
§ 410
Soud
soud
§ 199
§ 199
Soud
§ 264
zákona č. 337
§ 70
zákona č. 337
§ 70
Soud
Soud
§ 142
§ 202
soud


text:
23 Cdo 311/98
Dotčené předpisy: § 6 odst. 2 předpisu č. 87/1991Sb.
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Ivany Zlatohlávkové a soudců JUDr. Miroslava Feráka a JUDr. Pavla Krbka ve věci žalobkyně V. A., zastoupené advokátem, proti žalovanému P. G. (jako právnímu nástupci P. G., zemř. 6. 6. 1996), zastoupenému advokátem, o uzavření dohody o vydání nemovitostí a o vyklizení nemovitostí, vedené u Okresního soudu v Mělníku pod sp. zn. 6 C 1065/92, o dovolání žalobkyně proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 5. června 1997 č.j. 25 Co 296/96-104, takto:
Žalobkyně s odkazem na zákon č. 87/1991 Sb., o mimosoudních rehabilitacích, ve znění pozdějších předpisů (dále jen restituční zákon") - uplatnila vůči původně žalovanému P. G. nárok na vydání domu čp. 83 se stavební parcelou č. 115 o rozloze 1025 m2 a zahradou č. 149/5 o rozloze 1790 m2 v k.ú. B.", resp. na uzavření dohody o vydání těchto nemovitostí s tím, že stát jí je odňal v souvislosti s realizací trestu propadnutí majetku jejího manžela J. A., tedy bez právního důvodu, a otec původně žalovaného, A. G., je od státu nabyl protiprávně zvýhodněně. Podáním ze dne 20. 5. 1993 žalobkyně rozšířila žalobu o požadavek na vyklizení sporných nemovitostí s argumentací, že neexistuje-li platný právní titul pro přechod vlastnického práva na stát, je kupní smlouva uzavřená mezi státem a manžely G. absolutně neplatná a nemohlo dojít ani k přechodu vlastnického práva děděním.
Okresní soud v Mělníku (soud prvního stupně) rozsudkem ze dne 27. března 1996, č.j. 6 C 1065/92-67, zamítl jak žalobu o uzavření dohody o vydání domu čp. 83 se stavební parcelou č. 115 o rozloze 1025 m2 a zahradou č. 149/5 o rozloze 1790 m2 v k.ú. B.", resp. o vydání těchto nemovitostí dovolávající se restitučního zákona, tak i žalobu o jejich vyklizení podle zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů (dále jen občanský zákoník"), a rozhodl o nákladech řízení.
Krajský soud v Praze rozsudkem ze dne 5. června 1997 č.j. 25 Co 296/96-104 rozsudek soudu prvního stupně potvrdil, rozhodl o nákladech odvolacího řízení a vyslovil přípustnost dovolání proti svému rozsudku.
Odvolací soud shodně jako předtím soud prvního stupně neshledal žalobu o uzavření dohody o vydání nemovitostí podle restitučního zákona po právu, když uzavřel, že žalobkyně je sice podle restitučního zákona osobou oprávněnou k vydání nemovitostí, které na stát přešly podle § 6 odst. 2 restitučního zákona (bez právního důvodu), žalovaný však není podle tohoto zákona osobou povinnou, neboť již původně žalovaný P. G., do jehož práv a povinností v průběhu řízení před soudem prvního stupně žalovaný vstoupil, nabyl žádané nemovitosti v roce 1986 děděním, tedy přechodem vlastnického práva; není tak možné zohlednit, že rodiče P. G. (prarodiče žalovaného) nabyli nemovitosti od státu na základě protiprávního zvýhodnění. Pokud jde o žalobu na vyklizení nemovitostí (reivindikační), dovolávající se § 126 občanského zákoníka, dospěl odvolací soud k závěru, že jde-li o případ upravený restitučním zákonem (a při nemožnosti vydání nemovitosti je oprávněné osobě restitučním zákonem přiznán nárok na finanční náhradu), brání tato skutečnost posouzení věci podle občanského zákoníku". Otázku vztahu restitučního zákona a občanského zákoníku jako zákona speciálního a obecného při posouzení dané věci,shledal odvolací soud zásadně právně významnou, takže připustil proti svému potvrzujícímu rozsudku dovolání.
V dovolání proti rozsudku odvolacího soudu žalobkyně uplatnila důvod uvedený v ustanovení § 241 odst. 3 písm. d/ zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů (dále jen o.s.ř. ) a jeho prostřednictvím vytýká odvolacímu soudu nesprávnou interpretaci restitučního zákona, která podle ní pomíjí smysl a cíl tohoto zákona a ve svých důsledcích činí restituční zákon zákonem o vyvlastnění. S odkazem na výslovné znění ustanovení § 3 odst. 1 restitučního zákona v konfrontaci s jeho ustanovením § 6 odst. 2 vyslovuje dovolatelka názor, že v případech, kdy stát převzal věc bez právního důvodu, je zpětný převod vlastnického práva vyloučen a možnost nápravy spočívá právě jen ve vindikaci. Tento názor podle ní podporuje i systematické zařazení případů prosté okupace odděleně od ostatních případů, kde k přechodu vlastnického práva na stát došlo. S připomenutím některých judikátů Nejvyššího soudu ČR a Ústavního soudu ČR žalobkyně navrhla, aby dovolací soud zrušil jak rozsudek odvolacího soudu, tak zároveň i rozsudek soudu prvního stupně, a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.
Nejvyšší soud jako soud dovolací (§ 28 odst. 1 písm. a/ zákona č. 335/1991 Sb., o soudech a soudcích, ve znění pozdějších předpisů, § 10a o.s.ř.) po zjištění, že dovolání bylo podáno včas, k tomu legitimovaným subjektem (žalobkyní), řádně zastoupeným advokátem (§ 240 odst. 1, § 241 odst. 1, 2 o.s.ř.) a že jde o rozsudek, proti němuž je dovolání z důvodu uvedeného v ustanovení § 241 odst. 3 písm. d/ o.s.ř. podle § 239 odst. 1 o.s.ř. přípustné přezkoumal bez jednání (§ 243a odst. 1 o.s.ř.) napadený rozsudek ve smyslu § 242 odst. 1 a 3 o.s.ř. a dospěl k závěru, že dovolání není opodstatněné.
Žalobkyně nenamítá, že v řízení došlo k vadám uvedeným v ustanovení § 237 odst. 1 o.s.ř. nebo že řízení bylo postiženo jinou vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci (§ 241 odst. 3 písm. a/ a b/ o.s.ř.), a ani z obsahu spisu nevyplývá, že by k některé z uvedených vad došlo.
Právní posouzení věci je činnost soudu spočívající v subsumaci zjištěného skutkového stavu pod hypotézu (skutkovou podstatu) vyhledané právní normy, jež vede k závěru, zda-li a komu soud právo přiznává nebo nepřiznává (jaká mají účastníci podle dispozice právní normy práva a povinnosti). Právní posouzení je nesprávné, když soud na správně zjištěný skutkový stav aplikoval jiný právní předpis, než který měl správně použít, nebo aplikoval sice správný právní předpis, ale nesprávně jej interpretoval, anebo ze skutečností najisto postavených vyvodil nesprávné právní závěry. Námitka vadného posouzení vztahu předpisu obecného a zvláštního související s výkladem ustanovení § 6 odst. 2 restitučního zákona je kvintesencí žalobkyní uplatněného dovolacího důvodu nesprávného právního posouzení věci.
Odvolací soud založil své rozhodnutí na závěru, že v posuzovaném případě, kdy se stát v roce 1958 zmocnil sporných nemovitostí v souvislosti s realizací trestu propadnutí majetku manžela žalobkyně ve skutečnosti bez právního důvodu (§ 6 odst. 2 restitučního zákona), se nelze s úspěchem domáhat jejich vydání podle občanského zákoníku, neboť restituční zákon je vůči občanskému zákoníku předpisem speciálním a má z toho důvodu při použití přednost. Předmětem dovolacího přezkumu je tedy především řešení konkurence předpisu obecného a předpisu zvláštního.
Předmětem úpravy zákona číslo 87/1991 Sb., o mimosoudních rehabilitacích, ve znění pozdějších předpisů (dále opět jen restituční zákon"), je mimo jiné zmírnění následků některých majetkových a jiných křivd, vzniklých občanskoprávními a pracovněprávními úkony a správními akty, učiněnými v tzv. rozhodném období, tj. od 25. února 1948 do 1. ledna 1990, v rozporu se zásadami demokratické společnosti, respektující práva občanů vyjádřená Chartou Organizace spojených národů, Všeobecnou deklarací lidských práv a navazujícími mezinárodními pakty o občanských, politických, hospodářských, sociálních a kulturních právech. Zmírnění následků majetkových křivd spočívá mimo jiné ve vydání" věcí osobě, jíž byly odňaty, resp. oprávněné osobě, přičemž vydáním je zde nutno rozumět povinnost vzdát se věci a vrátit ji tomu, komu byla v minulosti státem odňata, resp. oprávněné osobě. Jde o restituční nárok představující speciální nárok na navrácení" majetkových práv. Existence ustanovení § 6 odst. 2 restitučního zákona nasvědčuje tomu, že za majetkovou křivdu, jejíž odčinění je restitučním zákonem sledováno, se považuje nejen odnětí vlastnických práv, ale i usurpace věcí státem (např. okupace), při níž byl vlastník ve skutečnosti zcela zbaven možnosti chovat se jako vlastník a státu byla - aniž k tomu existoval právní titul - formálně (zápisem v pozemkové knize, posléze v evidenci nemovitostí) i fakticky přisuzována vlastnická práva a jako vlastník si také počínal. I v případě uvedeném v ustanovení § 6 odst. 2 restitučního zákona lze proto hovořit o navrácení" majetkových práv a skutkovou podstatu tohoto ustanovení je nutno postavit naroveň ostatních skutkových podstat v § 6 restitučního zákona zmiňovaných. Restituční nárok na obnovu" (a jak již bylo shora zmíněno obnovou zde lze rozumět i umožnění chovat se jako vlastník) vlastnických práv musí být uplatněn způsobem a za podmínek upravených zvláštním zákonem (lex specialis). Tato skutečnost (tj. určení způsobu a podmínek pro znovunastolení a uspořádání vlastnických vztahů) předznamenává, že vůlí zákonodárce bylo narovnat" majetkové vztahy mezi původními vlastníky odňatých věcí a státem, případně tím, kdo od něho odňaté věci získal, pouze v omezené míře, tedy odstranit pouze některé majetkové křivdy z rozhodného období a ochránit vybrané stávající majetkové vztahy (např. ochrana toho, kdo státem odňaté věci podstatným způsobem změnil, zhodnotil - viz § 8 odst. 1 restitučního zákona, ochrana fyzických osob, které získaly věci od státu v souladu s tehdy platnými předpisy, bez protiprávního zvýhodnění či děděním před podáním výzvy k vydání - viz § 4 odst. 2 restitučního zákona, apod.). Restituční zákon tak nejen zmírňuje majetkové křivdy, ale zároveň zabraňuje vzniku křivd nových, tzn. nově uspořádává v minulosti zdeformované" majetkové vztahy, přičemž je určitým dobrodiním" jak těm, kterým v minulosti stát věci vyjmenovanými způsoby (§ 6 restitučního zákona) odňal, tak ale rovněž některým novým nabyvatelům těchto věcí.
Z povahy restitučních předpisů jako zákonů zvláštních vyplývá, že nároky jimi upravené nelze řešit jinak než podle jejich ustanovení ve smyslu obecné zásady o zákonu obecném a zvláštním (lex specialis derogat generali). Stanoví-li restituční předpis coby lex specialis určité podmínky a postup pro uplatnění nároku, nemohou být tyto ignorovány. To znamená, že hledat řešení v obecném právním předpisu, ať formou požadavku na vydání věci ve smyslu § 126 (dříve § 132) občanského zákoníku nebo formou požadavku na určení, zda tu právo nebo právní vztah je či není, lze pouze tehdy, chybí-li speciální úprava v zákoně zvláštním. Taková speciální právní úprava však v daném případě nechyběla. Nárok na restituci majetku, který byl v rozhodném období, tj. v době od 25. února 1948 do 1. ledna 1990 státem převzat bez právního důvodu, je přiznáván restitučním zákonem, konkrétně jeho ustanovením § 6 odst. 2 ( stejným způsobem je uvedená otázka řešena v rozsudku Nejvyššího soudu ČR ze dne 18. 6. 1998 sp. zn. 23 Cdo 1078/98 ve spojení s usnesením Ústavního soudu ČR ze dne 26. 10. 1999 sp. zn. I. ÚS 399/98).
Lze uzavřít, že v posuzovaném případě je postup obnovy vlastnického práva (viz výklad shora) restitučním zákonem coby zvláštním právním předpisem upraven (§ 6 odst. 2 restitučního zákona) a nemůže být obcházen dovoláním se postupu podle obecného předpisu již proto, že použitím obecného právního předpisu při ignoraci zvláštní právní úpravy by nežádoucně došlo ke vzniku konkurenčních, vedle sebe stojících vlastnických práv k týmž věcem.
Napadené právní posouzení věci odvolacím soudem je tak v mezích dovolacího přezkumu ve svém výsledku správné a tomu odpovídá závěr, že rozsudek, který na tomto právním posouzení věci spočívá, je rovněž - ve smyslu § 243b odst. 1 věty za středníkem o.s.ř. - správný; dovolací soud proto dovolání žalobkyně zamítl.
O náhradě nákladů dovolacího řízení dovolací soud rozhodl podle ustanovení § 243b odst. 4, § 224 odst. 1, § 151 odst. 1 a § 142 o.s.ř., za situace, kdy žalobkyně nebyla v dovolacím řízení úspěšná a žalovanému v souvislosti s tímto řízením náklady nevznikly.
V Brně dne 30. srpna 2000

matches:
§ 6
soud
soud
zákona č. 40
soud
soud
soud
§ 6
§ 126
soud
soud
§ 241
zákona č. 99
§ 3
§ 6
soud
soud
soud
zákona č. 335
§ 10
§ 241
§ 241
§ 239
§ 242
§ 237
soud
soud
§ 6
soud
§ 6
§ 6
§ 6
§ 8
§ 4
§ 126
§ 132
§ 6
§ 243
soud
soud
§ 243
§ 224
§ 151
§ 142


Podmínky a postupy podle zákona o územním plánování a stavebním řádu pro účely zavádění prvků vysokorychlostních sítí elektronických komunikací | Český telekomunikační úřad
Podmínky a postupy podle zákona o územním plánování a stavebním řádu pro účely zavádění prvků vysokorychlostních sítí elektronických komunikací
Antény do výšky 8 m včetně jejich nosných konstrukcí a souvisejících elektronických komunikačních zařízení umisťované samostatně na pozemku nebo na budovách nevyžadují dle ust. § 79 odst. 2, písm. j) stavebního zákona rozhodnutí o umístění stavby ani územní souhlas, tím však nejsou dotčeny povinnosti podnikatele dané § 104 zákona o elektronických komunikacích. U těchto staveb je stavebník povinen (pokud vyžadují zemní práce) zjistit si informace o existenci podzemních staveb technické infrastruktury a zajistit jejich ochranu.
Stavební záměry dle ust. § 103 odst. 1, písm. e), bod. 4 stavebního zákona, tj. nadzemní a podzemní komunikační vedení sítí elektronických komunikací, jejich antény a stožáry, včetně opěrných bodů nadzemního, nebo vytyčovacích bodů podzemního komunikačního vedení, telefonní budky a přípojná komunikační vedení sítě elektronických komunikací a související komunikační zařízení, včetně jejich elektrických přípojek, s výjimkou budov nevyžadují stavební povolení ani ohlášení stavebnímu úřadu a mohou být povolovány (dle svého rozsahu a druhu zařízení) na základě:
územního souhlasu
územního rozhodnutí o umístění stavby
společného povolení
regulačního plánu za podmínky a v rozsahu, v němž nahrazuje územní rozhodnutí
Územní souhlas ke zřizování sítí elektronických komunikací může stavební úřad vydat, pokud je záměr v zastavěném území nebo v zastavitelné ploše, poměry v území se podstatně nemění a záměr nevyžaduje nové nároky na veřejnou dopravní a technickou infrastrukturu. Územní souhlas nelze vydat v případech záměrů, pro které je vyžadováno závazné stanovisko k posouzení vlivů provedení záměru na životní prostředí podle zákona o posuzování vlivů na životní prostředí. Oznámení záměru musí obsahovat náležitosti a přílohy uvedené v ust. § 96 odst. 3 stavebního zákona.
Územní rozhodnutí – žádost o vydání územního rozhodnutí musí obsahovat náležitosti a přílohy uvedené v ust. § 86 stavebního zákona a podává se na příslušný stavební úřad na formuláři, jež je přílohou č. 1 zákona č. 503/2006 Sb., o podrobnější úpravě územního rozhodování, územního opatření a stavebního řádu, v platném znění.
Za podmínek ust. § 95 stavebního zákona může stavební úřad rozhodnout o umístění stavby ve zjednodušeném územním řízení (záměr se nachází v zastavěném území nebo zastavitelné ploše).
Postup pro vydání společného povolení (např. v případě, kdy stavba sítě elektronických komunikací bude stavbou vedlejší ke stavbě hlavní, vyžadující stavební povolení) upravují ust. § 94 a a násl. a § 94j a násl. stavebního zákona. Podmínky a postup při uzavření veřejnoprávní smlouvy o umístění stavby sítě elektronických komunikací jsou dány ust. § 78 stavebního zákona.
Dle ust. § 184a odst. 3 stavebního zákona se v rámci povolovacího řízení nemusí dokládat souhlas vlastníka nemovitých věcí dotčených stavbou elektronických komunikací, neboť se jedná o stavební záměr, pro který je stanoven ust. § 104 zákona o elektronických komunikacích účel vyvlastnění. Dle ust. § 7 odst. 2 zákona o elektronických komunikacích se veřejná komunikační síť zřizuje vždy ve veřejném zájmu. Povinnosti podnikatelů dané ust. § 104 zákona o elektronických komunikacích k užívání cizích nemovitých věcí tím nejsou dotčeny (viz. výše).
S účinností od 31. 8. 2018 podle ust. § 2i odst. 1 zákona č. 416/2019 Sb., o urychlení výstavby dopravní, vodní a energetické infrastruktury a infrastruktury elektronických komunikací, ve znění pozdějších předpisů, nevyžadují přípojky elektronických komunikací do délky 100 metrů rozhodnutí o umístění stavby ani územní souhlas podle stavebního zákona; to neplatí v případech, kdy je vyžadováno závazné stanovisko k posouzení vlivů provedení záměru na životní prostředí podle zákona o posuzování vlivů na životní prostředí
Podle ust. § 2i odst. 2 naposled citovaného předpisu dále platí, že k užívání stavby infrastruktury elektronických komunikací se nevyžaduje kolaudační souhlas ani kolaudační rozhodnutí podle stavebního zákona. Stavebník předloží do 60 dnů ode dne zahájení užívání stavby příslušnému stavebnímu úřadu údaje určující polohu definičního bodu stavby, dokumentaci skutečného provedení stavby, pokud při jejím provádění došlo k nepodstatným odchylkám oproti ověřené dokumentaci nebo ověřené projektové dokumentaci, a geometrický plán umístění stavby.
Postupy při přípravě, umisťování a povolování staveb infrastruktury elektronických komunikací shrnuje metodická pracovní pomůcka připravená Ministerstvem průmyslu a obchodu ve spolupráci s Ministerstvem pro místní rozvoj, Českým telekomunikačním úřadem a Platformou odborné veřejnosti.


text:
Důchodové pojištění: péče nahrazující péči rodičů | Sbírka rozhodnutí Nejvyššího správního soudu
Důchodové pojištění: péče nahrazující péči rodičů
k § 20 a § 32 odst. 4 zákona č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění, ve znění zákonů č. 134/1997 Sb., č. 436/2004 Sb. a č. 562/2004 Sb.
k § 63 a § 69 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině
Podmínka výchovy dítěte pro nárok ženy na starobní důchod (§ 32 odst. 4 zákona č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění) je splněna rovněž v případě, kdy žena osobně pečovala o dítě po stanovenou dobu (
pět let) v případě, že jí bylo dítě svěřeno nejdříve do předadopční péče vyžadované § 69 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině (§ 20 odst. 2 zákona č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění), a poté osvojeno postupem podle § 63 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině (§ 20 odst. 1 zákona č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění), a to i za situace, že se tak stalo podle předpisů účinných před 1. 1. 1996.
(Podle rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 4. 1. 2007, čj. 6 Ads 34/2006-49)
srov. č. 410/2004 Sb. NSS a č. 797/2006 Sb. NSS.
Blanka Š. proti České správě sociálního zabezpečení o starobní důchod, o kasační stížnosti žalované.
Žalovaná rozhodla rozhodnutími ze dne 13. 1. 2005 o žádosti žalobkyně o přiznání starobního důchodu dle § 29 zákona o důchodovém pojištění tak, že žalobkyni náleží starobní důchod od 1. 9. 2003. Přitom žalovaná zohlednila skutečnost, že žalobkyně pečovala o osvojené dítě, a to po dobu od právní moci rozsudku o osvojení do dosažení zletilosti dítěte. Tato doba nedosáhla zákonem požadované doby pěti let, proto žalovaná posuzovala důchodový věk žalobkyně jako bezdětné.
Proti rozhodnutí žalované podala žalobkyně žalobu. Krajský soud v Ostravě dne 16. 12. 2005 rozhodnutí žalované zrušil, protože zjistil ze spisu vedeného soudem ve věci osvojení, že žalobkyně převzala dítě do předadopční péče dne 9. 2. 1985, posléze ho osvojila (rozsudek nabyl právní moci dne 11. 10. 1985) a osvojený syn dosáhl zletilosti dne 13. 2. 1990. Do doby péče o dítě je třeba započítat i dobu, kdy žalobkyně o pečovala o dítě v rámci předadopční péče, proto byla splněna zákonná doba pěti let péče o dítě.
Proti rozsudku krajského soudu podala žalovaná (stěžovatelka) kasační stížnost, ve které zejména namítla nesprávné posouzení právní otázky soudem, a to ohledně začátku doby péče o dítě nahrazující péči rodičů. Pokud § 32 zákona o důchodovém pojištění váže důchodový věk ženy na počet vychovaných dětí, přičemž podmínky výchovy definuje § 34 odst. 4, pak v návaznosti na § 20 odst. 2 zákona o důchodovém pojištění je třeba počítat dobu péče ode dne právní moci soudního rozhodnutí o svěření dítěte do trvalé péče nahrazující péči rodičů.
Ve vyjádření ke kasační stížnosti žalobkyně mimo jiné konstatovala, že dítě jí bylo svěřeno do předadopční péče, přičemž se jedná o typ péče, který § 20 odst. 2 zákona o důchodovém pojištění považuje za péči nahrazující péči rodičů. Žalobkyně dále odkázala na rozsudek Nejvyššího správního soudu č. 410/2004 Sb. NSS, v němž byl vymezen pojem péče o dítě pro účely důchodového pojištění.
Ustanovení § 32 odst. 4 zákona o důchodovém pojištění stanoví, že podmínka výchovy dítěte pro nárok na starobní důchod je splněna, jestliže žena osobně pečuje nebo pečovala o dítě ve věku do dosažení zletilosti aspoň pod dobu pěti roků, pokud se ujala výchovy dítěte po dosažení osmého roku jeho věku; ostatní podmínky tohoto ustanovení se v posuzované věci neuplatní.
Výklad tohoto ustanovení nutno založit na výkladu pojmu „osobní péče“, „dítě“ a „ujmutí se výchovy“, jde o tři klíčové pojmy tohoto ustanovení.
Pokud jde o charakter péče, tedy nutnost osobní péče, byla dostatečně a jasně vyložena žalobkyní zmíněným rozhodnutím Nejvyššího správního soudu publikovaným pod č. 410/2004 Sb. NSS (sp. zn. 3 Ads 37/2003) a na názoru zdejšího soudu o tom, že jde o soustavnou a aktivní osobní péči ženy o dítě do dosažení zletilosti po stanovenou dobu, není třeba ničeho měnit ani dodávat. Ostatně o tom, že žalobkyně takto o dítě osobně pečovala, nebylo ani sporu.
Pojem „dítě“ je pro účely zákona o důchodovém pojištění definován v § 20; dítětem se rozumí (odst. 1) dítě vlastní nebo osvojené, a pokud se nestanoví jinak, též dítě převzaté do trvalé péče nahrazující péči rodičů.
Za dítě převzaté do trvalé péče nahrazující péči rodičů (§ 20 odst. 2) se považuje dítě, jež bylo převzato do této péče na základě rozhodnutí příslušného orgánu, dítě manžela, které mu bylo svěřeno do výchovy rozhodnutím soudu, a dítě manžela, zemřel-li druhý rodič nebo není-li znám.
V posuzované věci není sporu o tom, že žalobkyně osvojila dítě, jde tedy o dítě osvojené a v tomto ohledu na něj plně dopadá § 20 odst. 1 zákona o důchodovém pojištění; jako o dítě osvojené žalobkyně o něj pečovala nesporně podle rozhodnutí soudu o osvojení, a v tomto ohledu patrně nemůže být ani sporu o tom, že rozhodujícím okamžikem je právní moc rozsudku o osvojení dítěte.
Stěžovatelka se však ve svých rozhodnutích nedostatečně vypořádala s dobou před osvojením dítěte, tedy s dobou tzv. předadopční péče, která trvala od 9. 2. 1985 do právní moci rozsudku o osvojení; slouží ke cti krajskému soudu, že jasně a nezpochybnitelně doplnil dokazování ohledně doby od převzetí dítěte žalobkyní z dětského domova do doby rozhodnutí soudu o osvojení. Z hlediska skutkového zde tedy není žádných pochyb o osobní péči žalobkyně o dítě v takto vymezeném období. Z hlediska právní kvalifikace pak nelze než konstatovat, že stěžovatelka se s tímto obdobím, kdy žalobkyně o dítě osobně pečovala, v napadených správních aktech nevypořádala zdaleka tak, jak jí ukládaly příslušné procesní normy kladoucí požadavky na odůvodnění správního aktu. Nicméně Nejvyšší správní soud zde připouští, že krajský soud
dovodil, z jakých důvodů stěžovatelka nepovažovala Pavla Š. za dítě převzaté do péče na základě rozhodnutí příslušného orgánu v období od 9. 2. 1985 do rozhodnutí soudu o osvojení, a mohl tedy k této otázce zaujmout svůj právní názor poté, co dokazování doplnil. Tento právní názor Nejvyšší správní soud sdílí a dodává:
Zákon o důchodovém pojištění rozlišuje v pojmu „dítěte“ (tedy i dítěte pro účely vzniku nároku na důchod) dítě vlastní, dítě osvojené a dítě převzaté do trvalé péče nahrazující péči rodičů, v posledně zmíněné skupině pak mimo jiné na základě rozhodnutí příslušného orgánu. V projednávané věci tak zůstává k posouzení, zda Pavel Š. byl v období od 9. 2. 1985 do rozhodnutí soudu o osvojení (do jeho právní moci) dítětem převzatým do trvalé péče na základě rozhodnutí příslušného orgánu (§ 20 odst. 2 zákona o důchodovém pojištění).
Na prvém místě nutno zdůraznit, že zákon o důchodovém pojištění ani jeho prováděcí předpisy nedefinují pojem „dítě, jež bylo převzato do trvalé péče na základě rozhodnutí příslušného orgánu“. Ustanovení § 20 odst. 2 zákona o důchodovém pojištění užívá výraz „
Za dítě převzaté do trvalé péče se považuje dítě, jež bylo převzato do této péče na základě rozhodnutí příslušného orgánu
“. Na tomto místě Nejvyšší správní soud zdůrazňuje, že § 20 zákona o důchodovém pojištění plní spíše funkci definiční obecně pro další ustanovení tohoto zákona, nežli by zakládal určité
, čemuž by naopak svědčil výraz „považuje se“. Pokud by se mělo jednat o fikci v čistém právním slova smyslu, pak by zákon pracoval s představou skutečnosti, která má existovat přesto, že ve skutečnosti vůbec neexistuje – představa „
“ – co místo čeho – případně představa „
“ – jakoby. Nejvyšší správní soud zaujímá stanovisko, že v případě § 20 odst. 2 zákona o důchodovém pojištění nejde o fikci v právním slova smyslu, tedy o skutečnosti, jež „ve skutečnosti“ vůbec neexistují, nýbrž pouze o legislativně technické vyjádření definic, jež se začasto v technice legislativní práce používají. V případě dětí, jež má na mysli § 20 odst. 2 zákona o důchodovém pojištění, jde jen o to, že se jedná o děti v péči jiných osob než rodičů, přičemž zákon rozlišuje zásadně dvě skupiny dětí, a to dítě manžela (blíže definované), anebo dítě svěřené rozhodnutím příslušného orgánu. V projednávané věci je nutno posoudit, zda Pavel Š. byl dítětem svěřeným žalobkyni rozhodnutím příslušného orgánu.
Zákon o důchodovém pojištění nabyl účinnosti 1. 1. 1996, žalobkyně dítě převzala 9. 2. 1985; poněvadž zákon o důchodovém pojištění nedisponuje k této věci žádnými přechodnými ustanoveními, je nutno podle názoru Nejvyššího správního soudu věc posoudit podle předpisů platných a účinných v době, kdy k převzetí dítěte do péče došlo. Ostatně jakýkoli jiný přístup by vedl k rektroaktivitě, jež v pravé podobě přípustná není – principy právní jistoty jako základní zásady právního státu, a tedy i definiční znaky právního státu ve smyslu čl. 1 Ústavy, by při jakémkoli jiném přístupu vzaly za své. Žalobkyně převzala dítě z dětského domova 9. 2. 1985, přičemž podle spisu Okresního soudu v Ostravě se jednalo o převzetí do péče předcházející osvojení. Podle § 69 odst. 1 zákona o rodině účinného v té době před rozhodnutím soudu o osvojení musí být dítě nejméně po dobu tří měsíců v péči budoucího osvojitele, a to na jeho náklad. Podle § 69 odst. 2 téhož zákona účinného v té době toto opatření učiní ústav po dohodě s okresním národním výborem. Jen u dětí, které jsou v ústavu z rozhodnutí soudu, tak učiní soud. Znamená to, že děti k tzv. předadopční péči byly v roce 1985 svěřovány budoucím osvojitelům buď tzv. „opatřením“ dětského domova po dohodě s okresním národním výborem, anebo takové opatření činil soud, jestliže šlo o dítě s nařízenou ústavní výchovou. Ať tak či tak, nelze z dnešního pohledu zpochybňovat, že šlo o dítě svěřené rozhodnutím příslušného orgánu. S ohledem na skartaci opatrovnického spisu orgánu péče o dítě po dosažení zletilosti Pavla Š. (ověřeno krajským soudem) lze vycházet jen ze soudního spisu pro osvojení, ale ten skýtá dostatek skutkových podkladů pro závěr, že toto dítě bylo svěřeno z dětského domova do předadopční péče vyžadované i tehdy zákonem o rodině jako podmínku
pro osvojení dítěte žalobkyní, a že se tak stalo postupem předvídaným tehdejšími právními předpisy (tedy rozhodnutím příslušného orgánu v podobě, v jaké bylo předvídáno zákonem o rodině). Z tohoto pohledu Nejvyšší správní soud uzavírá, že osobní péče ženy o dítě svěřené jí do předadopční péče je nepochybně péčí, na kterou míří § 20 odst. 2 zákona o důchodovém pojištění; tento závěr podporuje ostatně i dikce ustanovení § 32 odst. 4 téhož zákona, jež hovoří o tom, že se žena „ujala výchovy dítěte“. Na tom nic nemůže změnit výraz § 20 odst. 1 zákona o důchodovém pojištění, totiž že má jít o dítě „
převzaté do trvalé péče nahrazující péči rodičů
“ – „trvalost“ péče je v tomto případě vlastně nadbytečným znakem, neboť začasté i u dětí svěřených příslušnými orgány do péče jiných osob než rodičů zdaleka nemusí jít o péči „trvalou“, ba může jít i o péči z různých důvodů „dočasnou“ a navíc, zákon o důchodovém pojištění vymezuje, o jakou dobu péče pro vznik nároku se musí jednat (v posuzované věci celkem pět let), v tomto ohledu by shora vytýkaný nedostatek legislativní techniky operující s pojmem „považuje se“, jenž svědčí pro fikci, nemusel být až tak namístě, a výklad § 20 odst. 2 zákona o důchodovém pojištění by mohl být veden též v tom směru, že dítětem převzatým do trvalé péče nahrazující péči rodičů je dítě, jež bylo převzato do péče rozhodnutím příslušného orgánu: orgán rozhodující o svěření dítěte do péče jiných osob než rodičů nikdy
nebude vědět, zda a nakolik bude tato péče „trvalá“ (ať již půjde o rozhodnutí soudu podle zákona o rodině, či rozhodnutí orgánu sociálně-právní ochrany dětí podle zákona č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí).
Nejvyšší správní soud nemá pochyby o tom, že žalobkyně převzala svého později adoptovaného syna do péče 9. 2. 1985, v tomto ohledu se jednalo o péči podle § 20 odst. 2 zákona o důchodovém pojištění, a proto jí měla stěžovatelka tuto dobu pro vznik nároku na starobní důchod (§ 32 odst. 4 téhož zákona) vzít v potaz. Příčilo by se prostému chápání spravedlnosti, pokud by žena, která se ujala péče o dítě v zájmu je adoptovat, neměla tuto dobu hodnocenu při vzniku nároku na důchod, ač jiné obdobné doby by takto hodnoceny byly (v příslušných obdobích mohlo jít o různé typy péče nahrazující péči rodičů).
Tzv. předadopční péče se jinak v předpisech upravujících oblast sociální ochrany považuje vždy za jeden z typů tzv. „péče nahrazující péči rodičů“, aniž by jí byl přidáván přídomek „trvalá“ – srov. kupř. § 7 odst. 11 zákona č. 117/1995 Sb., o státní sociální podpoře, § 38 zákona č. 187/2006 Sb., o nemocenském pojištění, § 4 odst. 4 zákona č. 110/2006 Sb., o životním a sociálním minimu, a řada dalších. „Trvalou“ byla tato tzv. náhradní rodinná péče obvykle nazývána v předpisech staršího data, v předpisech posledního desetiletí již v zásadě tento pojem není v uvedené podobě užíván.

matches:
§ 20
§ 32
zákona č. 155
§ 63
§ 69
zákona č. 94
zákona č. 155
§ 69
zákona č. 94
zákona č. 155
§ 63
zákona č. 94
zákona č. 155
§ 29
soud
§ 32
§ 34
§ 20
§ 20
§ 32
§ 20
§ 20
soud
soud
soud
§ 20
soud
§ 20
soud
§ 20
§ 20
čl. 1
§ 69
§ 69
soud
§ 20
§ 32
§ 20
§ 20
zákona č. 359
soud
§ 20
§ 7
zákona č. 117
§ 38
zákona č. 187
§ 4
zákona č. 110


text:
20 Cdo 2287/2006
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Vladimíra Mikuška a soudců JUDr. Pavla Krbka a JUDr. Miroslavy Jirmanové v exekuční věci oprávněné S. d. a m., a. s., proti povinnému M. J., zastoupenému advokátkou, pro částku 267.711,- Kč s příslušenstvím, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 2 pod sp. zn. 5 Nc 181/2003, o dovolání povinného proti usnesení Městského soudu v Praze z 24. 2. 2006, č. j. 39 Co 57/2006-35, takto:
Shora označeným rozhodnutím městský soud potvrdil usnesení z 27. 2. 2003, č.j. 5 Nc 181/2003-12a, kterým obvodní soud nařídil exekuci, jejímž provedením pověřil označeného exekutora, a to i za stavu, kdy na základě zhodnocení podpisu adresáta na doručence připustil, že k exekuci navržený platební rozkaz nebyl doručen povinnému, nýbrž osobě od něj odlišné. Povinný sice proti platebnímu rozkazu podal odpor (v němž ovšem nenamítal vadu v jeho doručení, nýbrž výlučně nekvalitní montáž lešení /viz č.l. 18 připojeného nalézacího spisu sp. zn. 27 C 10/2001/), ten však byl jako opožděný usnesením z 5. 6. 2001, č.j. 27 C 10/2001-19, odmítnut, a protože proti tomuto usnesení povinný již odvolání nepodal, nabylo v prvním stupni dnem 11. 7. 2001 právní moci a podkladový platební rozkaz se tak stal vykonatelným.
V dovolání (jehož přípustnost dovozuje z toho, že ve věci je řešena otázka zásadního právního významu, aniž však v pasáži dovolání týkající se jeho přípustnosti konkretizuje, která otázka by to měla být) povinný namítá, že řízení trpí vadou, jež mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, a že na nesprávném právním posouzení rozhodnutí také spočívá. Naplnění prvého z namítnutých dovolacích důvodů (§ 241a odst. 2 písm. a/ o.s.ř.) spatřuje v tom, že soud se dostatečně nezabýval otázkou správnosti potvrzení o vykonatelnosti platebního rozkazu ve smyslu ustanovení § 275 odst. 2 o.s.ř. a neřešil otázku jeho řádného doručení. Za nesprávné právní posouzení pak považuje názor odvolacího soudu, že vada doručení platebního rozkazu byla zhojena tím, že povinný odpor nakonec podal, a v něm ani posléze námitku vady doručení platebního rozkazu nevznesl . Dále pak vysvětluje, že na usnesení, jímž byl jeho odpor jako opožděný odmítnut, již nereagoval, protože na základě dotazu v kanceláři soudu nabyl přesvědčení, že je to zbytečné, protože přeci platební rozkaz dostal a odpor proti němu podal .
Ve smyslu ustanovení § 237 odst. 1 písm. c) o.s.ř. jež podle § 238a odst. 2 o.s.ř. platí obdobně a podle něhož je přípustnost dovolání nutno v předmětné věci posuzovat vedle ustanovení § 238a odst. 1 písm. c) o.s.ř. je dovolání proti potvrzujícímu usnesení odvolacího soudu, jemuž nepředcházelo kasační rozhodnutí, přípustné jen, dospěje-li dovolací soud k závěru, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam; ten je dán zejména tehdy, řeší-li rozhodnutí odvolacího soudu právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je odvolacími soudy či dovolacím soudem rozhodována rozdílně, nebo řeší-li ji v rozporu s hmotným právem (§ 237 odst. 3 o.s.ř.).
Předmětné rozhodnutí však na nesprávném právním posouzení věci nespočívá. Dovolatel svůj názor, že podkladový platební rozkaz není vykonatelný, dovozuje ze skutkové verze, že mu nebyl řádně doručen resp. že byl doručen osobě odlišné. Odvolací soud však svůj opačný právní závěr, tedy že platební rozkaz vykonatelný je, nevyvozuje ze skutkového stavu odlišného od verze povinného. Nejde tedy o typický případ, kdy exekuční soudy vyvozují (oproti účastníkům) vykonatelnost rozhodnutí ze skutkového stavu (zejména pokud jde o doručování titulů) odlišného, jemuž lze prostřednictvím dovolacích důvodů podle § 241a odst. 2 písm. a) a § 241a odst. 3 o.s.ř. vytknout neúplnost, případně nesprávnost (nelze ovšem nevidět, že i tyto dovolací důvody by byly způsobilé založit přípustnost dovolání pouze podle § 238a odst. 2 ve spojení s ustanovením § 237 odst. 1 písm. a/, případně § 237 odst. 1 písm. b/, nikoli však již přípustnost podle § 238a odst. 2 ve spojení s § 237 odst. 1 písm. c/ o.s.ř., o niž jde v souzené věci).
V souzené věci na rozdíl od výše popsaných případů odvolací soud svůj právní závěr o vykonatelnosti titulu vyvozuje ze zjištění, že povinný (s nímž je zajedno v tom, že mu byl platební rozkaz doručen vadně), v odporu nesprávnost jeho doručení nevytýkal, v důsledku čehož se pak nalézací soud v usnesení z 5. 6. 2001, č.j. 27 C 10/2001-19, okolnostmi doručení platebního rozkazu nezabýval a zabývat ani nemohl, a že povinný pak nevyužil svého práva podat odvolání proti tomuto usnesení. To tudíž nabylo právní moci, a protože se platební rozkaz ruší jen podáním včasného odporu (§ 174 odst. 2 věta první o.s.ř.) kterážto podmínka zde splněna nebyla nabyl účinky pravomocného rozsudku i předmětný platební rozkaz (§ 174 odst. 1 in fine o.s.ř.).
Zejména je však nutno zdůraznit, že pravomocným usnesením, jímž byl odpor jako opožděný podle § 174 odst. 3 věty první o.s.ř. odmítnut, jsou soudy, a to i v následujícím exekučním řízení, podle ustanovení § 159a odst. 4 ve spojení s ustanovením § 167 odst. 2 o.s.ř. vázány, a že tudíž nejsou oprávněny k jeho přezkumu.
Poněvadž dovolání není přípustné podle žádného v úvahu přicházejícího ustanovení, Nejvyšší soud je bez jednání (§ 243a odst. 1 věta první o.s.ř.) podle ustanovení § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c) o.s.ř. odmítl.
V Brně dne18. dubna 2007

matches:
soud
soud
soud
soud
§ 275
§ 237
§ 238
§ 238
soud
soud
§ 241
§ 241
§ 238
§ 237
§ 237
§ 238
§ 237
soud
soud
in fine
§ 174
§ 159
§ 167
soud
§ 243
§ 218


text:
Daňové řízení: prominutí daně; daně: odvod z elektřiny ze ... | Sbírka rozhodnutí Nejvyššího správního soudu
Daňové řízení: prominutí daně; daně: odvod z elektřiny ze slunečního záření
Daňové řízení: prominutí daně Daně: odvod z elektřiny ze slunečního záření
k § 237, § 259 a § 260 zákona č. 280/2009 Sb., daňový řád
(Podle usnesení rozšířeného senátu Nejvyššího správního soudu ze dne 17. 12. 2013, čj. 1 Afs 76/2013-57)
nálezy Ústavního soudu č. 252/2006 Sb., č. 119/2011 Sb. a č. 220/2012 Sb.
Společnost s ručením omezeným MGP 2 proti Odvolacímu finančnímu ředitelství o odvod z elektřiny ze slunečního záření, o kasační stížnosti žalobkyně.
Žalobkyně vlastní a provozuje fotovoltaickou elektrárnu v obci Hulín. Vyrobenou elektrickou energii dodává do distribuční sítě společnosti E.ON Distribuce, a.s. (dále jen „společnost E.ON“). Předmětem sporu se staly platby za elektřinu dodanou do distribuční sítě v měsících leden až červen 2012. Společnost E.ON uhradila žalobkyni jen část z fakturovaných částek za uvedené období. K její žádosti o vysvětlení podle § 237 odst. 1 daňového řádu svůj postup odůvodnila tím, že jako plátce daně byla povinna z platby srazit a odvést správci daně odvod z elektřiny ze slunečního záření (dále jen „solární odvod“) dle § 7a zákona č. 180/2005 Sb., o podpoře výroby elektřiny z obnovitelných zdrojů energie, ve znění účinném za posuzovaná období (dále jen „zákon o podpoře“).
Žalobkyně následně podala proti postupu společnosti E.ON stížnosti dle § 237 odst. 3 daňového řádu. Finanční úřad v Českých Budějovicích stížnosti zamítl. Poukázal na text § 7a a násl. zákona o podpoře, z něhož plyne, že provozovatel přenosové soustavy je povinen z platby za výkup elektřiny vyrobené ze slunečního záření srazit, vybrat a odvést solární odvod, neboť byly splněny všechny zákonné podmínky. Ve svých rozhodnutích poukázal rovněž na nález Ústavního soudu ze dne 15. 5. 2012, sp. zn. Pl. ÚS 17/11, č. 220/2012 Sb. Odvolání proti těmto rozhodnutím Finanční ředitelství v Českých Budějovicích zamítlo a potvrdilo všechna rozhodnutí finančního úřadu.
Žalobkyně napadla rozhodnutí finančního ředitelství žalobou, kterou Krajský soud v Českých Budějovicích zamítl rozhodnutím ze dne 10. 7. 2013, čj. 10 Af 617/2021-65.
Následně podala žalobkyně (stěžovatelka) i kasační stížnost, v níž zejména namítala, že solární odvod má v jejím případě likvidační dopad a vede k destrukci její majetkové podstaty, je proto v intencích shora uvedeného nálezu Ústavního soudu protiústavní a neměl být aplikován.
Tuto skutečnost stěžovatelka uváděla již ve správním řízení a dokládala v řízení před krajským soudem. V žalobě a v doplňujícím vyjádření řádně popsala a doložila svou hospodářskou situaci, uvedla, jaké náklady vynaložila na pořízení fotovoltaické elektrárny, kolik stojí provoz a další skutečnosti. S odkazem na tato data záporné
stěžovatelky za rok 2011 (po zohlednění ztráty a splátky jistoty bance) činí bezmála 6,2 milionů Kč, přičemž na solárním odvodu byla stěžovatelka za uvedený rok nucena odvést 8,1 milionů Kč. Stěžovatelka vykazuje záporný hospodářský výsledek rovněž v účetním období roku 2012, a to ve výši 1,6 milionů Kč. S navýšením odpovídajícím splátkám jistiny bance činí záporné
stěžovatelky za rok 2012 celkem 8 milionů Kč, přičemž na solárním odvodu uhradila bezmála 8,3 milionů Kč. V případě, že by stěžovatelku solární odvod nezatížil, dosahovala by zisku, kterým by byla schopna pokrýt splátky jistiny úvěru vůči bance a další své závazky. Primární příčinou špatné finanční kondice stěžovatelky je tak – dle jejího tvrzení – právě zavedení solárního odvodu, který postupně vede k likvidaci jinak prosperující společnosti.
Odvolací finanční ředitelství ve svém vyjádření ke kasační stížnosti poukázalo na to, že finanční orgány postupovaly v souladu se zákonnou úpravou. Správci daně nemají pravomoc k rozhodování o souladu či rozporu jakéhokoliv zákona s ústavním pořádkem. Výše citovaný nález Ústavního soudu sp. zn. Pl. ÚS 17/11 nelze vykládat tak, že platná a účinná právní úprava nemá být u některých poplatníků aplikována. Ústavní soud sice připustil, že v některých případech může mít solární odvod likvidační účinky (tzv. „
“), což by mohlo dosahovat mezí protiústavnosti. Tento závěr však vztáhl pouze na případy likvidačního účinku odvodu zasahujícího samotnou podstatu výrobce elektrické energie. I zde však modeloval možnosti vedoucí k odkladu platby odvodu.
Nejvyšší správní soud již v mnoha svých rozhodnutích konstatoval, že úprava solárního odvodu je v obecné rovině v souladu s ústavním pořádkem. Vycházel přitom z odůvodnění nálezu sp. zn. Pl. ÚS 17/11, jímž Ústavní soud zamítl návrh skupiny senátorů na zrušení části zákona o podpoře obsahující úpravu solárního odvodu. Zároveň však zdejší soud opakovaně uvedl (srov. zejména rozsudky ze dne 4. 4. 2013, čj. 1 Afs 5/2013-35, ze dne 28. 3. 2013, čj. 1 Afs 7/2013-33, ze dne 15. 8. 2013, čj. 2 Afs 13/2013-28, ze dne 30. 7. 2013, čj. 2 Afs 53/2013-27, ze dne 23. 4. 2013, čj. 7 Afs 104/2012-31 a čj. 7 Afs 13/2013-25), že v některých případech může mít uvalení solárního odvodu na konkrétního výrobce elektrické energie rdousící efekt. A byť explicitně nevyslovil požadavek na vedení dokazování o možném rdousícím efektu v řízení o stížnosti na postup plátce daně, případně v následném soudním řízení, z jeho argumentace obsažené v uvedených rozhodnutích je patrný předpoklad, že by při řádném uplatnění námitky likvidačního působení solárního odvodu na konkrétní subjekt takové dokazování být vedeno mělo.
Správce daně totiž může v uvedeném řízení hodnotit pouze to, zda byl postup plátce daně v souladu se zákonem. Ten přitom stanoví povinnost srazit nebo vybrat odvod kategoricky, nepřipouští v tomto ohledu žádné výjimky. Dovozovat, že v případě, kdy má tento odvod na poplatníka likvidační účinek, nemusí být sražen či vybrán, tak nelze ani za užití ústavně konformního výkladu. Navíc by správce daně naznačeným postupem zřejmě mohl přistoupit pouze k jakési modifikaci výše odvodu dotčeného poplatníka, a to v míře, která by na jednu stranu eliminovala rdousící efekt odvodu vůči tomuto subjektu, ale zároveň by jej nepřípustně nezvýhodnila vůči jeho konkurentům na trhu se solární energií. Není přitom vůbec zřejmé, z jakých kritérií by měl správce daně při úvaze o takové modifikaci odvodu vycházet (vzhledem k naprosté absenci zákonného podkladu pro tuto úvahu). Kdyby byl správci daně umožněn uvedený postup, znamenalo by to, že by se mu v dané oblasti otevřel velmi těžko kontrolovatelný prostor pro libovůli.
Na rozdíl od stížnosti na postup plátce je posouzení individuální situace jednotlivých poplatníků solárního odvodu za pomoci institutu posečkání daně právně možné, byť je v praxi obtížně uplatnitelné. To je patrné již z citovaného nálezu Ústavního soudu, resp. z citace vyžádaného stanoviska Ministerstva financí obsažené v bodu 89 nálezu.
Hlavní komplikaci představuje skutečnost, že správce daně může povolit posečkání úhrady daně (popřípadě rozložení její úhrady na splátky) na žádost daňového subjektu, tj. v daném případě poplatníka solárního odvodu (pokud k němu správce daně nepřistoupí z úřední povinnosti), avšak plátcem odvodu je odlišný subjekt od poplatníka. K tomu, aby bylo možno institut posečkání daně vůbec užít, by tak poplatník musel docílit toho, aby plátce odvodu v jeho případě namísto srážky uplatnil možnost odvod od poplatníka vybrat. Tato konstrukce by umožnila plátci odvodu poplatníkovi vyplatit výkupní cenu nebo zelený
bez toho, aby z nich srazil odvod, a pokud by plátce odvodu docílil posečkání úhrady, mohl by posečkat s výběrem odvodu od poplatníka.
Praktická uplatnitelnost tohoto postupu je tak závislá na ochotě plátce daně ke kooperaci. Ta přitom může být omezena například obavou plátce daně z toho, zda v budoucnu nebude muset nést náklady spojené s vymáháním výběru odvodu od poplatníka (poté, co pominou důvody k posečkání s jeho úhradou). K eliminaci uvedeného rizika by tak
zřejmě musela dovodit, že pokud plátce daně bude postupovat naznačeným způsobem, zprostí se povinnosti v budoucnu odvést solární odvod a vymáhat příslušnou částku zpět na poplatníkovi s tím, že odvod od výrobce elektrické energie bude vybírat (a případně po něm vymáhat) přímo správce daně.
Protože promítnutí a zohlednění likvidačních účinků solárního odvodu není možné v nalézací rovině při správě daní, a ač možné, je zároveň velmi nepraktické v rovině platební prostřednictvím užití § 156 a § 157 daňového řádu, předestírá předkládající senát další představitelné řešení, které dosud Nejvyšší správní soud ve svých rozhodnutích nezvažoval.
Tímto řešením je institut prominutí daně, pomocí něhož může ve zvláštních a výjimečných případech
od vybrání daně upustit. Jeho úprava je obsažena v § 259 a § 260 daňového řádu.
Podle § 260 daňového řádu může ministr financí „
z moci úřední, pokud jde o daně, které spravují jím řízené správní orgány, zcela nebo částečně prominout daň nebo příslušenství daně
“ mj. při mimořádných událostech. Takovou mimořádnou událostí může být zcela jistě i naplnění předpokladu rdousícího efektu u poplatníků solárního odvodu, vyjádřeného Ústavním soudem. Předkládající senát je zároveň názoru, že apel Ústavního soudu na exekutivu, aby vytvořila „
koordinované praktické postupy
“ směřující v odůvodněných případech ke zmírnění likvidačních důsledků solárního odvodu, byť byl vysloven ve vztahu k institutu posečkání daně, lze vztáhnout i na institut prominutí daně.
Rozšířený senát rozhodl, že konkrétní dopady solárního odvodu na výrobce elektrické energie nelze zohlednit ani v řízení o stížnosti na postup plátce daně, ani v soudním řízení, které na ně navazuje. Pokyn Ústavního soudu zohledňovat likvidační účinky solárního odvodu v individuálních případech je za stávající právní úpravy proveditelný jen prostřednictvím institutu prominutí daně dle § 260 daňového řádu v návaznosti na § 259 daňového řádu. Rozšířený senát věc vrátil k projednání a k rozhodnutí prvnímu senátu.
[21] Prvním zákonem České republiky, který samostatně upravoval problematiku výroby elektřiny z obnovitelných zdrojů, byl zákon o podpoře účinný od 1. 8. 2005. Ten implementoval směrnici Evropského parlamentu a Rady 2001/77/ES o podpoře elektřiny vyrobené z obnovitelných zdrojů energie na vnitřním trhu s elektřinou*), která pro ČR stanovila indikativní cíl výroby elektřiny z obnovitelných zdrojů ve výši 8 % hrubé domácí spotřeby elektřiny do roku 2010.
[22] Tento zákon dal rovněž Energetickému regulačnímu úřadu (dále jen „ERÚ“) pravomoc stanovit výši podpory obnovitelných zdrojů. Výrobce energie si přitom mohl vybrat ze dvou druhů podpory: povinného výkupu za výkupní ceny stanovené ERÚ a zelených bonusů. Výkupní ceny a zelené bonusy byly pro různé kategorie obnovitelných zdrojů diferencované, a to s ohledem na rozdílné investiční a provozní náklady jednotlivých typů obnovitelných zdrojů.
[23] V reakci na prudký nárůst počtu fotovoltaických elektráren byl přijat zákon č. 402/2010 Sb., kterým byl novelizován zákon o podpoře. Tato novela zavedla s účinností od 1. 1. 2011 úpravu solárního odvodu (§ 7a až § 7i). Předmětem solárního odvodu, který je ve smyslu § 2 odst. 3 písm. b) daňového řádu daní, je elektřina vyrobená ze slunečního záření v období od 1. 1. 2011 do 31. 12. 2013 v zařízení uvedeném do provozu v období od 1. 1. 2009 do 31. 12. 2010.
[24] Poplatníkem odvodu je výrobce, pokud vyrábí elektřinu ze slunečního záření, plátcem odvodu je provozovatel přenosové soustavy nebo provozovatel regionální distribuční soustavy. Výše odvodu činila v případě výkupní ceny 26 % a u zeleného bonusu 28 % ze základu odvodu, tj. částky bez daně z přidané hodnoty hrazené plátcem odvodu formou výkupní ceny nebo zeleného bonusu poplatníkovi odvodu z elektřiny ze slunečního záření vyrobené v odvodovém období.
[25] Odvodovým obdobím je kalendářní měsíc. Odvod ze základu odvodu je povinen srazit nebo vybrat plátce odvodu, a to do 25 dnů po skončení odvodového období; ve stejné lhůtě je povinen podat vyúčtování odvodu. Správu odvodu vykonávají územní finanční orgány, které postupují podle daňového řádu.
[26] Zákon o podpoře obnovitelných zdrojů byl s účinností k 1. 1. 2013 zrušen a nahrazen zákonem č. 165/2012 Sb., o podporovaných zdrojích energie a o změně některých zákonů.
III.3 Nález Ústavního soudu ze dne 15. 5. 2012, sp. zn. Pl. ÚS 17/11
[27] Dosavadní
, jakož i správní orgány, krajský soud i předkládající senát v projednávané věci, vycházely z nálezu Ústavního soudu sp. zn. Pl. ÚS 17/11, který neshledal zavedení solárního odvodu (§ 7a až § 7i a část § 8 zákona o podpoře) v obecné rovině protiústavním. Zdůraznil však, že ekonomická situace státu, respektive důvody, které zcela nepopiratelně spočívají ve snaze státu odvrátit nepříznivé ekonomické důsledky rozhodnutí, jež zákonodárce učinil za předpokladu, který již neodpovídá ekonomické realitě, nemohou samy o sobě z ústavního pohledu obhájit přijetí takové právní úpravy, jež by způsobila retroaktivně zásah do práva vlastnit majetek určité skupiny subjektů. Za přistoupení dalších níže definovaných podmínek však takový postup zákonodárce za ústavně souladný považovat lze.
[28] Za zásadní při posuzování ústavnosti solárního odvodu považoval zejména to, že zavedení solárního odvodu má fakticky za následek snížení míry státní podpory. K snížení míry státní podpory a legitimního očekávání, se již Ústavní soud vyjádřil v bodu 159 nálezu ze dne 19. 4. 2011, sp. zn. Pl. ÚS 53/10, č. 119/2011 Sb., tak, že „
stanovení příspěvku ze státního rozpočtu za určitým účelem a pro určitou skupinu osob závisí vždy na tom, do jaké míry je ze strany zákonodárce shledána jeho účelnost, resp. veřejný zájem na jeho poskytování. To platí obzvlášť v případě, kdy se jedná o příspěvek, jehož poskytování je pouze beneficiem ze strany zákonodárce, aniž by s ním současně bylo spojeno naplňování určitého základního práva nebo svobody. Dotčené subjekty přitom nemohly spoléhat na to, že postupem času zákonodárce tuto výši nepřehodnotí. Nelze přitom opomenout ani související odpovědnost vlády a Parlamentu za stav veřejných financí, s čímž souvisí i oprávnění zákonodárce přizpůsobit výdaje státního rozpočtu jeho reálným možnostem a aktuálním potřebám formou změn právní úpravy mandatorních výdajů.
[29] Další důležitou skutečností pro posouzení ústavnosti solárního odvodu bylo to, že podle orientačních výpočtů předložených v řízení před Ústavním soudem zůstává i po jeho zavedení zachována podpora využití obnovitelných zdrojů energie, a to v míře, která zajistí výrobci elektřiny zákonem zakotvenou garanci výše výnosů za jednotku elektřiny při podpoře výkupními cenami po dobu 15 let, a současně je garantována prostá doba návratnosti investice 15 let od uvedení zařízení do provozu.
[30] Dle uvedených závěrů se tak změna ve vztahu k době návratnosti promítá pouze do toho, že její dosažení bude uskutečněno v delším (avšak zákonem zachovaném) časovém horizontu, než výrobci elektřiny z obnovitelných zdrojů očekávali. Za těchto podmínek je volba zákonných opatření směřujících k omezení státní podpory výroby energie ze slunečního záření v rukou zákonodárce. Princip právní jistoty nelze ztotožnit s požadavkem na absolutní neměnnost právní úpravy, ta podléhá mimo jiné sociálně-ekonomickým změnám a nárokům kladeným na stabilitu státního rozpočtu.
[31] Ústavní soud však neodhlédl od skutečnosti, že to byl stát, který zákonem zaručil garance patnáctileté doby návratnosti investic a výše výnosů za jednotku elektřiny z obnovitelných zdrojů, a tím motivoval dotčené subjekty k podnikatelské činnosti v oblasti výroby energie z obnovitelných zdrojů. V tomto směru zdůraznil, že vzhledem k faktickým účinkům, které na regulovaném trhu se sluneční elektřinou solární odvod vyvolává, a to zejména s ohledem na nárazový charakter odvodu, který teoreticky může mít likvidační účinky projevující se neschopností výrobců dostát svým jinak průběžně plněným závazkům, které byly nastaveny ještě před účinností zákona, lze zároveň vyžadovat po zákonodárci zajištění mechanismu, jenž umožní individuální přístup k výrobcům, kteří, i kdyby při zvážení podnikatelského rizika předvídali přijetí určitých restrikcí v budoucnu, nemohli předvídat jejich konkrétní podobu a okamžité účinky.
[32] Jestliže zákon o podpoře sám takový zvláštní mechanismus neobsahuje, považuje Ústavní soud za nezbytné vykládat právní řád takovým způsobem, který by eventuálním likvidačním účinkům odvodu podle § 7a a násl. zákona o podpoře mohl předejít.
[33] Dle stanoviska Ministerstva financí, vyžádaného Ústavním soudem k aktuálnímu výkladu a aplikaci § 156 a § 157 daňového řádu na solární odvod, skýtá možnost takové
například institut posečkání podle § 156 a násl. daňového řádu, i když pouze na případy, kdy plátce odvodu namísto srážky uplatní možnost odvod od poplatníka vybrat. Tato konstrukce umožňuje plátci odvodu, aby poplatníkovi vyplatil výkupní cenu nebo zelený
bez toho, aby z něj srazil odvod.
[34] Ústavní soud s ohledem na shora uvedené stanovisko konstatoval, že je povinností správce daně vytvořit koordinované praktické postupy směřující v odůvodněných případech k odvodu výběrem, nikoliv srážkou, ze strany plátce odvodu, a to s cílem umožnit daňovému poplatníkovi přístup k institutům posečkání, rozložení úhrady daně na splátky či prodloužení lhůty k podání vyúčtování.
[35] Poplatníkem solárního odvodu, tedy osobou, jejíž příjmy jsou podrobeny solárnímu odvodu, je podle zákona o podpoře výrobce elektřiny ze slunečního záření. Plátcem tohoto odvodu, tj. osobou, která pod svoji majetkovou odpovědností solární odvod od poplatníků vybírá a odvádí do státního rozpočtu, je provozovatel přenosové soustavy nebo provozovatel regionální distribuční soustavy.
[36] Způsob stanovení a výběru solárního odvodu je ze zákona postaven na principu srážkové daně, tj. na majetkové odpovědnosti plátce, nikoli poplatníka. Srážková daň je daň vybíraná srážkou přímo u zdroje příjmů (tj. u plátce), a to z důvodu efektivní správy daní. Za splnění podmínek stanovených zákonem o podpoře je plátce povinen z částky (bez DPH) hrazené poplatníkovi za dodanou energii v odvodovém období solární odvod od poplatníka srazit nebo vybrat a ve lhůtě do 25 dnů po skončení odvodového období odvést na účet správce daně. Ve stejné lhůtě je plátce odvodu taktéž povinen podat vyúčtování odvodu.
[37] Pokud plátce solární odvod nesrazí či nevybere ve správné výši, případně neodvede do státního rozpočtu včas, je to plátce, komu bude solární odvod stanoven (vyměřen) k přímé úhradě a uložena sankce (úrok, penále), nikoli poplatník, jehož příjem je předmětem solárního odvodu.
[38] Stížnost dle § 237 daňového řádu představuje specifický prostředek obrany poplatníka vůči plátci daně při uplatňování srážkové dani. Jedná se o ochranu před nezákonným postupem plátce, o nástroj určený pro „
“, který slouží zejména k tomu, aby byl postup plátce podroben kontrole státní moci a poplatník byl před případným nezákonným postupem plátce prostřednictvím konečného rozhodnutí správce daně ochráněn. Bylo by
[39] I kdyby se tento institut aplikoval na solární odvod pouze přiměřeně a žádost o vysvětlení adresovaná plátci byla jen jakýmsi formálním krokem pro následné uplatnění stížnosti u správce daně, umožňuje § 237 odst. 3 daňového řádu správci daně přezkoumat pouze postup plátce, tj. zda plátce při srážce solárního odvodu postupoval v souladu se zákonem o podpoře. Ten kromě osvobození malých výrobců nepřipouští žádné výjimky, na základě kterých by byl plátce odvodu své zákonné povinnosti zproštěn, jinými slovy neobsahuje žádný zvláštní mechanismus, jenž umožní individuální přístup k výrobcům, což ostatně konstatoval v bodu 89 nálezu sp. zn. Pl. ÚS 17/11 sám Ústavní soud. Bylo by z ústavního hlediska a s ohledem na požadavky dělby moci přinejmenším problematické, aby neexistenci psané právní úpravy nahradila bez dalšího moc soudní.
[40] Nejvyšší správní soud rozhodoval již bezmála stovku případů, ve kterých se žalobci pokoušeli dovodit likvidační účinky solárního odvodu. Všechny případy byly posuzovány žalovaným správcem daně paušálně, s odkazem na aplikovatelnou právní úpravu a neexistenci žádné výjimky pro nesražení či nevybrání odvodu. Krajské soudy pak jejich žaloby typicky zamítaly pro nepředložení dostatečně konkrétních tvrzení a důkazů prokazujících likvidační účinky odvodu. S ohledem na absenci psané právní úpravy řešící výjimečné situace, v nichž vede solární odvod k ekonomické likvidaci poplatníka, je patrné, že použití institutu stížnosti na postup plátce daně dle § 237 daňového řádu nemůže bez dalšího představovat efektivní ochranu práv těch poplatníků, do jejichž práv bylo vskutku s ohledem na konkrétní okolnosti jejich případu protiústavně zasaženo.
[41] Institut stížnosti tedy není za stávající právní úpravy nástrojem, který by umožnil správci daně posuzovat věc s přihlédnutím ke konkrétním skutkovým okolnostem a v odůvodněných případech poskytl poplatníkovi efektivní ochranu.
[42] Dle stanoviska Ministerstva financí, vyžádaného Ústavním soudem ve věci sp. zn. Pl. ÚS 17/11, umožňuje individuální posouzení dopadů solárního odvodu například institut posečkání podle § 156 a násl. daňového řádu, i když pouze na případy, kdy plátce odvodu namísto srážky uplatní možnost odvod od poplatníka vybrat.
závislí na platební disciplině jednotlivých výrobců.
[46] V této souvislosti je vhodné připomenout, že zavedení solárního odvodu nebylo samo o sobě shledáno protiústavním, avšak s výhradou, že rdousící efekt solárního odvodu na konkrétního výrobce je nutno ve výjimečných a odůvodněných případech připustit.
[47] Jakkoliv mohou být, slovy Ústavního soudu, mnohé případy a jejich specifické okolnosti značně komplikované a netypické, nevyvazuje tento fakt obecné soudy z povinnosti udělat vše pro spravedlivé řešení, a konkrétního výrobce před uplatněním příslušných zákonných ustanovení ochránit, i když se to může jevit složité.
[48] Nejpřiléhavějším prostředkem k zohlednění individuálních účinků odvodu vyměřeného podle zákona, leč dopadajícího rdousícím způsobem na jednotlivce je za stávající právní úpravy institut prominutí daně. Ustanovení § 259 daňového řádu předpokládá, že nárok na prominutí daně či jejího příslušenství, jakož i pravomoc k tomuto prominutí založí některému z orgánů veřejné moci buďto jednotlivé zákony nebo přímo daňový řád (srov. důvodovou zprávu k vládnímu návrhu daňového řádu ze dne 19. 11. 2008).
[49] Zákon o podpoře neupravuje ani institut prominutí solárního odvodu, včetně případných hmotněprávních podmínek, ani pravomoc správců daně k jeho promíjení. Předpokladem takového řešení by tedy muselo být naplnění pokynu Ústavního soudu zákonodárci, aby vytvořil vhodný mechanismus, který by umožnil individuální přístup k výrobcům, na něž dopadly likvidačním způsobem účinky právní úpravy. Bylo by tedy na zákonodárci, aby v zákoně o podpoře stanovil orgánu veřejné moci (ať již kterémukoliv stupni správce daně) pravomoc zcela nebo částečně prominout předmětnou daň.
[50] Již výše bylo uvedeno, že solární odvod je vlastně daní, jeho správu vykonávají územní finanční orgány a postupují přitom podle daňového řádu. Ten upravuje institut prominutí daně přímo ve svém § 260. Citované ustanovení zakládá pravomoc promíjet daň či její příslušenství ministru financí, pokud jde o daně, které spravují ministrem řízené správní orgány, a to buď z důvodu nesrovnalostí vyplývajících z uplatňování daňových zákonů, nebo při mimořádných, zejména živelných událostech.
[51] Prominutí daně podle daňového řádu se nyní děje (na rozdíl od shodně nazvaného institutu v předchozí právní úpravě – srov. § 55a zákona č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků*) ) nikoliv individuálním správním rozhodnutím vydaným na základě individuálních žádostí daňových subjektů, nýbrž je z úřední povinnosti učiněným aktem majícím sice konkrétní předmět (daň nebo příslušenství daně – konkrétní typ daně a konkrétní zdaňovací období), není však adresovaný předem určenému daňovému subjektu, nýbrž blíže neohraničené skupině daňových subjektů určitelných ovšem skupinově či druhově (zde výrobci elektřiny z obnovitelných zdrojů). Tímto aktem smíšené povahy (byť formálně nazvaným dle § 260 daňového řádu jako rozhodnutí) může ministr financí vymezit obecně okruh adresátů, stanovit, co konkrétně promíjí (zejména druh daně, její příslušenství, zdaňovací období atd.), v jakém rozsahu a vymezit skutkové, hmotněprávní a procesní podmínky, jejichž splnění je předpokladem částečného nebo úplného prominutí daně.
[52] Zavedení solárního odvodu jistě nelze považovat za mimořádnou událost rovnající se např. živelné pohromě ve smyslu § 260 odst. 1 písm. b) daňového řádu, jeho paušální uplatnění však může při konkrétních skutkových okolnostech způsobovat značné nesrovnalosti, které má na mysli odst. 1 písm. a) citovaného ustanovení, které mohou dosahovat v konkrétních případech dokonce likvidačních účinků a vést k protiústavnosti samotného odvodu. V bodu 88 nálezu sp. zn. Pl. ÚS 17/11 si právě proto Ústavní soud vyhradil možnost své posouzení individuálních případů upřesnit v budoucnu.
[53] Uvedeným rozhodnutím vydaným ministrem financí se dle § 260 odst. 1 písm. b) daňového řádu promíjí daň nebo příslušenství daně všem daňovým subjektům, jichž se důvod prominutí týká. Z povahy věci a výše uvedené charakteristiky tohoto aktu vyplývá, že vydání rozhodnutí nemusí předcházet žádné formální zahájení řízení, neboť okruh daňových subjektů, na které prominutí dopadne a které jsou adresáty takového prominutí, nebude zpravidla předem znám. Právě z tohoto důvodu se podle § 260 odst. 3 daňového řádu oznamuje rozhodnutí o prominutí zveřejněním ve Finančním zpravodaji.
[54] S ohledem na jen obecně vymezené podmínky rdousícího efektu v nálezu sp. zn. Pl. ÚS 17/11 musí rozhodnutí o prominutí solárního odvodu tyto podmínky konkretizovat, a to způsobem umožňujícím skutečné posouzení individuálních dopadů tohoto odvodu na konkrétní výrobce elektrické energie.
[55] Poplatníci, kteří by měli za to, že se na jejich individuální situaci rozhodnutí ministra financí vztahuje, by u příslušného správce daně návazně uplatnili žádost o vrácení přeplatku dle § 155 daňového řádu. Správce daně by při každém individuálním posouzení žádosti o přeplatek musel zohlednit, zda byly naplněny podmínky stanovené v rozhodnutí o prominutí a v jakém rozsahu. V kladném případě by za splnění podmínek vratitelného přeplatku solární odvod poplatníkovi ze státního rozpočtu zcela nebo zčásti vrátil. Pravomocné rozhodnutí o přeplatku je přezkoumatelné ve správním soudnictví. Na povinnosti plátce solárního odvodu by uvedené řešení nemělo žádné dopady.
[56] Rozhodnutí o prominutí solárního odvodu je za stávající zákonné úpravy jediným institutem, jehož prostřednictvím výkonná moc dostojí výslovnému pokynu Ústavního soudu, a splní tak povinnost uplatnit individuální přístup k jednotlivým výrobcům, kteří se nacházejí ve výjimečné situaci předvídané nálezem sp. zn. Pl. ÚS 17/11. Úvaha ministra financí, zda takové rozhodnutí vydat či nevydat, se proto nemůže odehrávat ve sféře „
“ správního uvážení.
[57] Eventuální nečinnost moci výkonné by dokonce mohla nabýt podobu nečinnosti protiústavní a nemohla by zůstat bez soudní sankce. Jak již upozornil Ústavní soud v nálezu ze dne 28. 2. 2006, sp. zn. Pl. ÚS 20/05, N 47/40 SbNU 389, č. 252/2006 Sb., „
dělba moci není sama sobě účelem, ale sleduje účel vyšší. Od samého počátku svého vzniku byla ústavním zákonodárcem podřízena ideji, jejímž základem je především služba občanovi a společnosti. Každá moc má sklon k sebestřednosti, bytnění a korupci; absolutní moc ke korupci nekontrolovatelné. Jestliže některá ze složek moci přestoupí ústavní rámec svého vymezení, svoji pravomoc, nebo naopak neplní své úkoly a tím brání v řádném fungování druhé (v posuzovaném případě soudní moci), musí nastoupit kontrolní mechanismus brzd a vyvažování, který je do systému dělby zabudován.
“ V citovaném případě Ústavní soud v reakci na dlouhodobou nečinnost zákonodárce zavázal soudní moc vyplnit protiústavní mezeru v právu namísto zákonodárce.
[58] Konkrétní dopady solárního odvodu na výrobce elektrické energie nelze zohlednit ani v řízení o stížnosti na postup plátce daně, ani v soudním řízení, které na ně navazuje.
[59] Pokyn Ústavního soudu zohledňovat likvidační účinky solárního odvodu v individuálních případech je za stávající právní úpravy proveditelný jen prostřednictvím institutu prominutí daně dle § 260 daňového řádu v návaznosti na § 259 daňového řádu.
S účinností od 1. 1. 2012 zrušena směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2009/28/ES o podpoře využívání energie z obnovitelných zdrojů a o změně a následném zrušení směrnic 2001/77/ES a 2003/30/ES.

matches:
§ 237
§ 259
§ 260
zákona č. 280
§ 237
§ 7
zákona č. 180
§ 237
§ 7
soud
soud
soud
soud
soud
§ 156
§ 157
soud
§ 259
§ 260
§ 260
§ 260
§ 259
§ 7
§ 2
soud
§ 7
§ 8
soud
soud
soud
§ 7
§ 156
§ 157
§ 156
soud
§ 237
§ 237
soud
§ 237
§ 156
§ 259
§ 260
§ 55
zákona č. 337
§ 260
§ 260
soud
§ 260
§ 260
§ 155
soud
SbNU 389
soud
§ 260
§ 259


text:
OBEC RADIMOVICE. Obecně závazná vyhláška č. 2/2015, kterou se vydává požární řád obce - PDF Free Download
Download "OBEC RADIMOVICE. Obecně závazná vyhláška č. 2/2015, kterou se vydává požární řád obce"
1 OBEC RADIMOVICE Obecně závazná vyhláška č. 2/2015, kterou se vydává požární řád obce Zastupitelstvo obce Radimovice se na svém zasedání konaném dne usneslo vydat na základě 29 odst. 1 písm. o) bod 1 zákona č. 133/1985 Sb., o požární ochraně, ve znění pozdějších předpisů (dále jen zákon o požární ochraně ), a v souladu s 10 písm. d) a 84 odst. 2 písm. h) zákona č. 128/2000 Sb., o obcích (obecní zřízení), ve znění pozdějších předpisů, tuto obecně závaznou vyhlášku (dále jen vyhláška ): Čl. 1 Úvodní ustanovení Tato vyhláška upravuje organizaci a zásady zabezpečení v obci. Čl. 2 Vymezení činnosti osob pověřených zabezpečováním v obci (1) Ochrana životů, zdraví a majetku občanů před požáry, živelními pohromami a jinými mimořádnými událostmi na území obce Radimovice (dále jen obec ) je zajištěna jednotkou sboru dobrovolných hasičů obce (dále jen JSDH obce ) podle čl. 5 této vyhlášky a dále jednotkami uvedenými v příloze č. 1 této vyhlášky. (2) K zabezpečení úkolů na úseku obec v samostatné působnosti pověřila velitele JSDH obce, který vykonává monitoring úrovně v obci, o níž předkládá zprávu starostovi minimálně 1x za kalendářní rok. (3) K zabezpečení úkolů na úseku byly na základě usnesení zastupitelstva obce dále pověřeny tyto orgány obce: a) zastupitelstvo obce - projednáním stavu v obci minimálně 1 x za 6 měsíců; vždy po závažné mimořádné události mající vztah k požární ochraně v obci, b) starosta obce - prováděním pravidelných kontrol dodržování předpisů požární ochrany obce, a to minimálně 1 x za 12 měsíců. Čl. 3 Podmínky požární bezpečnosti při činnostech a v objektech se zvýšeným nebezpečím vzniku požáru se zřetelem na místní situaci (1) Za činnosti, při kterých hrozí zvýšené nebezpečí vzniku požáru, se podle místních podmínek považuje konání veřejnosti přístupných kulturních a sportovních akcí na veřejných prostranstvích, při nichž dochází k manipulaci s otevřeným ohněm a na něž se nevztahují povinnosti uvedené v 6 zákona o požární ochraně ani v právním
2 předpisu kraje 1 či obce 2 vydanému k zabezpečení při akcích, kterých se zúčastňuje větší počet osob. Pořadatel akce je povinen konání akce nahlásit min. 2 pracovní dny před jejím započetím na Obecním úřadu Radimovice a na operační středisko Hasičského záchranného sboru Libereckého kraje. Je-li pořadatelem právnická osoba či fyzická osoba podnikající, je její povinností zřídit preventivní požární hlídku 3. (2) Za objekt se zvýšeným nebezpečím vzniku požáru se dle místních podmínek považuje: a) Prodejna zahradní techniky Radimovice 69 b) Petr Švec Radimovice 49 c) Petr Nejedlo Radimovice 36 d) Čalounictví Bursa Radimovice 105 e) Zámecký hotel Sychrov Radimovice ev.č. 46 V okruhu 15 m od výše vyjmenovaných objektů je zakázáno kouřit a manipulovat s otevřeným ohněm. Čl. 4 Způsob nepřetržitého zabezpečení v obci (1) Přijetí ohlášení požáru, živelní pohromy či jiné mimořádné události na území obce je zabezpečeno systémem ohlašoven požárů uvedených v čl. 7. (2) Ochrana životů, zdraví a majetku občanů před požáry, živelními pohromami a jinými mimořádnými událostmi na území obce je zabezpečena jednotkami uvedenými v čl. 5 a v příloze č. 1 vyhlášky. Čl. 5 Kategorie jednotky sboru dobrovolných hasičů obce, její početní stav a vybavení (1) Obec zřídila JSDH obce, jejíž kategorie, početní stav a vybavení jsou uvedeny v příloze č. 2 vyhlášky. (2) Členové JSDH obce se při vyhlášení požárního poplachu dostaví ve stanoveném čase do požární zbrojnice na adrese Radimovice ev.č. 45, anebo na jiné místo, stanovené velitelem jednotky. Čl. 6 Přehled o zdrojích vody pro hašení požárů a podmínky jejich trvalé použitelnosti (1) Vlastník nebo uživatel zdrojů vody pro hašení požárů je povinen tyto udržovat v takovém stavu, aby bylo umožněno použití požární techniky a čerpání vody pro hašení požárů odst. 2 písm. b) bod 5 zákona o požární ochraně 2 29 odst. 1 písm. o) bod 2 zákona o požární ochraně 3 13 zákona o požární ochraně 4 7 odst. 1 zákona o požární ochraně
3 (2) Zdroje vody pro hašení požárů stanoví kraj svým nařízením 5. (3) Nad rámec nařízení kraje obec stanovila zdroje vody pro hašení požárů. Přehled zdrojů vody je uveden v příloze č. 3 vyhlášky. Zdroje vody pro hašení požárů, jakož i čerpací stanoviště pro požární techniku a vhodné směry příjezdu ke zdrojům vody jsou vyznačeny v plánku v příloze č. 3 vyhlášky, který se v jednom vyhotovení předává jednotce uvedené v čl. 5 a jednotce Hasičského záchranného sboru Libereckého kraje. (4) Vlastníci nebo uživatelé zdrojů vody, které stanovila obec (čl. 6 odst. 3), jsou povinni oznámit obci: a) nejméně 30 dní před plánovaným termínem provádění prací na vodním zdroji, které mohou dočasně omezit jeho využitelnost pro čerpání vody k hašení požárů, a dále předpokládanou dobu těchto prací, b) neprodleně vznik mimořádné události na vodním zdroji, která by znemožnila jeho využití k čerpání vody pro hašení požárů. Čl. 7 Seznam ohlašoven požárů a dalších míst, odkud lze hlásit požár, a způsob jejich označení (1) Obec zřídila následující ohlašovnu požárů, která je trvale označena tabulkou Ohlašovna požárů : budova obecního úřadu na adrese Radimovice 47. (2) Další místa, odkud je možné hlásit požár, jsou označena tabulkou Zde hlaste požár nebo symbolem telefonního čísla 150: a) Radimovice č.p. 73 tel b) Radimovice č.p. 101 tel: c) Radimovice č.p. 120 tel Čl. 8 Způsob vyhlášení požárního poplachu v obci Vyhlášení požárního poplachu v obci se provádí: a) signálem POŽÁRNÍ POPLACH, který je vyhlašován přerušovaným tónem sirény po dobu jedné minuty (25 sec. tón 10 sec. pauza 25 sec. tón) nebo b) v případě poruchy technických zařízení pro vyhlášení požárního poplachu se požární poplach v obci vyhlašuje obecním rozhlasem nebo dopravním prostředkem FORD TRANZIT. Čl. 9 Seznam sil a prostředků jednotek Seznam sil a prostředků jednotek podle výpisu z požárního poplachového plánu Libereckého kraje je uveden v příloze č. 1 vyhlášky. 5 Nařízení Libereckého kraje č. 3/2002 ve znění novely č. 3/2003 ze dne
4 Čl. 10 Zrušovací ustanovení Touto vyhláškou se ruší obecně závazná vyhláška č. 3/2007 ze dne , kterou se vydává požární řád, stanoví podmínky k zabezpečení při akcích, kterých se zúčastní větší počet osob a stanoví další případy, kdy právnické osoby a podnikající fyzické osoby zřizují požární hlídky. Čl. 11 Účinnost Tato vyhláška nabývá účinnosti patnáctým dnem po dni jejího vyhlášení Ladislav Dvořák místostarosta Mgr. Dagmar Šrytrová starostka Vyvěšeno na úřední desce obecního úřadu dne: Sejmuto z úřední desky obecního úřadu dne: Zveřejnění vyhlášky bylo shodně provedeno způsobem umožňujícím dálkový přístup.
5 Příloha č. 1 k obecně závazné vyhlášce č. 2/2015, kterou se vydává požární řád obce Radimovice Seznam sil a prostředků jednotek z požárního poplachového plánu Libereckého kraje (1) Seznam sil a prostředků jednotek pro první stupeň poplachu obdrží ohlašovny požárů obce a právnické osoby a podnikající fyzické osoby, které zřizují jednotku. (2) V případě vzniku požáru nebo jiné mimořádné události jsou pro poskytnutí pomoci na území obce určeny podle I. stupně požárního poplachu následující jednotky požární ochrany: Jednotky v I. stupni požárního poplachu První jednotka Druhá jednotka Třetí jednotka Čtvrtá jednotka Název jednotek požární ochrany Radimovice HZS LK PS Turnov Turnov Hodkovice nad Mohelkou Kategorie jednotek požární ochrany JPO V JPO I JPO III JPO III Evidenční číslo jednotek požární ochrany (3) Jednotku Radimovice tvoří 10 osob.
6 Příloha č. 2 k obecně závazné vyhlášce č. 2/2015, kterou se vydává požární řád obce Radimovice Požární technika a věcné prostředky Název jednotek Kategorie jednotek Požární technika a věcné prostředky Počet Dopravní automobil FORD TRANZIT 1 Požární stříkačka PS 15 1 Radimovice JPO V Motorová pila Husquarna H Jednotku Radimovice tvoří 10 osob.
7 Příloha č. 3 k obecně závazné vyhlášce č.2/2015, kterou se vydává požární řád obce Radimovice A) Přehled zdrojů vody Typ zdroje vody Název Kapacita nebo DN hydrantu Čerpací stanoviště Využitelnost umělé hydrant ve svahu pod požární nádrží na p.p.č.1066 v k.ú. Radimovice u Sychrova 350 m 3 Svah pod požární nádrží u hasičské louky na p.p.č v k.ú. Radimovice u Sychrova celoročně umělý umělý hydrant hydrant DN 80 Před č.p. 74 celoročně DN 80 Pod č.p. 92 celoročně
8 B) Plánek obce s vyznačením zdrojů vody pro hašení požárů, čerpacích stanovišť a směru příjezdu k nim hydrant ve svahu pod požární nádrží: hydrant ve svahu pod požární nádrží Přístupová cesta od vjezdu na parkoviště zámku hydrant před č.p. 74: Přístupová cesta hydrant před č.p.74 hydrant pod č.p. 92 Přístupová cesta hydrant pod č.p. 92 Přístupová cesta

matches:
zákona č. 133
zákona č. 128
Čl. 1
Čl. 2
čl. 5
Čl. 3
Čl. 4
čl. 7
čl. 5
Čl. 5
Čl. 6
čl. 5
Čl. 7
Čl. 8
Čl. 9
Čl. 10
Čl. 11