text:
KSBR 28 INS 20991/2011-P21-4
Číslo jednací: KSBR 28 INS 20991/2011-P21-4
Krajský soud v Brně rozhodl vyšší soudní úřednicí Mgr. Lenkou Mlýnkovou v insolvenční věci dlužníka: BMA TRADING INTERNATIONAL s.r.o., IČ: 26973821, se sídlem Tábor 888/21, Brno, o přihlášce pohledávky č. 21, ze dne 19. 7. 2016, o odvolání věřitele: Deutsche Leasing ČR, spol. s.r.o., IČ: 25723758, se sídlem Antala Staška 2027/79, 140 00 Praha 4,
Usnesení Krajského soudu v Brně č.j. KSBR 28 INS 20991/2011-P21-2, ze dne 1. 9. 2016, s e m ě n í tak, že přihláška pohledávky č. 21, ze dne 19. 7. 2016, věřitele Deutsche Leasing ČR, spol. s.r.o., IČ: 25723758, se sídlem Antala Staška 2027/79, 140 00 Praha 4, se neodmítá; účast věřitele v insolvenčním řízení dlužníka nekončí.
Usnesením č.j.-P21-2, ze dne 1. 9. 2016, insolvenční soud odmítl přihlášku pohledávky č. 21, ze dne 19. 7. 2016, věřitele Deutsche Leasing ČR, spol. s.r.o., IČ: 25723758, se sídlem Antala Staška 2027/79, 140 00 Praha 4, z důvodu jejího pozdního podání. Zároveň rozhodl, že účast věřitele v insolvenčním řízení dlužníka v rozsahu přihlášky pohledávky č. 21 končí.
Proti uvedenému usnesení podal věřitel včas odvolání, ve kterém uvedl, že dne 20. 9. 2011 byla mezi ním jako úvěrujícím a společností BMA ASSET MANAGEMENT s.r.o. jako úvěrovanou, uzavřena smlouva o úvěru, jíž se věřitel zavázal poskytnout úvěr ve výši 6.781.560,60 Kč. Zástavní smlouvou uzavřenou mezi věřitelem jako zástavním věřitelem, společností BMA ASSET MANAGEMENT s.r.o. jako dlužníkem a společností NEWLAND ESTATE MANAGEMENT s.r.o. jako zástavcem bylo vloženo do katastru nemovitostí zástavní právo věřitele ke stavební parcele parc.č. st. 5167 a budově č.p. 2466 postavené na pozemku parc.č. st. 5167, vše zapsané na LV č. 8308 pro katastrální území a obec Blansko, k zajištění pohledávek věřitele ze smlouvy o úvěru (v podrobnostech soud odkazuje na podání věřitele ze dne 13. 9. 2016, č.l. P21-3).
Usnesením č.j.-A-44, ze dne 7. 1. 2013, byl zjištěn úpadek dlužníka BMA TRADING INTERNATIONAL s.r.o., na jeho majetek byl prohlášen konkurs a věřitelé dlužníka byli vyzváni, aby pokud dosud nepřihlásili své pohledávky, aby tak učinili ve lhůtě 30 dnů ode dne zveřejnění tohoto usnesení v insolvenčním rejstříku. Věřitel však v této době neevidoval za dlužníkem žádnou pohledávku a neměl povědomí o tom, že isir.justi ce.cz předmět zajištění byl sepsán do majetkové podstaty dlužníka. Nemohl tak svoji pohledávku do insolvenčního řízení dlužníka přihlásit. Učinil tak až po zjištění soupisu zástavy ve vlastnictví společnosti NEWLAND ESTATE MANAGEMENT s.r.o. do majetkové podstaty dlužníka. V této souvislosti věřitel také poukázal na skutečnost, že dosud nebyl insolvenčním správcem vyrozuměn o soupisu zástavy do majetkové podstaty dlužníka a v katastru nemovitostí je jako vlastník zástavy dosud evidována společnost NEWLAND ESTATE MANAGEMENT s.r.o.
Žalobou ze dne 2. 8. 2012 se insolvenční správce dlužníka Mgr. Ing. Ondřej Malý jako žalobce domáhá proti žalované společnosti NEWLAND ESTATE MANAGEMENT s.r.o. jako zástavci domáhá vydání rozhodnutí, jímž bude určeno, že kupní smlouva uzavřená mezi dlužníkem jako prodávajícím a společností NEWLAND ESTATE MANAGEMENT s.r.o. jako kupujícím, jejímž předmětem jsou mimo jiné nemovitosti zajišťující pohledávky věřitele, je neúčinná. Věc je projednávána u zdejšího soudu pod sp. zn. 28 ICm 2299/2012 a dosud nebyla pravomocně rozhodnuta.
Věřitel v odvolání také odkázal na rozhodnutí Vrchního soudu v Praze ze dne 1. 8. 2011, vedeném pod sp.zn. 1 VSPH 663/2011-226-10. Dle názoru Vrchního soudu nebylo lze po odvolateli jako zástavnímu věřiteli ani spravedlivě požadovat, aby pohledávku vůči insolvenčnímu dlužníku uplatňoval jako vázanou na podmínku (§ 173 odst. 3 IZ) toliko pro případ, že by insolvenční správce shledal neplatnou kupní smlouvu, jejímž účastníkem odvolatel nebyl a na základě níž zástavní dlužník CJT, s.r.o. (jenž je v katastru nemovitostí uveden jako jejich vlastník) nabyl nemovitosti od insolvenčního dlužníka do svého vlastnictví a posléze je zastavil ve prospěch odvolatele. Při absenci adekvátní zákonné úpravy a vzhledem k povaze pohledávky odvolatele spočívající v právu na uspokojení z majetku poskytnutého k zajištění (§ 166 IZ) je odvolací soud přesvědčen o tom, že též pohledávku odvolatele vzniklou byť jako důsledek právního úkonu insolvenčního správce (v zápisu nemovitostí ve vlastnictví osoby odlišné od insolvenčního dlužníka a zastavených ve prospěch odvolatele do soupisu majetkové podstaty insolvenčního dlužníka) je třeba podrobit pravidelnému režimu přihlášek pohledávek (§ 173 a násl. IZ) a tuto přezkoumat na přezkumném jednání (§ 190 a násl. IZ) a uspokojit jako jiné zajištěné pohledávky (§ 167, § 204, § 293, § 298, § 299 IZ). Jakýkoliv jiný náhled na pohledávku odvolatele by odporoval zásadám insolvenčního řízení, neboť věřitelé, kteří mají podle tohoto zákona zásadně stejné nebo obdobné postavení, mají v insolvenčním řízení rovné možnosti (§ 5 písm. b) IZ). Pokud jde o lhůtu, do kdy mohl odvolatel přihlásit svoji pohledávku vůči insolvenčnímu dlužníku, má odvolací soud za to, že v dané věci-vzhledem ke shora zjištěným skutečnostem-nelze na přihlášku odvolatele aplikovat pravidelnou přihlašovací lhůtu určenou pro (ostatní) věřitele, neboť v jejím průběhu odvolatel věřitelem insolvenčního dlužníka nebyl (a právo přihlásit svoji pohledku neměl), když se jím stal až po jejím uplynutí v důsledku zápisu zastavených nemovitostí do soupisu majetkové podstaty insolvenčního dlužníka. Vzhledem k tomu, že o zápisu zastavených nemovitostí do soupisu majetkové podstaty insolvenční správce odvolatele neinformoval a soud I. stupně odvolateli nestanovil KSPH 41 INS 2804/2010-P226-lhůtu pro podání přihlášky jeho pohledávky vůči insolvenčnímu dlužníkovi na uspokojení pouze z majetku poskytnutého k zajištění (§ 166 IZ), je odvolací soud toho názoru, že odvolateli lhůta pro podání přihlášky dosud neuplynula. Opačný názor by byl dle přesvědčení odvolacího soudu v rozporu se zásadami insolvenčního řízení, jež musí být vedeno tak, aby žádný z
účastníků nebyl nespravedlivě poškozen nebo nedovoleně zvýhodněn a aby se dosáhlo rychlého, hospodárného a co nejvyššího uspokojení věřitelů (§ 5 písm. a) IZ).
S ohledem na shora uvedené je věřitel toho názoru, že musí mít právo přihlásit pohledávku do insolvenčního řízení dlužníka ve lhůtě 30 dnů ode dne vyrozumění o soupisu zástavy do majetkové podstaty dlužníka. Vzhledem ke skutečnosti, že insolvenční správce dosud věřitele o soupisu zástavy do majetkové podstaty dlužníka nevyrozuměl, nemohla věřiteli uplynout lhůta k podání přihlášky pohledávky. Věřitel tak navrhl, aby usnesení č.j. 28 INS 20991/2011-P21-2, ze dne 1. 9. 2016, bylo změněno tak, že přihláška pohledávky se neodmítá.

matches:
soud
soud
soud
soud
§ 204
§ 293
§ 298
§ 299
soud
soud
soud


text:
Ivan Langer — Demagog.cz
...takto zásadní rozhodnutí dělá ministr vlády v demisi bez důvěry, který je ve své funkci pouhopouhých 5 měsíců. Partie, 8. prosince 2013
Ministr Martin Pecina byl do funkce jmenován 10. července 2013. O důvěru vláda požádala 7. srpna 2013 a poté, co jí nebyla vyslovena, podala 13. srpna 2013 demisi.
Ve funkci ministra je tedy Pecina téměř přesně 5 měsíců a výrok Ivana Langera je tedy pravdivý.
...pan ministr vnitra vlády v demisi a bez důvěry nevyčkal soudního rozhodnutí v žalobě samotného Petra Lessyho, to je správní žaloba právě na to propuštění ze služebního poměru. Partie, 8. prosince 2013 !
Výrok je hodnocen na základě veřejně dostupných informací hodnocen jako pravdivý.
K tomuto tématu se vyjádřilo několik zpravodajských serverů, mezi které patří IDNES.cz, Lidovky.cz, nebo Česká televize. Tyto zpravodajské servery potvrzují slova Ivana Langera.
Ministr vnitra v demisi Martin Pecina nevyčkal na stanovisko správního soudu a rozhodl o navrácení Petra Lessyho do funkce policejního prezidenta přestože jeho poradní komise mu doporučila vyčkat na rozhodnutí soudu. Ministr Pecina se tak rozhodl na základě analýzy Ústavu státu a práva. Proti tomuto rozhodnutí se ovšem postavila například Liga lidských práv, nebo místopředseda Nezávislého odborového svazu Policie ČR Petr Tomek.
...ministr vnitra nerespektoval stanovisko k tomu povolaného orgánu podle zákona, podle služebního zákona, tedy své poradní komise, která mu nedoporučovala takovýto krok dělat. Partie, 8. prosince 2013
Výrok hodnotíme jako pravdivý na základě informací z online médií.
Podle serveru Lidovky.cz ministr vnitra v demisi Pecina se skutečně "rozhodl neakceptovat stanovisko své poradní komise, která mu radila, aby řízení zastavil a počkal na rozhodnutí správního soudu."
Pecina k tomu na vysvětlenou dodal dodal: "To je pro mě věc, která je pro mě naprosto nepřijatelná - čekali bychom další dva nebo tři měsíce," zdůraznil. Podle něj by takové čekání dále destabilizovalo policii."
Případu se věnovala také další média, např. iHNed.cz, nebo Aktuálně.cz
Výběrová komise je pak skutečně ošetřena zákonem o službě státních zaměstnanců, konkrétně v paragrafu 19.
...tady dochází k jedné k zásadní lži, a to jest to, že městský soud v trestní věci pana Lessyho očistil a osvobodil. To přece není pravda (...) Soud konstatoval zásadu ne bis in idem, ne dvakrát o tomtéž. Soud dokonce zrušil to první rozhodnutí, ve kterém byl pan Lessy zproštěn té obžaloby a konstatoval, že nemůže být nikdo dvakrát trestán v téže věci (...) platí tedy, že městský soud v trestní věci neočistil pana Lessyho, konstatoval naopak, že pan Lessy již byl za skutek postižen, byl postižen kázeňsky a dokonce, když si dáte tu práci a přečtete si pečlivě to odůvodnění soudu v této věci, tak konstatoval, že byl potrestán a atributy toho trestu jsou odpovídající trestu, který by mohl on dostat, kdyby byl odsouzen v té trestní kauze. Partie, 8. prosince 2013
Ve věci stíhání policejního prezidenta Lessyho rozhodoval v květnu Obvodní soud pro Prahu 7, ten zprostil Petra Lessyho obžaloby.
Odvolací Městský soud v Praze, o kterém mluví Ivan Langer, však v říjnu konstatoval, že dle zásady ne bis in diem, tedy ne dvakrát o tomtéž, již v této věci potrestal policejního prezidenta ministr vnitra v kázeňském řízení a celé trestní stíhání tedy bylo nezákonné, svým rozhodnutím tedy zrušil i původní osvobozující rozsudek obvodního soudu.
Výňatky z odůvodnění rozsudku zveřejnil server ihned.cz. Z nich vyplývá, že ministr Kubice se o potrestání policejního prezidenta Petra Lessyho pokoušel nejdříve v kázeňském řízení (strana 9), které bylo nařízeno po tom, co se měl Petr Lessy dopustit zneužití pravomocí a pomluvy. Kázeňské řízení ale bylo zastaveno, protože vinu se nepodařilo prokázat (strana 10).
Později Jan Kubice pověřil GIBS prověřením těchto činů a na základě výsledků šetření inspekce odvolal Petra Lessyho z funkce policejního prezidenta (strana 11) a plukovník Lessy byl tedy za uvedené činy potrestán (strana 20). Jak konstatoval městský soud, “(...) zejména rozhodnutím o skončení služebního poměru, resp. ve věcech služebního poměru, které má jinak obdobné náležitosti a atributy jako rozhodnutí ve věcech kázeňského řízení, byl obžalovaný svým způsobem zjevně bezprostředně postižen přinejmenším ve svých důsledcích a dopadech /osobních, personálních, finančních/ obdobným způsobem, jakoby mu byl např. v trestním řízení uložen trest zákazu činnosti, případně trest ztráty vojenské hodnosti či s ohledem na vedlejší dopady zejména rozhodnutí ve věcech služebních právě tohoto druhu, respektive vzhledem k použití právě těch zákonných ustanovaní v tomto rozhodnutí citovaných, případně i trest penězitý.”
Soud se tedy samotnou skutkovou podstatou vůbec nezabýval, konstatoval pouze, že Petra Lessyho již potrestal ministr Kubice a soud tedy v této věci rozhodovat vůbec neměl.
Vycházím z toho, co řekl policejní prezident, co by a co potvrdil ředitel Útvaru pro odhalování korupce a finanční kriminality, co potvrdil i náměstek policejního prezidenta, pan Kučera, že motivací jednání ministra vlády v demisi bez důvěry bylo jednoduché vydírání policejního prezidenta - buď vyhodíš mně nepohodlné policisty nebo já vyhodím tebe. Partie, 8. prosince 2013 !
Výrok hodnotíme na základě veřejných vyjádření zmíněných policejních představitelů. V námi dohledaných vyjádřeních Langrova slova nepotvrzují.
Plk. Komárek, vedoucí Útvaru pro odhalování korupce a finanční kriminality (ÚOKFK) poskytl po vzniku policejního schizmatu rozhovor pro IHNED. Ministr Pecina podle něj usiloval o to, aby Komárek spolupracoval s jistým policistou (Komárek jméno neuvedl), či jej dokonce ustanovil svým náměstkem. Podle vyjádření ministra šlo o pplk. Jindřicha Láta, kterého Pecina předtím prosadil do nové pracovní skupiny Progres. Náměstek policejního prezidenta Kučera pak tento tlak na personální změny potvrdil v rozhovoru pro Lidovky (Demagog.cz má k dispozici plné znění rozhovoru).
Pecina měl poté po policejním prezidentu Červíčkovi požadovat (dle Lidovek) odvolání samotného plk. Komárka a dalších vedoucích policistů. Červíček pak po jmenování druhého policejního prezidenta dle svých slov "nabyl dojmu, že vůbec v tuto chvíli nejde o to, aby byl naplněn zákon" a zmínil ministrovy požadavky na personální výměny.
Langerem uvedení policisté tedy uvedli, že Pecina vyvíjel tlak na personální změny v policii. Langerův výrok je však nepravdivý, neboť nikdo z oněch tří nemluví o "jednoduchém vydírání", při kterém by jim Pecina hrozil odvoláním.
Nejblíže takovému výroku byl gen. Červíček, i ten však pouze naznačil, že nesplněné požadavky ministra stály za jmenováním nového policejního prezidenta. Plk. Komárek pak ještě 7. prosince na přímý dotaz Aktuálně.cz řekl, že nemá žádný podklad pro tvrzení, že za tlakem na jeho odvolání stály nesplněné požadavky ministra. Náměstek Kučera pak pouze zmínil (v rozhovoru citovaném výše), že na Komárka neslyšel "jedinou konstruktivní výtku".
Když nastoupil pan ministr John, musel být odstraněn policejní prezident Martinů, byl instalován policejní prezident Lessy, ten okamžitě odvolal šéfa protikorupční policie Vrbu, dosadil tam pana plukovníka Martince, ten dodatečně vyměnil šéfa analytiky, instaloval tam pan Petržílka, a ejhle, kruh se uzavírá, pan Petržílek a pan Bárta jsou stíháni za zneužívání informací. Partie, 8. prosince 2013
Výrok exministra Langera je hodnocen na základě zjištěných personálních změn v policii jako pravdivý.
Na začátek je nezbytné podotknout, že nehodnotíme, zda Martinů "musel být odstraněn", hodnotíme pouze to, zda a kdy se tak stalo. Sled personálních výměn popisovaných ve výroku se shoduje s veřejně dostupnými informacemi.
Radek John se stal ministrem vnitra ve vládě Petra Nečase ihned po jejím ustavení, konkrétně to bylo 13. července 2010. V listopadu téhož roku vyzval tehdejšího policejního prezidenta O. Martinů k odstoupení kvůli nespokojenosti se stavem policejního sboru.
Nástupcem Martinů byl po různých průtazích vybrán P. Lessy. Následně mezi jinými odešel i šéf protikorupční policie L. Vrba, který byl nahrazen T. Martincem.
V době ředitelování T. Martince nastoupil jako vedoucí odboru analýzy a informatiky právě J. Petržílek. Konečně v listopadu tohoto roku byli V. Bárta a J. Petržílek zadrženi a obviněni ve spojitosti s únikem tajných informací.
Já se jenom omlouvám, jedno sdělí, jestli dovolíte, pane Johne, já jsem nikdy pana Mrázka neviděl, nikdy jsem se s ním nesetkal, nikdy jsem s ním nemluvil. Partie, 8. prosince 2013
O možnosti setkání mezi Ivanem Langerem a mafiánským kmotrem Františkem Mrázkem se již léta vedou spory. Například elitní detektiv Karel Tichý (viz profil sestavený Sabinou Slonkovou,) který spis Krakatice monitorující organizovaný zločin ve státní správě založil a spravoval, se v rozhovoru pro Aktuálně.cz nechal slyšet, že byl na místě, na kterém ve stejné době byli i Langer a Mrázek.
Na druhou stranu tato skutečnost nebyla nikdy prokázána, stejně jako nebyl uspokojivě vyřešen případ Krakatice a smrt Františka Mrázka. Tvrzení tedy musíme hodnotit jako neověřitelné.
V této věci probíhá můj již 7-letý soudní spor s vydavatelstvím Mafra (ve věci spojení Langer - Mrázek - pozn. Demagog.cz) Partie, 8. prosince 2013
Výrok je hodnocen na základě dohledaných podrobností o začátku a průběhu toho soudního sporu jako nepravdivý.
Ivan Langer zažaloval (.doc - kompletní žaloba) vydavatelství Mafra na ochranu osobnosti kvůli článkům spojujícím jeho osobu s postavou podnikatele Františka Mrázka 18. listopadu 2008. Tato žaloba je mimo jiné postavena na článcích, které publikovala Mladá fronta DNES v září a říjnu 2008 (viz. text žaloby).
Soud pak před třemi lety Langrovu žalobu zamítl, ale jeho rozhodnutí letos v květnu zrušil odvolací vrchní soud a spor tedy stále trvá.
Až na to, že neexistuje žádný důkaz o tom, že jsou to opravdu autentické policejní odposlechy. Partie, 8. prosince 2013
Autenticitu použitých odposlechů nejsme schopni autoritativně posoudit, výrok tak hodnotíme jako neověřitelný.
Ivan Langer má na mysli sérii knih Kmotr Mrázek (viz předchozí výrok). Zejména pak druhý díl nazvaný Kmotr Mrázek II - Krakatice.
Tato kniha údajně přináší úryvky policejních odposlechů nazasených na podnikatele Františka Mrázka a několik dalších lidí v jeho okolí, doprovázené komentářem autora.
Na možnou problematičnost interpretace těchto výňatků upozorňuje například novinář Přemysl Svora, který vydává knihu obsahující celé přepisy policejních odposlechů bez dalšího komentáře.
prostě ministerstvo vnitra je ústředním orgánem státní správy v oblasti výkonu veřejné správy, v oblasti vnitřní bezpečnosti, v oblasti, teď to řeknu laicky, fungování hasičského záchranného sboru, do působnosti ministerstva vnitra spadá civilní rozvědka, do působnosti ministerstva vnitra spadá Česká pošta, státní podnik. Partie, 8. prosince 2013
Všechny Ivanem Langrem vymezené oblasti působnosti Ministerstva vnitra se shodují s informacemi uvedenými na webových stránkách zmíněného úřadu.
O zmiňované civilní rozvědce a státním podniku Česká pošta uvádíme informace zde:
Ministerstvo vnitra má pod svoji gescí také státní podnik Česká pošta, je jeho zakladatelem a spravuje tento podnik na základě příslušného zákona.
Úřad pro zahraniční styky a informace - tedy civilní rozvědka - spadá pak pod rozpočet Ministerstva vnitra a je vázán zvláštními řídícími akty ministra vnitra a vnitřními předpisy (dále pak například usneseními vlády).

matches: soud Soud Soud soud soud soud Soud soud Soud soud


text:
1Afs10/2006
1 Afs 10/2006-45
Nejvy¹¹í správní soud rozhodl v senátì slo¾eném z pøedsedy JUDr. Josefa Baxy a soudkyò JUDr. Lenky Kaniové a JUDr. Marie ®i¹kové v právní vìci ¾alobce T. K., zastoupeného JUDr. Milanem Novákem, advokátem se sídlem Dukelská 15, Hradec Králové, proti ¾alovanému Finanènímu úøadu v Hradci Králové, se sídlem U Koruny 1632, Hradec Králové, o ¾alobì proti rozhodnutí ¾alovaného ze dne 16. 9. 2005, è. j. 184985/05/228931/4054, v øízení o kasaèní stí¾nosti ¾alobce proti usnesení Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 24. 11. 2005, è. j. 31 Ca 269/2005-19,
®alobce se vèasnou ¾alobou domáhal zru¹ení shora oznaèeného rozhodnutí ¾alovaného, výzvy vydané dle § 31 odst. 9 a § 36 zákona è. 337/1992 Sb. o správì daní a poplatkù (dále jen daòový øád ). Tímto rozhodnutím ¾alovaný vyzval ¾alobce k prokázání, ¾e do svých zdanitelných pøíjmù zahrnul ve¹keré pøíjmy, které obdr¾el v letech 2000 a¾ 2004 a které nejsou osvobozeny od danì z pøíjmù nebo nejsou jejím pøedmìtem, dále aby pøedlo¾il vysvìtlení a dùkazní prostøedek prokazující nabytí finanèních prostøedkù, které byly pøedmìtem pùjèek poskytnutých ¾alobcem spoleènosti A. M., spol. s r. o. (v letech 2001 a 2002), a koneènì vysvìtlení a dùkazní prostøedek prokazující, ¾e finanèní prostøedky, které byly pøedmìtem vý¹e uvedených pùjèek, ji¾ byly v pøedchozím období zdanìny daní z pøíjmù. ®alobce namítl protizákonnost takové výzvy, nebo» ¾alovaný pøednì nemá právo po nìm takové informace o zdroji pøíjmù po¾adovat, namítl dále, ¾e proti uvedené výzvì není pøípustné odvolání a proto je oprávnìn obrátit se ¾alobou k soudu. V závìru po¾ádal o pøiznání odkladného úèinku, popøípadì aby soud vydal pøedbì¾né opatøení, kterým by ¾alovanému ulo¾il zdr¾et se vymáhání a sankcionování povinností výzvou ulo¾ených.
Krajský soud ¾alobu odmítl s tím, ¾e napadená výzva není rozhodnutím ve smyslu § 65 s. ø. s., a proto je z pøezkumné èinnosti soudu vylouèena. V rámci daòového øízení je toti¾ povinností daòového subjektu prokazovat svá tvrzení (§ 31 odst. 9 daòového øádu) a pokud má správce danì nadále pochybnost o takovém tvrzení, je oprávnìn vyzvat daòový subjekt k jeho prokázání, popøípadì k návrhu dùkazù. Výzva k pøedlo¾ení dùkazních prostøedkù a vysvìtlení k pøíjmùm, vykázaným v daòových pøiznáních se nedotýká hmotnì právní pozice ¾alobce, a proto je její pøezkoumání soudem podle § 70 písm. a) s. ø. s. vylouèeno. K návrhu na pøiznání odkladného úèinku soud uvedl, ¾e za situace, kdy rozhoduje o vìci samé bezprostøednì po pøedlo¾ení správního spisu ¾alovaným a jeho vyjádøení k ¾alobì i k návrhu na pøiznání odkladného úèinku, odpadl ve smyslu § 73 odst. 3 s. ø. s. dùvod o tomto návrhu samostatnì rozhodovat. Zároveò soud odmítl v souladu s § 38 odst. 3 s. ø. s. jako nepøípustný návrh ¾alobce na vydání pøedbì¾ného opatøení, kdy¾ ¾alobì proti rozhodnutí ¾alovaného bylo mo¾né pøiznat odkladný úèinek.
Proti tomuto usnesení podal ¾alobce (dále té¾ stì¾ovatel ) vèas kasaèní stí¾nost z dùvodu uvedeného v ustanovení § 103 odst. 1 písm. a) s. ø. s.
Pøednì namítl, ¾e napadené rozhodnutí-výzva ¾alovaného, je rozhodnutím dle § 65 s. ø. s. a soud mìl proto povinnost ji pøezkoumat v navrhovaném rozsahu. Rozhodnutím podle citovaného ustanovení je toti¾ ka¾dý úkon správce danì, kterým se zakládají, mìní èi ru¹í nebo závaznì urèují práva nebo povinnosti. Napadený úkon (výzva) byl uèinìn ¾alovaným písemnì, tímto úkonem byla souèasnì zalo¾ena povinnost ¾alovaného, (kterou do té doby nemìl) pøedkládat ¾alovanému jak vysvìtlení tak i dùkazní prostøedky. Skuteènost, ¾e mu napadenou výzvou nebyla ulo¾ena povinnost hmotnìprávního charakteru, není dùle¾itá, podstatné naopak je, zda je takový úkon je èi není rozhodnutím. Soud se nezabýval dále ¾alobcovou argumentací, vztahující se k poru¹ení èl. 36 Listiny základních práv a svobod. Závìrem stì¾ovatel vyjádøil nesouhlas s odùvodnìním soudu, vztahujícím se k nepøiznání odkladného úèinku podané ¾alobì, jako¾ i odmítnutím návrhu na pøedbì¾né opatøení. Z uvedených dùvodù navrhl, aby Nejvy¹¹í správní soud usnesení krajského soudu zru¹il a vìc mu vrátil k dal¹ímu øízení.
®alovaný dùvodnost kasaèní stí¾nosti popøel, námitky ¾alobcem uvedené oznaèil za úèelové, nemající ¾ádnou právní relevanci.
Za onu nesprávnì posouzenou právní otázku oznaèil ¾alobce výklad ustanovení § 65 s. ø. s. ve vztahu k ¾alobou napadenému rozhodnutí ¾alovaného-výzvì vydané v souladu s § 31 odst. 9 a § 36 daòového øádu.
Odpovìï na otázku, co se rozumí rozhodnutím, které podléhá soudnímu pøezkoumání, poskytují ustanovení § 2 a § 65 s. ø. s. Prvnì uvedené stanoví, ¾e ve správním soudnictví poskytují soudy ochranu veøejným subjektivním právùm fyzických i právnických osob zpùsobem stanoveným tímto zákonem a za podmínek stanovených tímto nebo zvlá¹tním zákonem a rozhodují v dal¹ích vìcech, v nich¾ tak stanoví tento zákon.
Podle ustanovení § 65 odst. 1 s. ø. s. se mù¾e ten, kdo tvrdí, ¾e byl na svých právech zkrácen pøímo nebo v dùsledku poru¹ení svých práv v pøedcházejícím øízení úkonem správního orgánu, jím¾ se zakládají, mìní, ru¹í nebo závaznì urèují jeho práva nebo povinnosti (dále jen "rozhodnutí"), ¾alobou domáhat zru¹ení takového rozhodnutí, popøípadì vyslovení jeho nicotnosti.
S ohledem na vymezení v § 2 s. ø. s. a pou¾itou legislativní zkratku v § 65 odst. 1 s. ø. s. lze dovodit, ¾e za rozhodnutí ve smyslu poslednì citovaného ustanovení lze pova¾ovat jen takové úkony správního orgánu, jimi¾ se zakládají, mìní, ru¹í nebo závaznì urèují práva a povinnosti, a jen proti takovýmto rozhodnutím je ¾alobce legitimován brojit postupem podle § 65 a násl. s. ø. s. Rozhodnutím napadeným touto ¾alobou v¹ak není rozhodováno o právech a povinnostech ani se jím práva èi povinnosti závaznì neurèují, nýbr¾ se jím toliko daòový subjekt vyzývá k plnìní povinnosti spolupracovat se správcem danì pøi správném stanovení a vybrání danì tak, jak ostatnì daòovým subjektùm ukládá § 2 odst. 9 daòového øádu.
®aloba oznaèuje za napadené rozhodnutí výzvu vydanou správcem danì podle § 31 odst. 9 daòového øádu v rámci vyhledávací èinnosti. By» taková výzva formálnì nese znaky rozhodnutí, je v¹ak pouze úkonem umo¾òujícím správci danì dle § 36 daòového øádu plnìní povinností, k nim¾ je citovaným ustanovením povolán-tedy plnìní jeho povinnosti mj. té¾ zji¹»ovat v¹echny údaje týkající se pøíjmù daòových subjektù, majetkových pomìrù a dal¹ích skuteèností rozhodných pro správné a úplné vymìøení a vymáhání danì. Daòové subjekty jsou povinny pøi takové èinnosti se správcem danì spolupracovat a zji¹»ované údaje poskytovat.
Takovým výzvám, pøedcházejícím stanovení danì, ostatnì daòový øád sám ani neposkytl mo¾nost obrany, odvolání proti nim zcela vylouèil (§ 48 odst. 2 daòového øádu).
Výzva k prokázání urèitých skuteèností, kterou správce danì vydal v rámci vyhledávací èinnosti dle § 36 daòového øádu, nemù¾e tedy zasáhnout ¾ádná ¾alobcova subjektivní hmotná práva. Pokud by v¹ak správce danì zjistil v rámci této své èinnosti dùvody pro vymìøení danì, pak by, pøi zachování zákonného procesního postupu (napø. postupem dle § 16 daòového øádu), daòovou povinnost rozhodnutím vymìøil. Rozhodnutí o vymìøení danì je pak ji¾ jistì rozhodnutím, které zasahuje ¾alobcova subjektivní hmotná práva a podléhá proto soudnímu pøezkoumání.
Podle § 70 písm. a) s. ø. s. jsou ze soudního pøezkumu vylouèeny úkony správního orgánu, je¾ nejsou rozhodnutími ve smyslu shora uvedené definice, tj. úkony, které nezasahují sféru práv (by» z formálnì právního hlediska jako rozhodnutí oznaèeny jsou) nebo» toto rozhodnutí-úkon má nespornì povahu úkonu, který nezakládá, nemìní ani neru¹í práva a ani závaznì neurèuje práva a povinnosti a proto ze shora uvedených vylo¾ených dùvodù krajský soud nepochybil, kdy¾ ¾alobu jako nepøípustnou odmítl [§ 46 odst. 1 písm. d) s. ø. s.].
Namítá-li stì¾ovatel poru¹ení èl. 36 Listiny, pak takové poru¹ení, spoèívající ve vydání výzvy k prokázání urèitých skuteèností, Nejvy¹¹í správní soud neshledal.
Z uvedených dùvodù Nejvy¹¹í správní soud kasaèní stí¾nost jako nedùvodnou zamítl (§ 110 odst. 1 s. ø. s.). Vzhledem ke koneènému rozhodnutí nerozhodoval soud samostatnì o pøiznání odkladného úèinku této kasaèní stí¾nosti.

matches:
soud
§ 31
§ 36
soud
soud
§ 65
§ 70
soud
§ 73
soud
§ 38
§ 103
§ 65
soud
Soud
soud
§ 65
§ 31
§ 36
§ 2
§ 65
§ 65
§ 2
§ 65
§ 65
§ 2
§ 31
§ 36
§ 36
§ 16
§ 70
soud
soud
soud
soud


Czech Republic: Agency Employees vs. Comparable Employees – Ensuring Equal Treatment - roadmap 16
Czech Republic: Agency Employees vs. Comparable Employees – Ensuring Equal Treatment
A breach of the primary obligation to ensure comparable working conditions for agency employees leads to sanctions. There is no guarantee that a later satisfaction would heal denied rights.
Agency employment, which is common in the Czech Republic, refers to circumstances in which an employment agency temporarily assign one of its employees (“Agency Employee” or “Assigned Employee“), to another employer (“User“) to perform work. The conditions under which agency employment is allowed are primarily set out in Act No. 262/2006 Coll., of the Czech Labour Code, as amended (Zákoník práce) (“Labour Code“).
Section 309 (5) of the Labour Code lays down one of the basic conditions of agency employment: the working and wage conditions of an Agency Employee “shall not be worse than the conditions or potential conditions of a comparable employee.” A comparable employee is defined as an employee of the User who performs, or would perform the same work as an Assigned Employee, taking into account qualifications and professional experience. This condition is based on the principle of equal treatment, primarily regulated in Section 16 of the Labour Code. In this respect, the Labour Code follows the Directive of the European Parliament and Council No. 2008/104/EC dated 19 November 2008, on temporary agency work (“Directive“).
The Czech Labour Code, however, does not define comparable working and wage conditions as such. A possible definition of working conditions is suggested in Article 3 (1) (f) of the Directive, under which basic working and employment conditions are described as meaning conditions “set out in legislation, regulations, administrative provisions, collective bargaining agreements, and/or other binding general provisions in force in the user’s undertaking relating to, (i) the duration of working time, overtime, breaks, rest periods, night work, holidays and public holidays; and (ii) remuneration.” Although collective bargaining agreements or internal regulations issued by the User are not directly applicable to Agency Employees, it cannot be denied that they create a standard of labour and wage conditions. Comparable conditions will therefore, in those circumstances, be determined primarily based on those documents.
Equal treatment vs. lower costs
In accordance with Section 309 (5) of the Labour Code, the employment agency and the User are both obliged to ensure comparable working and wage conditions. If the working conditions for the Agency Employee are worse, the employment agency “shall be obliged […] to provide for equal treatment; the temporarily assigned employee shall have the right to claim satisfaction of the rights thus incurred against the employment agency.”
In practice, Users or employment agencies often interpret this clause to mean that it is not initially necessary to ensure comparable conditions (eg, Assigned Employees are not granted certain benefits to which they would otherwise be entitled), as this insufficiency can subsequently be remedied by satisfaction of the incurred difference, so that the net income of an Assigned Employee corresponds to the net income of a comparable employee of the user. In this way, users can pay reduced agency fees for assigned employees, and the ability for employment agencies to provide the market with employees under more favourable conditions is strengthened. However, employment agencies (or even Users), who pursue this approach knowingly violate the primary obligation – laid down in Section 309 (5) of the Labour Code – to ensure comparable working and wage conditions. Such a breach is subsequently remedied by meeting the secondary obligation of satisfying the denied rights of the Assigned Employees. The problem is that this process leads to circumvention of the relevant provisions of the Labour Code, as well as other legislation (e.g. Act No. 592/1992 Coll., on health insurance premiums, as amended; Act No. 589/1992 Coll., on social security premiums, as amended).
Furthermore, Section 309 (5) of the Labour Code requires the user to take an active approach to securing comparable working and wage conditions. The user is thus obliged to monitor employment agencies and insist on reparation in the event of any misconduct. If the User causes worse employment conditions for an Agency Employee, the employment agency has a liability claim against it in accordance with the relevant provisions of the Czech Civil Code (Občanský zákoník) (Act No. 89/2012 Coll., as amended). Under Section 33a of the Czech Labour Inspection Act (Zákon o inspekci práce) (Act No. 251/2005 Coll., as amended), a penalty of up to CZK 1 million (app. EUR 36.000) may be imposed in the case of a breach of the obligations set out in Sections 308 and 309 of the Labour Code.
Therefore, if the User or the employment agency wishes to avoid the application of any working or wage conditions to Assigned Employees (eg, bonuses and other benefits), these benefits must be based on specific criteria which would ordinarily be met only by full-time employees. These criteria must be determined in accordance with the principle of equal treatment, and should not lead to discrimination, even though in effect they can be met only by the user’s employees.
It is therefore recommended that Users comply with legal obligations outlined in the applicable legislation, and insist that comparable working conditions for Agency Employees and comparable employees are ensured. This can be achieved by (i) agreeing on the agency’s remuneration separately; (ii) agreeing on contractual penalties for any breach of labour law by employment agencies; (iii) monitoring employment agencies’ compliance with comparable conditions; and (iv) making appropriate adjustments to internal regulations or collective bargaining agreements.
Users should insist that working conditions for employees assigned by employment agencies do not fall short of the conditions of comparable employees of the User. This can be achieved by (i) agreeing on the agency’s remuneration separately; (ii) agreeing on contractual penalties for any breach of labour law by employment agencies; (iii) monitoring employment agencies’ compliance with comparable conditions; and (iv) making appropriate adjustments to internal regulations or collective bargaining agreements.
Česká republika: Agenturní Zaměstnanci vs. Srovnatelné Podmínky – Jak na to?
Již za porušení primární povinnosti k zajištění srovnatelných podmínek hrozí postihy. Není záruka, že dorovnáním upřených práv se takové porušení zhojí.
Agenturní zaměstnávání je poměrně hojně využívaným institutem českého právního řádu. Na jeho základě přiděluje agentura práce svého zaměstnance k uživateli (jinému zaměstnavateli), přičemž podmínky tohoto přidělení jsou stanoveny především zákonem č. 262/2006 Sb., zákoník práce, v platném znění (dále jen „zákoník práce“).
Jednu ze základních podmínek agenturního zaměstnávání stanoví § 309 odst. 5 zákoníku práce, dle kterého pracovní a mzdové podmínky agenturního zaměstnance nesmí být „horší než jsou nebo by byly podmínky srovnatelného zaměstnance“. Srovnatelným zaměstnancem ve smyslu zákoníku práce je takový zaměstnanec uživatele, který vykonává nebo by vykonával stejnou práci jako dočasně přidělený zaměstnanec, s přihlédnutím ke kvalifikaci a délce odborné praxe. Tato podmínka vychází z principu rovnosti zaměstnanců, který je primárně zakotven v ustanovení § 16 zákoníku práce. Zákoník práce v tomto směru kopíruje Směrnici Evropského parlamentu a Rady č. 2008/104/ES, ze dne 19.11.2008, o agenturním zaměstnávání (dále jen „Směrnice“).
Zákoník práce však blíže nevymezuje, co se srovnatelnými mzdovými a pracovními podmínkami rozumí. Co se týká pracovních podmínek, zde se lze opřít o čl. 3 odst. 1 písm. (f) Směrnice, dle kterého se základními pracovními podmínkami rozumí podmínky „stanovené v právních a správních předpisech, kolektivních smlouvách nebo dalších obecně závazných ustanoveních, které se uplatňují u uživatele, týkající se (i) délky pracovní doby, práce přesčas, přestávek, doby odpočinku, noční práce, dovolených a státních svátků, a (ii) odměňování“. Jakkoli se kolektivní smlouvy či vnitřní předpisy uživatele na agenturní zaměstnance přímo nevztahují, nelze upřít, že vytvářejí jakýsi standard pracovních a mzdových podmínek. Při určování srovnatelných podmínek se tedy bude vycházet především z právě uvedených dokumentů.
Rovné zacházení vs. nižší náklady
Dle ustanovení § 309 odst. 5 zákoníku práce jsou tedy agentura práce a uživatel povinni zajistit srovnatelné pracovní a mzdové podmínky. V případě, že tyto podmínky budou horší, „je agentura práce povinna […] zajistit rovné zacházení; dočasně přidělený zaměstnanec má právo domáhat se u agentury práce uspokojení práv, která mu takto vznikla“.
V praxi si uživatelé, resp. agentury práce toto ustanovení vykládají i tak, že přidělovanému zaměstnanci není třeba zajistit srovnatelné podmínky hned na počátku (např. neposkytnou jim určité benefity, na které by jinak měli nárok). Tento nedostatek napravují až následně dorovnáním vzniklého rozdílu tak, aby čistý příjem přidělovaného zaměstnance odpovídal čistému příjmu srovnatelného zaměstnance uživatele. Cílem je snížení nákladů na přidělované zaměstnance ze strany agentury práce a schopnost nabídnout trhu zaměstnance za výhodnějších podmínek. Tímto však agentury práce (příp. i uživatelé) vědomě porušují svou primární povinnost stanovenou v § 309 odst. 5 zákoníku práce, tedy zabezpečit srovnatelné pracovní a mzdové podmínky. Toto porušení pak napravují splněním sekundární povinnosti, tj. dorovnáním upřených nároků přidělovaného zaměstnance. Tímto postupem dochází k obcházení příslušných ustanovení zákoníku práce, ale i dalších právních předpisů (např. zákon č. 592/1992 Sb., o pojistném na zdravotním pojištění, v platném znění; zákon č. 589/1992 Sb., o pojistném na sociálním pojištění, v platném znění).
Dále, ustanovení § 309 odst. 5 zákoníku práce předpokládá aktivní přístup uživatele při zajišťování srovnatelných pracovních a mzdových podmínek. Uživatel je tedy povinen kontrolovat agentury práce a aktivně se zasazovat o napravení situace v případě jakéhokoli pochybení. Je důležité mít také na paměti, že pokud uživatel (spolu)zaviní tyto horší podmínky, má agentura práce vůči němu regresní nárok v souladu s příslušnými ustanoveními občanského zákoníku (zákon č. 89/2012 Sb., v platném znění). V souladu s § 33a zákona o inspekci práce (zákon č. 251/2005 Sb., v platném znění) může být v případě porušení povinností stanovených v §§ 308 a 309 zákoníku práce udělena pokuta i uživateli, a to až do výše 1 mil. Kč.
Pokud má tedy uživatel, příp. agentura práce zájem na tom, aby se konkrétní pracovní, resp. mzdové podmínky nevztahovaly na agenturní zaměstnance (např. prémie a jiné benefity), je třeba vázat tyto na splnění určitých kritérií/předpokladů, za kterých budou přiznány de facto pouze kmenovým zaměstnancům. Tato kritéria/předpoklady musí být ovšem stanoveny v souladu se zásadou rovného zacházení a nesmí vést k jakékoli diskriminaci (to však nevylučuje jejich vazbu pouze na určité skupiny zaměstnanců uživatele).
Závěrem tedy nelze než doporučit, aby uživatelé dodržovali zákonné povinnosti a aktivně se zasazovali o dodržování srovnatelných podmínek, resp. rovného zacházení s přidělovanými zaměstnanci. Toho lze dosáhnout např. (i) sjednáním výše odměny agentury práce zvlášť, tj. odděleně od mzdy přidělovaného zaměstnance, (ii) sjednáním smluvní pokuty za porušování pracovněprávních předpisů ze strany agentury práce, (iii) kontrolami agentur práce ohledně dodržování srovnatelných podmínek, a (iv) odpovídajícím nastavením vnitřních předpisů, resp. kolektivních smluv.
Uživatelé by se měli aktivně zasazovat o dodržování srovnatelných podmínek, resp. rovného zacházení. Toho lze dosáhnout např. (i) sjednáním výše odměny agentury práce zvlášť, tj. odděleně od mzdy přidělovaného zaměstnance, (ii) sjednáním smluvní pokuty za porušování pracovněprávních předpisů ze strany agentury práce, (iii) kontrolami agentur práce ohledně dodržování srovnatelných podmínek, a (iv) odpovídajícím nastavením vnitřních předpisů, resp. kolektivních smluv.
Hungary: Protection of Employees’ Personal Data in Light of the Introduction of Binding Corporate Rules
http://roadmap2016.schoenherr.eu/czech-republic-agency-employees-vs-comparable-employees-ensuring-equal-treatment/


text:
(EU) 2019/1099 - Prováděcí nařízení Komise (EU) 2019… | Esipa.cz
(EU) 2019/1099Prováděcí nařízení Komise (EU) 2019/1099 ze dne 27. června 2019, kterým se mění prováděcí nařízení Rady (EU) č. 412/2013 o uložení konečného antidumpingového cla a o konečném výběru prozatímně uloženého cla na dovoz keramického stolního a kuchyňského nádobí a náčiní pocházejícího z Čínské lidové republiky
Publikováno: Úř. věst. L 175, 28.6.2019, s. 14-16 Druh předpisu: Prováděcí nařízení
PROVÁDĚCÍ NAŘÍZENÍ KOMISE (EU) 2019/1099
s ohledem na nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/1036 ze dne 8. června 2016 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropské unie (1),
Dne 13. května 2013 uložila Rada prováděcím nařízením (EU) č. 412/2013 konečné antidumpingové clo na dovoz keramického stolního a kuchyňského nádobí a náčiní (dále jen „nádobí“) pocházejícího z Čínské lidové republiky (dále jen „ČLR“) do Unie.
Vzhledem k velkému počtu čínských vyvážejících výrobců vybrala Komise vzorek, který bude předmětem šetření v souladu s článkem 17 nařízení (EU) 2016/1036.
Seznam spolupracujících vyvážejících výrobců v příloze I nařízení (EU) č. 412/2013 byl změněn prováděcím nařízením Komise (EU) č. 803/2014 (3) a prováděcím nařízením Komise (EU) 2017/2207 (4).
V souladu s článkem 3 prováděcího nařízení (EU) č. 412/2013 může být ustanovení čl. 1 odst. 2 uvedeného nařízení změněno tak, že novému vyvážejícímu výrobci bude přiznána celní sazba použitelná pro spolupracující společnosti, které nebyly zařazeny do vzorku, tj. vážená průměrná sazba cla ve výši 17,9 %, pokud nový vyvážející výrobce nádobí v ČLR poskytne Komisi dostatečné důkazy.
V květnu 2018 předložila společnost Fujian Dehua Sanfeng Ceramics Co., Ltd (dále jen „žadatel“) žádost o udělení statusu nového vyvážejícího výrobce (dále jen „status nového vyvážejícího výrobce“), přičemž tvrdila, že splňuje všechna tři kritéria stanovená v článku 3 prováděcího nařízení (EU) č. 412/2013.
Na podporu svého tvrzení žadatel poskytl odpověď na dotazník Komise. Na základě analýzy odpovědi na dotazník požádala Komise o další informace a důkazy, které žadatel poskytl.
Pokud jde o podmínku stanovenou v čl. 3 písm. a) prováděcího nařízení (EU) č. 412/2013, totiž že žadatel během období šetření nevyvážel dotčený výrobek do Unie, žadatel předložil svou měsíční evidenci odbytu od roku 2011 do roku 2017. Z evidence vyplynulo, že zahájil uvádění dotčeného výrobku na trh až po období šetření v březnu 2012. Tyto důkazy byly potvrzeny mezinárodní evidencí odbytu, která uváděla, že žadatel začal dotčený výrobek vyvážet v březnu 2012 do USA a v červenci 2012 do Unie (Francie).
Při ověřování faktur a další dokumentace o prodeji nebyly zjištěny žádné důkazy, které by naznačovaly, že dotčený výrobek byl do Unie vyvážen před těmito daty a/nebo během období šetření. Komise proto na základě dostupných informací a dokumentace dospěla k závěru, že žadatel splňuje kritérium podle čl. 3 písm. a) prováděcího nařízení (EU) č. 412/2013.
Pokud jde o podmínku stanovenou v čl. 3 písm. b) prováděcího nařízení (EU) č. 412/2013, Komise zjistila, že do roku 2013 měl vlastník žadatele podíly ve dvou dalších společnostech. Byla vyžádána a prověřena dokumentace týkající se založení a obchodní činnosti těchto dvou společností ve spojení, včetně jejich účtů a evidence odbytu a nákupů. Byla vyžádána a prověřena dokumentace týkající se založení a obchodní činnosti těchto dvou společností ve spojení, včetně prodeje a nákupu dotčeného výrobku. Na základě poskytnuté dokumentace nebyly zjištěny žádné další obchodní nebo provozní vazby s vývozci nebo výrobci z ČLR, na které se vztahují antidumpingová opatření. Naopak jedné ze společností ve spojení byl v roce 2017 udělen status nového vyvážejícího výrobce (5). Komise tudíž dospěla k závěru, že žadatel splňuje podmínku stanovenou v čl. 3 písm. b) prováděcího nařízení (EU) č. 412/2013.
Pokud jde o podmínku stanovenou v čl. 3 písm. c) prováděcího nařízení (EU) č. 412/2013, Komise na základě předložených dokladů zjistila, že žadatel skutečně vyvážel dotčený výrobek do Unie po období šetření. Žadatel předložil kupní smlouvy uzavřené se zákazníkem v Německu společně s další dokumentací o prodeji pro transakci z října 2017. Komise tedy dospěla k závěru, že žadatel splňuje podmínku stanovenou v čl. 3 písm. c) prováděcího nařízení (EU) č. 412/2013.
Výrobní odvětví Unie neposkytlo žádné důkazy ani informace, z nichž by vyplývalo, že žadatel nesplnil jedno ze tří kritérií.
Komise dospěla k závěru, že žadatel splnil všechna tři kritéria, aby mohl být považován za nového vyvážejícího výrobce. Proto rozhodla, že žadateli by měl být udělen status nového vyvážejícího výrobce, a jeho název by tudíž měl být zařazen na seznam spolupracujících společností nezařazených do vzorku uvedený v příloze I nařízení (EU) č. 412/2013.
Žadatel a výrobní odvětví Unie byli informováni o základních skutečnostech a úvahách, na jejichž základě bylo považováno za vhodné udělit sazbu antidumpingového cla použitelnou pro čínské spolupracující vyvážející výrobce nezařazené do vzorku společnosti Fujian Dehua Sanfeng Ceramics Co., Ltd.
Do seznamu čínských spolupracujících vyvážejících výrobců, kteří nebyli zařazeni do vzorku, uvedeného v příloze I prováděcího nařízení (EU) č. 412/2013 se doplňuje tato společnost:
Fujian Dehua Sanfeng Ceramics Co., Ltd
(3) Prováděcí nařízení Komise (EU) č. 803/2014 ze dne 24. července 2014, kterým se mění prováděcí nařízení Rady (EU) č. 412/2013 o uložení konečného antidumpingového cla a o konečném výběru prozatímně uloženého cla na dovoz keramického stolního a kuchyňského nádobí a náčiní pocházejícího z Čínské lidové republiky (Úř. věst. L 219, 25.7.2014, s. 33).
(4) Prováděcí nařízení Komise (EU) 2017/2207 ze dne 29. listopadu 2017, kterým se mění prováděcí nařízení Rady (EU) č. 412/2013 o uložení konečného antidumpingového cla a o konečném výběru prozatímně uloženého cla na dovoz keramického stolního a kuchyňského nádobí a náčiní pocházejícího z Čínské lidové republiky (Úř. věst. L 314, 30.11.2017, s. 31).
(5) Úř. věst. L 314, 30.11.2017, s. 31.

matches:
čl. 1
čl. 3
čl. 3
čl. 3
čl. 3
čl. 3
čl. 3


text:
5 Afs 35/2009 - 265 — Nejvyšší správní soud — Iudictum.cz
5 Afs 35/2009 - 265 - Daň z příjmů: počátek běhu promlčecí lhůty ke sdělení předpisu penále
22. 03. 2011, Nejvyšší správní soud
5 Afs 35/2009 - 265
2 Afs 159/2005
Daňového dlužníka lze vyrozumět o předpisu penále nejpozději ve lhůtě, v níž se promlčuje vybrání nedoplatku, jenž je základem pro určení penále (§ 63 odst. 4 věta třetí část věty za středníkem zákona č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků, ve znění účinném do 31. 12. 2006 ve spojení s § 70 odst. 1 téhož zákona). Tato lhůta začne plynout od data původní splatnosti daně. Skutečnost, kdy byl vyměřen samotný tento nedoplatek, je pro určení počátku běhu uvedené lhůty nerozhodná.
(Podle rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 22.03.2011, čj. 5 Afs 35/2009 - 265)
Nejvyšší správní soud rozhodl v rozšířeném senátě složeném z předsedy JUDr. Josefa Baxy a soudců JUDr. Karla Šimky, JUDr. Jakuba Camrdy, JUDr. Miluše Doškové, JUDr. Michala Mazance, JUDr. Marie Turkové a JUDr. Jaroslava Vlašína v právní věci žalobce: Ing. J. J., zast. advokátem JUDr. Ing. Danielem Srncem, se sídlem Na Poříčí 1071/17, Praha 1, proti žalovanému: Finanční ředitelství pro hl. město Prahu, se sídlemŠtěpánská 28, Praha 1, v řízení o kasační stížnosti žalobce proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 29. 10. 2008, č. j. 10 Ca 205/2006 – 171,
I. Daňového dlužníka lze vyrozumět o předpisu penále nejpozději ve lhůtě, v níž se promlčuje vybrání nedoplatku, jenž je základem pro určení penále (§ 63 odst. 4 věta čtvrtá, část věty za středníkem zákona č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků, ve znění účinném do 31. 12. 2006, ve spojení s § 70 odst. 1 téhož zákona). Tato lhůta začne plynout od data původní splatnosti daně. Skutečnost, kdy byl vyměřen samotný tento nedoplatek, je pro určení počátku běhu uvedené lhůty nerozhodná.
U žalobce (dále jen „stěžovatel“) byla zahájena dne 23. 5. 2001 daňová kontrola daně z příjmů fyzických osob za zdaňovací období 1997, 1998, 1999 a 2000. Na základě kontroly vydal správce daně dne 15. 8. 2001 dodatečný platební výměr č. 1010001259, kterým stěžovateli doměřil za zdaňovací období roku 1997 daň z příjmů ve výši 3 250 960 Kč, a dále dodatečný platební výměr č. 1010001260, kterým stěžovateli doměřil daň z příjmů za zdaňovací období 1998 ve výši 692 188 Kč. Platební výměry byly stěžovateli doručeny dne 7. 9. 2001, dlužná částka daně byla uhrazena ve stanovené náhradní třicetidenní lhůtě splatnosti dne 5. 10. 2001. Správce daně první instance poté dne 26. 4. 2006 vydal celkem 18 platebních výměrů na penále za opožděné placení jednak výše uvedené daně z příjmů fyzických osob za zdaňovací období let 1997 (v částce 3 636 181 Kč) a 1998 (v částce 742 852 Kč), jednak daně z přidané hodnoty za (vždy měsíční) zdaňovací období června, července, srpna, září a listopadu 1997 a ledna, února, dubna, května, června, července, srpna, září, října, listopadu a prosince 1998. Odvolání proti těmto platebním výměrům žalovaný osmnácti rozhodnutími ze dne 6. 10. 2005 zamítl.
Žalobce všechna uvedená rozhodnutí žalovaného napadl žalobou. Kromě jiného namítal promlčení penále vzniklého v období od 1. 1. 1997 do 31. 12. 1998 pro marné uplynutí šestileté lhůty podle § 70 odst. 1 zákona č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků, ve znění účinném do 31. 12. 2006 (dále jen „d. ř.“). Stěžovatel v rámci těchto svých námitek vycházel z právního názoru, že pokud správce daně vydal platební výměr na penále na daň z příjmů fyzických osob za roky 1997 a 1998 až 6. 10. 2005 (přičemž měl za to, že do posledně uvedeného data nedošlo k přerušení běhu promlčecí lhůty), učinil tak po lhůtě stanovené v § 70 zákona d. ř. Ta podle stěžovatele uplynula 31. 12. 2003, resp. 31. 12. 2004.
Městský soud v Praze (dále jen „městský soud“) žalobu zamítl. Dospěl k závěru, že promlčecí lhůta ke sdělení předpisu penále je navázána na lhůtu, v níž se promlčuje vybrání daně (§ 70 odst. 1 d. ř.). Tuto promlčecí lhůtu (ohledně daňové povinnosti za rok 1997) odvozoval městský soud od okamžiku vydání dodatečných platebních výměrů ze dne 15. 8. 2001, resp. od 1. 1. 2002; její konec připadl na 31. 12. 2007. Podle městského soudu lhůta pro vybrání nedoplatku nemůže začít běžet dříve, než byl tento nedoplatek zjištěn, daň vyměřena a nedoplatek vyčíslen v platebním výměru. Vycházel přitom ze závěrů rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 24. 1. 2007, č. j. 1 Afs 142/2005 – 35, www.nssoud.cz.
Stěžovatel nesouhlasí se závěrem městského soudu o tom, že lhůta pro sdělení penále počíná plynout až právní mocí rozhodnutí, kterým je doměřena daň, jejíž pozdní zaplacení je penalizováno. Podle stěžovatele základním principem správy daní a poplatků je povinnost daňového subjektu vyčíslit výši daně, oznámit ji a ponechat na správci daně, aby ji individuálním správním aktem závazně určil. Pro vyměření či doměření daně jsou správci daně stanoveny zákonem prekluzívní lhůty. Založením institutu daňové kontroly bylo správci daně podle stěžovatele svěřeno právo přezkoumat správnost výpočtu daně provedené daňovým subjektem kdykoliv, kdy je správce daně oprávněn daň vyměřit. Zároveň byla zakotvena koncepce penále tak, že penále vzniká ze zákona každý den prodlení a nepotřebuje pro založení své existence individuální správní akt; naopak vzniká přímo ze zákona. Zákonodárce si proto musel být vědom skutečnosti, že penále bude vznikat zpětně, zpravidla když správce daně na základě daňové kontroly zjistí, že daňový subjekt daň špatně vypočetl, a doměří mu ji. Na výběr byl i jiný způsob řešení vzniku penále, a to na základě individuálního správního aktu, přičemž penále by vznikalo až jeho právní mocí. Z porovnání obou koncepcí plyne, že zákonodárce úmyslně zvolil zpětný vznik penále. Koncepce zpětného vzniku penále však s sebou podle stěžovatele nese riziko, že mezi sdělením penále platebním výměrem a jeho vznikem uplyne, je-li správce daně nečinný, základní promlčecí lhůta, což se stalo i v případě stěžovatele. Městský soud, aby uvedený nedostatek překlenul, použil extenzivního výkladu promlčecích lhůt penále. Přijal proto výklad, že promlčecí lhůty začínají plynout až v okamžiku, kdy je doměřena daň. Fakticky tak dochází ke stavu, že promlčecí lhůta není šestiletá, protože je „nastavena“ lhůtou prekluzívní. Přitom d. ř. v § 70 taxativně vyjmenovává případy, kdy základní promlčecí lhůta počíná plynout znovu, v některých případech umožňuje správci daně prodloužit lhůtu až na 20 let a dále uvádí druhy řízení, v jejichž průběhu promlčecí lhůta neběží vůbec nebo kdy může trvat i déle než 20 let. Stěžovatel je přesvědčen, že další „nastavování“ promlčecích lhůt je nepřijatelné, protože nerespektuje z principu proporcionality plynoucí příkaz k co největší minimalizaci zásahů do základního práva na vlastnictví. Základní promlčecí lhůta pro výběr daňového penále je šestiletá, výjimky prodloužení této lhůty stanoví taxativně d. ř. Je nepřípustné taxativní výčet výjimek rozšiřovat v neprospěch jednotlivců.
Žalovaný uvedl, že lhůtu, ve které lze předpis penále sdělit, upravuje § 63 odst. 4 d. ř. ve znění účinném do 31. 12. 2006. Podle něho je penále splatné dnem, kdy byly splněny zákonem stanovené podmínky pro jeho uplatnění. Předpis penále sdělí správce daně daňovému dlužníkovi platebním výměrem. Žalovaný tedy považuje za oprávněné tvrzení stěžovatele, že penále je sankcí vznikající přímo ze zákona za každý den prodlení, nicméně již nesouhlasí s tím, že každý den počíná plynout samostatná promlčecí lhůta vážící se výhradně k penále vzniklému za jeden den. Jak vyplývá z citovaného ustanovení, správce daně platebním výměrem pouze sděluje výši předpisu penále. Právě uvedené ustanovení stanoví lhůtu, ve které je správce daně oprávněn předpis penále daňovému dlužníkovi sdělit, tj. kdykoli, pokud to vyžaduje stav jeho účtu, nejpozději však ve lhůtě, v níž se promlčuje vybrání daně. Promlčení vybrání daně je upraveno v § 70 odst. 1 d. ř. Podle žalovaného se splatností nedoplatku podle uvedeného ustanovení má na mysli splatnost náhradní, jak o tom hovoří výše zmíněný rozsudek Nejvyššího správního soudu. Podle žalovaného je uvedené ustanovení nutno vykládat tak, že se jedná o lhůtu pro vybrání konkrétního nedoplatku, který je penalizován. V dané věci byly platební výměry vydány na penále dne 6. 10. 2005. Byla jimi penalizována pozdní úhrada daňových povinností na dani z přidané hodnoty a dani z příjmů fyzických osob za zdaňovací období 1997 a 1998 splatných v roce 2001, a předpis penále byl proto sdělen v zákonem stanovené lhůtě.
I. 2. Právní názor pátého senátu
Pátý senát při předběžném posouzení věci zaujal právní názor odchylný od toho, který byl vysloven ve shora zmíněném rozsudku prvního senátu Nejvyššího správního soudu ze dne 24. 1. 2007, č. j. 1 Afs 142/2005 – 35, www.nssoud.cz. Spornou právní otázkou podle pátého senátu je, zda platební výměr na penále podle § 63 odst. 4 a § 70 d. ř. ve znění účinném do 31. 12. 2006 musí být vydán v šestileté promlčecí lhůtě, jejíž běh počíná ode dne původní splatnosti daně (tak její počátek dovozuje stěžovatel), nebo ode dne náhradní splatnosti dodatečně doměřené daně, tzn. nedoplatku, který se penalizuje (jak dovozuje žalovaný i městský soud).
První senát ve výše zmíněném rozsudku uvedl: „Splatností nedoplatku, jak o ní hovoří § 70 odst. 1 d. ř., se má totiž na mysli splatnost náhradní: lhůta k nedoplatku nemůže začít běžet dříve, než byl nedoplatek vyčíslen v platebním výměru, byť se tak stalo s odstupem několika let od původního dne splatnosti dlužné daně. Jiný výklad by vedl k absurdním situacím, které zákonodárce zjevně nezamýšlel – kdyby totiž pojem „splatného nedoplatku“ v § 70 odst. 1 odkazoval na pojem „splatné daně“ v § 40 odst. 1 d. ř., mohlo by se stát, že správce daně by svými úkony opakovaně a v souladu se zákonem prodloužil lhůtu k vyměření daně, ovšem když by nakonec daň vyměřil či doměřil, nemohl by vybrat ani samotnou daň, ani penále z ní, protože lhůta pro vybrání daně podle § 70 odst. 1 d. ř. by již uplynula. To stejné platí i pro penále – i ono, ačkoli se počítá od původního dne splatnosti, je možno vyčíslit a předepsat až po vydání platebního výměru na daň.“
Podle pátého senátu penále (nyní úrok z prodlení) představuje určitý druh sankce, kterou je poplatník stižen za to, že nepřiznal svoji určitou daňovou povinnost řádně v době, kdy byla splatná, a tedy určitým způsobem porušil povinnost řádně daň vypočítat a přiznat. Poplatník se tak ocitá v prodlení s úhradou daňové povinnosti již ode dne původní splatnosti daně, kterou nesprávně uvedl již v řádném daňovém přiznání, neboť již od tohoto okamžiku měl daňový výnos připadnout státu.
Pátý senát připomíná, že § 63 odst. 4 zákona o správě daní ve znění účinném v době vydání platebních výměrů (tj. do 31. 12. 2006) stanovil, že [p]enále je splatné dnem, kdy byly splněny zákonem stanovené podmínky pro jeho uplatnění. Předpis penále sdělí správce daně daňovému dlužníkovi platebním výměrem. Proti platebnímu výměru se daňový dlužník může odvolat do třiceti dnů od jeho doručení. O tomto předpisu se daňový dlužník může vyrozumět kdykoliv, pokud to vyžaduje stav jeho účtu, zejména při daňové exekuci; o předpisu se daňový dlužník zpravidla vyrozumí do třiceti dnů poté, kdy daňový nedoplatek byl zcela vyrovnán, nejpozději však ve lhůtě, v níž se promlčuje vybrání daně. Penále uvedené v platebním výměru je splatné v náhradní lhůtě patnácti dnů ode dne doručení platebního výměru, pokud nebylo již uhrazeno. Ustanovení § 70 odst. 1 d. ř. pak říká, že [p]rávo vybrat a vymáhat daňový nedoplatek se promlčuje po šesti letech po roce, ve kterém se stal tento nedoplatek splatným.
Pátý senát míní, že je nutno především jednoznačně zodpovědět otázku, jakou splatnost má § 70 odst. 1 d. ř. na mysli. Na rozdíl od prvního senátu se pátý senát nedomnívá, že je možno usuzovat na „náhradní splatnost“. Zákon nadto zná pouze termín „náhradní lhůta splatnosti“, nikoli však „náhradní splatnost“. Kdy je daň splatná, stanoví jednoznačně § 40 odst. 1 věta druhá d. ř.: Není-li v tomto nebo v jiném daňovém zákoně stanoveno jinak, daň je splatná ve lhůtě pro podání daňového přiznání nebo hlášení. Přitom případem, kdy „zákon stanoví jinak“, nejsou podle pátého senátu případy náhradní lhůty splatnosti u daní, které je povinen daňový subjekt uhradit současně s podáním daňového přiznání, ale ty případy, kdy daň se neplatí současně s podáním daňového přiznání, resp. se daňové přiznání nepodává (např. majetkové daně). V daňovém přiznání přitom daňový subjekt je povinen uvést daňovou povinnost za příslušné zdaňovací období. Nepřizná-li daňovou povinnost v řádné výši, vznikne následně rozdíl - nedoplatek na dani. Nepodá-li daňový subjekt např. daňové přiznání vůbec a v řízení je postupováno dle § 44 d. ř., daňový nedoplatek se rovná celé daňové povinnosti.
Pátý senát má za to, že zjistí-li správce daně, ať již při vyměření daně, např. v rámci vytýkacího řízení, nebo po vyměření daně, v rámci daňové kontroly, že daňová povinnost uvedená daňovým subjektem je nesprávná, daň vyměří a současně předepíše. Přitom rozdíl na dani je splatný do třiceti dnů ode dne doručení rozhodnutí o vyměření daně (§ 46 odst. 4 d. ř.), respektive, v případě dodatečného vyměření dodatečným platebním výměrem ve výši rozdílu, je dodatečně vyměřená daň splatná do třiceti dnů ode dne doručení platebního výměru (§ 46 odst. 7 d. ř.). Vždy se však jedná o konkrétní daňovou povinnost za příslušné zdaňovací období, byť k jejímu navýšení došlo kdykoli později při respektování lhůty podle § 47 d. ř. V žádném z výše uvedených případů není podle pátého senátu stanovena lhůta splatnosti daně, ale je zde stanovena pouze náhradní lhůta splatnosti k úhradě, resp. lhůta, která je daňovému subjektu určena pro dodatečné uhrazení daně, jež nebyla přiznána a zaplacena již v původním termínu splatnosti.
V projednávané věci se tudíž stále jedná o jednu daňovou povinnost za jedno konkrétní zdaňovací období roku 1997, byť tato byla „upravena“ dodatečně správcem daně na základě provedené daňové kontroly až v roce 2001, kdy byl stěžovateli předepsán rozdíl na dani. V průběhu daňového řízení nedochází postupně ke vzniku několika daňových povinností. Nejedná se proto o nedoplatek na dani za rok 2001 (daňová povinnost za toto období je splatná v termínu 31. 3. 2002). Nelze proto promlčecí lhůtu podle § 70 odst. 1 d. ř. odvíjet od roku 2001 pro vybrání nedoplatku daňové povinnosti za rok 1997. Stejně tak v případě výše předestřeném, nebylo-li by daňové přiznání za rok 1997 podáno vůbec a správce daně by postupoval v souladu s § 44 d. ř. a v roce 2001 předepsal celkovou výši daně, bude se stále jednat o daňovou povinnost za zdaňovací období 1997, jejíž splatnost nastala 31. 3. 1998 a jejíž lhůta pro vymáhání počíná běžet 1. 1. 1999 a končí 31. 12. 2004.
Podle pátého senátu tedy byla za zdaňovací období roku 1997 daň splatná v termínu pro podání daňového přiznání, tzn. 31. 3. 1998. Od tohoto data je rovněž podle § 63 odst. 2 d. ř. vždy, dojde-li kdykoli později k navýšení této povinnosti, počítáno penále. Zákonodárce tedy presumoval existenci nedoplatku na dani již k datu původní splatnosti (jinak by nebylo „co“ penalizovat), nikoli až ke dni splatnosti nedoplatku (splatného v náhradní lhůtě). To podle pátého senátu přímo vyplývá i z § 63 odst. 2 věty první d. ř. v relevantním znění, která stanoví, že [p]enále se počítá za každý den prodlení počínaje dnem následujícím po dni splatnosti až do dne platby včetně, a to ode dne původního dne splatnosti. Nelze proto posouvat datum splatnosti vždy, kdykoli správce daně dodatečně daň doměří, neboť by docházelo nepřípustně k „umělému“ a zcela svévolnému prodlužování zákonných promlčecích lhůt. Daňový dlužník by byl podle pátého senátu de facto „trestán“ zpětně penalizací za nedoplatek v době, kdy tento ještě fyzicky neexistoval (správce daně jej nevyčíslil). Vychází-li zákon z této výkladové konstrukce v jednom ustanovení (§ 63 odst. 2 d. ř.), je nutno respektovat z ní plynoucí interpretační pravidlo i v případě ustanovení dalších, zde v případě běhu a počítání promlčecí lhůty pro vymáhání daně (§ 70 d. ř.). Takové výkladové pravidlo je nutno respektovat tím spíše, jedná-li se o ustanovení v téže části zákona, a sice „Placení daní“.
Pátý senát dále poukazuje na to, že Nejvyšší správní soud uvedl, např. již v rozsudku ze dne 31. 8. 2004, č. j. 5 Afs 218/2003 – 69, www.nssoud.cz, že „[l]hůtu, s níž je spojeno promlčení a prekluze práva, je nutno stanovit transparentním způsobem. Prekluze práva je závažnou právní skutečností, která zasahuje subjekt na jeho vlastnickém právu.“ Měl-li by běh promlčecí lhůty záviset na okamžiku, který je výlučně v dispozici správce daně – tj. např. na provedení daňové kontroly, resp. vydání dodatečného platebního výměru –, nelze hovořit o předvídatelnosti práva ani o transparentním stanovení takové lhůty.
Lhůta určená podle § 63 odst. 4 věty čtvrté in fine d. ř. ke sdělení předpisu penále je navázána na lhůtu, v níž se promlčuje vybrání daně (§ 70 odst. 1 téhož zákona). Sdělení předpisu penále daňovému dlužníkovi není tedy omezeno samostatnou lhůtou, nýbrž je vázáno na běh šestileté promlčecí lhůty pro vybrání daně. Jestliže je běh lhůty pro vybrání daně zákonem stanoveným způsobem přerušen (kvalifikovaným úkonem správce daně směřujícím k vybrání, zajištění nebo vymožení předmětného nedoplatku ve smyslu ustanovení § 70 odst. 2 zákona o správě daní a poplatků), počíná běžet nová promlčecí lhůta po uplynutí kalendářního roku, ve kterém byl daňový dlužník o tomto úkonu zpraven, a tato nová lhůta platí nejen pro vybrání daně, ale též pro sdělení předpisu penále. Je tedy zřejmé, že lhůta k předpisu penále je ve vztahu k promlčecí lhůtě k vymáhání daňových nedoplatků lhůtou sekundární a při posuzování lhůty pro sdělení předpisu penále musí být předně zkoumán běh promlčecí lhůty pro vybrání daně, neboť teprve od běhu této základní lhůty se odvíjí lhůta ke sdělení předpisu penále. Obě lhůty zde podle pátého senátu splývají.
V projednávané věci promlčecí lhůta pro vybrání daně za rok 1997 počala běžet 1. 1. 1999 a končila 31. 12. 2004. Správce daně daňovou kontrolou v roce 2001 zjistil, že stěžovatel přiznal daňovou povinnost za rok 1997 nesprávně nižší, proto platebním výměrem v roce 2001 daň dodatečně vyměřil a předepsal. Dále však neučinil žádný úkon směřující k zajištění, vybrání nebo vymožení daně, v tomto směru však nutno konstatovat, že nebyl důvod pro takový úkon, neboť stěžovatel doměřenou daň v náhradní lhůtě uhradil. V roce 2001 byl tedy uhrazen nedoplatek, správce daně však platební výměr na penále vydal až v roce 2005, tedy podle názoru pátého senátu zjevně po uplynutí lhůty stanovené v § 70 odst. 1 d. ř.
Pátý senát má za to, že § 70 odst. 1 d. ř nelze interpretovat izolovaně, aniž by bylo přihlédnuto k ostatním ustanovením zákona, zejm. pak právě k ustanovení § 63 d. ř., ve kterém je stanoven okamžik, k němuž zákonodárce vznik nedoplatku váže. Konstatuje-li se v § 63 odst. 2 větě první d. ř., že penále se počítá ode dne původní splatnosti, nelze dospět k jinému závěru, než že již v tomto okamžiku, tzn. v den původní splatnosti, nedoplatek existoval, byl tedy „součástí daňové povinnosti“, neboť jinak by zcela scházel relevantní důvod k penalizaci nedoplatku již za toto období. Zákonodárce tedy presumoval, stanovil-li počátek penalizace za daňový nedoplatek k datu původní splatnosti, že již tehdy daňový subjekt odvedl státu méně, než odvést měl, a tedy měl nedoplatek.
Pátý senát se proto hodlá odchýlit od právního názoru, který vyslovil dříve první senát, a domnívá se, že ustanovení § 70 odst. 1 d. ř. je nutno vykládat nikoli tak, že lhůta k vybrání daňového nedoplatku počíná běžet vždy až ode dne, kdy správce daně dodatečně doměří (navýší) daň a uplyne náhradní lhůta splatnosti, ve které je daňový subjekt povinen rozdíl na dani uhradit, ale již od data původní splatnosti daně, ke které se dodatečně doměřená daň vztahuje.
Vzhledem k tomu, že od názoru vysloveného ve shora zmíněném rozhodnutí prvního senátu se pátý senát sám nemohl odchýlit, předložil věc usnesením ze dne 6. 11. 2009, č. j. 5 Afs 35/2009 - 223, www.nssoud.cz, podle § 17 odst. 1 s. ř. s. rozšířenému senátu.
Při posuzování věci rozšířený senát zjistil, že dřívější judikatura, konkrétně výše citovaný rozsudek prvního senátu, je odlišná od názoru, který chce zaujmout pátý senát. První senát zastává názor, že lhůta, v níž se promlčí právo vybrat a vymáhat daňový nedoplatek (§ 70 odst. 1 d. ř.), a tedy i sdělit předpis penále za opožděné placení určité daně, počíná běžet uplynutím náhradní lhůty splatnosti této daně, jak ji stanoví platební výměr ukládající daňovému subjektu zaplacení zmíněné daně. Pátý senát má naopak za to, že uvedená lhůta počíná běžet uplynutím „původní“ lhůty splatnosti daně, ve vztahu k níž má být penále placeno, a že náhradní lhůta splatnosti stanovená platebním výměrem je pro počátek běhu uvedené lhůty irelevantní.
Uvedené právní názory jsou zjevně v rozporu, neboť se liší v náhledu na okamžik počátku běhu promlčecí lhůty podle § 70 odst. 1 d. ř. Chce-li pátý senát zaujmout jím předestíraný právní názor, pak se nepochybně hodlá odchýlit od právního názoru již vyjádřeného v rozhodnutí Nejvyššího správního soudu, což lze učinit toliko předložením věci rozšířenému senátu (§ 17 odst. 1 s. ř. s.). Pravomoc rozšířeného senátu k posouzení předložené věci je tedy dána.
III. 1. Povaha penále podle d. ř. ve znění účinném do 31. 12. 2006
Rozšířený senát podotýká, že v projednávané věci se aplikuje právní úprava penále účinná do 31. 12. 2006, tedy do novely provedené (od 1. 1. 2011 již zrušeným) bodem 16. části páté zákona č. 230/2006 Sb., kterým se mění zákon č. 89/1995 Sb., o státní statistické službě, ve znění pozdějších předpisů, a další související zákony (dále jen „zákon č. 230/2006 Sb.“). Je tomu tak proto, že k žalobě stěžovatele jsou přezkoumávána správní rozhodnutí žalobce vydaná před nabytím účinnosti zákona č. 230/2006 Sb., přičemž v řízení o žalobě proti rozhodnutí správního orgánu platí, že [p]ři přezkoumání rozhodnutí vychází soud ze skutkového a právního stavu, který tu byl v době rozhodování správního orgánu (§ 75 odst. 1 s. ř. s.). I kdyby však byla tato rozhodnutí vydána později, byla by i tak právní úprava penále účinná do 31. 12. 2006 na věc stěžovatele použitelná, neboť podle čl. VI. bodu 3. přechodných ustanovení části páté zákona č. 230/2006 Sb. [ú]prava obsažená v § 63 tohoto zákona [míněn § 63 d. ř. v novelizovaném znění – pozn. Nejvyššího správního soudu] se použije pro daně, jejichž původní den splatnosti nastane po účinnosti tohoto zákona. Pro daně, jejichž původní den splatnosti nastal do účinnosti tohoto zákona, se použije § 63 zákona č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků, ve znění účinném do účinnosti tohoto zákona. Původní den splatnosti daní, ve vztahu k nimž byla sdělena výše penále platebními výměry aprobovanými žalobou napadenými osmnácti rozhodnutími žalovaného, byl poslední den lhůt k podání příslušných daňových přiznání.
V konkrétním případě stěžovatele to byl 31. 3. 1998 u daně z příjmů fyzických osob za zdaňovací období roku 1997 a 31. 3. 1999 u téže daně za zdaňovací období roku 1998 (§ 40 odst. 3 věta první a § 40 odst. 1 věta druhá d. ř.). U daně z přidané hodnoty to pak byl vždy 25. den měsíce následujícího po měsíci tvořícím příslušné měsíční zdaňovací období (§ 37 a § 38 zákona č. 588/1992 Sb., o dani z přidané hodnoty, ve znění účinném do 31. 12. 1997 pro zdaňovací období v průběhu roku 1997, resp. § 37 téhož zákona ve znění účinném od 1. 1. 1998 pro zdaňovací období v průběhu roku 1998), tedy v případě časově posledního ze šestnácti měsíčních zdaňovacích období 25. 1. 1999 (za zdaňovací období prosinec 1998). Zjevně tedy původní den splatnosti všech daní za všechna zdaňovací období, ve vztahu k nimž byla sdělena výše penále, nastal před účinností zákona č. 230/2006 Sb.
Daňový dlužník je v prodlení, nezaplatí-li splatnou částku daně nejpozději v den její splatnosti (§ 63 odst. 1 d. ř.). Penále je splatné dnem, kdy byly splněny zákonem stanovené podmínky pro jeho uplatnění (§ 60 odst. 4 d. ř.). Uvedená základní ustanovení d. ř. vycházejí z konstrukce prodlení obdobné té, jakou používají soukromoprávní předpisy (§ 517 odst. 1 věta první o. z., § 365 věta první obch. z.). Jedním z následků prodlení daňového dlužníka je „automatické“ přirůstání penále po dobu, po kterou je v prodlení (s výjimkami stanovenými zákonem, viz § 60 odst. 4 d. ř.). Uvedenou konstrukci penále shledal Nejvyšší správní soud v rozsudku ze dne 22. 7. 2009, č. j. 2 Afs 159/2005 - 43, publ. pod č. 1889/2009 Sb. NSS a na www.nssoud.cz, ústavně konformní a racionální. Od tohoto svého názoru nemá důvodu se odchýlit.
III. 2. Povaha lhůty k předpisu penále
Platební výměr na daň, stejně jako platební výměr, kterým se sdělí daňovému dlužníku předpis penále, nemají v rovině samotného hmotného práva daňového účinky konstitutivní, nýbrž zásadně toliko deklaratorní (specifickou povahu zde má sjednání daně a svým způsobem i stanovení daně podle pomůcek, u nichž nelze o čistě deklaratorní povaze rozhodnutí hovořit). Platebními výměry se konstatuje povaha a výše primární či – v případě penále – sekundární daňové povinnosti k určitému dni, jež však již vznikla přímo ze zákona, nezávisle na vydání platebního výměru. Ten má význam především v tom, že za splnění předepsaných podmínek mění daňovou povinnost z „pouhé“ povinnosti podle hmotného práva v exekuční titul. Možnost vydat platební výměr na penále byla časově omezena ustanovením § 63 odst. 4 věty čtvrté, části věty za středníkem d. ř., podle něhož o předpisu se daňový dlužník zpravidla vyrozumí do třiceti dnů poté, kdy daňový nedoplatek byl zcela vyrovnán, nejpozději však ve lhůtě, v níž se promlčuje vybrání daně. Uvedenému ustanovení nelze rozumět jinak než jako zákazu pro správce daně „vytvořit“ si vydáním platebního výměru na penále exekuční titul na toto příslušenství daně, uplyne-li lhůta, na niž uvedené ustanovení odkazuje. Tou je lhůta podle § 70 odst. 1 d. ř., který stanoví, že [p]rávo vybrat a vymáhat daňový nedoplatek se promlčuje po šesti letech po roce, ve kterém se stal tento nedoplatek splatným. Splatné penále není daňovým nedoplatkem ve smyslu d. ř. – zákonodárce např. tyto pojmy užívá vedle sebe při stanovení pořadí, v jakém se úhrada daně použije na úhradu daňových povinností (§ 59 odst. 5 d. ř.), přičemž pojmem nadřazeným oběma těmto pojmům je souhrnný pojem „daňové povinnosti“. Podobně mezi nedoplatkem a penále zákonodárce rozlišuje v rubrice § 63 d. ř. a ve formulaci výpočtu penále např. v § 63 odst. 2 větě druhé či třetí d. ř. – nedoplatek je základem pro matematickou operaci vedoucí k výpočtu penále, avšak penále není obsaženo v pojmu nedoplatku.
Z výše uvedených úvah s přihlédnutím k dřívější judikatuře Nejvyššího správního soudu o účincích platebních výměrů ve vztahu ke lhůtám pro vyměření daně (zejm. jeho rozsudku ze dne 31. 5. 2006, č. j. 5 Afs 42/2004 - 61, publ. pod č. 954/2006 Sb. NSS, a usnesení rozšířeného senátu Nejvyššího správního soudu ze dne 23. 10. 2007, č. j. 9 Afs 86/2007 - 161, publ. pod č. 1542/2008 Sb. NSS, obě rozhodnutí dostupná též na www.nssoud.cz) vyplývá, že ustanovení § 63 odst. 4 věty čtvrté, části věty za středníkem d. ř. znemožňuje po uplynutí lhůty podle § 70 odst. 1 d. ř. nabytí právní moci platebního výměru předepisujícího penále. Zatímco lhůta k promlčení práva vymáhat daňové nedoplatky je lhůtou promlčecí, tj. uvedené právo vymáhat nelze vykonat, jen je-li promlčení daňovým subjektem namítnuto, je totiž lhůta podle § 63 odst. 4 věty čtvrté, části věty za středníkem d. ř. lhůtou prekluzívní, neboť uvedené ustanovení říká, že vyrozumět daňového dlužníka o předpisu daně lze pouze v této lhůtě. Dotyčná formulace totiž zní: „(…) daňový dlužník [se] (…) vyrozumí (…) nejpozději (…) ve lhůtě, v níž se promlčuje vybrání daně.“ Tato formulace se svým obsahem blíží formulaci v § 47 odst. 1 d. ř., která stanoví, že „(…) nelze daň vyměřit ani doměřit (…)“ v tam stanovené lhůtě. Naopak v § 70 odst. 1 d. ř. se stanoví, že právo tam uvedené „se promlčuje“ ve stanovené lhůtě, přičemž obsah tohoto pojmu je v následujícím odst. 3 téhož paragrafu jednoznačně charakterizován pravidlem běžným pro soukromoprávní institut promlčení, a sice že [k] promlčení se přihlédne jen tehdy, je-li to daňovým dlužníkem namítáno, a jen v rozsahu uplatňované námitky.Jestliže tedy § 63 odst. 4 věta čtvrtá, část věty za středníkem pojmu „promlčení“ neužívá a naopak používá formulace blížící se té, která v jiném ustanovení d. ř. upravuje prekluzi práva, znamená to, že tato věta neodkazuje na celý institut promlčení práva podle § 70 d. ř. jako takový, nýbrž toliko na tam stanovenou lhůtu mající určitou délku a určitý počátek svého běhu.
III. 3. Počátek běhu lhůty k předpisu penále
Počátek běhu lhůty podle § 63 odst. 4 věty čtvrté, části věty za středníkem d. ř. je, jak již shora naznačeno, totožný s počátkem běhu lhůty podle § 70 odst. 1 d. ř., neboť příslušná pasáž § 63 d. ř. obsahuje zejména stran časových parametrů lhůty (počátek běhu a délka) odkaz na § 70 d. ř. Textace § 70 odst. 1 d. ř. je přitom vcelku jednoznačná. Uvedené ustanovení hovoří o „splatnosti“ nedoplatku, nikoli o „náhradní lhůtě splatnosti“. Vzniká-li podle hmotného práva daňového povinnost platit penále prodlením daňového dlužníka a hovoří-li ustanovení § 63 odst. 1 d. ř., které institut prodlení daňového dlužníka zakotvuje, rovněž o „splatnosti“, je nutno mít za to, že v obou ustanoveních zákona má uvedený pojem stejný význam, ledaže by existoval zvláštní důvod, aby tomu bylo jinak. Takový zvláštní důvod shledal první senát ve skutečnosti, že v některých případech by bylo možno sice vyměřit daňový nedoplatek (pokud by se lhůta k vyměření či doměření daně podle § 47 odst. 1 d. ř. postupem podle odst. 2 věty první téhož paragrafu prodlužovala na šest či více let), avšak tento nedoplatek by již nebylo možno vymáhat a rovněž by k němu nebylo možno vyměřit penále, neboť tomu by již bránila lhůta podle § 63 odst. 4 věty čtvrté, části věty za středníkem ve spojení s § 70 odst. 1 d. ř. Takový důsledek měl první senát za absurdní, a proto usoudil, že počátek běhu lhůty podle § 70 odst. 1 d. ř., a tedy i lhůty pro sdělení předpisu penále nemůže předcházet vydání platebního výměru na nedoplatek, k němuž se uvedené penále má vztahovat. Pokud by byl přijat teleologický argument prvního senátu, bylo by nutno vázat – vzhledem k jednoznačné textaci § 70 odst. 1 d. ř. – počátek běhu lhůty na okamžik uplynutí náhradní lhůty splatnosti podle § 63 odst. 4 poslední věty d. ř., která činí patnáct dnů ode dne doručení platebního výměru.
Tato argumentace prvního senátu, jakkoli je jistě v obecné rovině racionální, však pomíjí určité základní principy, které je nutno respektovat při výkladu daňového práva. Důsledkem jejího přijetí by bylo v mnoha případech faktické prodloužení lhůty, v níž lze sdělit předpis penále, oproti tomu, jaká délka lhůty by plynula z prostého jazykového výkladu § 70 odst. 1 d. ř. v souvislosti s § 63 odst. 4 větou čtvrtou, částí věty za středníkem téhož zákona. Lhůta pro sdělení předpisu penále je přitom významným prvkem časové dimenze daňové povinnosti, neboť po jejím uplynutí již daňovému subjektu nelze penále předepsat, a tedy je ani na něm vymáhat. Marné uplynutí uvedené lhůty tedy fakticky vede k tomu, že daňový subjekt se může vyvázat ze své povinnosti penále platit. Pokud se tedy první senát na základě teleologických argumentů přiklonil k takové výkladové alternativě, jež je pro daňový subjekt zjevně méně výhodná, neboť prodlužuje období, v němž mu lze sdělit předpis penále, a pominul jinou srovnatelně přesvědčivou výkladovou alternativu, pro daňový subjekt výhodnější, není možno na jeho právním názoru setrvat a je nutno přiklonit se k právnímu názoru zastávanému pátým senátem.
Pro právní názor pátého senátu ostatně svědčí i srovnání lhůty podle § 70 odst. 1 d. ř. s právní úpravou lhůt týkajících se penále u pojistného na sociální zabezpečení a penále u pojistného na zdravotní pojištění, jakož i s právní úpravou vymáhání daňového nedoplatku podle nynějšího daňového řádu.
Podle § 20 odst. 1 věty první zákona č. 589/1992 Sb., o pojistném na sociální zabezpečení a příspěvku na státní politiku zaměstnanosti (dále jen „zákon č. 589/1992 Sb.“), platí, že [n]ebylo-li pojistné zaplaceno ve stanovené lhůtě anebo bylo-li zaplaceno v nižší částce, než ve které mělo být zaplaceno, je plátce pojistného povinen platit penále. Odst. 9 téhož paragrafu pak stanoví, že [p]okud jde o splatnost penále, způsob jeho placení, jeho vymáhání, promlčení a vracení přeplatku na penále, postupuje se stejně jako u pojistného. Podle § 18 odst. 1 zákona č. 589/1992 Sb. [p]rávo předepsat dlužné pojistné se promlčuje za 10 let ode dne splatnosti. Byl-li proveden úkon ke zjištění výše pojistného nebo jeho vyměření, plyne nová promlčecí lhůta ode dne, kdy se o tom plátce pojistného dozvěděl. Odst. 2 téhož paragrafu pak stanoví, že [p]rávo vymáhat pojistné se promlčuje za 10 let od právní moci platebního výměru, jímž bylo vyměřeno.
Obdobnou úpravu ohledně penále u pojistného na zdravotní pojištění lze nalézt i v § 19 a § 16 odst. 1 a 2 zákona č. 592/1992 Sb., o pojistném na všeobecné zdravotní pojištění (dále jen „zákon č. 592/1992 Sb.); podle § 16 odst. 2 zmíněného zákona platí, že [p]rávo vymáhat pojistné se promlčuje ve lhůtě pěti let od právní moci platebního výměru, jímž bylo vyměřeno. Promlčecí doba neběží po dobu řízení u soudu.
Zákon č. 280/2009 Sb., daňový řád (dále jen „nový daňový řád“), nyní již obsahuje úpravu blížící se úpravám v zákoně č. 589/1992 Sb. a zákoně č. 592/1992 Sb. a vycházející z logiky, na níž postavil svůj právní názor první senát. Podle § 160 odst. 1 nového daňového řádu [n]edoplatek nelze vybrat a vymáhat po uplynutí lhůty pro placení daně, která činí 6 let. Lhůta pro placení daně začne běžet dnem splatnosti daně. Jde-li o nedoplatek z částky daně, k jejíž úhradě byla stanovena náhradní lhůta splatnosti, začne lhůta pro placení běžet náhradním dnem splatnosti daně.
Jestliže zákonodárce na vícero místech právního řádu upraví podobné právní instituty různými způsoby (zejména užije-li různých formulací), je třeba mít zásadně za to, že obsah uvedených právních institutů nemá být identický. Jestliže tedy zákon č. 589/1992 Sb., zákon č. 592/1992 Sb. i nový daňový řád používají jeden způsob úpravy počátku běhu promlčecí lhůty (vázaný u obou druhů veřejnoprávního pojistného na právní moc platebního výměru, jímž se pojistné, z něhož se penále má platit, vyměřuje, a u nedoplatků z částek daně, u nichž byla stanovena náhradní lhůta jejich splatnosti, na náhradní den splatnosti daně, tedy zjevně na okamžiky následující po tom, co jsou pojistné či nedoplatek daně vyměřeny), zatímco d. ř. užívá způsob jiný (vázaný na den „původní“ splatnosti daně – takové pravidlo ostatně pro případy, kdy u dané částky daně nebyla k její úhradě stanovena náhradní lhůta splatnosti, stanoví § 160 odst. 1 věta druhá nového daňového řádu), je nutno dospět k závěru, že obsah obou těchto typů právních úprav má být odlišný. Jinak řečeno, chtěl-li historický zákonodárce úpravou v § 63 odst. 4 větě čtvrté, části věty za středníkem ve spojení s § 70 odst. 1 d. ř. docílit shodných účinků, jaké vyplývají ze shora zmíněných úprav v zákoně č. 589/1992 Sb., zákoně č. 592/1992 Sb. i v novém daňovém řadu, měl uvedená ustanovení d. ř. formulovat (či případně novelizovat) tak, aby tyto účinky byly dostatečně jasně patrné ze samotného textu zákona. Neučinil-li tak, nelze v daném případě extenzívním teleologickým výkladem „dotvářet“ daňové právo v neprospěch jednotlivce. Negativní důsledky, k nimž za použití výkladu zastávaného pátým senátem může docházet (a sice to, že v některých případech bude možné doměřit daňový nedoplatek, avšak nikoli již penále k němu se vážící, a nebude možno daňový nedoplatek, a tím spíše pak penále, vymáhat), musí jít k tíži zákonodárce (a tedy státu, jehož údem zákonodárce je), který je nejasností jím přijaté úpravy způsobil. Je totiž věcí státu, aby formuloval své daňové zákony natolik jednoznačně, srozumitelně, přesně a úplně, aby minimalizoval výkladové nejasnosti; v opačném případě by se jednalo o nepřípustnou libovůli zákonodárce (viz bod 52 in fine usnesení rozšířeného senátu Nejvyššího správního soudu ze dne 16. 10. 2008, č. j. 7 Afs 54/2006 - 155, publ. pod č. 1778/2009 Sb. NSS a na www.nssoud.cz).
Rozšířený senát proto na základě výše uvedených úvah uzavřel, že daňového dlužníka lze vyrozumět o předpisu penále nejpozději ve lhůtě, v níž se promlčuje vybrání nedoplatku, jenž je základem pro určení penále (§ 63 odst. 4 věta čtvrtá, část věty za středníkem ve spojení s § 70 odst. 1 d. ř., v jeho znění účinném do 31. 12. 2006). Tato lhůta začne plynout od data původní splatnosti daně.Skutečnost, kdy byl vyměřen samotný tento nedoplatek, je pro určení počátku běhu uvedené lhůty nerozhodná.
Zdroj: Usnesení Nejvyššího správního soudu ze dne 22. 3. 2011, sp. zn. 5 Afs 35/2009 - 265, dostupné na www.nssoud.cz. Jedná se o neautentické znění, které bylo soudem poskytnuto bezplatně.

matches:
soud
soud
zákona č. 337
§ 70
soud
zákona č. 337
§ 70
§ 70
zákona č. 337
§ 70
soud
soud
§ 70
§ 63
§ 70
§ 63
§ 70
§ 70
§ 70
§ 40
§ 70
§ 63
§ 70
§ 70
§ 40
§ 44
§ 47
§ 70
§ 44
§ 63
§ 63
soud
§ 63
in fine
§ 70
§ 70
§ 70
§ 63
§ 63
§ 70
§ 17
§ 70
zákona č. 230
zákona č. 230
soud
zákona č. 230
§ 63
§ 63
§ 63
zákona č. 337
§ 40
§ 38
zákona č. 588
§ 37
zákona č. 230
§ 365
§ 60
soud
§ 63
§ 70
§ 63
§ 63
§ 63
§ 70
§ 63
§ 47
§ 70
§ 63
§ 70
§ 63
§ 70
§ 63
§ 70
§ 70
§ 63
§ 47
§ 63
§ 70
§ 70
§ 70
§ 63
§ 70
§ 63
§ 70
§ 20
zákona č. 589
§ 18
zákona č. 589
§ 19
§ 16
zákona č. 592
§ 16
§ 160
§ 160
§ 63
§ 70
in fine
§ 70


text:
1 Čl. 1. Základní ustanovení Stanovy Občanského sdružení UNHfree.net 1. Občanské sdružení UNHfree.net (dále jen Sdružení) je dobrovolné, nezávislé a neziskové sdružení fyzických a právnických osob. 2. Sdružení je právnickou osobou ve smyslu zákona č. 83/1990 Sb. o sdružování občanů ve znění pozdějších předpisů. 3. Sídlem Sdružení je Václavské náměstí č.p. 51, Unhošť, Čl. 2. Činnost Sdružení 1. Sdružení bude k dosažení svých cílů vyvíjet zejména následující činnosti: a. Výstavba a provoz počítačové sítě pro vzájemnou komunikaci členů a propojení do dalších sítí, výzkum a vývoj prostředků pro to nutných, například antén, optických pojítek atd. b. Podpora využívání internetu a informačních technologií. c. Spolupráce se subjekty, které sledují slučitelné cíle. Čl. 3. Členství ve Sdružení 1. Členem Sdružení se může stát každá fyzická či právnická osoba, která je obeznámena a souhlasí s právy a povinnostmi členů Sdružení. 2. Členství ve Sdružení je zcela dobrovolné a vzniká zapsáním do seznamu členů, který spravuje Rada Sdružení. 3. O vzniku členství právnických osob rozhoduje Rada, o vzniku členství fyzických osob rozhoduje Rada, nebo orgán k tomu zmocněný Radou. 4. Člen Sdružení má právo podat žádost o pozastavení členství. Při pozastaveném členství nemá povinnost platit měsíční členské příspěvky a nevztahují se na něj práva a povinnosti člena Sdružení. 5. Členství ve Sdružení končí: a. Vystoupením člena ze Sdružení. b. Rozhodnutím Rady o vyloučení člena za podmínek stanovených v provozním řádu. Člen takto vyloučený má právo dovolání se na nejbližší Valné hromadě. Pokud není hlasováním Valné hromady potvrzeno rozhodnutí Rady, hledí se na člena, jakoby nikdy nebyl vyloučen, avšak Unhošť 1 (ze 7)
2 nevzniká mu nárok na náhradu plynoucí z práv a povinností člena v době, po kterou byl vyloučen rozhodnutím Rady. c. Úmrtím člena. d. Zánikem člena - právnické osoby. e. Zánikem Sdružení. f. Zánikem členství končí členu mandát pro výkon funkce v orgánech Sdružení. Čl. 4. Práva a povinnosti člena 1. Člen Sdružení UNHfree.net má právo: a. Účastnit se jednání Valné hromady. b. Volit do orgánů Sdružení. c. Být volen do orgánů Sdružení. Toto právo se nevztahuje na právnické osoby. Dále se nevztahuje na osoby mladší 18 let, za předpokladu, že dovršení 18. roku je podmínkou výkonu dané funkce. d. Nechat se při Valné hromadě zastupovat jiným členem a to jeho zplnomocněním k hlasování. e. Navrhovat kontrolu činnosti Sdružení Kontrolní komisi. f. Účastnit se společných akcí pořádaných sdružením, například besedy, přednášky atd. g. Připojit se a využívat při dodržení pravidel stanovených v provozním řádu společné počítačové sítě, pokud to technické parametry v místě připojení člena umožňují. 2. Člen Sdružení UNHfree.net má povinnost: a. Dodržovat stanovy Sdružení, jakož i všechny interní řády Sdružení: Finanční, Organizační a Provozní řád. b. Dodržovat takové zásady chování ve Sdružení i mimo něj, které neohrozí dobré jméno a činnost Sdružení. c. Je-li členem právnická osoba, je povinna delegovat zástupce, který bude jednat jejím jménem. d. Účastnit se Valné hromady sdružení a to i ve smyslu čl. 4, odst. 1, pís. d) Unhošť 2 (ze 7)
3 Čl. 5. Orgány Sdružení 1. Valná hromada a. Valná hromada je nejvyšším orgánem Sdružení a je tvořena všemi členy Sdružení. Valnou hromadu svolává Rada Sdružení a to nejméně jednou ročně. Rada však svolá Valnou hromadu kdykoliv, požádá-li o to alespoň třetina všech členů nebo Kontrolní komise Sdružení. V tomto případě je Rada povinna svolat Valnou hromadu nejpozději do 30 dnů. b. Valná hromada se svolává oznámením na oficiálních www stránkách Sdružení a rozesláním informace všem členům Sdružení elektronickou poštou na adresu uvedenou v seznamu členů a to nejméně 7 dní předem. Součástí oznámení je i návrh programu. c. První Valná hromada bude svolána do 60 dnů od data registrace Sdružení. d. Valná hromada rozhoduje prostou většinou hlasů přítomných členů, až na následující případy: i. Návrhy týkající se změn stanov. ii. Volby a odvolání Rady. iii. Návrhy týkající se jednacího řádu Valné hromady. V těchto případech se hlasovací kvóta zvyšuje na tři pětiny všech členů Sdružení. e. Zastupující člen se při prezentaci prokáže plnou mocí k zastupování, jež bude přiložena k zápisu jednání Valné hromady. Při hlasování pak zastupující hlasuje silou svého hlasu a hlasů zastupovaných členů. f. Valná hromada je schopna usnášení, je-li přítomna či zastoupena ve smyslu čl. 5, odst. 1, pís. e) alespoň polovina všech členů z celkového počtu členů Sdružení. Není-li Valná hromada schopná usnášení, svolá Rada do 30 dnů náhradní Valnou hromadu. Náhradní Valná hromada je vždy schopna usnášení, kromě případů jmenovaných v čl. 5, odst. 1, pís. d). g. Valné hromadě předsedá člen určený Radou. Další funkce v řízení Valné hromady jsou zřizovány a obsazovány dle Jednacího řádu, jenž tvoří součást Organizačního řádu Sdružení. Jednací řád Valné hromady může být měněn jen dle čl. 5, odst. 1, pís. d). h. Jednání Valné hromady jsou veřejná. i. Valné hromadě přísluší: i. Volit z členů rovnou, přímou volbou Radu v předem známém složení dle Jednacího řádu Valné hromady na dobu 2 let Unhošť 3 (ze 7)
4 ii. Volit z členů rovnou, přímou volbou Kontrolní komisi na dobu 3 let. iii. Odvolávat hlasováním Radu Sdružení. iv. Schvalovat výši všech členských příspěvků dle návrhu Rady. v. Schvalovat návrhy na změnu stanov. vi. Rozhodovat ve všech dalších věcech, které jsou jí vyhrazeny těmito stanovami, interními řády nebo pokud o rozhodnutí požádá Rada. 2. Rada a. Rada je výkonným orgánem Sdružení a je čtyřčlenná včetně Předsedy. b. Radě přísluší: i. Přijímat interní řády Sdružení ve všech věcech s výjimkou otázek výhradně svěřených do pravomoci Valné hromady. ii. Rozhodovat o přijetí členů sdružení právnických osob. iii. Zmocňovat jiný orgán sdružení k rozhodování o přijetí členů sdružení fyzických osob. iv. Rozhodovat o vyloučení členů Sdružení. v. Vést seznam členů Sdružení jakož i podpůrné evidence. vi. Spravovat majetek Sdružení. vii. Svolávat Valnou hromadu a navrhovat jejího předsedajícího. viii. Provádět další činnosti určené Radě těmito stanovami, Jednacím řádem Valné hromady a jinými interními řády. ix. Činit veškerá opatření nezbytná k zajištění řádné činnosti Sdružení, jakož i provádět další činnost uvedenou v organizačním řádu. c. Zasedání Rady svolává Předseda Sdružení zpravidla jedenkrát měsíčně, nejméně však jedenkrát za tři měsíce. d. Rada rozhoduje prostou většinou všech hlasů, s tím, že Předsedův hlas je v případě rovnosti rozhodující. e. Rozhodnutí Rady jsou písemná, ověřená podpisy přítomných členů Rady Unhošť 4 (ze 7)
5 f. Rada umožní všem členům Sdružení nahlížet do zápisů z Valné hromady a z jednání Rady. g. Rada umožní Kontrolní komisi přístup ke všem údajům, jež Kontrolní komise uzná za relevantní. h. Pokud na Valné hromadě nedojde ke zvolení Rady, zůstává ve funkci do následující Valné hromady Rada stávající. i. Člen Rady může svoji funkci složit na Valné hromadě. 3. Předseda a. Předseda je statutárním zástupcem Sdružení. Zastupuje Sdružení navenek a jedná jeho jménem. b. Předseda je oprávněn činit v době mezi zasedáními Rady veškerá opatření a rozhodnutí nezbytná k zajištění řádné činnosti Sdružení, s výjimkou těch, která jsou stanovami vyhrazena Valné hromadě. 4. Kontrolní komise a. Kontrolní komise je revizním a kontrolním orgánem Sdružení. b. Kontrolní komise je dvoučlenná a volí ji Valná hromada na dobu 3 let. c. Kontrolní komise vykonává kontrolní činnost v oblasti hospodaření Sdružení jakožto i kontrolu ostatních činnosti Sdružení. Kontrolní komise zpracovává připomínky k obsahu stanov a interních řádů. d. Alespoň jednou ročně provádí revizi účetnictví a členům předkládá zprávu o kontrole hospodaření a činnosti Sdružení za uplynulý kalendářní rok. 5. Společná ustanovení o orgánech Sdružení a. Funkce v orgánech Sdružení jsou čestné. b. Funkce Kontrolní komise a člena Rady jsou neslučitelné. Čl. 6. Zásady hospodaření 1. Sdružení hradí náklady a výdaje své činnosti z : a. Pravidelných členských měsíčních příspěvků. b. Jednorázových vstupních členských příspěvků. c. Darů fyzických a právnických osob Unhošť 5 (ze 7)
6 d. Dotací, grantů a sponzorských příspěvků. 2. Tyto zdroje jsou používány výhradně v souladu s cíly činností Sdružení a k zajištění jeho provozu. 3. Cílem činnosti Sdružení není dosažení zisku. Veškeré příjmy musí být reinvestovány v souladu se stanovami a Finančním řádem. 4. Hospodaření Sdružení se řídí interním Finančním řádem Sdružení a obecně závaznými právními předpisy ČR. 5. Zprávu o výsledcích hospodaření za uplynulý kalendářní rok předkládá Rada Valné hromadě. Čl. 7. Závěrečná ustanovení 1. Pro činnost Sdružení vydá Přípravný výbor tyto interní řády, které budou předloženy ke schválení na ustanovující Valné hromadě. a. Finanční řád řeší pravidla a způsob financování Sdružení, zejména financování provozu, vývoje a výstavby a obecné zásady finančního hospodaření b. Organizační řád - řeší pravomoci orgánů, jejich odpovědnost a způsob spolupráce, obsahuje příslušné jednací řády, z nichž se na Jednací řád Valné hromady vztahuje ustanovení čl. 5, odst. 1, pís. d). c. Provozní řád řeší chování a obecné zásady práce jednotlivých členů, zejména pak způsob provozu a využití počítačové sítě sdružení, pravidla chování členů v této síti a stanovuje potřebná technické zásady a minima. 2. Ukončení činnosti Sdružení a. Pro ukončení činnosti Sdružení je nutný jednomyslný souhlas Rady, Kontrolní komise a Valné hromady. O ukončení činnosti se v rámci každého orgánu hlasuje následovně: v případě Rady postačí prostá většina všech členů Rady (při rovnosti hlasu má rozhodující význam hlas předsedy), v případě Valné hromady je nutná tří pětinová většina všech členů a v případě Kontrolní komise je nutný jednomyslný konsensus všech členů komise. b. V případě odsouhlasení ukončení činnosti podle ustanovení čl 7, odst. 2, pís. a) Rada hlasuje o jmenování likvidátora z řad členů. Jeho povinností je pokusit se vyhledat neziskovou organizaci působící se stejnými, nebo co nejvíce podobnými cíly činnosti a převést majetek sdružení UNHfree.net na tuto neziskovou organizaci. 3. Ochrana cílů a zájmů sdružení a. Ustanovení čl. 1, odst. 1, dále ustanovení čl. 2, odst. 1, pís. a) až pís. c) a ustanovení čl. 7, odst. 2, pís. a) a pís. b) nelze zrušit, změnit či doplnit. Ustanovení čl. 2, odst. 1, dále ustanovení Unhošť 6 (ze 7)
7 čl. 5, odst. 1, pís. d) a ustanovení čl. 7 odst. 3. pís. a) nelze zrušit, ale lze jej doplnit za předpokladu, že toto doplnění není v rozporu s předchozími body. 4. Až do svolání ustanovující Valné hromady přijímá Přípravný výbor Sdružení práva a povinnosti Rady Sdružení a jednatel Přípravného výboru přijímá práva a povinnosti Předsedy Sdružení. Tyto stanovy schválila dne Valná hromada občanského sdružení UNHfree.net Unhošť 7 (ze 7)

matches:
Čl. 1
zákona č. 83
Čl. 2
Čl. 3
Čl. 4
čl. 4
Čl. 5
čl. 5
čl. 5
čl. 5
Čl. 6
Čl. 7
čl. 5
čl. 1
čl. 2
čl. 7
čl. 2
čl. 5
čl. 7


text:
HIM - Stavební s.r.o. v likvidaci Praha IČO 27531325 kontakty (21.09.2018) | Finance.cz
HIM - Stavební s.r.o. v likvidaci Praha IČO: 27531325
Tato stránka obsahuje výpis dat z různých rejstříků pro firmu HIM - Stavební s.r.o. v likvidaci, která sídlí v obci Praha a bylo jí přiděleno IČO 27531325.
Výpis obsahuje aktuální i historická data z obchodního rejstříku (Justice.cz) včetně sbírky listin a živnostenského rejstříku (RŽP). Pokud firma HIM - Stavební s.r.o. v likvidaci má i datovou schránku, pak zde naleznete i údaje o její datové schránce.
Firma s názvem HIM - Stavební s.r.o. v likvidaci se sídlem v obci Praha byla založena v roce 2008. Společnost je stále aktivní. V jejím vedení se dosud vystřídalo 5 osob. Společnost podniká v oboru Výroba, obchod a služby neuvedené v přílohách 1 až 3 živnostenského zákona , Provádění staveb, jejich změn a odstraňování , Zprostředkování obchodu a služeb a další.
Základní údaje o HIM - Stavební s.r.o. v likvidaci IČO: 27531325
Městský soud v Praze 11.3.2010
C 163100
27531325
Společnost s ručením omezeným 11.1.2008
Usnesením Městského soudu v Praze č.j. 84Cm 1626/2017 - 5 ze dne 15.11.2017, které nabylo právní moci dnem 19.12.2017, byla společnost zrušena s likvidací a jmenován likvidátor. 18.1.2018
HIM - Stavební s.r.o.
6bqabdp
CZ27531325
Kontakty na HIM - Stavební s.r.o. v likvidaci IČO: 27531325
Vyšehradská 1349 , 128 00 Praha Česká republika
K Májovu 1394 , Chrudim 537 01 11.1.2008 - 3.3.2010
Obory činností HIM - Stavební s.r.o. v likvidaci IČO: 27531325
provádění staveb, jejich změn a odstraňování 15.6.2010
Provádění staveb, jejich změn a odstraňování 11.1.2008 - 15.6.2010
Zprostředkování obchodu a služeb 11.1.2008 - 15.6.2010
Maloobchod provozovaný mimo řádné provozovny 11.1.2008 - 15.6.2010
Velkoobchod 11.1.2008 - 15.6.2010
Specializovaný maloobchod a maloobchod se smíšeným zbožím 11.1.2008 - 15.6.2010
Skladování zboží a manipulace s nákladem 11.1.2008 - 15.6.2010
Inženýrská činnost v investiční výstavbě 11.1.2008 - 15.6.2010
Vedení firmy HIM - Stavební s.r.o. v likvidaci IČO: 27531325
Způsob jednání za společnost: Jménem společnosti jedná jednatel samostatně. 18.6.2008
Způsob jednání za společnost: Jménem společnosti jednají jednatelé samostatně. 11.1.2008 - 18.6.2008
Ladislav Tůma 6.9.2011
Husova 165 5, 602 00 Brno Česká republika
Tomáš Imlauf 11.1.2008 - 18.6.2008
od 11.1.2008 do 17.6.2008
Palackého třída 86, Chrudim 537 01
Lukáš Hájek 11.1.2008 - 18.6.2008
Jiráskova 1303 , 537 01 Chrudim IV Česká republika
Petr Mrázek 11.1.2008 - 3.3.2010
od 11.1.2008 do 15.2.2010
Na Větrníku 1206, Chrudim 537 05
Robert Božek 3.3.2010 - 13.7.2010
od 15.2.2010
Vlnitá 432/13, Brno 627 00
Robert Božek 13.7.2010 - 6.9.2011
od 15.2.2010 do 2.8.2011
Vlastníci firmy HIM - Stavební s.r.o. v likvidaci IČO: 27531325
zakladni 201 000 Kč - 11.1.2008
Sbírka Listin HIM - Stavební s.r.o. v likvidaci IČO: 27531325
C 163100/SL 12 ostatní exekuce-vyrozum.o právní moci Městský soud v Praze 12.9.2011 12.9.2011 15.9.2011 1
C 163100/SL 11 ostatní exekuční příkaz Městský soud v Praze 29.6.2011 29.6.2011 15.9.2011 2
C 163100/SL 10 ostatní exekuce Městský soud v Praze 25.5.2011 29.6.2011 15.9.2011 2
C 163100/SL 9 ostatní rozhodnutí jed.spol. Městský soud v Praze 2.8.2011 13.9.2011 2
C 163100/SL 8 podpisové vzory Městský soud v Praze 2.8.2011 13.9.2011 2
C 163100/SL 7 smlouvy o převodu obchod. podílu Městský soud v Praze 14.6.2010 27.1.2011 3
C 163100/SL 6 rozhod. o statut. orgánu, podpisové vzory, smlouvy o převodu obchod. podílu NZ 71/2010 Městský soud v Praze 15.2.2010 17.2.2010 23.2.2010 5
C 163100/SL 5 zakladatelské dokumenty, rozhod. o statut. orgánu, smlouvy o převodu obchod. podílu - NZ 137/2008 Městský soud v Praze 16.6.2008 17.6.2008 17.6.2008 11
C 163100/SL 4 podpisové vzory - Hájek Městský soud v Praze 12.2.2008 12.2.2008 1
C 163100/SL 3 podpisové vzory - Imlauf Městský soud v Praze 12.2.2008 12.2.2008 1
C 163100/SL 2 podpisové vzory - Mrázek Městský soud v Praze 12.2.2008 12.2.2008 1
C 163100/SL 1 zakladatelské dokumenty, notářský zápis, podpisové vzory - NZ 207/2007,SS Městský soud v Praze 4.12.2007 4.1.2008 4.1.2008 8
Hodnocení HIM - Stavební s.r.o. v likvidaci
Výpis dat pro firmu HIM - Stavební s.r.o. v likvidaci obsahuje pouze taková data, která lze dle zákona č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů, zveřejňovat i bez souhlasu subjektu těchto údajů.
výpis firmy HIM - Stavební s.r.o. v likvidaci, 27531325 na obchodním rejstříku
výpis firmy HIM - Stavební s.r.o. v likvidaci, 27531325 na živnostenském rejstříku
výpis firmy HIM - Stavební s.r.o. v likvidaci, 27531325 na Datových schránkách
HIM - Stavební s.r.o. v likvidaci - 27531325 - Praha , Vyšehradská 1349/2
HIM, spol.s r.o. - 41601653 - Brno , Jana Babáka 1862/7
Střední průmyslová škola stavební a Střední odborná škola stavební a technická, Ústí nad Labem, příspěvková organizace - 18385061 - Ústí nad Labem , Čelakovského 250/5

matches:
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
zákona č. 101