text:
1As85/2009
1 As 85/2009-108
Nejvy¹¹í správní soud rozhodl v senátì slo¾eném z pøedsedy JUDr. Josefa Baxy a soudcù JUDr. Marie ®i¹kové a JUDr. Zdeòka Kühna v právní vìci ¾alobkynì: STAVBA, k. s., se sídlem Kobli¾ná 2, Brno, zastoupena Mgr. Liborem Burianem, advokátem se sídlem Krko¹kova 728/2, Brno, proti ¾alovanému: Krajský úøad Jihomoravského kraje, se sídlem ®erotínovo nám. 3/5, Brno, za úèasti osob zúèastnìných na øízení: 1. JUDr. J. Z., a 2. M. K., zastoupena JUDr. Martinou Skøivánkovou, advokátkou se sídlem Mezírka 1, Brno, o ¾alobì proti rozhodnutí ¾alovaného ze dne 25. 5. 2007, èj. JMK 43561/2007, sp. zn. S-JMK 43561/2007/OÚPSØ/So, v øízení o kasaèní stí¾nosti ¾alovaného proti rozsudku Krajského soudu v Brnì ze dne 27. 5. 2009, èj. 30 Ca 201/2007-50,
Rozsudek Krajského soudu v Brnì ze dne 27. 5. 2009, èj. 30 Ca 201/2007-50, se z r u ¹ u j e a vìc s e v r a c í tomuto soudu k dal¹ímu øízení.
[1] Spoleènost STAVBA, k. s. (dále jen ¾alobkynì ), ohlásila dne 5. 4. 2006 Obecnímu úøadu Pozoøice (dále jen správní orgán I. stupnì ) provedení drobné stavby, nového oplocení, na pozemcích parcelní èísla 442/2, 422/50 a st. 96 v katastrálním území Hostìnice, v trase podél obecního chodníku a dále propojení na hranici oplocení pozemkù parcelní èísla 73/2 a 72/1. Správní orgán I. stupnì sdìlil ¾alobkyni pøípisem ze dne 13. 4. 2006, èj. Výst 491/2006/Ca/, ¾e ohlá¹enou stavbu lze provést jen na základì stavebního povolení, a vyzval ji, aby dolo¾ila nezbytné podklady. Pøi ústním jednání podala paní M. K. námitky proti zámìru ¾alobkynì. V prùbìhu øízení byly opakovanì provedeny úpravy zámìru. Rozhodnutím ze dne 2. 2. 2007, èj. Výst 491/2006/Ca/, byla ¾ádost o vydání stavebního povolení zamítnuta, stejnì jako námitky paní M. K. Dle správního orgánu I. stupnì je navrhovaná stavba v rozporu s cíli a zámìry územního plánování vèetnì architektonických a urbanistických hodnot v území. Vzhledem k charakteru okolní zástavby by navrhované oplocení pøedstavovalo nevhodnou a nevzhlednou vysokou kompaktní bariéru. Tato nièím neopodstatnìná plocha oplocení by nevhodnì vystupovala pøed stavební èáru stávající zástavby rodinných domù i pøed linii pøedzahrádek. Navrhovaná stavba oplocení byla zhodnocena z architektonického hlediska za nepøijatelnou.
[2] Proti tomuto rozhodnutí podala ¾alobkynì vèasné odvolání, v nìm¾ uvedla nìkolik odvolacích námitek. ®alovaný v záhlaví uvedeným rozhodnutím odvolání zamítl a rozhodnutí správního orgánu I. stupnì potvrdil. V odùvodnìní uvedl, ¾e navrhovaná stavba oplocení zasahuje v èásti, kde se dotýká hranice parcely è. 422/50, do plochy urèené územním plánem pro silnièní dopravu (D). V této plo¹e není stavba tohoto typu pøípustná, je tedy v rozporu s územním plánem obce, a tudí¾ i veøejným zájmem. Na tom nemohou nic zmìnit ani kladná stanoviska obce Hostìnice, vlastníka komunikace nebo pøíslu¹ného orgánu na úseku dopravy. Samostatnou otázkou je architektonické zaèlenìní stavby do území, kterou je nutno posuzovat v¾dy s ohledem na dané konkrétní území. Nelze proto spatøovat v pøípadech realizovaných plotù v obci Hostìnice, na nì¾ se ¾alobkynì odvolává, nedùvodné rozdíly v rozhodování správního orgánu I. stupnì a poru¹ení § 2 odst. 4 správního øádu. Tyto nevhodné realizace vysokých neprùhledných deskových oplocení, jejich¾ umístìní nemohl ¾alovaný s ohledem na platný územní plán posoudit, nejsou dùvodem, aby správní orgán I. stupnì v této praxi pokraèoval s odkazem na § 2 odst. 4 správního øádu.
[3] K námitce ¾alobkynì, ¾e oplocení má slou¾it jako hluková bariéra, se ¾alovaný vyjádøil v tom smyslu, ¾e zástavba podél státní silnice je obtì¾ována hlukem a prachem z dopravy, a proto dle územního plánu mají mít stavby navr¾ené do proluk orientovány obytné místnosti smìrem do dvora, nikoliv ke komunikaci. Územní plán s výstavbou hlukových bariér nepoèítá. Ohlednì dal¹í odvolací námitky ¾alovaný pøipustil, ¾e je skuteènì diskutabilní, zda pro posouzení stavby jako celku byly potøebné v¹echny podklady vy¾ádané správním orgánem I. stupnì a zda nemohl konstatovat rozpor s územním plánem obce vèetnì urbanistické a architektonické nevhodnosti ji¾ v poèáteèní fázi øízení. Nicménì správní orgán I. stupnì dospìl ke správnému závìru, jestli¾e navrhovanou stavbu oplocení nepovolil. Pøípadné zru¹ení odvoláním napadeného rozhodnutí a vrácení vìci správnímu orgánu I. stupnì by nevedlo k jinému výsledku a v koneèném dùsledku by se jednalo o prodlu¾ování celého øízení, co¾ je zcela v rozporu se základními zásadami správního øízení. K otázce havarijního stavu stávajícího plotu ¾alovaný podotkl, ¾e vydání souhlasu s jeho demolicí dává vlastníkovi právo, nikoliv povinnost stavbu odstranit.
[4] ®alobkynì napadla rozhodnutí ¾alovaného ¾alobou u krajského soudu, který ji posoudil jako dùvodnou. Proto krajský soud rozhodnutí ¾alovaného zru¹il a vìc mu vrátil k dal¹ímu øízení. ®alovanému vytkl, ¾e se v rozporu s § 89 odst. 2 správního øádu nevypoøádal s odvolací námitkou týkající se ulièní èáry, tento pojem ¾alovaný ve svém rozhodnutí toliko obecnì zmínil pøi vyjmenování zastavovacích podmínek. Dle krajského soudu ¾alovaný dále poru¹il zásadu dvojinstanènosti øízení, nebo» jako podstatný dùvod pro vydání jeho rozhodnutí novì uvedl, ¾e navrhovaná stavba oplocení v èásti zasahuje do plochy urèené územním plánem pro dopravu (D). Tím vzal ¾alobkyni mo¾nost bránit se proti tomuto dùvodu v odvolacím øízení. Uvedený závìr ¾alovaného je nadto nepøezkoumatelný, nebo» správní spis neobsahuje podklady, ze kterých by bylo mo¾no dovodit, ¾e dotèený pozemek zasahuje do plochy D. Výøez z územního plánu zalo¾ený ve správním spise je takového mìøítka, ¾e neumo¾òuje pøesnou identifikaci èásti pozemku. Nepøezkoumatelný pro nedostatek dùvodu je i závìr ¾alovaného, ¾e v plo¹e D není pøípustná stavba oplocení. V neposlední øadì ¾alovaný poru¹il § 2 odst. 4 správního øádu, nebo» øádnì nezdùvodnil odli¹ný pøístup v obdobných pøípadech. Jestli¾e ¾alovaný dospìl k závìru o architektonické a urbanistické nevhodnosti navrhované stavby oplocení, musí svùj závìr øádnì zdùvodnit a podlo¾it nále¾itými podklady a zdùvodnit svùj odklon od dosavadní praxe povolování obdobných oplocení v obci Hostìnice.
[5] ®alovaný (dále jen stì¾ovatel ) podal proti rozsudku krajského soudu vèasnou kasaèní stí¾nost z dùvodù dle § 103 odst. 1 písm. a), c) a d) s. ø. s. Namítá, ¾e pojmy ulièní èára a stavební èára jsou dostateènì známé a tradièní pojmy, a proto nebyl dùvod specifikovat jejich význam v rozhodnutí. V textové èásti územního plánu se v odstavci nazvaném stavební ulièní èára uvádí, ¾e stavební-ulièní èára je dána okolní zástavbou nebo výkresem è. 2 územního plánu. Tam, kde není vyznaèena, je stavební èárou spojnice ulièních fasád sousedù z obou stran. Stavební èára by nemìla být pøekroèena smìrem k ulici. Stì¾ovatel dále uvádí, ¾e ji¾ samotná architektonická nevhodnost stavby oplocení byla dostateèným dùvodem k zamítnutí ¾ádosti o vydání stavebního povolení. Jestli¾e stì¾ovatel ve svém rozhodnutí doplnil dùvody zamítnutí ¾ádosti o rozpor s územním plánem, bylo to z dùvodu procesní ekonomie. Pokud by stì¾ovatel na tento rozpor nepoukázal, pøedlo¾ila by ¾alobkynì následnì novou ¾ádost o vydání stavebního povolení, v ní¾ by pouze zmìnila architektonické ztvárnìní oplocení, ov¹em nikoliv jeho umístìní. Taková ¾ádost by musela být opìtovnì zamítnuta.
[6] Stì¾ovatel se dále brání proti názoru krajského soudu, ¾e správní spis neobsahoval podklady, z nich¾ by bylo mo¾no dovodit, ¾e navrhovaná stavba oplocení zasahuje do plochy D. Stì¾ovatel poukazuje na rozsudek NSS ze dne 20. 3. 2008, èj. 6 As 11/2007-77, z nìho¾ plyne, ¾e krajský soud si mohl z dùvodu posouzení obsahu správních spisù ve vazbì na územní plán vy¾ádat pøedmìtný územní plán. Nadto pokud by se uskuteènilo pùvodnì naøízené soudní jednání, pøedlo¾il by stì¾ovatel kompletní územní plán a k pøípadným dotazùm soudu podal kvalifikované vysvìtlení. Jednání se nakonec neuskuteènilo a krajský soud se sám dostal do situace, kdy mìl k dispozici pouze podklady, ze kterých zásah pozemku a stavby oplocení do plochy D nerozpoznal.
[7] K dal¹í èásti odùvodnìní rozsudku krajského soudu ¾alovaný namítá, ¾e výèet staveb pøípustných v plo¹e D je uveden ve schváleném územním plánu, a proto nebyl dùvod rozebírat v rozhodnutí stì¾ovatele nepøípustnost stavby oplocení v tìchto plochách. Stì¾ovatel trvá na tom, ¾e hranice mezi plochou BV a D je z územního plánu dobøe identifikovatelná. Tabulka pøípustnosti vyu¾ití území je uvedena na stranì 77 textové a tabulkové èásti územního plánu. Z uvedeného výètu rozhodnì nelze dovozovat, ¾e posouváním oplocení do ploch pro dopravu lze roz¹iøovat plochy pro venkovské bydlení, v nich¾ by po¾adované oplocení bylo mo¾no umístit. Umístìní oplocení do ploch pro dopravu je navíc naprosto nelogické.
[8] Stì¾ovatel dále argumentuje, ¾e nemìl dùvod rozebírat nevhodnost oplocení jiných pozemkù v obci, nebo» nebyly pøedmìtem vedeného øízení. Posouzení vhodnosti architektonického øe¹ení stavby je v¾dy samostatnou zále¾itostí, nebo» ka¾dá stavba je urèitým zpùsobem jiná a jinak zaèlenìná do území. Smyslem § 2 odst. 4 správního øádu jistì není neustálé opakování nevhodných realizací staveb jen proto, aby bylo rozhodováno obdobnì. S dùvody architektonické nevhodnosti oplocení se dostateènì vypoøádal ve svém rozhodnutí správní orgán I. stupnì.
[9] Na závìr stì¾ovatel namítá, ¾e krajský soud mu nedal mo¾nost vyjádøit se k doplnìní ¾aloby, nesdìlil mu ani zmìnu v právním zastoupení ¾alobkynì a ani ho neinformoval o úèasti dal¹ích osob v øízení o ¾alobì proti rozhodnutí (stì¾ovateli není známo, zda tyto osoby podaly nìjaké vyjádøení). Krajský soud poru¹il zásadu rovnosti úèastníkù pøed soudem. Stì¾ovatel navrhuje, aby Nejvy¹¹í správní soud rozsudek krajského soudu zru¹il a vìc mu vrátil k dal¹ímu øízení.
[10] ®alobkynì ve svém vyjádøení ze dne 6. 10. 2009 rekapituluje svá tvrzení a výtky vznesené proti postupu stì¾ovatele. Trvá na tom, ¾e pozemek parcelní è. 422/50 se nenachází v plo¹e pro dopravu (D), nýbr¾ v plo¹e pro venkovské a smí¹ené bydlení (BV). Dále vysvìtluje, ¾e mìøítko územního plánu neumo¾òuje pøesnou identifikaci umístìní navr¾eného oplocení (èára v územním plánu o ¹íøce 0,5 mm pøedstavuje pøi mìøítku 1:2000 v terénu pruh o ¹íøce 1 m). I kdyby byla ulièní èára v územním plánu vyznaèena, co¾ v¹ak není, nebylo by mo¾né vzhledem k velikosti parcely è. 450/22 urèit rozhraní. A» u¾ se pozemek nachází v kterékoli z tìchto dvou ploch, nic nebrání tomu, aby navr¾ená stavba oplocení byla realizována, nebo» i v plo¹e D lze vybudovat rozlièné stavby, jejich¾ výèet ¾alobkynì podává. Pokud nelze zcela jednoznaènì na základì územního plánu vyznaèit nìjakou hranici funkèních ploch, je dle názoru ¾alobkynì tøeba posoudit, zda ¹íøka silnice a chodníku odpovídají zákonu a textové èásti územního plánu. Nadto v aplikaèní praxi na poli veøejného práva je tøeba vycházet ze zásady in dubio mitius (napø. rozhodnutí Ústavního soudu IV. ÚS 666/2002). ®alobkynì dále poukazuje na schizofrenní postup stì¾ovatele, který podal kasaèní stí¾nost a trvá na jejím projednání, do¾aduje se zru¹ení rozsudku krajského soudu, aèkoliv sám dochází k závìru, ¾e správní øízení bylo nutné zastavit, co¾ také v mezidobí rozhodnutím ze dne 28. 8. 2009, sp. zn. S-JMK 43561/2007/OÚPSØ, uèinil.
Replika stì¾ovatele, duplika ¾alobkynì, vyjádøení osoby zúèastnìné na øízení
[11] Stì¾ovatel ve své replice ze dne 5. 11. 2009 upozoròuje, ¾e rozsudkem krajského soudu nebylo pouze zru¹eno rozhodnutí stì¾ovatele, ale byla mu ulo¾ena povinnost uhradit ¾alobkyni náklady øízení. Dále vysvìtluje, ¾e kasaèní stí¾nost proti rozsudku krajského soudu podal døíve, ne¾ se dozvìdìl o provádìní nepovolené stavby a ne¾ vydal rozhodnutí ze dne 28. 8. 2009, èj. JMK 121419/2009, kterým rozhodnutí správního orgánu I. stupnì zru¹il a øízení zastavil. Dále napadá postup krajského soudu, který nejprve naøídil jednání, poté jej odvolal a je¹tì tý¾ den vydal rozsudek. To v¹e v situaci, kdy soud nemìl dostatek podkladù pro své rozhodnutí, a bylo tudí¾ pro nìj obtí¾né vypoøádat se s námitkami z oblasti územního plánování. Dùvody zru¹ení rozhodnutí ¾alovaného jsou uvedeny pouze na polovinì strany è. 4, soud je mechanicky bez uvedení svého uvá¾ení pøevzal z ¾aloby. Takový postup byl krajskému soudu vytknut ji¾ v rozsudku NSS ze dne 30. 6. 2009, èj. 2 As 25/2009-63. Dle názoru stì¾ovatele se krajský soud dopustil stejného pochybení, které vytýká správním orgánùm. Dále sdìluje, ¾e svým rozhodnutím chrání veøejný zájem na u¾ívání chodníku kolem komunikace, nebo» veøejnost má právo na bezpeèný pohyb v esteticky vhodném prostøedí. Ze snímku je zøejmé, ¾e zejména v zimních mìsících dojde k zú¾ení chodníku snìhem a ten se stane pro veøejnost obtí¾nì u¾ivatelným. Stì¾ovatel ¾ádá Nejvy¹¹í správní soud o stanovisko k uplatnìní § 2 odst. 4 správního øádu. Sám zastává názor, ¾e ka¾dou navrhovanou stavbu v území je nutno hodnotit samostatnì, pøièem¾ argumentem pro její povolení nemohou být døívìj¹í sporná èi nekompetentní rozhodnutí stavebních úøadù a následné realizace nevhodných staveb. Zákonodárce nepochybnì nezamý¹lel cit. ustanovení správního øádu tak, aby na jeho základì docházelo k zaplevelování území dal¹ími nevhodnými stavbami jenom proto, ¾e døíve byly orgány veøejné správy v rozporu s veøejným zájmem povolovány.
[12] ®alobkynì ve své duplice ze dne 17. 11. 2009 uvedla, ¾e pozitivnì hodnotí vyjádøení stì¾ovatele, ¾e øízení o kasaèní stí¾nosti fakticky vede pro 6800 Kè a k této skuteènosti se hlásí. Pokraèuje, ¾e pokud chce stì¾ovatel chránit veøejný zájem ve vìci dostateènì ¹irokého chodníku, mìl by nejprve nahlédnout do textové èásti územního plánu. V ní je uvedeno, ¾e ¹íøka chodníku má být nejménì 1,5 m, v dané lokalitì je chodník ¹iroký nejménì 1,9 m. Dovozovat závìr, ¾e chodník nebude obec v zimním období udr¾ovat, èím¾ dojde k jeho zú¾ení a z toho dùvodu nelze souhlasit s umístìním oplocení, nepova¾uje ¾alobkynì za argumentaènì hodný stì¾ovatele.
[13] Osoba zúèastnìná na øízení paní M. K. se ke kasaèní stí¾nosti vyjádøila pøípisem ze dne 6. 11. 2009, v nìm¾ uvedla, ¾e rovnì¾ navrhuje zru¹ení rozhodnutí krajského soudu, poukazuje na argumentaci uvedenou v kasaèní stí¾nosti stì¾ovatele.
[15] Nejvy¹¹í správní soud se nejprve zabýval námitkou, ¾e øízení pøed krajským soudem bylo zatí¾eno vadami, které mohly mít vliv na zákonnost rozhodnutí [V.A., dùvod dle § 103 odst. 1 písm. d) s. ø. s.]. Poté se soud vypoøádal s námitkou nepøezkoumatelnosti rozhodnutí krajského soudu pro nedostatek dùvodù [V.B., dùvod dle § 103 odst. 1 písm. d) s. ø. s.]. Nejvy¹¹í správní soud pøedesílá, ¾e k vadám øízení pøed krajským soudem, které mohly mít vliv na zákonnost rozhodnutí, a k nepøezkoumatelnosti rozsudku krajského soudu je povinen pøihlédnout i bez námitky (§ 109 odst. 3 s. ø. s.). Jeliko¾ shledal námitky sub V.A. a V.B. dùvodné, nemohl se dále zabývat ostatními kasaèními námitkami stì¾ovatele.
Vady øízení pøed krajským soudem a jejich vliv na zákonnost rozsudku
Zaslání vyjádøení úèastníka øízení ostatním osobám
[16] Stì¾ovatel napadá postup krajského soudu, který rozhodl ve vìci, ani¾ by dal stì¾ovateli k dispozici doplnìní ¾aloby ze dne 18. 5. 2009. Nejvy¹¹í správní soud k tomu podotýká, ¾e zásada rovnosti úèastníkù øízení je ukotvena v § 36 odst. 1 s. ø. s., soud je povinen poskytnout úèastníkùm stejné mo¾nosti k uplatnìní jejich práv. Doruèováním vyjádøení úèastníka øízení ostatním úèastníkùm se Nejvy¹¹í správní soud velmi podrobnì zabýval v rozsudku ze dne 6. 12. 2007, èj. 2 Afs 91/2007-90 (v¹echna zde cit. rozhodnutí NSS jsou pøístupná na www.nssoud.cz). Podle tohoto rozsudku je komunikace mezi soudem a úèastníky upravena v § 74 s. ø. s., tímto ustanovením se v¹ak nevyèerpává. Je pøedev¹ím nezbytné vycházet ze zásady rovnosti zbraní v soudním øízení jako¾to jedním z aspektù práva na spravedlivý proces. Pokud soud rozhoduje o vìci samé bez jednání, je nezbytné, aby úèastníci øízení mìli k dispozici v¹echny podklady, ze kterých bude soud pøi samotném rozhodování vycházet. Úèastníci øízení mohou legitimnì oèekávat, ¾e budou soudem dotázáni, zda urèitý dokument vy¾aduje jejich specifické vyjádøení. V rozsudku èj. 2 Afs 91/2007-90 jsou uvedeny jednotlivé okolnosti, ke kterým je nutno pøihlí¾et pøi hodnocení intenzity vady øízení spoèívající v tom, ¾e soud nedoruèil vyjádøení úèastníka øízení ostatním úèastníkùm. Rozhodující je, zda vyjádøení mìlo za cíl ovlivnit rozhodnutí soudu, zda soud z nìho ve svém rozhodnutí vy¹el, do jaké míry opøel výrok a odùvodnìní rozhodnutí o obsah vyjádøení a zda bylo ve vìci naøízeno jednání. Soud dospìl v tomto rozsudku k závìru, ¾e jestli¾e soud nezaslal ostatním úèastníkùm øízení vyjádøení jednoho z úèastníkù, pøitom z nìho ve svém rozhodnutí vychází a úèastníci se s ním nemohli seznámit ani bìhem jednání, od kterého soud upustil, zatí¾il øízení vadou, která mohla mít vliv na zákonnost rozhodnutí soudu.
[17] Nejvy¹¹í správní soud se dále v rozsudku ze dne 5. 6. 2008, èj. 1 Afs 20/2008-152 (ve vìci Lumius, spol. s r. o., èást IV/A) zabýval situací, kdy krajský soud nezaslal vyjádøení úèastníka øízení ostatním úèastníkùm, pøièem¾ z jednoho tvrzení obsa¾eného v pøedmìtném vyjádøení vy¹el ve svém rozhodnutí. Nejvy¹¹í správní soud dospìl k závìru, ¾e uvedená vada øízení nemìla vliv na zákonnost rozhodnutí, nebo» pøedmìtné tvrzení bylo úèastníkem øízení zopakováno pøi jednání, pøi nìm¾ se ostatní úèastníci s tímto tvrzením seznámili a byla jim dána mo¾nost vyjádøit se k nìmu. V rozsudku ze dne 22. 12. 2009, èj. 1 Afs 118/2009-76, shledal zdej¹í soud nedùvodnou námitku ¾alobce, kterému krajský soud nedoruèil vyjádøení ¾alovaného k ¾alobì, které pouze rekapitulovalo obsah správního spisu a obsahovì se nikterak neodchýlilo od odùvodnìní správního rozhodnutí, s ním¾ byl ¾alobce seznámen a reagoval na nì ji¾ v samotné ¾alobì.
[18] V nyní projednávané vìci uplatnila ¾alobkynì v ¾alobì ze dne 17. 7. 2007 tøi ¾alobní body. Pøednì namítala, ¾e stì¾ovatel poru¹il zásadu dvojinstanènosti správního øízení, nebo» odvolání zamítl na základì jiného skutkového posouzení vìci. Stì¾ovatel ve svém rozhodnutí novì uvedl jako dùvod pro zamítnutí ¾ádosti o vydání stavebního povolení, ¾e navrhovaná stavba oplocení zasahuje do plochy pro silnièní dopravu. Jádro dal¹ího ¾alobního bodu tvoøí námitka, ¾e stì¾ovatel poru¹il § 89 odst. 2 správního øádu tím, ¾e nepøezkoumal odvoláním napadené rozhodnutí v rozsahu v¹ech odvolacích námitek. Nikterak se nevyjádøil k námitce týkající se vyznaèení stavební èáry v územním plánu, k námitkám ohlednì procesního postupu správního orgánu I. stupnì a poru¹ení základních zásad správního øízení. Vedle toho se ov¹em stì¾ovatel zabýval skuteènostmi, které v odvolání uvedeny nebyly (výstavba protihlukové stìny, podmínky umístìní staveb do ulièních proluk, umístìní èásti stavby oplocení do plochy urèené pro silnièní dopravu). Tøetí ¾alobní bod se týká poru¹ení § 2 odst. 4 správního øádu, tedy zásady pøedvídatelnosti rozhodnutí. ®alobkynì uvádí, ¾e v dané lokalitì bì¾nì docházelo k vydávání stavebních povolení na obdobné stavby oplocení vèetnì jejich umístìní pøed stavební èáru. Stì¾ovatel ve svém rozhodnutí sice uvádí, ¾e v rozhodování správních orgánù neexistují nedùvodné rozdíly, toto své tvrzení v¹ak øádnì nezdùvodnil.
[19] Krajský soud doruèil ¾alobu stì¾ovateli dne 9. 8. 2007 (viz doruèenka na è. l. 21 soudního spisu). Stì¾ovatel podal své vyjádøení dne 8. 10. 2007 (è. l. 22-24 soudního spisu), které mj. obsahuje tvrzení, ¾e rozhraní mezi funkèními plochami BV a D lícuje s ulièní fasádou objektù na pozemcích p. è. 95 a 96 a smìøuje dále k nejbli¾¹ímu rohu ulièní fasády objektu na pozemku p. è. 109/1. Z kopie územního plánu pøedlo¾ené stì¾ovatelem je zøejmé, ¾e navrhovaná stavba oplocení èásteènì zasahuje do plochy pro silnièní dopravu. Vyjádøení stì¾ovatele bylo doruèeno ¾alobkyni dne 3. 9. 2008 (viz doruèena na è. l. 26 soudního spisu).
[20] ®alobkynì v doplnìní ¾aloby (è. l. 44-46 soudního spisu), které bylo soudu doruèeno dne 25. 5. 2009, sdìluje, ¾e ¾alovaný nepøedlo¾il ¾ádný dùkaz nebo odùvodnìní, proè by pozemek parcelní è. 422/50 nemìl být v plo¹e urèené pro venkovské a smí¹ené bydlení. Pouhým nahlédnutím do územního plánu nelze tuto skuteènost zjistit ani prokázat, proto¾e v dobì poøizování územního plánu tento pozemek neexistoval a mìøítko zpracování
územního plánu neumo¾òuje pøesnou identifikaci umístìní navr¾eného oplocení. K tomu je tøeba konfrontovat územní plán se skuteènou situací. Dále se ¾alobkynì vyjadøuje ke skuteènostem tvrzeným stì¾ovatelem v jeho vyjádøení k ¾alobì (viz bod [19] shora). Dle ¾alobkynì nejsou v obci Hostìnice ¾ádné pozemky parcelní è. 95, 96 a 109/1. Na pozemku parcelní è. st. 95 ¾ádný nadzemní objekt nestojí, objekty na pozemcích parcelní è. st. 96 a st. 109/1 mají ve skuteènosti jinou podobu, ne¾ jak jsou zakresleny v územním plánu. ®alobkynì se domnívá, ¾e umístìní stavby oplocení je plnì v souladu s vyu¾itím této plochy, a» ji¾ se jedná o plochu BV, èi plochu D, nebo» plochou pro dopravu se nerozumí pouze silnice, nýbr¾ i ty stavby a objekty, které s dopravou souvisejí, èi které nelze umístit jinam. Tì¾ko by obstál argument, ¾e restaurace, sklady, autoopravny, gará¾e, parkovi¹tì, èistièky odpadních vod a trafostanice, které lze v plo¹e D umís»ovat, není mo¾né oplotit. Faktická situace v obci je taková, ¾e øada oplocení se nachází na rozhraní mezi plochami BV a D, pøípadnì pøímo v plo¹e D. ®alobkynì dále pøedlo¾ila 14 fotografií, které v doplnìní ¾aloby struènì popisuje.
[21] V soudním spise není zalo¾ena ¾ádná listina ani proveden ¾ádný záznam, z nìho¾ by bylo lze dovodit, ¾e doplnìní ¾aloby bylo zasláno stì¾ovateli, èi ¾e se s ním stì¾ovatel jiným zpùsobem seznámil. Soud navíc rozhodl ve vìci bez jednání.
[22] V návaznosti na obecná východiska pøedestøená v bodech [16] a [17] shora se soud zabýval charakterem doplnìní ¾aloby a tím, zda krajský soud z tohoto dokumentu ve svém rozhodnutí vychází, popø. v jaké míøe tak èiní. Doplnìní ¾aloby mìlo nepochybnì za úèel ovlivnit rozhodnutí soudu ve vìci. Èásteènì jím ¾alobkynì reagovala na vyjádøení stì¾ovatele, popírala jeho pravdivost, vedle toho v¹ak uvádìla dal¹í argumenty na podporu dùvodnosti podané ¾aloby. Krajský soud ve svém rozsudku na str. 3 pomìrnì obsáhle rekapituluje doplnìní ¾aloby. Zru¹ující rozsudek krajského soudu se opírá o nìkolik dùvodù. Dva z tìchto dùvodù vycházejí právì z doplnìní ¾aloby (popsané v bodì [20] shora): 1) závìr stì¾ovatele, ¾e zámìr stavby oplocení se èásteènì nalézá v plo¹e D, nemá oporu ve spise ani pøilo¾eném výøezu z územního plánu, nebo» mìøítko jeho zpracování neumo¾òuje pøesnou identifikaci èásti pozemku, na které má být oplocení umístìno a která má zasahovat do plochy D; 2) nepøezkoumatelnost závìru stì¾ovatele, ¾e v plo¹e D nelze umís»ovat stavby oplocení, pro nedostatek dùvodù. Krajský soud nespecifikoval, z kterých vyjádøení úèastníkù øízení èi èástí správního spisu pøi utváøení svých právních názorù vy¹el, tudí¾ nelze vylouèit (a zdá se pravdìpodobné), ¾e dva zmiòované dùvody rozsudku krajského soudu se opírají právì o doplnìní ¾aloby. Lze tedy uzavøít, ¾e výrok rozsudku krajského soudu spoèívá výraznou mìrou na dùvodech, které do øízení vnesla ¾alobkynì v doplnìní ¾aloby.
[23] Soud nedal stì¾ovateli na vìdomí, ¾e mu bylo doruèeno doplnìní ¾aloby, neposlal ho stì¾ovateli k pøípadnému vyjádøení. Dùvodem pro zru¹ení rozsudku krajského soudu je jen taková vada øízení, která mohla mít vliv na zákonnost jeho výroku. Vada musí dosahovat takové intenzity, ¾e nelze s urèitostí øíci, ¾e pokud by nenastala, byl by výrok rozhodnutí toto¾ný (srov. rozsudek NSS ze dne 14. 10. 2005, èj. 6 Ads 57/2004-59, èi rozsudek ze dne 21. 2. 2008, èj. 1 Afs 11/2008-72). Zásada rovnosti úèastníkù øízení a s ní související právo vyjádøit se k relevantním pøednesùm úèastníkù je jedním z pilíøù soudního øízení správního a ostatnì øízení pøed soudy vùbec. Krajský soud poru¹il tuto zásadu v daném øízení tak záva¾ným zpùsobem, ¾e nelze jednoznaènì vylouèit, ¾e tato vada nemohla mít vliv na zákonnost rozhodnutí. Tato námitka je proto dùvodná.
[24] Na tomto závìru nemù¾e nic zmìnit ani okolnost, ¾e k nepøezkoumatelnosti správního rozhodnutí pro nedostatek dùvodù je krajský soud povinen pøihlédnout i bez námitky. Byla-li tato otázka vnesena do øízení ¾alobkyní, mìl stì¾ovatel právo vyjádøit se k ní. Nerozhodné je rovnì¾, ¾e krajský soud shledal ¾alobu dùvodnou i z jiných dùvodù uplatnìných ¾alobkyní, u nich¾ nelze dovodit, ¾e by popsaná vada øízení mohla mít vliv na zákonnost tìchto právních závìrù krajského soudu. Vada øízení dosahuje v tomto pøípadì takové intenzity, ¾e mohla mít vliv na zákonnost výroku rozsudku soudu (viz bod [23] shora). Nelze zde ani z povahy vìci aplikovat právní názor roz¹íøeného senátu NSS, ¾e pokud krajský soud správnì zru¹í rozhodnutí ¾alovaného, pøièem¾ dùvody rozhodnutí krajského soudu v podstatné míøe obstojí, kasaèní stí¾nost se zamítne (usnesení ze dne 14. 4. 2009, èj. 8 Afs 15/2007-75). Jestli¾e toti¾ krajský soud zatí¾il své øízení vadou, která mohla mít vliv na zákonnost rozhodnutí a pro ni¾ musí být jeho rozhodnutí zru¹eno, zdej¹í soud ji¾ nemohl posoudit, zda krajský soud zru¹il správní rozhodnutí dùvodnì, resp. pøevá¾nì dùvodnì.
[25] Pochybení krajského soudu naopak nelze spatøovat v tom, ¾e neoznámil stì¾ovateli úèast pana JUDr. Z. a paní K. na øízení o ¾alobì proti rozhodnutí stì¾ovatele. Tyto osoby byly ji¾ aktivními úèastníky správního øízení, jejich úèast v soudním øízení správním proto nemù¾e být pro stì¾ovatele pøekvapivá. Vyjádøení, která podaly osoby zúèastnìné na øízení (è. l. 32 a 34 soudního spisu), obsahují pouze tvrzení, z èeho dovozují pøímé dotèení ve svých právech a povinnostech vydáním napadeného rozhodnutí (§ 34 odst. 1 s. ø. s.), a tudí¾ proè jim nále¾í postavení osob zúèastnìných na øízení. Proto je nebylo tøeba ve smyslu judikatury zdej¹ího soudu cit. v bodech [16] a [17] shora poslat na vìdomí úèastníkùm øízení. Vadou øízení není ani to, ¾e se stì¾ovatel nedozvìdìl o zmìnì právního zastoupení ¾alobkynì, nebo» tato skuteènost se nikterak nedotýká procesních práv ani povinností stì¾ovatele. Tyto námitky jsou nedùvodné.
[26] Nejvy¹¹í správní soud ze soudního spisu zjistil, ¾e osobám zúèastnìným na øízení nebyla zaslána na vìdomí ¾aloba (vèetnì jejího doplnìní) ani vyjádøení stì¾ovatele, a tak nemìly mo¾nost se s tìmito podáními seznámit. Dle § 34 odst. 3 s. ø. s. mají osoby zúèastnìné na øízení právo pøedkládat písemná vyjádøení, nahlí¾et do spisu, být vyrozumìny o naøízeném jednání a ¾ádat, aby jim bylo pøi jednání udìleno slovo. Doruèuje se jím rozhodnutí, jím¾ se øízení u soudu konèí. Judikatura zdej¹ího soudu dovodila, ¾e pøedpokladem efektivního uplatnìní práva vyjádøit se je, aby byla osobám zúèastnìným na øízení poskytnuta relevantní podání úèastníkù, na nì¾ mají právo zákonem stanoveným zpùsobem reagovat (viz rozsudek NSS ze dne 2. 2. 2009, èj. 1 As 41/2009-145, bod 72, ve vìci Red Bull GmbH). Ostatnì § 74 odst. 1 s. ø. s. stanoví, ¾e pøedseda senátu doruèí ¾alobu ¾alovanému a osobám zúèastnìným na øízení, jejich¾ okruh je z ¾aloby zøejmý. Jestli¾e krajský soud takto nepostupoval, zkrátil osoby zúèastnìné na øízení na jejich právu a zatí¾il své øízení vadou, která mohla mít vliv na zákonnost rozhodnutí [§ 103 odst. 1 písm. d) s. ø. s.]. K takové vadì øízení je Nejvy¹¹í správní soud povinen pøihlédnout i bez námitky (§ 109 odst. 3 s. ø. s.).
Rozhodování soudu bez jednání
[27] Stì¾ovatel rovnì¾ napadá postup soudu, který rozhodl ve vìci bez jednání, ani¾ by si opatøil dostatek podkladù. Ze soudního spisu vyplývá, ¾e úèastníci i osoby zúèastnìné na øízení byli pøedvoláni k jednání na den 27. 5. 2009 (è. l. 36 soudního spisu). Dne 26. 5. 2009 byli pøedvolaní informováni na pokyn pøedsedy senátu o tom, ¾e jednání se z dùvodu postupu soudu dle § 76 odst. 1 písm. a) a c) s. ø. s. nekoná (è. l. 39-43 soudního spisu). Rozsudek byl vydán dne 27. 5. 2009, napadené rozhodnutí bylo zru¹eno z dùvodù dle § 76 odst. 1 písm. a) a c) s. ø. s. (podrobnì viz bod [4] shora).
[28] V zásadì platí, ¾e krajský soud rozhoduje ve vìci samé pøi jednání. Soudní øád správní obsahuje dvì výjimky, kdy lze rozhodnout ve vìci samé i bez jednání. Jednak je to postup dle § 51 s. ø. s., který v¹ak byl v dané vìci vylouèen v dùsledku nesouhlasu ¾alobkynì i stì¾ovatele (è. l. 28 a 30 soudního spisu), jednak postup dle § 76 odst. 1 s. ø. s., jak tomu bylo v tomto pøípadì. Postup krajského soudu, který naøídil jednání, den pøed jeho konáním je zru¹il a vzápìtí rozhodl ve vìci bez jednání dle § 76 odst. 1 s. ø. s., nepochybnì nepøispívá k pøesvìdèivosti výsledku øízení ve vztahu k jeho adresátùm. Nelze v¹ak z nìho bez dal¹ího dovodit, ¾e se jedná o vadu øízení, která mohla mít vliv na zákonnost rozhodnutí (srov. rozsudek NSS ze dne 7. 6. 2006, èj. 3 Azs 79/2005-61).
[29] Jednání je potøeba naøídit v¾dy, pokud soud provádí dokazování (§ 77 odst. 1 s. ø. s.). Stì¾ovatel v kasaèní stí¾nosti uvádí, ¾e chtìl pøi jednání pøedlo¾it soudu územní plán obce Hostìnice, na jeho¾ základì by bylo s pomocí odborných znalostí stì¾ovatele v oblasti územního plánování objasnìno, v jaké plo¹e se stavba oplocení mìla nacházet. K tomu lze poznamenat, ¾e by nepochybnì bylo ze strany stì¾ovatele odpovìdnìj¹í, pokud by provedení tohoto dùkazu navrhl ve vyjádøení k ¾alobì a neèekal s tímto dùkazním návrhem a¾ na jednání soudu. Soud k odpovídajícímu ¾alobnímu bodu uvedl, ¾e ve spise není zalo¾en ¾ádný dokument, který by byl oporou pro závìr stì¾ovatele, ¾e navrhovaná stavba oplocení má èásteènì zasahovat do plochy urèené územním plánem pro dopravu (D). Ani výøez z územního plánu, který je ve správním spise zalo¾en, není dostateèným podkladem pro tento závìr, nebo» mìøítko jeho zpracování nedovoluje pøesnì identifikovat pozemek, na nìm¾ má být postavena èást oplocení a který má být souèástí plochy D. Soud oznaèil rozhodnutí ¾alovaného v této èásti za nepøezkoumatelné, mìl v¹ak zøejmì na mysli, ¾e skutkový stav, který vzal ¾alovaný za základ svého rozhodnutí, nemá oporu ve spisech [§ 76 odst. 1 písm. b) s. ø. s.].
[30] Správní soudnictví vychází z koncepce tzv. plné jurisdikce, tzn. ¾e správní soudy mohou zopakovat dokazování nebo doplnit dùkazy provedené správním orgánem (§ 77 odst. 2 s. ø. s.). Správní rozhodnutí lze zru¹it z dùvodu dle § 76 odst. 1 písm. b) s. ø. s., pokud by bylo nezbytné rozsáhlé a zásadní doplnìní skutkového stavu zji¹tìného správním orgánem, je¾ by pøesahovalo mo¾ný rámec dokazování pøed správním soudem (viz rozsudek NSS ze dne 20. 3. 2008, èj. 6 As 11/2007-77). Krajský soud toti¾ musí v¾dy pøi doplòování dokazování zvá¾it míru, s jakou tak èiní, aby nenahrazoval èinnost správního orgánu (srov. rozsudek NSS ze dne 28. 4. 2005, èj. 5 Afs 147/2004-89). V daném pøípadì bylo mo¾né nedostatky v obsahu správního spisu, o nich¾ hovoøí ve svém rozsudku krajský soud, odstranit provedením dùkazu územním plánem obce Hostìnice. Zdej¹í soud ji¾ v rozsudku èj. 6 As 11/2007-77, cit. shora, vyjádøil právní názor, ¾e není tøeba trvat na tom, aby ve správním spise týkajícím se øízení dle stavebního zákona, byla zalo¾ena i pøíslu¹ná èást územního plánu, jakkoliv by to bylo z hlediska úplnosti spisu a pro potøeby soudního pøezkumu vhodné. V nyní posuzovaném pøípadì byl do správního spisu zalo¾en ¾alobkyní výøez jednoho listu grafické èásti územního plánu. Obsah tohoto listu je potøeba hodnotit v kontextu nejen se v¹emi mapovými výkresy grafické èásti, ale té¾ s textovou èástí územního plánu. Nehledì na to, ¾e obsah územního plánu týkající se vyu¾ití sporného pozemku mù¾e být dostateènì objasnìn i ústní intervencí v podobì explikativního výkladu stì¾ovatele, který má potøebné odborné kompetence, nebo» je nadøízeným úøadem územního plánování.
[31] Za tìchto specifických okolností daného pøípadu bylo namístì, aby krajský soud provedl jednání, pøi nìm¾ by pøistoupil k doplnìní dokazování územním plánem. Teprve pokud by ani doplnìní dokazování soudem neposkytlo oporu závìrùm ¾alovaného, bylo by tøeba rozhodnutí stì¾ovatele zru¹it. Jestli¾e v¹ak krajský soud zru¹il rozhodnutí stì¾ovatele bez doplnìní dokazování pøi jednání i z dùvodu, ¾e zji¹tìný skutkový stav nemá oporu ve spise, zatí¾il tím øízení vadou, která mohla mít vliv na zákonnost rozhodnutí. Tato vada øízení je o to palèivìj¹í, ¾e odpovídající ¾alobní bod byl plnì rozvinut ¾alobkyní a¾ v doplnìní ¾aloby, s ním¾ se v¹ak stì¾ovatel nemohl seznámit a vést s ním polemiku (viz body [20] a [21] shora).
[32] Doplnìním dokazování pøi jednání krajského soudu o dùkaz textovou i grafickou èástí územního plánu obce Hostìnice mohl být rovnì¾ objasnìn skutkový závìr stì¾ovatele, ¾e v plo¹e urèené územním plánem pro dopravní vyu¾ití (plocha D) nelze stavìt oplocení. To je pøitom dal¹í z dùvodù, proè krajský soud zru¹il napadené rozhodnutí bez jednání.
Nepøezkoumatelnost rozsudku krajského soudu
[33] Nepøezkoumatelností soudního rozhodnutí pro nedostatek dùvodù se Nejvy¹¹í správní soud zabýval napø. v rozsudku ze dne 4. 12. 2003, èj. 2 Ads 58/2003-75, v nìm¾ uvedl: Nedostatkem dùvodù pak nelze rozumìt dílèí nedostatky odùvodnìní soudního rozhodnutí, ale pouze nedostatek dùvodù skutkových. Skutkovými dùvody, pro jejich¾ nedostatek je mo¾no rozhodnutí soudu zru¹it pro nepøezkoumatelnost, budou takové vady skutkových zji¹tìní, která utváøejí rozhodovací dùvody, typicky tedy tam, kde soud opøel rozhodovací dùvody o skuteènosti v øízení nezji¹»ované, pøípadnì zji¹tìné v rozporu se zákonem anebo tam, kdy není zøejmé, zda vùbec nìjaké dùkazy v øízení byly provedeny.
[34] Z odùvodnìní rozsudku vyplývá, ¾e prvním z dùvodù zru¹ení rozhodnutí stì¾ovatele je, ¾e se stì¾ovatel nevypoøádal s odvolací námitkou týkající se ulièní èáry. Dle krajského soudu pøitom ¾alobkynì ve svém odvolání namítala, ¾e v územním plánu ¾ádná stavební èára na daných pozemcích není. Stì¾ovatel ve svém rozhodnutí pouze obecnì zmínil pojem ulièní èáry pøi vyjmenování zastavovacích podmínek jako závazných regulativù pro územní rozvoj. Tento závìr krajského soudu je plnì pøezkoumatelný.
[35] Druhým z dùvodù zru¹ovacího rozsudku je, ¾e stì¾ovatel poru¹il zásadu dvojinstanènosti øízení tím, ¾e jako podstatný dùvod pro vydání jeho rozhodnutí novì uvedl, ¾e navrhovaná stavba oplocení èásteènì zasahuje do plochy urèené územním plánem pro silnièní dopravu, v ní¾ není stavba tohoto typu pøípustná. Uvedením nového dùvodu vzal stì¾ovatel ¾alobkyni mo¾nost bránit se proti nìmu v odvolacím øízení. Rovnì¾ v tomto pøípadì krajský soud dostateèným zpùsobem popsal, v èem spatøuje vadu správního øízení. Vada správního øízení je v¹ak dùvodem pro zru¹ení správního rozhodnutí jen tehdy, mohla-li mít za následek nezákonné rozhodnutí ve vìci samé [§ 76 odst. 1 písm. c) s. ø. s.]. Vztahem mezi vadou øízení a zákonností rozhodnutí se v¹ak krajský soud nezabýval, a v této èásti je tedy napadený rozsudek nepøezkoumatelný pro nedostatek dùvodù.
[36] V odùvodnìní rozsudku je dále uvedeno, ¾e právì reprodukovaný závìr stì¾ovatele je nadto nepøezkoumatelný, nebo» správní spis neobsahuje podklady, ze kterých by bylo mo¾no dovodit, ¾e dotèený pozemek zasahuje do plochy D. Nelze to zjistit ani z územního plánu obce Hostìnice dostupném na www.obechostenice.cz (jeho¾ výøez je zalo¾en ve správním spise), proto¾e mìøítko jeho zpracování neumo¾òuje pøesnou identifikaci èásti pozemku, na které má být oplocení umístìno a která by mìla dle tvrzení stì¾ovatele zasahovat do plochy D. Nepøezkoumatelný pro nedostatek dùvodù má být i závìr stì¾ovatele, ¾e v plo¹e D není stavba oplocení pøípustná. Stì¾ovatel podle krajského soudu neuvádí, na základì jakých dùvodù k takovému závìru do¹el. Nejvy¹¹í správní soud k této èásti odùvodnìní poznamenává, ¾e z ní není zøejmé, zda krajský soud provedl mimo jednání dùkaz územním plánem umístìným na webových stránkách obce Hostìnice èi zda pouze vycházel z obsahu správního spisu, v nìm¾ je zalo¾en výøez jednoho listu grafické èásti územního plánu. Z odùvodnìní rozsudku tedy není zøetelné, zda soud provedl dùkaz územním plánem a zda tak uèinil v souladu se zákonem, a tedy zda neopøel dùvod svého rozhodnutí o skuteènost v øízení nezji¹»ovanou, èi zji¹tìnou v rozporu se zákonem. Z toho dùvodu je potøeba hodnotit i tuto èást odùvodnìní za nepøezkoumatelnou pro nedostatek dùvodù. Tato otázka je pøitom rozhodující pro posouzení, zda krajský soud nezatí¾il své øízení vadou, která by mohla mít vliv na zákonnost rozhodnutí (provedení dùkazu mimo jednání).
[37] Dále je tøeba krajskému soudu vytknout, ¾e v èásti odùvodnìní, rozebírané v bodì [36] shora, oznaèuje rozhodnutí stì¾ovatele za nepøezkoumatelné pro nedostatek dùvodù [§ 76 odst. 1 písm. a) s. ø. s.], pøitom má v¹ak na mysli jinou vadu správního øízení spoèívající v tom, ¾e skutková zji¹tìní stì¾ovatele nemají oporu ve spise [§ 76 odst. 1 písm. b) s. ø. s.]. V kontextu celého rozsudku (zejména rekapitulace podání úèastníkù øízení) je v¹ak zøejmé, kam krajský soud touto pasá¾í smìøuje, a proto tato zámìna pojmù ze strany krajského soudu neèiní jeho rozsudek nepøezkoumatelným pro nesrozumitelnost. Pøesto je tøeba na krajský soud apelovat, aby se tìchto chyb napøí¹tì vyvaroval.
[38] Posledním z dùvodù rozsudku je, ¾e stì¾ovatel poru¹il § 2 odst. 4 správního øádu, kdy¾ øádnì nezdùvodnil odli¹ný pøístup v obdobných pøípadech. Neupøesnil, proè pova¾uje oplocení realizovaná v obci Hostìnice, na která upozornila ¾alobkynì v odvolání, za nevhodná. Nesrozumitelnì zdùvodnil, proè nemohl tato oplocení posoudit s ohledem na platný územní plán obce. Jestli¾e stì¾ovatel hodlá dospìt v odùvodnìní rozhodnutí k závìru o architektonické a urbanistické nevhodnosti navrhované stavby oplocení, je tøeba, aby takový závìr øádnì zdùvodnil a podlo¾il nále¾itými podklady. Rovnì¾ musí øádnì zdùvodnit odklon od dosavadní praxe povolování obdobných oplocení v obci Hostìnice, na nì¾ odkázala ¾alobkynì ve svém odvolání. Nejvy¹¹í správní soud k tomu uvádí, ¾e z této èásti odùvodnìní není zøejmé, v èem spatøuje krajský soud nedostatky odùvodnìní rozhodnutí v èásti týkající se architektonické a urbanistické nevhodnosti navrhované stavby oplocení a jakými podklady by mìl být tento závìr podepøen. Z odùvodnìní rozsudku nevyplývá, zda krajský soud zohlednil i obsah rozhodnutí správního orgánu I. stupnì, které èiní spolu s rozhodnutím stì¾ovatele jeden celek, v nìm¾ je celý jeden odstavec vìnován hodnocení architektonické a urbanistické vhodnosti navrhované stavby oplocení ve vztahu k místním pomìrùm. I v této èásti je tedy napadený rozsudek nepøezkoumatelný pro nedostatek dùvodù.
[39] Krajský soud zavázal stì¾ovatele právním názorem, ¾e musí øádnì zdùvodnit odklon od dosavadní praxe povolování obdobných oplocení v obci Hostìnice. Nejvy¹¹í správní soud k tomu podotýká, ¾e takový právní názor by bylo lze vyslovit teprve tehdy, pokud by bylo postaveno najisto, jaká byla dosavadní praxe správních orgánù pøi povolování oplocení v obci Hostìnice a ¾e se správní orgány od ní v tomto pøípadì odklonily. Krajský soud v¹ak v tomto smìru ¾ádné dokazování neprovádìl (a ostatnì ¾ádné dokazování s ohledem na prùbìh øízení ani provádìt nemohl). Ani stì¾ovatel nevedl o tìchto skuteènostech ¾ádné dokazování. Z jeho rozhodnutí toti¾ vyplývá, ¾e architektonické zaèlenìní stavby do území je tøeba posuzovat v¾dy s ohledem na konkrétní území, proto nelze hovoøit o nedùvodných rozdílech pøi rozhodování správního orgánu I. stupnì na pøíkladech, které ¾alobkynì uvedla v odvolání. Ve správním i soudním spise je sice zalo¾eno nìkolik fotografií (vytisknutých i nahraných na CD). Pokud v¹ak stì¾ovatel ani krajský soud ve svých rozhodnutích nepopsali, jak tyto dùkazní návrhy hodnotili a jaké skuteènosti mají na jejich základì za prokázané (èi neprokázané), nelze mít za to, ¾e byl fotografiemi proveden dùkaz. Ve správním ani soudním øízení tedy nebylo zji¹»ováno, jaká byla dosavadní praxe pøi povolování staveb oplocení v obci Hostìnice, ani zda se správní orgány od této praxe v nyní posuzovaném pøípadì odchýlily. Jestli¾e krajský soud vychází ve svém rozsudku z pøedpokladu, ¾e obì tyto skuteènosti byly prokázány, pak opírá dùvod svého rozhodnutí o skuteènosti v øízení nezji¹»ované. Jeho rozsudek je proto v této èásti nepøezkoumatelný pro nedostatek dùvodù.
[40] Nejvy¹¹í správní soud s ohledem na vý¹e uvedené dospìl k závìru, ¾e kasaèní stí¾nost je dùvodná, a proto dle § 110 odst. 1 s. ø. s. zru¹il napadený rozsudek krajského soudu a vìc mu vrátil k dal¹ímu øízení. V nìm je krajský soud vázán právním názorem vysloveným Nejvy¹¹ím správním soudem v tomto rozsudku (§ 110 odst. 3 s. ø. s.).
[41] V novém rozhodnutí krajský soud rozhodne také o náhradì nákladù øízení o této kasaèní stí¾nosti (§ 110 odst. 2 s. ø. s.).

matches:
soud
§ 2
§ 2
soud
§ 89
§ 2
§ 103
soud
soud
§ 2
soud
soud
soud
in dubio
soud
soud
soud
soud
§ 2
soud
§ 103
soud
§ 103
soud
soud
§ 36
soud
soud
§ 74
soud
soud
soud
soud
Soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
§ 89
§ 2
soud
Soud
soud
soud
soud
soud
Soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
§ 34
§ 74
soud
soud
§ 76
§ 76
soud
§ 51
§ 76
§ 76
soud
Soud
Soud
§ 76
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
§ 2
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
§ 110
soud
soud


text:
Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR 20 Cdo 4126/2007 | Judikatura | Pravo4u.cz - služby pro právníky
Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR 20 Cdo 4126/2007
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Vladimíra Mikuška a soudkyň JUDr. Olgy Puškinové a JUDr. Miroslavy Jirmanové ve věci výkonu rozhodnutí oprávněné T-M. C. R., a. s., zastoupené zaměstnankyní společnosti JUDr. I. F., proti povinné A B C K. (s. s r.o.), zastoupené advokátem, pro 6.010,10 Kč s příslušenstvím, prodejem movitých věcí, vedené u Okresního soudu v Hradci Králové pod sp. zn. E 2340/2003, o dovolání povinné proti usnesení Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 30. 9. 2005, č. j. 21 Co 371/2005-29, takto:
Shora označeným rozhodnutím krajský soud potvrdil usnesení z 23. 12. 2003, č. j. E 2340/2003-9, jímž okresní soud nařídil podle vykonatelného rozhodnutí Českého telekomunikačního úřadu, ze dne 21. 1. 2002, č. j. 146306/2001-636-X, k vymožení pohledávky ve výši 6.010,10 Kč s úroky z prodlení ve výši 14 % p.a. částky 3.217,70 Kč od 8. 1. 1999 do zaplacení, 13 % p.a. částky 2.199,80 Kč od 8. 2. 1999 do zaplacení a 12 % p.a. částky 592,60 Kč od 11. 3. 1999 do zaplacení, nákladů předcházejícího řízení a nákladů výkonu rozhodnutí ve výši 300,- Kč, výkon rozhodnutí. Své rozhodnutí krajský soud odůvodnil závěrem, že odvolací námitky povinného týkající se správnosti postupu soudu při dalším provádění výkonu rozhodnutí nejsou pro závěr o samotné správnosti nařízení výkonu rozhodnutí významné. Konstatoval, že rozhodnutí Českého telekomunikačního úřadu je vykonatelné podle § 274 písm. f) zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád ve znění pozdějších předpisů (dále jen „o. s. ř.“) a s poukazem na ustanovení § 408 odst. 2 obchodního zákoníku uzavřel, že právo oprávněné vymáhat nárok promlčeno není.
V dovolání (jehož přípustnost dovozuje z ustanovení § 238a odst. 1 písm. c) ve spojení s ustanovením § 237 odst. 1 písm. c), odst. 3 o.s.ř., aniž však vysvětluje, v čem by měl spočívat zásadní právní význam napadeného rozhodnutí), povinný bez specifikace dovolacího důvodu, pouze s poukazem na ustanovení „§ 241a této normy“ namítá, že napadená rozhodnutí jsou starší deseti let a pouze opatřená novými jednacími čísly, považuje vymáhané pohledávky za promlčené a v nich uvedené částky za nesprávně vypočtené, a to především proto, že jsou počítány „penále z penále“. Opakuje tak námitku, že „podklady na základě kterých byly vydány exekuční tituly jsou nezákonné a nemohou a ani nejsou podkladem pro nařízení výkonu rozhodnutí k vymožení těchto pomyslných částek“. Daný postup chápe jako „zneužití státní moci proti podnikatelskému subjektu“, kdy jednání proběhlo bez jeho účasti, čímž bylo porušeno právo rovného postavení před soudy.
Povinný argumenty ve prospěch názoru, že napadené rozhodnutí má po právní stránce zásadní význam, dovolacímu soudu nepřednesl, a ani hodnocením námitek vznesených v dovolání k závěru o splnění této podmínky dospět nelze.
Prvotním předpokladem pro nařízení soudního výkonu je existence vykonatelného rozhodnutí, případy titulů jsou taxativně vyjmenovány v §§ 251 a 274 o.s.ř. Při rozhodování o návrhu na nařízení výkonu rozhodnutí pro vymožení peněžitého plnění soud – z hlediska jeho věcného posouzení – zkoumá, zda rozhodnutí (jiný exekuční titul), jehož výkon je navrhován, bylo vydáno oprávněným orgánem, zda je vykonatelné po stránce formální a materiální, zda oprávněný a povinný jsou věcně legitimováni, zda je výkon rozhodnutí navrhován v takovém rozsahu, který stačí k uspokojení oprávněného (§ 263 odst. 1 o.s.ř.), zda k vydobytí pohledávky nepostačuje výkon rozhodnutí nařízený nebo navržený jiným způsobem (§ 263 odst. 2 o.s.ř.), zda vymáhané právo není prekludováno a zda navržený způsob výkonu rozhodnutí není zřejmě nevhodný (§ 264 odst. 1 o.s.ř.). Při výkonu rozhodnutí není soud oprávněn přezkoumávat věcnou správnost vykonávaného rozhodnutí nebo jiného titulu; obsahem rozhodnutí, jehož výkon se navrhuje, je soud vázán a je povinen z něj vycházet (srov. též rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR ze dne 25. října 2002, č. j. 20 Cdo 554/2002, uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek č. 7/2004, poř. č. 62, rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR ze dne 14. dubna 1999, č. j. 21 Cdo 2020/98, uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek č. 1/2000, poř. č. 4, nebo rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR ze dne 16. prosince 2004, sp. zn. 20 Cdo 1570/2003, uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek č. 7/2005, poř. č. 58).
Pokud jde o námitku promlčení, ta není relevantní ve fázi nařízení výkonu rozhodnutí, nýbrž teprve ve stadiu jeho zastavení (k tomu srov. stanovisko Nejvyššího soudu ČSR z 18. 2. 1981, sp. zn. Cpj 159/79, uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek č. 9-10 z roku 1981 pod poř. č. 21 na str. 187/525).
Námitkou, že jednání proběhlo bez jeho účasti, povinný namítá existenci zmatečnostní vady podle § 229 odst. 3 o. s. ř., spočívající v odnětí možnosti jednat, jež však není dovolacím důvodem vůbec, a k níž soud vzhledem k nepřípustnosti dovolání nemůže přihlížet ani podle § 242 odst. 3, věty druhé, o. s. ř.

matches:
soud
soud
soud
soud
§ 274
zákona č. 99
§ 408
§ 238
§ 237
soud
soud
soud
§ 229
soud
§ 242


text:
3 As 52/2014 - 42 — Nejvyšší správní soud — Iudictum.cz
3 As 52/2014 - 42
8 As 75/2010 - 165
2 As 10/2007
Nejvyšší správní soud rozhodl v senátě, složeném z předsedy Mgr. Radovana Havelce a soudců JUDr. Jana Vyklického a JUDr. Jaroslava Vlašína, v právní věci žalobců a) I. Š., zastoupené Mgr. Pavlem Čvančarou, advokátem se sídlem Praha 5, Vrázova 7, b) L. M., c) J. N., d) J. Ř., e) J. L., f) P. L., proti žalovanému Magistrátu hlavního města Prahy, se sídlem Praha 1, Mariánské náměstí 2, za účasti osoby zúčastněné na řízení P. J., v řízení o kasační stížnosti žalobkyně a) proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 17. 12. 2013, č. j. 6 Ca 240/2009-62,
Rozhodnutím ze dne 20. 7. 2009, č. j. S-MHMP 270978/2009/OST/No, žalovaný rozhodl o odvolání žalobců proti územnímu rozhodnutí Úřadu městské části Praha 6, odboru výstavby (dále jen „stavební úřad“) ze dne 10. 11. 2008, č. j. MCP6063041/2008, kterým stavební úřad povolil výjimku z čl. 56 odst. 1 a čl. 8 odst. 8 vyhlášky č. 26/1999 Sb. hl. m. Prahy, o obecných technických požadavcích na výstavbu v hl. m. Praze, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „vyhláška OTPP“) a zároveň vydal rozhodnutí o umístění „Stavby rodinného domu na pozemku parc. č. 297/2 + oplocení + přípojky + přeložky vodovodního a plynovodního řadu Praha, Ruzyně, ul. H., K.“. Výše citovaným rozhodnutím žalovaný změnil rozhodnutí stavebního úřadu tak, že v podmínce č. 8 na str. 3 se doplňuje věta tohoto znění: „Vstupní dveře do objektu při ulici K. budou zasunuty do půdorysu rodinného domu o 1 m“; ve zbytku rozhodnutí stavebního úřadu potvrdil.
Rozhodnutí žalovaného napadli žalobci žalobou podanou k Městskému soudu v Praze (dále jen „městský soud“). Městský soud žalobu P. L. odmítl, žalobu I. Š., L. M., J. N., J. Ř. a J. L. zamítl a o nákladech řízení rozhodl tak, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení. Žalobu P. L. městský soud odmítl, neboť ze záhlaví žalobou napadeného rozhodnutí zjistil, že žalovaný o jeho odvolání nerozhodl.
V prvém žalobním bodě žalobci namítali porušení zásady legitimity očekávání s poukazem na obdobný případ (dostavba domu na st. p. č. 299 v roce 2007), ve kterém nebylo vyhověno žádosti o umístění stavby až na hranici pozemku. Žalobci zároveň poukazovali na to, že žádná ze staveb v dané lokalitě není umístěna přímo na hranici pozemku komunikace. Městský soud tuto námitku vyhodnotil jako zcela obecnou; nebylo konkretizováno o jakou stavbu a za jakých podmínek se mělo jednat, nebylo uvedeno ani předloženo rozhodnutí, které se umístění této stavby mělo týkat. Míra obecnosti žalobní námitky tak neumožňuje srovnání obou případů. Při posuzování námitky by bylo rovněž třeba vzít v potaz právní úpravu platnou v době realizace okolních staveb, proto neobstojí tvrzení, že žádná z okolních staveb není umístěna přímo na hranici komunikace.
Důvodným neshledal městský soud ani druhý žalobní bod, v němž žalobci namítali, že žádost o umístění předmětné stavby a o udělení výjimek z vyhlášky OTPP podali P. J. a I. J., přičemž pouzeP. J. zmocnil k zastupování v tomto řízení společnost Alessiz, a.s.; ze záhlaví napadeného rozhodnutí a z rozdělovníku je přitom zřejmé, že žalovaný považoval společnost Alessiz, a. s. nesprávně za zástupce obou žadatelů. Městský soud konstatoval, že žalobci v žalobě netvrdí, jakým způsobem mohl tento nesprávný postup žalovaného ovlivnit výsledek řízení a jak jím mohlo být zasaženo do jejich právní sféry.
Ve třetím žalobním bodě žalobci namítli, že správní orgán nejednal se všemi účastníky, neboť v případě domu č. p. 353, jehož spoluvlastníky jsou manželé L., bylo jednáno pouze s jedním z nich (J. L.). Městský soud konstatoval, že skutečnost, že s určitou osobou nebylo jednáno jako s účastníkem řízení, může zasáhnout pouze do práv tohoto opomenutého účastníka. Druhý spoluvlastník se tedy nesprávnému postupu správního orgánu mohl bránit sám. Namítaným postupem správního orgánu nemohlo být zasaženo do práv žalobců (ostatních účastníků řízení).
Městský soud neshledal důvodným ani čtvrtý žalobní bod, v němž žalobci tvrdili, že se jedná o stavbu se dvěma podzemními podlažími a proto jsou rozhodnutí správních orgánů v rozporu s čl. 3 odst. 1 vyhlášky OTPP a ust. § 2 písm. a) bod 2 vyhlášky č. 501/2006 Sb., o obecných požadavcích na využívání území, ve znění pozdějších předpisů. Městský soud konstatoval, že rozhodnutím o umístění stavby dochází k určení pozemků, na nichž má zamýšlená stavba stát, a ke stanovení podmínek pro tuto stavbu. V projednávané věci z předložené projektové dokumentace vyplývá, že umisťovaná stavba má jedno podzemní podlaží se dvěma garážovými stáními a jednou bytovou jednotkou ve dvou nadzemních podlažích. Stavba je tak umístěna v souladu s citovanými ustanoveními vyhlášky OTPP.
K pátému žalobnímu bodu městský soud konstatoval, že správní orgány postupovaly podle správného právního předpisu, když aplikovaly vyhlášku OTPP. Ustanovení § 194 písm. c) zákona č. 183/2006 Sb., stavebního zákona, ve znění pozdějších předpisů, zmocňuje Hlavní město Prahu k vydání obecných technických požadavků na výstavbu v Praze. Uvedeným předpisem byla v době vydání napadeného rozhodnutí právě vyhláška OTPP.
V šestém žalobním bodu žalobci namítali porušení ustanovení právních předpisů upravujících odstupové vzdálenosti staveb nejen od hranic pozemků, ale i navzájem. Správní orgán podle toho žalobního bodu neposoudil vzdálenost protilehlých stěn, v nichž jsou umístěna okna v ulici H. Nevypořádal se také s užíváním garáže v ulici H. v důsledku umístění oplocení na okraji pozemní komunikace a nevypořádal se s odvolacím důvodem o umístění stavby až na hranici pozemku. Městský soud konstatoval, že z této žalobní námitky není zřejmé, který právní předpis měl být porušen. Odstupové vzdálenosti od hranice s pozemkem p. č. 297/1 sousedního rodinného domu č. p. 50 a odstupová vzdálenost od hranice s komunikací H. a K. jsou stanoveny v podmínce č. 8 rozhodnutí stavebního úřadu. Námitkami, týkajícími se odstupových vzdáleností a výjimky z nich, se žalovaný zabýval na str. 4 a 5 pod body 3, 4 a 5. Rodinné domy žalobců se nacházejí na protilehlých stranách ulic K. a H. S umisťovaným rodinným domem má společnou hranici pouze dům č. p. 50 a pozemek p. č. 297/1, které nevlastní žalobci. Podle čl. 8 odst. 3 vyhlášky OTPP platí, že pokud rodinné domy vytvářejí mezi sebou volný prostor, pak vzdálenost mezi nimi nesmí být menší než 7 m. Tato vzdálenost je dodržena vůči všem rodinným domům v okolí. Nejkratší vzdálenost umisťovaného rodinného domu od rodinných domů č. p. 141 a 142 při ulici K. činí 10,3 m. Od hranice s pozemkem p. č. 297/1 je umisťovaný dům vzdálen 3 m, což je v souladu s požadavky čl. 8 odst. 4 vyhlášky OTPP. Předmětný rodinný dům je umístěn při společné hranici s pozemkem komunikace, nikoliv na společné hranici pozemků rodinných domů, proto se na něj nevztahuje čl. 8 odst. 6 vyhlášky OTPP. Vzdálenost průčelí rodinného domu s okny obytných místností od komunikace se posuzuje podle čl. 8 odst. 8 vyhlášky OTPP, z něhož byla v projednávané věci povolena výjimka. Odvolací námitkou týkající se umístění stavby na hranici pozemku se žalovaný zabýval na str. 4 a 5 v bodech 4 a 6 svého rozhodnutí.
Městský soud neshledal důvodným ani sedmý žalobní bod, v němž žalobci namítali, že se správní orgán nevypořádal s odvolacími důvody ohledně imisí. Konstatoval, že uvedenou námitkou se žalovaný zabýval na str. 6, 7 a 9 pod body 10, 13, 14, 18 a 25. Městský soud rovněž zdůraznil, že v průběhu správního řízení byla doložena studie posouzení vlivu záměru na stávající rodinný dům č. p. 142, jenž je záměrem nejvíce ovlivněn. Tato studie prokázala, že místnosti v tomto domě budou dostatečně prosluněny i po realizaci stavby umisťovaného rodinného domu. Městský soud také zdůraznil naprostou obecnost tohoto žalobního bodu, pro niž nelze dovodit, co ještě mělo být v napadeném rozhodnutí obsaženo.
V osmém žalobním bodu žalobci namítali porušení čl. 10 vyhlášky OTPP upravující požadavky na rozptylové plochy, jako je například chodník. Městský soud uvedl, že otázkou rozptylové plochy se žalovaný zabýval nad rámce odvolacích námitek. Z rozhodnutí žalovaného vyplývá, že prostor na pozemku žadatele o vydání územního rozhodnutí před vstupem do rodinného domu činí pouze od 0,9 m do 0,5m. Proto žalovaný považoval za nutné doplnit podmínku sledující zajištění bezpečnějšího užívání vstupu do rodinného domu. Žalovaný tedy stanovil podmínku, vyžadující posunutí vstupních dveří do půdorysu stavby, i když dotčený silniční správní úřad takové řešení nevyžadoval. Městský soud konstatoval, že v čl. 10 odst. 1 vyhlášky OTPP není jednoznačně stanoveno, jaké rozměry musí mít rozptylová plocha. Rozptylová plocha má sloužit k zajištění co možná nejbezpečnějšího vstupu, což vzal žalovaný v potaz při stanovení podmínky. Tato námitka tedy není důvodná.
V devátém žalobním bodu žalobci namítali, že se správní orgán nezabýval jejich námitkami o možném překročení percentilu zastavěnosti pozemku z hlediska vsakování dešťových vod. Městský soud konstatoval, že se stavební úřad touto otázkou zabýval na str. 11, v rámci vypořádání námitek manželů K. Žalovaný se k této námitce vyjádřil na str. 5 pod bodem 9 a uvedl, že se stavební úřad touto námitkou zabýval a stanovil, že likvidace dešťových vod ze střechy objektu bude řešena svody do dešťové kanalizace. Vsakem budou likvidovány dešťové vody z nezastavěných částí stavebního pozemku.
K desátému žalobnímu bodu městský soud konstatoval, že s odvolacími námitkami ohledně náležitostí rozhodnutí o umístění stavby se žalovaný vypořádal na str. 9 pod bodem 24 odůvodnění svého rozhodnutí.
Městský soud neshledal v napadeném rozhodnutí ani vnitřní rozpor v jeho bodě 20, jehož existenci namítali žalobci v jedenáctém žalobním bodu. Proti zamítavému rozsudku městského soudu brojí kasační stížností pouze žalobkyně I. Š. (dále jen „stěžovatelka“), a to z důvodů podle § 103 odst. 1 písm. a), b) a d)., soudního řádu správního (dále jen „s. ř. s.“).
Stěžovatelka především namítá, že městský soud odkázal pouze na odůvodnění správních rozhodnutí, ale již nezkoumal, zda jsou podmínky vymezující vliv umisťované stavby na území a stávající zástavbu, zastavěnost pozemku, umístění stavby pod úroveň terénu a umístění stavby na hranici pozemku vyjádřeny ve výroku rozhodnutí, kterým jsou stanoveny podmínky pro umístění stavby.
Dále stěžovatelka namítá nepřezkoumatelnost rozsudku městského soudu. Ta je podle stěžovatelky způsobena tím, že městský soud nekonstatuje, v čem shledává, že žalobou vytýkané „vady řízení“ a rozpor se skutkovým stavem, který vzal správní orgán za základ svého rozhodnutí, nejsou v rozporu se spisy nebo v nich nemají oporu anebo nevyžadují zásadní doplnění. Soud rovněž neuvedl, proč podle jeho názoru není napadené rozhodnutí v rozporu s právními předpisy. Rozhodnutí soudu je podle stěžovatelky nepřezkoumatelné též proto, že městský soud nevycházel ze spisové dokumentace a zjištěného skutkového stavu a své odlišné závěry a právní hodnocení neodůvodnil.
Stěžovatelka dále namítá, že se městský soud dostatečně nevypořádal s její námitkou porušení zásady ochrany legitimních očekávání správním orgánem. Městský soud pominul, že k této námitce se měl vyjádřit žalovaný a vyvrátit ji.
Podle stěžovatelky také správní orgány nesprávně akceptovaly doplnění žádosti o vydání územního rozhodnutí (ze dne 30. 4. 2008), které bylo podáno zástupcem pouze jednoho ze žadatelů. Správní orgány tak fakticky „nahradily projev vůle“ druhého žadatele, k čemuž nejsou oprávněny a což mohlo mít za následek nezákonnost rozhodnutí.
Vadu správního řízení spatřuje stěžovatelka také v tom, že správní orgány nejednaly jako s účastníkem se spoluvlastníkem domu č. p. 353.
Stěžovatelka je též toho názoru, že stavba byla správními orgány nesprávně posouzena jako rodinný dům, neboť neodpovídá požadavkům ustanovení čl. 3 písm. j) vyhlášky OTPP [pozn. NSS stěžovatelka zřejmě měla v úmyslu odkázat na ust. čl. 3 písm. m) vyhlášky OTPP]. Podle stěžovatelky je totiž i horní podlaží rodinného domu podzemním podlažím, v souladu s definicí čl. 3 písm. j) vyhlášky OTPP. Z projektové dokumentace a jejího výškového kótování stěžovatelka dovozuje, že na hranici stavebního pozemku a sousedního pozemku p. č. 297/1 je nadmořská výška terénu ve vzdálenosti 3 m od stavby ve výši minimálně 345,950 m n. m. (spíše více) tedy o více než 0,8 m (jde o 1, 2 m) nad uváděnou základní kótou horního podlaží (344, 75 m n. m). Stejně tak na jižní straně domu do ulice H. je terén ve vzdálenosti do tří metrů od stavby výše než 0,8 m nad úrovní horního podlaží stavby. Stěžovatelka doložila Nejvyššímu správnímu soudu též část výkresové dokumentace, kde jsou podklady pro uvedené úvahy vyznačeny.
Stěžovatelka dále namítá, že čl. 8 odst. 6 vyhlášky OTPP zakazuje umístění stavby domu na hranici pozemku, pokud jsou ve stěně stavební otvory. V projednávané věci je stavba umístěna na hranici pozemku p. č. 2108/1, na němž je pozemní komunikace K., přičemž ve stěně domu, orientované do ulice K., jsou stavební otvory. Rovněž je stavba umístěna pouhých deset centimetrů od společné hranice pozemků p. č. 297/2 a 2108/5, přitom v této stěně stavby jsou rovněž stavební otvory (okna na schodiště, vrata do garáže, vstupní dveře). Soud ani správní orgány se s těmito námitkami stěžovatelky nevypořádaly.
Soud se podle stěžovatelky dostatečně nevypořádal s její námitkou ohledně nedostatečného posouzení vlivu stavby na její okolí ve správním řízení. Ve správním rozhodnutí absentuje posouzení imisí.
Stěžovatelka také namítá, že se městský soud nezabýval jejími námitkami týkajícími se absence rozptylové plochy před umísťovanou stavbou. Z čl. 10 odst. 1 vyhlášky OTPP vyplývá, že stavby musí mít před vstupem rozptylovou plochu. Z tohoto ustanovení vyhlášky OTPP není podle jejího čl. 63 možná ani výjimka. Stavba je přitom umístěna až na hranici pozemní komunikace K. a není zde tak žádná rozptylová plocha. Posunutí vchodu do domu tuto skutečnost neřeší, nejde o rozptylovou plochu před stavbou (jak vyžaduje vyhláška OTPP) ale uvnitř stavby. Každý tak vstupuje z domu přímo na frekventovanou komunikaci, bez možnosti se bezpečně rozhlédnout; vstup je pouze zasunut do stavby. Správní orgány se nadto mýlí při hodnocení provozu na ulici K., neboť ta slouží pro objetí ulice Karlovarské, na níž jsou stálé zácpy. Zasunutí vstupu do stavby navíc zmenšilo vnitřní prostor u schodiště; správní orgány ani soud se nezabývaly vlivem takového zásahu z pohledu jiných ustanovení vyhlášky OTPP.
Stěžovatelka uvádí, že namítala též překročení maximální přípustné zastavěnosti pozemku, a to z důvodu nebezpečí stékání přebytečné dešťové vody a vody z tajícího sněhu na komunikaci K. a na nemovitost stěžovatelky ležící po svahu naproti. Stěžovatelka uvádí výpočet zastavěnosti pozemku a zároveň namítá, že se městský soud nezabýval její žalobní námitkou ohledně zastavěnosti pozemku a tento propočet neprovedl a nepřezkoumal, zda správní rozhodnutí tento propočet obsahuje či nikoliv. Soud se tak podle názoru stěžovatelky nevypořádal s její námitkou, že pozemek je zastavěn z více než 50% a neumožňuje řádné vsakování dešťové vody a vody z tajícího sněhu.
Stěžovatelka dále namítá, že správní orgány se nevypořádaly s jejími podrobnými námitkami ohledně imisí, obsaženými naposledy v jejím podání ze dne 12. 4. 2010. Žalovaný se ke kasační stížnosti stěžovatelky nevyjádřil.
P. J., jeden ze žadatelů o vydání územního rozhodnutí (osoba zúčastněná na řízení), ve svém vyjádření ke kasační stížnosti uvedl, že v projednávané věci proběhla ze strany žalobců celá řada právních kroků ve snaze znemožnit stavbu na pozemku v jejím vlastnictví. S předchozími rozhodnutími ve věci se ztotožňuje a domnívá se, že námitky žalobců byly řádně vypořádány.
Nejvyšší správní soud se kasační stížností zabýval nejprve z hlediska splnění podmínek řízení. Ověřil, že stěžovatelka je osobou oprávněnou k podání kasační stížnosti (§ 102 s. ř. s.). V kasační stížnosti, kterou podala včas (§ 106 odst. 2 s. ř. s.), uplatňuje přípustné důvody podle § 103 odst. 1 písm. a), b) a d) s. ř. s., a v řízení o kasační stížnosti je zastoupena advokátem (§ 105 odst. 2 s. ř. s.). Kasační stížnost je tedy věcně projednatelná.
Následně přistoupil Nejvyšší správní soud k přezkoumání důvodnosti kasační stížnosti, v souladu s ustanovením § 109 odst. 3 a 4 s. ř. s., v mezích jejího rozsahu a uplatněných důvodů. Neshledal přitom vady podle § 109 odst. 4 s. ř. s., k nimž by musel přihlédnout z úřední povinnosti.
Kasační stížnost není důvodná. Úvodem je vhodné připomenout, že ve správním soudnictví je rozsah soudního přezkumu před krajským soudem vymezen žalobními body [§ 71 písm. d) s. ř. s.], jimiž žalobce konkretizuje svá tvrzení ve vztahu k namítanému porušení zákona (§ 75 odst. 2 s. ř. s.). Soud přitom nemůže (mimo zákonem úzce stanovených výjimek) z rámce přezkumu daného žalobními body vybočit, tj. nemůže přezkoumávat rozhodnutí správního orgánu nad rámec vymezený žalobními body (srovnej například argumentaci rozsudku zdejšího soudu ze dne 28. 6. 2013, č. j. 5 Afs 79/2012 – 18, nebo rozsudku rozšířeného senátu tohoto soudu ze dne 24. 8. 2010, č. j. 4 As 3/2008 – 78, všechna citovaná rozhodnutí Nejvyššího správního soudu jsou dostupná z www.nssoud.cz). Proto i v projednávané věci městský soud správně přezkoumával rozhodnutí žalovaného na základě žalobních bodů obsažených v žalobě a tomuto rozsahu zcela odpovídá odůvodnění rozsudku napadeného kasační stížností.
S ohledem na to nelze akceptovat námitku stěžovatelky, že městský soud měl zkoumat, zda výroky rozhodnutí stavebního úřadu, stanovující podmínky pro umístění stavby, odpovídají odůvodnění tohoto rozhodnutí. Nic takového totiž žalobci v žalobě nenamítali. I kdyby tedy rozhodnutí stavebního úřadu obsahovalo výroky, které by byly v rozporu s jeho odůvodněním, nemohl by městský soud rozhodnutí z tohoto důvodu pro nepřezkoumatelnost zrušit, ledaže by tato nepřezkoumatelnost správního rozhodnutí bránila jeho soudnímu přezkoumání v rámci žalobních bodů (viz usnesení rozšířeného senátu Nejvyššího správního soudu ze dne 8. 3. 2011, č. j. 7 Azs 79/2009 – 84). Je také třeba podotknout, že stěžovatelka ani v kasační stížnosti nijak nekonkretizovala, které výroky mají být v rozporu s odůvodněním rozhodnutí stavebního úřadu.
Nejvyšší správní soud neshledal rozsudek městského soudu nepřezkoumatelným. Rozsah odůvodnění rozhodnutí městského soudu zcela odpovídá vzneseným žalobním námitkám, kterými (jak bylo vysvětleno výše) je určen také rozsah soudního přezkumu. Nejvyšší správní soud nedospěl k závěru, že by městský soud opomenul některou ze žalobních námitek vypořádat. Z rozsudku městského soudu rovněž nijak nevyplývá, že by soud nevycházel ze spisové dokumentace a zjištěného skutkového stavu nebo že by své závěry neodůvodnil. Námitka nepřezkoumatelnosti rozsudku městského soudu tedy není důvodná. Žalobci dále v žalobě namítali porušení legitimních očekávání správním orgánem, spočívající v tom, že v případě dostavby domu na pozemku p. č. 299 v roce 2007 správní orgán nepovolil umístění stavby na hranici pozemku. Žádná stavba v dané lokalitě, podle tvrzení žalobců, nebyla umístěna na hranici pozemní komunikace. Městský soud tuto námitku shledal nedůvodnou zejména s ohledem na její obecnost. Žalobci uvedené tvrzení nijak nekonkretizovali, takže nebylo možné provést odpovídající srovnání konkrétních případů. Městský soud též uvedl, že by bylo třeba též vzít v potaz právní úpravu platnou v rozhodné době. Toto zdůvodnění je podle názoru Nejvyššího správního soudu logické a dostatečné. Zároveň je třeba připomenout, že podle judikatury zdejšího soudu lze za správní praxi, zakládající legitimní očekávání, považovat ustálenou, jednotnou a dlouhodobou činnost orgánů veřejné správy, která opakovaně potvrzuje určitý výklad a použití právních předpisů (srovnej usnesení rozšířeného senátu tohoto soudu ze dne 21. 7. 2009, č. j. 6 Ads 88/2006 - 132, publikované pod č. 1915/2009 Sb. NSS). Z tohoto hlediska by ani žalobci zmiňované (jedno) rozhodnutí stavebního úřadu z roku 2007 nemohlo založit legitimní očekávání žalobců ve vztahu k nyní přezkoumávanému rozhodnutí stavebního úřadu. Nejvyšší správní soud nesdílí ani přesvědčení stěžovatelky, že bylo na žalovaném, aby ve svém vyjádření k žalobě vyvrátil námitku porušení legitimních očekávání ve správním řízení. Podle ustálené judikatury zdejšího soudu (srovnej zejména rozsudek ze dne 11. 3. 2008, č. j. 1 Afs 7/2008 – 91) je vyjádření k žalobě, spolu s předložením správního spisu, procesní obranou žalovaného vyplývající z principu rovnosti zbraní, který se v řízení před správními soudy uplatňuje. Z toho Nejvyšší správní soud dovozuje, že samotný obsah vyjádření žalovaného k podané žalobě závisí zejména na tom, jak široce míní žalovaný využít svá procesní práva. Pokud se žalovaný k některým žalobním bodům nevyjádří, vystavuje se tím nebezpečí, že krajský soud rozhodne v jeho neprospěch (obdobně jako je tomu v případě předložení nekompletního správního spisu). Nelze však dovodit procesní povinnost žalovaného k vyvrácení všech žalobních námitek v podaném vyjádření k žalobě. Je to naopak žalobce, kdo nese v řízení před soudem břemeno tvrzení a jeho žalobní námitky (jak bylo vysvětleno výše) předurčují rozsah soudního přezkumu. Posouzení důvodnosti žalobních námitek je úkolem soudu.
Nejvyšší správní soud připouští, že stavební úřad chybně akceptoval doplnění žádosti o vydání územního rozhodnutí, podané zástupcem pouze jednoho ze žadatelů. V té souvislosti je ovšem třeba připomenout, že řízení o umístění stavby bylo zahájeno na základě společné žádosti manželů J. a tedy je zjevný jak úmysl obou stavebníků, tak také to, že oba žadatelé v řízení o vydání územního rozhodnutí měli být zastoupeni společností ALESSIZ, a. s., byť k tomu nebyla doložena odpovídající plná moc. Městský soud nicméně zcela správně dovodil, že na výsledek řízení uvedená skutečnost nemohla mít žádný vliv, tudíž zmíněné pochybení nemá žádný význam pro zákonnost rozhodnutí ve věci samé a nemohlo žádným způsobem zasáhnout do právní sféry žalobců (tedy i stěžovatelky).
Rovněž námitka, že správní orgány nejednaly se spoluvlastníkem domu č. p. 353, nikterak nesouvisí s právní sférou stěžovatelky a je proto nedůvodná. Nejvyšší správní soud zde považuje za vhodné připomenout, že podle § 65 odst. 1 s. ř. s. je oprávněn žalobu proti rozhodnutí správního orgánu podat ten, kdo tvrdí, že byl na svých právech zkrácen přímo nebo v důsledku porušení svých práv v předcházejícím řízení rozhodnutím správního orgánu. Podle § 65 odst. 2 s. ř. s. pak může být k podání žaloby aktivně legitimován i ten, o jehož právech a povinnostech nebylo rozhodováno, byl však účastníkem správního řízení a tvrdí, že byla porušena jeho procesní práva. Stěžovatelka však v uvedených dvou kasačních námitkách (a v jim odpovídajících žalobních bodech) netvrdila ani dotčení svých vlastních procesních práv, ale procesních práv jiných osob (druhého žadatele, respektive druhého spoluvlastníka domu č. p. 353). Nejvyšší správní soud proto považuje za správné posouzení městského soudu, který dospěl k závěru o nedůvodnosti těchto žalobních bodů s ohledem na to, že v nich uvedené námitky se právní sféry stěžovatelky, respektive vůbec žalobců, netýkají.
Nejvyšší správní soud se dále zabýval námitkou stěžovatelky, že umisťovaná stavba byla nesprávně kvalifikována jako rodinný dům, neboť ve skutečnosti má dvě podzemní podlaží. Podle čl. 3 odst. 1 písm. j) vyhlášky OTPP se podzemním podlažím rozumí „podlaží, které má úroveň podlahy nebo její větší části níže než 0,80 m pod nejvyšším bodem přilehlého terénu v pásmu širokém 3,0 m po obvodu stavby“, přičemž podlaží s vyšší úrovní podlahy, včetně podlaží ustupujícího, je podlažím nadzemním. Rodinným domem se v souladu s ust. čl. 3 odst. 1 písm. m) vyhlášky OTPP rozumí „stavba pro bydlení, která svým stavebním uspořádáním odpovídá požadavkům na rodinné bydlení a v níž je více než polovina podlahové plochy místností a prostorů určena k bydlení; rodinný dům může mít nejvýše tři samostatné byty, nejvýše dvě nadzemní a jedno podzemní podlaží a podkroví“. Celé správní řízení bylo přitom vedeno o umístění stavby rodinného domu. Pokud by stavba neodpovídala legální definici rodinného domu, jednalo by se pravděpodobně o dům bytový, ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. c) vyhlášky OTPP a této odlišné kvalifikaci stavby by odpovídaly jiné podmínky pro umístění stavby stanovené citovanou vyhláškou. Právní kvalifikace stavby tedy je významná pro posouzení zákonnosti rozhodnutí žalovaného.
Zdejší soud se však neztotožňuje s argumentací stěžovatelky ohledně nesprávné právní kvalifikace stavby. Z listin správního spisu, stejně jako z výřezů částí projektové dokumentace, vyplývá, že průčelí domu je orientováno na sever do ulice K., zatímco zadní stěna domu je orientována na jih do ulice H. Pozemek, na němž je stavba umístěna, se svažuje směrem od jižní strany (ulice H.) k severní straně (ulice K.). Pozemek se svažuje také na jižní straně souběžně s ulicí H. směrem ke křižovatce ulic H. a K. Z projektové dokumentace obsažené ve správním spisu je zjevné, že nejnižší podlaží domu je z převážné části pod úrovní terénu. O jeho charakteru jako podzemního podlaží přitom není sporu. Na toto podlaží navazují dvě horní podlaží, přičemž o charakteru nejvyššího podlaží jako nadzemního podlaží opět není sporu. Sporná je pouze právní kvalifikace nižšího z těchto dvou horních podlaží, které je označováno v projektové dokumentaci jako „první nadzemní podlaží“ nebo jako „přízemí“.
Z nákresu v projektové dokumentaci (jehož výřezy předložila také stěžovatelka ke kasační stížnosti) je patrné, že přízemí je na jižní straně domu částečně pod úrovní terénu (ulice H.). Z výškového kótování vyplývá, že podlaha přízemí je ve výšce 344,750 m n. m. Přitom výška terénu dosahuje ve vzdálenosti 3 m od východní stěny domu výšky 345,950 m n. m. V této vzdálenosti je tak terén ve výšce 1, 2 m nad podlahou přízemí. Podle zmíněné projektové dokumentace však terén rovnoměrně klesá tak, že úrovně 0,8 m nad úrovní podlahy přízemí dosáhne (odhadem) ve vzdálenosti cca 1, 8 m od východní stěny domu. Při rozměrech šířce podlahy přízemí 12, 68 m by tedy vycházelo tímto hrubým odhadem, že níže pod úrovní terénu než 0, 8 m se může nacházet zhruba jedna sedmina podlahy v přízemí domu. Už z tohoto prostého hrubého odhadu je zjevné, že podlaží označované projektovou dokumentací jako přízemí je skutečně podlažím nadzemním ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. j) vyhlášky OTPP, neboť jeho větší část se zjevně nenachází v hloubce 0,8 m pod úrovní terénu. Opačný výklad by odporoval i obvyklému chápání pojmu „podzemní podlaží“, neboť přízemí umisťovaného domu je z výrazně převažující části nad zemí a má okna ze všech stran. (viz také argumentace rozsudku zdejšího soudu ze dne 19. 4. 2013, č. j. 8 As 75/2010 – 165). Nejvyšší správní soud argumentaci městského soudu rozvedl pro zvýšení její přesvědčivosti, neboť Městský soud v této části argumentoval věcně správně, byť poněkud úsporně.
Ohledně stěžovatelčiných námitek napadajících nedostatečný odstup stavby od ulice K. Nejvyšší správní soud předně konstatuje, že odstupy staveb od pozemní komunikace neupravuje čl. 8 odst. 6 vyhlášky OTPP, na jehož porušení poukazuje stěžovatelka, ale čl. 8 odst. 8 citované vyhlášky, jak již správně konstatoval městský soud. Podle uvedeného ustanovení vyhlášky OTPP platí, že „vzdálenost průčelí budov, v nichž jsou okna obytných místností, musí být nejméně 3 m od okraje vozovky pozemní komunikace; tento požadavek se neuplatní u budov umísťovaných v prolukách.“ Umisťovaná stavba však v průčelí, které je obráceno do ulice K., nemá okna obytných místností; v tomto průčelí se nachází pouze okno od WC v 1. n. p. a 2. n. p. a v suterénu pouze vstupní dveře domu a vjezd do garáže. Tato námitka tedy není důvodná a byla správně a srozumitelně vypořádána jak městským soudem (str. 10 rozsudku), tak stavebním úřadem (str. 12 rozhodnutí stavebního úřadu) a také žalovaným (str. 4 odvolacího rozhodnutí).
Tvrzení nedostatečného vypořádání námitky stěžovatelky ohledně nedostatečného posouzení vlivu stavby na její okolí správními orgány, trpí zjevnou neurčitostí a obecností. Městský soud přesto k těmto tvrzením uvedl, že se žalovaný s touto problematikou vypořádal a odkázal i na konkrétní části odůvodnění jeho rozhodnutí. K řádnému posouzení imisí ve správním řízení pak došlo na základě studie L. K. z července 2008. Uvedené kasační námitky stěžovatelky tak nelze považovat za důvodné.
Stěžovatelka dále namítala absenci rozptylové plochy před umisťovanou stavbou. Podle čl. 10 odst. 1 vyhlášky OTPP „stavby musí mít před vstupem rozptylovou plochu (například chodník, veřejnou plochu) odpovídající druhu stavby. Řešení rozptylových ploch musí umožnit plynulý a bezpečný přístup i odchod a rozptyl osob, včetně osob s omezenou schopností pohybu a orientace, do okolí stavby.“ Z uvedeného vyplývá, že vyhláška OTPP nestanovuje výslovně parametry rozptylové plochy, pouze stanoví, že rozptylová plocha musí odpovídat druhu stavby a její řešení má umožnit plynulý a bezpečný přístup a rozptyl osob. Vyhláška OTPP tak nechává poměrně široký prostor k uvážení správnímu orgánu rozhodujícímu o umístění stavby o tom, jak má v konkrétním případě rozptylová plocha vypadat. Jak vyplývá z rozhodnutí žalovaného, v projednávané věci projektová dokumentace nepočítá, se souhlasem silničního správního úřadu, s pokračováním chodníku před domem. Před vstupem do rodinného domu je však počítáno s prostorem, který činí od 0,9 m do 0,5 m (což stěžovatelka zcela ve své argumentaci pomíjí) a žalovaný navíc stanovil s ohledem na bezpečný přístup do objektu podmínku, že vstupní dveře při ulici K. mají být zasunuty do půdorysu rodinného domu o 1 m. Nejvyšší správní soud proto nesouhlasí s tvrzením stěžovatelky, že každý bude z domu vstupovat „přímo na frekventovanou komunikaci bez možnosti se bezpečně rozhlédnout“. Je také třeba podotknout, že stěžovatelka nenavrhuje žádné důkazy, kterými by doložila své tvrzení, že ulice K. je frekventovanější, než se správní orgány domnívají. Tyto kasační námitky tedy nejsou důvodné.
Z ustálené judikatury Nejvyššího správního soudu vyplývá, že „[j]e-li účastenství určité osoby v územním řízení odvozeno od možnosti dotčení jejích práv, pak v mezích tohoto možného dotčení práv jí přísluší výkon účastnických práv a ochrana jejích hmotných práv. To znamená, že vyjádření a námitky, které je takový účastník v územním řízení oprávněn uplatnit, se musejí vztahovat k jeho právům. Je proto vyloučeno, aby se stěžovatel domáhal ochrany práv jiných účastníků řízení.“ (rozsudek ze dne 11. 7. 2007, č. j. 2 As 10/2007 – 83.) Požadavek žalovaného na zasunutí vchodových dveří do půdorysu stavby o 1 m tak sice může znamenat pro žadatele o vydání územního rozhodnutí (podle okolností) nutnost upravit také vnitřní dispozici stavby, to se však nemůže nijak dotknout práv stěžovatelky ani ostatních účastníků územního řízení. Námitka stěžovatelky, že se správní orgány ani soud nezabývaly vlivem tohoto opatření žalovaného na stavbu z pohledu jiných ustanovení vyhlášky OTPP, postrádá jakékoli oprávnění a je tedy nedůvodná.
Zdejší soud dále konstatuje, že námitka překročení přípustné zastavěnosti pozemku nebyla v žalobě uplatněna v takové podobě a takovém rozsahu, jak ji prezentuje stěžovatelka v kasační stížnosti, nýbrž pouze ve vazbě na vsakování dešťových vod. Žalobci konkrétně v žalobě namítali, že se žalovaný uvedenou problematikou vůbec nezabýval. Městský soud se ovšem s touto námitkou vypořádal odkazem na příslušné pasáže přesvědčivého odůvodnění rozhodnutí žalovaného, což je postup principiálně možný (srovnej rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 27. 7. 2007, č. j. 8 Afs 75/2005 – 130, publikovaný pod č. 1350/2007 Sb. NSS), a zároveň konstatoval, že likvidace dešťových vod bude dle podmínky č. 21 rozhodnutí stavebního úřadu řešena odvedením do dešťové kanalizace, zatímco vsakem budou likvidovány pouze dešťové vody z nezastavěných částí pozemku. Odůvodnění rozsudku městského soudu tedy zcela odpovídalo tomu, jak byla námitka uplatněna žalobci v žalobních bodech, které (jak bylo vysvětleno výše) určují rozsah soudního přezkumu. V tomto smyslu se tedy jedná o námitku nedůvodnou. Nejvyšší správní soud kromě toho považuje za nepřípustné ve smyslu ustanovení § 104 odst. 4 s. ř. s. ty námitky stěžovatelky, jež se týkají překročení zastavěnosti pozemku, respektive absence propočtu zastavěnosti pozemku, na němž se nachází posuzovaná stavba, a to jak v rozhodnutí správních orgánů, tak městského soudu, neboť v žalobě takto konkrétní námitka vůbec uplatněna nebyla.
V poslední kasační námitce stěžovatelka opět pouze obecně uvádí, že se správní orgány nevypořádaly s jejími námitkami ohledně imisí. To ovšem neodpovídá skutečnosti a také Nejvyšší správní soud konstatuje, že stavební úřad se těmto námitkám účastníků územního řízení věnoval na str. 12 a 13 svého rozhodnutí a žalovaný pak na str. 6 pod body 13 a 14, jakož i zcela konkrétně shora zmíněným posudkem Ing. K.. Tato kasační námitka proto rovněž není důvodná. Pro úplnost Nejvyšší správní soud dodává, že správní řízení skončilo rozhodnutím žalovaného ze dne 20. 7. 2009. Není proto jasné ani s jakým „podáním stěžovatelky ze dne 12. dubna 2010“ se správní orgány měly podle názoru stěžovatelky lépe vypořádat. Lze tedy uzavřít, že kasační důvody dle § 103 odst. 1 písm. a), b) a d) nebyly v projednávané věci dány. Nejvyšší správní soud proto posoudil kasační stížnost jako nedůvodnou a podle § 110 odst. 1 věty druhé s. ř. s. ji zamítl. O nákladech řízení o kasační stížnosti rozhodl Nejvyšší správní soud podle § 60 odst. 1 s. ř. s., ve spojení s § 120 s. ř. s. Stěžovatelka neměla ve věci úspěch, proto jí právo na náhradu nákladů řízení nenáleží. Toto právo by náleželo žalovanému, protože však žalovaný náhradu nákladů nežádal, a žádné jeho náklady ze spisu nevyplývají, Nejvyšší správní soud náhradu nákladů žalovanému nepřiznal.
Zdroj: Rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 29. 10. 2014, sp. zn. 3 As 52/2014 - 42, dostupné na www.nssoud.cz. Jedná se o neautentické znění, které bylo soudem poskytnuto bezplatně.

matches:
soud
soud
čl. 56
čl. 8
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
čl. 3
§ 2
soud
soud
§ 194
zákona č. 183
soud
čl. 8
čl. 8
čl. 8
čl. 8
soud
soud
soud
čl. 10
soud
soud
čl. 10
soud
soud
soud
§ 103
soud
soud
Soud
soud
soud
soud
čl. 3
čl. 3
čl. 3
čl. 8
Soud
Soud
soud
čl. 10
čl. 63
soud
soud
Soud
soud
§ 103
soud
§ 109
§ 109
Soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
§ 65
§ 65
soud
soud
čl. 3
čl. 3
čl. 3
soud
čl. 3
soud
soud
soud
čl. 8
čl. 8
soud
čl. 10
soud
soud
soud
soud
soud
§ 104
soud
soud
§ 103
soud
§ 110
soud
§ 60
§ 120
soud