text:
2 Azs 8/2004 — Nejvyšší správní soud — Iudictum.cz
11. 03. 2004, Nejvyšší správní soud
Smysl institutu humanitárního azylu podle § 14 zákona č. 325/1999 Sb., o azylu, spočívá v tom, aby rozhodující správní orgán měl možnost azyl poskytnout i v situacích, na něž sice nedopadá žádná z kautel předpokládaných taxativními výčty ustanovení § 12 a § 13 zákona o azylu, ale v nichž by bylo přesto „nehumánní“ azyl neposkytnout. Správní orgán díky tomu může zareagovat nejen na případy, jež byly předvídatelné v době přijímání zákona o azylu jako obvyklé důvody udělování humanitárního azylu (např. u osob zvláště těžce postižených či nemocných, u osob přicházejících z oblastí postižených humanitární katastrofu, ať už způsobenou lidskými či přírodními faktory), ale i na situace, jež předvídané či předvídatelné nebyly. Míra volnosti této jeho reakce je pak omezena pouze zákazem libovůle, vyplývajícím pro orgány veřejné moci z ústavně zakotvených náležitostí demokratického a právního státu.
(Podle rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 11.03.2004, čj. 2 Azs 8/2004)
Nejvyšší správní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Miluše Doškové a soudců JUDr. Vojtěcha Šimíčka a JUDr. Jaroslava Vlašína v právní věci žalobců: a) H. T. M., b) nezl. N. H. T., c) nezl. N. T. T., oba nezletilí zastoupeni žalobkyní ad a), zastoupení advokátem Mgr. Petrem Sigmundem, se sídlem Jiráskova 614, Česká Lípa, proti žalovanému: Ministerstvo vnitra, se sídlem Nad Štolou 3, PP 21/OAM, Praha 7, v řízení o žalobě proti rozhodnutí ministra vnitra ze dne 11. 6. 2003, č. j. OAM-1414/AŘ-2002, o kasační stížnosti žalobců proti rozsudku Krajského soudu v Ústí nad Labem – pobočka v Liberci ze dne 26. 11. 2003, sp. zn. 59 Az 433/2003,
Žalobci (dále jen „stěžovatelé“) včas podanou kasační stížností brojí proti shora označenému rozsudku Krajského soudu v Ústí nad Labem – pobočka v Liberci, kterým byla zamítnuta jejich žaloba proti rozhodnutí ministra vnitra ze dne 11. 6. 2003, č. j. OAM-1414/AŘ-2002. Tímto rozhodnutím ministr vnitra zamítl rozklad proti rozhodnutí Ministerstva vnitra (dále jen „žalovaný“) ze dne 17. 7. 2001, č. j. OAM-741/VL-07-P07-2000, o neudělení azylu podle zákona č. 325/1999 Sb., o azylu.
Stěžovatelé v kasační stížnosti uplatňují důvody obsažené v ustanovení § 103 odst. 1 písm. a), b) a d) zákona č. 150/2002 Sb., soudní řád správní (dále jen „s. ř. s.“), a namítají, že napadený rozsudek je nezákonný pro nesprávné posouzení právní otázky a také proto, že krajský soud nezrušil napadené správní rozhodnutí pro nepřezkoumatelnost, pročež nepřezkoumatelností trpí i napadený rozsudek sám. Stěžovatelé nejprve brojí proti tomu, že citovaná správní rozhodnutí i rozhodnutí soudu posuzovala azylově relevantní důvody pouze z pohledu prvé stěžovatelky, přitom správně mělo být dokazování směřováno ke každému ze stěžovatelů.
Rozhodnutí ministra vnitra je dále vytýkáno, že při svém přezkumu opomenulo dva ze tří důvodů, jež podle stěžovatelů odůvodňovaly přiznání humanitárního azylu podle § 14 zákona o azylu, když se zabývalo pouze tím, že prvá stěžovatelka pobývá v ČR již třináct let, nijak se však nevyjádřilo k negativnímu vlivu neudělení azylu na psychiku dětí a také nemožností řešit jejich další pobyt v ČR jinak než právě azylovým řízením. V neúplnosti shledávají stěžovatelé důvod nepřezkoumatelnosti, v čemž odkazují i na nález Ústavního soudu č. 141 sv. 16 Sbírky nálezů a usnesení Ústavního soudu.
Dále stěžovatelé kritizují, že mezi dvěma výroky obsaženými v napadeném rozsudku je rozpor zakládající nesrozumitelnost a nepřezkoumatelnost. Tento rozpor je shledáván mezi tvrzením, že žalovaný neprováděl zjištění ohledně případných negativních projevů přesídlení do Vietnamu, a tvrzením, že žalovaný řádně posoudil osobní situaci žalobců i stav v jejich zemi původu.
Konečně stěžovatelé nesouhlasí s názorem krajského soudu, že jejich situaci nelze řešit formou azylu. Stěžovatelé naopak odkazují na institut humanitárního azylu a také na to, že žádostí o azyl se vymanili z režimu zákona č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců.
Z těchto důvodů stěžovatelé navrhují zrušit napadený rozsudek krajského soudu a zároveň žádají, aby byl jejich kasační stížnosti přiznán odkladný účinek. Žalovaný ve svém vyjádření ke kasační stížnosti především odkazuje na obsah správního spisu a uvádí, že jeho rozhodnutí i rozhodnutí krajského soudu bylo vydáno v souladu se zákonem. Žalovaný proto navrhuje kasační stížnost zamítnout a nepřiznat jí odkladný účinek.
V souzené věci Nejvyšší správní soud z předmětného správního spisu především zjistil, že řízení o udělení azylu bylo zahájeno dne 22. 8. 2000 na základě žádosti, v níž prvá stěžovatelka uvedla, že žádá o humanitární azyl zejména s ohledem na situaci svých dvou dětí – druhého a třetího stěžovatele – které jsou v ČR, kde žijí od narození, usazeny (zejména jazykově a sociálně) již mnohem více než ve Vietnamu. Totéž vyplývá i z protokolu o pohovoru k důvodům návrhu na zahájení řízení o udělení azylu ze dne 3. 4. 2001, kde doplnila, že do ČSSR přijela v roce 1989 v rámci výměny pracovních sil v RVHP a setrvala zde i po ukončení pětiletého pobytového programu, neboť se provdala za vietnamského podnikatele a počala s ním druhého a třetího stěžovatele. Uvedla také tíživost své situace poté, co se její manžel stal v roce 1997 drogově závislým, a zejména poté, co zjistila, že přestože ona má povolení k dlouhodobému pobytu, její děti nikoli. Právě tato skutečnost ji vedla k podání žádosti o azyl. Žalovaný stěžovatelům azyl neudělil výše označeným rozhodnutím, neboť neshledal důvody pro jeho udělení podle § 12 zákona o azylu. Žalovaný v tomto rozhodnutí uvedl, že stěžovatelé žádali o azyl výlučně proto, že chtěli legalizovat pobyt celé rodiny v ČR. Takové důvody ovšem nezakládají dle žalovaného pronásledování podle § 12 zákona o azylu, pročež žalovaný odkázal stěžovatele na nástroje zákona č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců. Dále žalovaný neshledal ani podmínky umožňující udělení azylu podle § 13 a § 14 zákona o azylu a rovněž nebyla shledána přítomnost překážky vycestování.
Proti tomuto rozhodnutí žalovaného podali stěžovatelé rozklad k ministrovi vnitra, který tento zamítl shora zmíněným rozhodnutím. V tomto rozkladu prvá stěžovatelka používala obdobnou argumentaci jako v posuzované kasační stížnosti a doplnila také, že nelze přistoupit na poznámku žalovaného, že měla využít nástrojů zákona o pobytu cizinců. Tak prý postupovala prvá stěžovatelka dosud, ovšem změna české úpravy pobytu cizinců jí to znemožnila, když získat povolení k pobytu i pro druhého a třetího stěžovatele by znamenalo odcestovat zpět do Vietnamu a tam doufat v nepříliš pravděpodobné kladné vyřízení žádosti. Ministr vnitra v rozhodnutí o rozkladu zejména doplnil, že z vyjádření cizinecké policie vyplynulo, že druhý a třetí stěžovatel měli skutečně povolen dlouhodobý pobyt pouze do července 1998, a to proto že o jeho prodloužení nebylo požádáno.
Proti tomuto zamítavému rozhodnutí ministra vnitra podali stěžovatelé ke Krajskému soudu v Ústí nad Labem – pobočka v Liberci žalobu, v níž citovanému správnímu rozhodnutí zejména vytkli, že se nijak argumentačně nevypořádalo s tím, zda skutečnosti jimi uváděné jsou či nejsou dostatečnými pro přiznání humanitárního azylu a omezilo se na konstatování druhé možnosti. Zároveň prvá stěžovatelka uvedla, že si je vědoma toho, že opomněla o prodloužení dlouhodobého pobytu pro své děti požádat. O této žalobě rozhodl krajský soud shora označeným rozsudkem, kterým ji zamítl. Ve svém rozsudku krajský soud zejména uvedl, že nelze shledat hrozbu pronásledování stěžovatelů po jejich návratu do Vietnamu z důvodu pobytu v ČR, neboť vietnamská vláda neuplatňuje dle dostupných pramenů plošnou perzekuci navrátilců z „kapitalistické ciziny“ a samotná obava z obtížného zařazení do života v původní vlasti není dostatečným důvodem pro shledání pronásledování podle § 12 zákona o azylu či překážky vycestování podle jeho § 91. Ke stěžejní žalobní námitce, tedy k nepřiznání humanitárního azylu, krajský soud uvedl, že jeho přiznání je zcela na volní úvaze správního orgánu, neboť zákon o azylu neuvádí žádné konkrétní důvody, pro něž může být humanitární azyl udělen. Soud tak měl dle svého názoru přezkoumat pouze procesní správnost postupu žalovaného, zejména to, zda tento konstatoval důvody, jejichž zásadnost měla být posouzena, zda si opatřil k tomuto posouzení potřebné podklady, a zda dostatečně zjistil osobní situaci stěžovatelů. Vzhledem k tomu, že tak žalovaný dle zjištění krajského soudu učinil a pouze neshledal namítané skutečnosti hodnými zvláštního zřetele, konstatoval krajský soud, že jeho rozhodnutí bylo vydáno v souladu se zákonem, a proto posuzovanou žalobu zamítl. Tento rozsudek napadli stěžovatelé nyní posuzovanou kasační stížností.
Nejvyšší správní soud přezkoumal napadený rozsudek Krajského soudu v Ústí nad Labem – pobočka v Liberci v rozsahu kasační stížnosti a v rámci uplatněných důvodů (§ 109 odst. 2, 3 s. ř. s) a dospěl k závěru, že kasační stížnost není důvodná.
Stěžejní stížnostní námitka směřuje komplexně proti skutečnosti, že stěžovatelům nebyl přiznán humanitární azyl, stejně jako proti způsobu, jakým jeho nepřiznání přezkoumal krajský soud. Tuto námitku je třeba odmítnout s poukazem na setrvalou správní judikaturu. Tak v rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 15. 10. 2003, sp. zn. 3 Azs 12/2003 (nepublikováno), bylo uvedeno: „Na udělení azylu z humanitárního důvodu podle § 14 zákona č. 325/1999 Sb., o azylu, ve znění zákona č. 2/2002 Sb., nemá žadatel subjektivní právo. Správní orgán o něm rozhoduje na základě správního uvážení; jeho rozhodnutí přezkoumává soud pouze v omezeném rozsahu, a to z hlediska dodržení příslušných procesních předpisů (§ 78 odst. 1 s. ř. s.).“ Míra správního uvážení správního orgánu je tedy za situace, kdy se ustanovení § 14 zákona o azylu omezuje při určení důvodů, pro něž je možné humanitární azyl udělit, na konstatování, že se jedná o důvody hodné zvláštního zřetele; poměrně široká. Přitom prostor soudního přezkumu správních rozhodnutí u přiznání či nepřiznání humanitárního azylu je v souladu s citovaným judikátem naopak omezen, což však jistě ani ve vzájemné kombinaci neznamená, že by přiznávání humanitárního azylu mohlo být určováno pouhou libovůlí správního orgánu.
Smysl institutu humanitárního azylu lze spatřovat v tom, aby rozhodující správní orgán měl možnost azyl poskytnout i v situacích, na něž sice nedopadá žádná z kautel předpokládaných taxativními výčty ustanovení § 12 a § 13 zákona o azylu, ale v nichž by bylo přesto patrně „nehumánní“ azyl neposkytnout. Zatímco tak v jiných právních předpisech reaguje zákonodárce na skutečnost, že není schopen předpokládat všechny situace, v nichž je určitý postup – zde poskytnutí azylu – vhodný či dokonce nutný, typicky demonstrativními výčty za účelem odstranění či alespoň zmírnění tvrdostí; v zákoně o azylu zvolil kombinaci dvou ustanovení obsahujících výčty taxativní a jednoho ustanovení umožňujícího pohledem humanitárních hledisek řešit situace nezahrnutelné pod předchozí dvě ustanovení. Správní orgán díky tomu může zareagovat nejen na varianty, jež byly předvídatelné v době přijímání zákona o azylu jako obvyklé důvody udělování humanitárního azylu – sem lze příkladmo zařadit například udělování humanitárního azylu osobám zvláště těžce postiženým či zvláště těžce nemocným; nebo osobám přicházejícím z oblastí postižených významnou humanitární katastrofou, ať už způsobenou lidskými či přírodními faktory – ale i na situace, jež předvídané či předvídatelné nebyly. Míra volnosti této jeho reakce je pak omezena pouze zákazem libovůle, jenž pro orgány veřejné moci vyplývá obecně z ústavně zakotvených náležitostí demokratického a právního státu.
Aplikuje- li soud výše řečené na konkrétní situaci stěžovatelů, dospívá k závěru, že v těch limitech, kde soudní přezkum neudělení humanitárního azylu proveden být měl, byl krajským soudem proveden řádně a v přiměřeném rozsahu. Ani krajský soud, ani Nejvyšší správní soud jistě nepopírají, že osobní situace stěžovatelů, tak jak byla zjištěna žalovaným a přezkoumána krajským soudem, je tížívá. Na straně druhé však není patrně natolik zjevně a nesnesitelně tíživá, že by bylo možno hovořit o tom, že by nepřiznání humanitárního azylu bylo způsobeno zjevnou libovůlí žalovaného. Nebyla-li pak zjištěna na straně žalovaného libovůle, postupoval krajský soud zcela správně, když ve svém přezkumu do správního uvážení žalovaného o samotné otázce, zda byly v případě stěžovatelů dány důvody hodné zvláštního zřetele, dále nezasahoval a zaměřil tento přezkum pouze na otázky procesní. Úkolem soudu ve správním soudnictví totiž obecně je přezkum pohledem zákonnosti, byť v takzvané plné jurisdikci, a volné uvážení při rozhodování o udělení azylu z humanitárních důvodů podle okolností konkrétní věci je vyhrazeno toliko žalovanému.
K námitce tvrzené rozpornosti dvojice výroků na straně třetí napadeného rozsudku Nejvyšší správní soud uvádí, že takový rozpor neexistuje, neboť prvý výrok byl krajským soudem vysloven v rámci přezkumu správnosti aplikace ustanovení § 12 zákona o azylu, kde by posouzení negativních dopadů přesídlení na stěžovatele bylo skutečně irelevantní; naopak druhý výrok byl učiněn při výše rozebraném přezkumu podmínek přiznání humanitárního azylu, kde bylo posouzení osobní situace stěžovatelů nutné a správné.
Nepravdivé je pak tvrzení, že se žalovaný i krajský soud zabývali pouze situací prvé stěžovatelky. Ze správního i soudního spisu naopak vyplývá, že si žalovaný i krajský soud byli během řízení vědomi, že o azyl je žádáno právě za účelem řešení složité situace druhého a třetího stěžovatele, tedy nezletilých dětí první stěžovatelky.
Nelze konečně než podpořit tvrzení krajského soudu, že obtížná situace stěžovatelů není řešitelná prostředky zákona o azylu, ale měla být řešena prostředky zákona o pobytu cizinců. Namítají-li stěžovatelé, že jeho aplikace je v jejich případě vyloučena, zaměňují příčinu a následek, neboť není chybou aplikace zákona o azylu, že na základě této aplikace nejsou plněny funkce zákona o pobytu cizinců, naopak: aplikace tohoto zákona byla vyloučena právě tím, že se stěžovatelé rozhodli požádat o azyl.
Ze všech těchto důvodů Nejvyšší správní soud dospěl po přezkoumání kasační stížnosti k závěru, že kasační stížnost není důvodná, a proto ji zamítl (§ 110 odst. 1 s. ř. s.).
Stěžovatelé, kteří neměli v tomto soudním řízení úspěch, nemají právo na náhradu nákladů řízení (§ 60 odst. 1 s. ř. s.) a Ministerstvu vnitra náklady řízení nevznikly. Proto soud rozhodl, že se Ministerstvu vnitra nepřiznává právo na náhradu nákladů řízení o kasační stížnosti.
V Brně dne 11. 3. 2004
Zdroj: Rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 11. 3. 2004, sp. zn. 2 Azs 8/2004, dostupné na www.nssoud.cz. Jedná se o neautentické znění, které bylo soudem poskytnuto bezplatně.

matches:
soud
soud
§ 14
zákona č. 325
§ 12
§ 13
soud
zákona č. 325
§ 103
zákona č. 150
soud
§ 14
zákona č. 326
soud
§ 12
§ 12
zákona č. 326
§ 13
§ 14
soud
soud
§ 12
§ 91
soud
Soud
soud
§ 14
zákona č. 325
zákona č. 2
soud
§ 14
§ 12
§ 13
soud
soud
soud
soud
§ 12
soud
soud
soud
soud


text:
JEMELIK ZDENĚK: července 2016
PŘÍPAD MATULA-POLITIKOU POTŘÍSNĚNÉ SELHÁNÍ JUSTICE
V úterý 26.července 2016 zrušil Ústavní soud ústavním nálezem senátu prof. Josefa Fialy
rozsudky samosoudkyně Márii Petrůvkové Obvodního soudu pro Prahu 2 a senátu předsedy Jana Kareše Městského soudu v Praze a také usnesení senátu Jindřich Urbánka Nejvyššího soudu ČR v trestní věci bývalého soudce Okresního soudu v Kladně Vlastimila Matuly, odsouzeného za nadržování Josefu Blažkovi a Rudolfu Tesárkovi, odsouzeným za krádež 74 milionů z auta bezpečností agentury. Věc se nyní vrátí k soudu 1. stupně.
Výtky obecným soudům, uvedené v ústavním nálezu, zní přímo děsivě: jak má občan důvěřovat soudům, když nejvyšší justiční autorita zjistila, že soud 1.stupně uznal bývalého soudce vinným bez důkazů,aniž by prokázal protiprávní úmysl a odvolací i dovolací soud prvostupňový pamflet bez odporu potvrdily? Ač laik, s přihlédnutím k závažnosti výhrad ústavního soudu si troufám tvrdit, že je prakticky vyloučeno, aby obecné soudy v obnoveném procesu dospěly k jinému než zprošťujícímu rozsudku a potvrdily tak dobové stanovisko spolku Šalamoun.
Vnucuje se otázka, kolik takových zmetkových rozsudků zplodí česká justice každý rok ? V tomto případě odsouzení aspoň neskončili za mřížemi, ale kde je jistota, že stejně špatnou práci neodvádějí někdy také soudy, které ukládají vysoké nepodmíněné tresty ?
Podle mého laického názoru Ústavní soud nálezem č.j. III. ÚS 1073/15 z 26.července 2016 odhalil jeden z nejhorších polistopadových justičních přehmatů. Nejde jen o to, že Vlastimil Matula byl po celou dobu trestního stíhání postaven mimo službu s polovičním platem a zbaven možnosti vykonávat své povolání, že po právní moci rozsudku byl zbaven funkce soudce a příznivý obrat v jeho osudu zásluhou Ústavního soudu se dostavil až na den přesně za 5 let od zahájení trestního stíhání. Prožitek trestního stíhání, marného zápasu se soudci a pocitu křivdy z nespravedlivého rozsudku obecně působí oběti stres a psychickou trýzeň: tohoto trápení nevinného občana se dopustili rukou společnou a nerozdílnou všichni účastníci řetězce řízení, zvláště pak soudci všech tří výše uvedených soudů, kteří mají nejvyšší kvalifikaci, největší privilegia a tedy nejvyšší odpovědnost ze všech. Historie procesu navíc dává tušit, že pronásledovatelé slepě plnili přání tehdejšího ministra spravedlnosti Jiřího Pospíšila.
Jenže jejich naděje zmařil ministr Jiří Pospíšil, který po volbách vystřídal Danielu Kovářovou a v rámci rozkopávání báboviček, které holčička zanechala na jeho písečku, se snažil prokázat, že cokoli udělala, bylo špatně. Z popudu výše zmíněného Jiřího Balzera a zhrzené referentky těsně po návratu na ministerstvo se rozjel k Nejvyššímu soudu ČR, kde vzal stížnosti Daniely Kovářové zpět. Tehdy již bylo nařízeno veřejné zasedání k jejich projednání. Pokud Nejvyšší soud ČR přijme stížnost k veřejnému projednání, dává tím přinejmenší najevo, že kvalita jejího zpracování odpovídá jeho vysokým nárokům a dává i určitou naději, že stížnosti vyhoví. O nařízení veřejného zasedání rozhoduje až po seznámení se spisem. Jiří Pospíšil neměl spis k disposici, kauzu nemohl znát, spolehl se pouze na důvodnost udání zneuznaných úředníků, popuzených tím, že jakýsi stážista si dovolil posoudit věc jinak, než oni. Nezávislí soudci Nejvyššího soudu ČR nemuseli ministrovu přání vyhovět, ale usnesením se mu přesto pokořili. Postup Jiřího Pospíšila byl nekolegiální vůči předchůdkyni a bezohledný vůči soudcům, kteří museli odepsat jako ztracený čas, věnovaný seznámení s trestními spisy obou odsouzených. Zejména jim projevil nedůvěru a krátil odsouzené v právu na soudní ochranu: protože nikdo z jeho nástupců si nechtěl pálit prsty a nepodal stažené stížnosti znova, už se nikdy nedovíme, jak by je vyhodnotila elita českých trestních soudců. Zato známe jejich hodnocení pokleslými soudci obecných soudů a víme, že Ústavní soud je shledal hanebným.
Sledoval jsem jednání obou pražských soudů v soudní síni. Během činnosti ve spolku Šalamoun jsem monitoroval řadu kauz a vyslechl jsem mnoho špatných rozsudků. Tolik nehorázností jako z úst Márii Petrůvkové jsem ale snad nikde jinde neslyšel. Věnovala dokonce značnou pozornost rozboru stížností pro porušení zákona, zpochybňujíc tak nejen kvalitu práce podstatně vyspělejšího kolegy, ale zasahujíc do výsostné pravomoci ministryně. Nedovedu pochopit, proč její úvahy “posvětil” odvolací soud. Nakupení pochybení v postupu obou soudů je tak nápadné a natolik budí dojem křečovité účelovosti, že mne vede k podezření, že soudci velmi citlivě vnímali nevyslovené přání kazisvěta ministra.
Strádání, kterému byl nespravedlivým stíháním a jeho následky vystaven Vlastimil Matula, nelze zaplatit penězi a nelze je vrátit. Z toho důvodu je ovšem velmi smutná jistota, že produkt “kmotra” Romana Jurečko, bývalý ministr, který celou tu hrůznost spustil, věren zásadě, že drzé čelo je lepší než poplužní dvůr, bude pod záštitou jinak mravokárné TOP 09 na nás v poklidu plivat přes televizní obrazovku z Bruselu svá moudra a dokonce se možná bude chtít ucházet o úřad prezidenta republiky A soudci, kteří Vlastimilu Matulovi způsobili příkoří, budou v pohodě soudit do 70 let a možná přivedou do neštěstí další nevinné lidi. Není proti tomu obrany, protože naše pojetí nezávislosti soudců se kryje s nárokem na beztrestnost i extrémních projevů soudcovské neprofesionality, libovůle a neodpovědnosti. “Po lopatě”: soudkyni Petrůvkovou za tento výstřelek nikdo před kárný soud nepošle, a i kdyby poslal, byla by zproštěna obžaloby. Resignaci žádného z provinivších se soudců nelze očekávat, protože všichni trpí iluzí o své neomylnosti, kombinované s právem na beztrestnost omylu.
Vystavil JEMELÍK ZDENEK v 11:37 Žádné komentáře:
Ústavněprávně zakotvené právo na právní pomoc v řízení před soudy, jinými státními orgány či orgány veřejné správy dle čl. 37 Listiny základních práv a svobod rozvinulo trestní právo až do povinnosti obviněných při jednání s orgány činnými v trestním řízení ve vymezených případech použít služby advokáta. Teprve nedávná novelizace trestního řádu jim umožnila, aby se za určitých okolností vzdali práva na zastoupení v obhajobě advokátem, pokud v jejich věci nehrozí uložení doživotního trestu. Trvá ale povinnost použít službu advokáta při podání dovolání a ústavní stížnosti.
Pro naprostou většinu obviněných je pomoc obhájce dobrodiním. Někdy se ale advokát osamostatní natolik, že vede obhajobu podle vlastních úvah bez ohledu na klientovo přání. Může se stát, že soud dá postavení obhájce natolik přednost, že okřikuje obviněného, jenž se pokouší mít připomínky k tvrzením advokáta. Trapné bývají “kolektivní hry” skupiny obhájců v kauzách s více obžalovanými, v kterých vymýšlejí společnou taktiku a vedou své klienty k účelovým nepravdivým výpovědím, nebo potlačují důkazy.
To vše jsou ale maličkosti proti důsledkům úplného selhání advokáta, plnícího nezastupitelnoou roli, přesně vymezenou zákonem. Trestní právo s takovými mimořádnými situacemi nepočítá, takže důsledky dopadají plně na hlavu zastupovaného, jenž se tak stává rukojmím advokáta.
Takový případ může nastat například v řízení o dovolání nebo ústavní stížnosti, které podle zákona musí bezvyjímečně podat advokát. Spolek Šalamoun se dlouhodobě zabývá podporou obviněného, odsouzeného za vraždu ozbrojeného protivníka, který si přál završit svou obhajobu podáním ústavní stížnosti. Pověřený advokát promeškal procesní lhůtu k jejímu podání. Po roce čekání přišlo od ústavního soudu usnesení o odmítnutí ústavní stížnosti z důvodů opožděného podání. Nedbalostí advokáta přišel odsouzený o právo na uplatnění významného opravného prostředku, a to bez náhrady. Patrně tím ztratil i právo stížnosti k Evropskému soudu pro lidská práva. Když se mu později do jisté miry dostalo kompenzace v podobě stížnosti ministra spravedlnosti pro porušení zákona, měl smůlu podruhé: Nejvyšší soud ČR stížnost zamítl v neveřejném zasedání jako zjevně neopodstatněnou.
V tomto konkrétním případě mám důvod se domnívat, že obviněný utrpěl skutečně velkou újmu na právech. Nestává se často, že by došlo k trestným činům s nápadně podobným průběhem skutkového děje, u kterých jsou výsledné rozsudky podstatně odlišné. V této věci však k tomu došlo: vyskytly se dva případy konfliktů, začínajících výtržností a končících usmrcením jednoho z účastníků. V jednom případě byl prvotním útočníkem městský strážník, v druhém policista, oba ve stavu středně těžké opilosti, vracející se z hospody. V jednom případě výtržnost spočívala v bouchání do karosérie auta, parkujícího v zakázaném místě, v němž spal jeho majitel. V druhém případě opilec rozdráždil do zběsilého štěkotu rotvajlera za plotem. Opilého strážníka srazil na zem úderem teleskopického obušku probuzený majitel auta, mezinárodní mistr bojových umění. Policistu srazil na zem rozhněvaný bývalý boxer úderem pěstí a nádavkem ho kousl rozdrážděný rotvajler. Strážník řešil vyrovnání sil použitím kapesního nože, jímž způsobil protivníkovi smrtelné zranění. Policista vytáhl legálně drženou pistoli a zastřelil protivníka i jeho psa. Oba skončili shodou okolností u stejného senátu odvolacího soudu, který jejich činy vyhodnotil jako vraždu a ocenil je shodným trestem odnětí svobody v trvání deseti let. Všechny strážníkovy pokusy o zvrácení rozsudku skončily neúspěchem. Policista ale úspěšnou ústavní stížností dosáhl opakování řízení před odvolacím soudem, jenž v souladu s pokyny ústavního nálezu přehodnotil jeho čin na zločin zabití a snížil trest na šest let odnětí svobody. Předpokládejme, že za v podstatě stejné situace by Ústavní soud rozhodl o strážníkově ústavní stížnosti stejně, jen kdyby byla předložena včas. Ministr spravedlnosti měl sice k disposici ústavní nález ve věci policisty, ale v odůvodnění stížnosti jej nevyužil.
Se změnou právní kvalifikace je spojena i odlišnost podmínek pro podmíněné předčasné propuštění z výkonu trestu. Zatímco strážník smí o ně žádat až po dvou třetinách trestu, policista již po jedné polovině. Výsledek rozdílnosti osudu ústavních stížností odpovídá vice než čtyřem letům ve vězení navíc v neprospěch strážníka, jehož poškodil advokát opožděným podáním ústavní stížnosti. Nedbalec byl sice potrestán advokátní komorou a vrátil rodině odsouzeného tučné palmare, rozdíl ve skutečně odpykaných trestech dvou odsouzených stěžovatelů u Ústavního soudu zůstává ale nesmazatelnou bolestnou skutečností.
Ještě neobvyklejší je případ mladé ženy, souzené v silně medializovaném procesu společně s manželem a jeho komplicem kvůli brutální vraždě jejího intimního přítele. V prvostupňovém řízení advokáti taktizovali ve prospěch jejího manžela v domnění, že jí nehrozí vážná újma, neboť se na vraždě přímo nepodílela. Postarali se jí tím o stejný trest, jaký dostal manžel, a o rok delší než trest jeho komplice. V odvolacím řízení a při mimořádných opravných prostředcích se o ni “dobře postaral” advokát-neumětel, který se pokoušel v odvolání zpochybnit správnost určení místa a času spáchání zločinu a tím celé dokazování: pachatelství vrahů bylo nezpochybnitelné a vražda by zůstala stejně brutální, i kdyby k ní došlo jinde. V dovolání a ústavní stížnosti pak napadl skutková zjištění prvostupňového řízení, tedy v podstatě obě podání napsal jako další odvolání proti rozsudku prvního stupně. Dostavil se předvídatelný výsledek: vše bylo odmítnuto.
Paní odsouzená se po čtyřech letech věznění pokusila o obnovu procesu. Řízení vedl soudce, který se proslavil výrokem, že všichni obvinění jsou jedna verbež. Vedl si ve shodě s touto zásadou. Začal tím, že žadatelce přidělil jako obhájce ex- offo výše zmíněného advokáta. Přímo ji tím vyděsil, protože kromě toho, že k němu pojala nedůvěru kvůli neúspěšnosti jeho podání, měla k součinnosti s ním nechuť z velmi soukromých důvodů, jež nejsem oprávněn zveřejnit. Sdělila soudu, že advokáta ze soukromých důvodů odmítá a jmenovitě navrhla jiného. Předseda senátu ale nevzal na její postoj zřetel a také odmítnutý advokát se vehementně dožadoval, aby jeho zastoupení přijala. Když vstoupila do soudní síně, bez ohledu na její odmítnutí seděl na místě obhájce. Soudce ji vyzval, aby v jeho přítomnosti vysvětlila, proč jej odmítá, čímž ji uvedl do velkých rozpaků. Nakonec ale nemusela vyhovět. Na rozdíl od soudce pro její nesnáze projevil pochopení spolek Šalamoun. Zprostředkoval zastoupení advokátkou, s kterou až dosud měl letité dobré zkušenosti. V kritickém okamžiku advokátka předložila předsedovi senátu plnou moc. Nechtěný advokát opustil soudní síň. Na chodbě pak vyprávěl matce paní odsouzené, že byl se soudcem domluvený, že obnovu povolí a na její dceru neuvalí vazbu, takže pokud by nebyl z obhajoby vypuzen, měla by ji do večera doma.
Celé veřejné zasedání pak probíhalo v nepřátelské atmosféře. Předseda senátu ani nemínil paní odsouzenou vyslechnout. Její výslech si ale nakonec vynutila advokátka. Promluvila pak jako poslední ze všech. Její vystoupení obsahovalo informace, které soud dosud neznal, a bylo hodně emotivní. Soudce je zhodnotil tak, že by mohlo být oním novým důkazem, jenž by mohl vést k povolení obnovy, ale on hodnotí její projev jako účelovou změnu výpovědi z hlavního líčení. Obnovu nepovoluje.
Paní obžalovaná podala na místě stížnost. Jejím dalším krokem mělo být písemné odůvodnění stížnosti po seznámení s písemným vyhotovením usnesení. Považovala za samozřejmé, že obhájkyně je včas předloží soudu. Ta se skutečně tvářila odpovědně: vyzvedla si u soudu zvukový záznam z řízení a v prostorách odvolacího soudu věnovala několik hodin prostudování trestního spisu. Při tom se náhodně potkala s předsedkyní senátu, jenž měl ve věci rozhodovat. Důkazem o setkání je zmínka s přesnými datovými a časovými údaji v odůvodnění usnesení.
Po prostudování spisu ale advokátka někam zmizela, přestala komunikovat a přes veškeré vynaložené úsilí se už nikdy nepodařilo navázat s ní spojení. Stížnost proti nepovolení obnovy nedoplnila. Paní odsouzená se o jejím podivném chování dověděla až pozdě, takže vlastní písemné vyjádření soudu neposlala. Předsedkyně senátu nakonec ztratila trpělivost: její senát stížnost zamítl, aniž znal námitky paní odsouzené ke způsobu vedení prvostupňového řízení. Paní odsouzená podala v srpnu r.2011 na advokátku stížnost České advokátní komoře, která byla vyřízena v červnu r.2012. Kárná komise ji uznala vinnou. Paní odsouzené se tak dostalo aspoň malého zadostiučinění. Na výsledku stížnostního řízení to už ale nemohlo nic změnit.
Nicméně spolek Šalamoun vyhodnotil výsledek kárného řízení jako potvrzení skutečnosti, že paní odsouzená sice v době stížnostního řízení byla formálně zastoupena advokátkou, ale fakticky zastoupena nebyla, neboť advokátka se její věcí přestala zabývat, aniž by ji vyrozuměla o ukončení působení v její věci. Znemožnila tím stěžovatelce, aby seznámila stížnostní soud se svými námitkami proti rozhodnutí soudu 1.stupně. Tím, že paní odsouzená nebyla ve stížnostním řízení zastoupena advokátem, bylo kráceno její právo na spravedlivý proces.
Stížnostní soud věděl o ustanovení zvolené advokátky, ale nedostal žádný výstup z její činnosti, takže nevěděl, co vlastně stěžovatelka vytýká soudu 1.stupně. Důvody mlčení obhájkyně ovšem neznal. Tím vším podle názoru spolku Šalamoun byla paní odsouzená krácena v právu na povinné zastoupení advokátem. Bylo na místě hypoteticky připustit, že v případě řádného doplnění stížnosti advokátkou by stížnostní soud rozhodl v její prospěch. Selhání advokátky tak mělo pro paní odsouzenou osudové následky, mnohem závažnější než kárné řízení v České advokátní komoře pro nesvědomitou obhájkyni.
Na základě těchto úvah podal spolek Šalamoun tehdejšímu ministrovi spravedlnosti Jiřímu Pospíšilovi podnět k podání stížnosti pro porušení zákona ve prospěch paní odsouzené. Neuspěl, ale nevzdal se. Vynechal Marii Benešovou, ale znova usiloval u Pavla Blažka a Heleny Válkové. Od té se dočkal aspoň vyjádření, že paní odsouzené byl uložen nepřiměřeně přísný trest, a knížecí rady, že by bylo vhodné znova usilovat o povolení obnovy řízení.
Stížnost pro porušení zákona podal až Robert Pelikán. Námitkou, že paní odsouzená nebyla ve stížnostním řízení fakticky zastoupena advokátem a bylo tak porušeno její právo na spravedlivý proces, se nezabýval. Odůvodnění postavil na úvaze, že soud měl postupovat obdobně, jak by jednal v odvolacím řízení, i když mu to zákon přímo nenařizuje, tedy měl vyzvat obhájkyni k podání písemného doplnění stížnosti. Pokud tak neučinil, mohl přijít o nové informace, důležité pro posouzení stížnosti a vlastně nedostál zákonné povinnosti řádně přezkoumat jednání soudu prvního stupně. Ministr spravedlnosti si byl vědom, že požaduje po stížnostním soudu něco, co mu striktně pozitivistický gramatický výklad ustanovení trestního řádu neukládá, ale řídil se úvahou, že podle judikatury Ústavního soudu (cituji) “ orgány veřejné moci jsou povinny jednotlivá ustanovení jednoduchého práva interpretovat a aplikovat v první řadě vždy z pohledu účelu a smyslu ochrany ústavně garantovaných základních práv a svobod, tj. v daném případě in favorem procesně oprávněné”.
Nejvyšší soud se pak velmi důkladně a dlouho seznamoval se spisem. Nakonec nařídil veřejné zasedání. Tím dal paní odsouzené a všem, kdo ji podporují, naději, že stížnosti vyhoví, protože zjevně beznadějné stížnosti obvykle zamítá v neveřejném zasedání.
K nemilému překvapení obhajoby ale Nejvyšší soud ČR ministrovu stížnost smetl zamítnutím. Porušení ústavního práva na zastoupení obhájcem jej nedojalo, ostatně je ministr ani přímo nenamítal. Větší důležitost přiřkl formálně právní stránce věci. Z formálně právního hlediska podle jeho úsudku paní odsouzená selháním obhájkyně neutrpěla újmu. Úprava řízení o povolení obnovy procesu v trestním řádu je totiž stanovena hodně odlišně od pravidel pro projednání odvolání nebo dovolání. Zákon nestanoví jako podmínku, že stížnost proti rozhodnutí v řízení o povolení obnovy procesu musí být odůvodněna a neukládá povinnost stížnostnímu soudu vyzvat obhájce k doplnění stížnosti, jak tomu je v řízení o odvolání a dovolání. Každý postup per analogiam je nezákonný. Ostatně stížnostní soud i bez doplnění stížnosti přezkoumal jednání soudu 1. stupně ve všech souvislostech a shledal je bezchybným.
Odůvodnění rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR je zřejmě po formálně právní stránce bezchybné a zejména je nenapravitelné. Jako laik ale nemohu souhlasit s názorem, že stížnostní soud přezkoumal postup soudu 1.stupně ve všech souvislostech, protože nemohl znát ty okolnosti, které by mu sdělila paní odsouzená, kdyby jí v tom nezabránila neodpovědná advokátka. Mimo to dodávám, že veřejné zasedání prvostupňového soudu v řízení o povolení obnovy probíhá podle ustáleného organizačního schematu, které všechny soudy dodržují. V tomto případě ale bylo jednání vedeno úplně jinak a se zjevným záměrem od samého počátku paní odsouzenou poškodit. Pokud se nad tím nepozastavil stížnostní soud, nezbývá než pochybovat o jeho nestrannosti.
Hlásím se k tradičnímu českému sklonu ke kacířství a jako laik si dovoluji vyslovit názor, že přes formálně právní správnost není rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR konformní s ustanoveními Ústavy a Listiny základních práv a svobod. Každý účastník trestního řízení má nezadatelné právo vyjádřit se před soudem ke své věci. Ale paní odsouzená byla nečinností obhájkyně o toto právo připravena. Byla krácena i v právu na rovnost stran v řízení: k její neodůvodněné stížnosti se vyjádřil napadený soud 1. stupně a státní zástupce, jen ona, jejíhož životního údělu se řízení nejvíce ze všech týkalo, k tomu nedostala příležitost, a to vinou obhájkyně. Stížnostní soud asi o selhání obhájkyně nevěděl, takže mu jeho postup nelze příliš vyčítat. To ale neznamená, že Nejvyšší soud ČR neměl použít jediný dokonalý způsob nápravy neúmyslného poškození práv paní odsouzené vrácením věci k novému projednání, v němž by již byla řádně zastoupena.
Potíž spočívá zřejmě v tom, že Nejvyšší soud ČR nemá formální nástroj, jímž by zhojil následky selhání obhájkyně, neboť stížnostní soud skutečně neměl povinnost vyzvat ji k doplnění stížnosti, bez kterého se ostatně mohl snadno obejít, aniž by přímo porušil zákon. Pokud by Nejvyšší soud ČR chtěl takto odůvodněné ministrově stížnosti vyhovět, musel by se pustit do právního novátorství, ale k tomu se mu nedostávalo potřebného sklonu ke kacířství.
Podobný je i stav ve výše uvedené kauze oběti pozdního podání ústavní stížnosti. Ústavní a trestní právo ukládá obviněným povinnosti, ale nechrání je před následky zásahu třetí strany, který jim znemožnil jim dostát. Výskyt osudových selhání obhajoby není patrně tak častý, aby jej zákonodárce chtěl řešit, pokud vůbec problém zaznamenal. Je to problém k zamyšlení pro tvůrce nového trestního řádu. Ve věci řízení o povolení obnovy procesu by ovšem zákonodárce měl jít do daleko větší hloubky, protože ochrana práv stěžovatelů je současnou právní úpravou nastavena tak, aby bylo zvrácení nespravedlivých rozsudků pokud možno znemožněno.
V zájmu objektivity dodávám, že shodně se soudem pojednávám o stížnostech pro porušení zákona jako o autorském díle ministra. Je to nespravedlivé, protože ministrovo je počáteční zásadní rozhodnutí, ale provedení stížnosti je věcí úředníků. Ministr si přece nepíše stížnosti sám doma v kuchyni. Pak je ovšem na stížnosti vlastní také ministrův podpis. Ten ale není důkazem o tom, že ministr dílko skutečně četl. Zpochybňuje to zkušenost z osudu nespravedlivě odsouzeného bývalého soudce Vlastimila Matuly, který jako stážista na Ministerstvu spravedlnosti ČR napsal pro exministryni Danielu Kovářovou stížnost pro porušení zákona ve prospěch údajných lupičů Rudolfa Tesárka a Josefa Blažka. Paní exministryně jeho výtvor podepsala a pan soudce si od soudu odnesl podmíněný trest. V každém případě ve srovnání s podněty spolku Šalamoun, na které reagoval pan ministr výše zmíněnými stížnostmi, ministerské výtvory berou menší, ba prakticky žádný ohled na ústavní práva odsouzených. Nedomnívám se, že to je výraz osobního ministrova přístupu k trestnímu právu, když na druhé straně jako laik uznávám, že “šalamounský” pohled na ústavněprávní souvislosti trestního práva může být vysloveně kacířský. Nemusí to proto být náhoda, že ministrovy stížnosti pro porušení zákona jsou většinou úspěšné s výjimkou těch, jež vznikly na podkladě podnětů spolku Šalamoun, nebo dokonce na základě vlastní úvahy úředníků, kteří chtěli vyjádřit pochopení pro podporu obžalovaných spolkem Šalamoun.
Vystavil JEMELÍK ZDENEK v 2:59 Žádné komentáře:
Vystavil JEMELÍK ZDENEK v 16:17 Žádné komentáře:
ZAHÁJENÍ ODVOLACÍHO ŘÍZENÍ ALENY VITÁSKOVÉ & SPOL. I-III
Vystavil JEMELÍK ZDENEK v 6:20 Žádné komentáře:

matches:
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
čl. 37
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud


text:
5 Afs 44/2009 - 64 — Nejvyšší správní soud — Iudictum.cz
5 Afs 44/2009 - 64 - Daňové řízení: přípustnost opravných prostředků proti rozhodnutí o žádosti o prominutí daně
09. 10. 2009, Nejvyšší správní soud
Ustanovení § 55a odst. 4 zákona č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků, podle něhož se proti rozhodnutí o žádosti o prominutí daně opravné prostředky nepřipouštějí, je třeba vykládat tak, že opravné prostředky nelze uplatnit jak proti rozhodnutí, kterým se žadateli promine daň či příslušenství daně zcela nebo zčásti, tak proti rozhodnutí o zamítnutí žádosti. Obdobně nelze uplatnit opravný prostředek proti plošnému prominutí daně prostřednictvím tzv. generálního pardonu ministerstva financí.
(Podle rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 09.10.2009, čj. 5 Afs 44/2009 - 64)
Nejvyšší správní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Ludmily Valentové a soudců JUDr. Lenky Matyášové, Ph.D a JUDr. Jakuba Camrdy, Ph.D. v právní věci žalobce: R. S., zast. Ing. Tomášem Hajduškem, daňovým poradcem se sídlem Školní 419, Katovice, proti žalovanému: Finanční úřad v Havlíčkově Brodě, se sídlem Smetanovo náměstí 261, Havlíčkův Brod, proti rozhodnutí žalovaného ze dne 22. 4. 2008, č. j. 48257/08/223911/9367, v řízení o kasační stížnosti žalovaného proti usnesení Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 28. 1. 2009, č. j. 31 Ca 219/2008 – 35,
Usnesení Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 28. 1. 2009, č. j. 31 Ca 219/2008 – 35 se zrušuje a věc se vrací tomuto soudu k dalšímu řízení.
Kasační stížností napadeným usnesením Krajský soud v Hradci Králové (dále jen „krajský soud“) odmítl žalobu žalobce proti rozhodnutí žalovaného č. j. 48257/08/223911/9367 ze dne 22. 4. 2008. Tímto rozhodnutím žalovaný prominul ve smyslu ustanovení § 55a zákona č. 337/1992Sb., o správě daní a poplatků (dále jen „daňový řád“) žalobci penále v celkové výši 78 901 Kč.
Krajský soud žalobu odmítl s odkazem na ustanovení § 46 odst. 5 zákona č. 150/2002 Sb. soudního řádu správního (dále jen „s. ř. s“). Dospěl k závěru, že žalobce byl v napadeném rozhodnutí nesprávně poučen o tom, že proti tomuto rozhodnutí nejsou přípustné opravné prostředky. Krajský soud hodnotil institut prominutí daně v ust. § 55a daňového řádu ve vazbě na institut prominutí daňového nedoplatku uzákoněný v § 65 daňového řádu. Pokud judikatura vztahující se k ustanovení § 65 daňového řádu dospěla k závěru, že možnost podat odvolání je daňovému subjektu odňata pouze v případě úplného vyhovění žádosti, je třeba postupovat obdobně i v případě rozhodnutí o prominutí penále dle § 55a. Krajský soud s ohledem na shora uvedené žalobu směřující proti rozhodnutí o prominutí penále odmítl a věc postoupil žalovanému k vyřízení opravného prostředku. Žalovaný (dále jen „stěžovatel“) se s názorem soudu neztotožnil a podal proti usnesení kasační stížnost. V této namítá, že usnesení soudu je nepřezkoumatelné, neboť krajský soud dostatečně nevyjádřil v odůvodnění své závěry o přípustnosti odvolání proti rozhodnutí o prominutí daně dle § 55a daňového řádu. Krajský soud blíže nevyložil své hodnotící závěry o velké obsahové podobnosti institutu prominutí daně dle § 55a daňového řádu a institutu prominutí daňového nedoplatku dle § 65 citovaného zákona. Stěžovatel považuje odůvodnění soudu za zcela nedostatečné, neboť z něj není patrný postup při hodnocení a není ani zřejmá vhodnost odkazu na judikaturu Nejvyššího správního soudu řešící přípustnost odvolání u prominutí daňového nedoplatku § 65 daňového řádu. Pouhý odkaz na „podobnost“ obou institutů nemůže vést automaticky k závěru, že je nezbytné připustit podání odvolání i v případech, kdy správce daně rozhoduje o žádostech dle § 55a daňového řádu a plně žadateli nevyhoví.
Stěžovatel má za to, že oba instituty jsou odlišné z pohledu historického a systematického zařazení v zákoně, jejich účelu, využití a konečnému dopadu na žadatele, což jej v hodnocení přípustnosti odvolání dle § 55a odst. 4 daňového řádu vede k odlišné interpretaci.
Stěžovatel zdůrazňuje, že institut prominutí daně v ustanovení § 55a daňového řádu je natolik specifický, že na něj nelze pohlížet optikou jako na soudem vyložený institut prominutí daňového nedoplatku. Ačkoliv oba jsou aktivovány na základě žádosti a oba jsou založeny na správním uvážení správce daně, nejsou obsahově natolik podobné, aby závěry o přípustnosti odvolání u jednoho z nich bylo možno bez dalšího aplikovat na druhý.
Oba instituty měly od počátku zákonné úpravy odlišný osud i důvod vzniku a zákonodárce jimi zamýšlel řešit odlišné situace. Důvodem zakotvení institutu prominutí daně bylo řešit případy, kdy by v praxi vyvstaly problémy (nesrovnalosti, tvrdosti zákona), které bude nutné odstranit rychleji než zdlouhavým legislativním procesem. Oproti tomu ustanovení § 65 bylo do zákona zakomponováno proto, aby zmírnilo dopady placení daní na daňové dlužníky a na osoby na nich výživou odkázané.
Výše uvedených odlišnostem odpovídá i systematické zařazení obou institutů. Ustanovení § 65 je zařazeno do části upravující placení daní a slouží k dočasnému odložení platební povinnosti žadatele ve stádiu placení daní. Ustanovení § 55a je zařazeno do mimořádných opravných prostředků. I když se ve skutečnosti o tento nejedná. Prostřednictvím něj totiž nedochází k nápravě nesprávných rozhodnutí, ale jde zde o trvalé odstranění, resp. zmírnění důsledků rozhodnutí, která by měla být teprve vydána, případně, která již byla vydána a jsou nejen správná, ale i zákonná. Uvedený institut je pak využitelný v kterémkoliv stádiu daňového řízení a vede k definitivnímu zániku daňového dluhu bez ohledu na současné sociální či majetkové poměry žadatele.
Další odlišnost lze nalézt i v jejich účelu, pro který byly zákonodárcem zařazeny do daňového řádu. Účelem institutu prominutí daňového nedoplatku (§ 65) je zmírnění dopadu placení daně na daňové dlužníky a na osoby odkázané na jejich výživu, pokud by to jinak pro ně znamenalo zásadní ohrožení. Tento institut je využitelný pouze dočasně a pro úzký okruh žadatelů a je i vyjádřením zásady hospodárnosti řízení, aby stát k dosažení cíle a účelu daňového řízení zbytečně nevynakládal státní prostředky. Využitím uvedeného institutu je tak dosaženo stabilního řešení pro výjimečné sociální situace, které ovšem není postaveno na tak neurčitém pojmu jako je tvrdost nebo nesrovnalost v zákoně, ale je jasně měřitelným pojmem (životní minimum, důvody insolvence, atd.). Stát se tímto postupem nezbavuje daňové pohledávky, pouze oddaluje její výběr z existenčních důvodů žadatele (dočasně odkládá platební povinnost žadatele), kdy poté, co se majetkové poměry dlaňového dlužníka zlepší, bude na něm opět požadováno, aby tento dluh vůči státu uhradil v nově stanoveném termínu. Účelem institutu prominutí daně je trvalé odstranění, resp. zmírnění důsledků rozhodnutí, která by měla být teprve vydána, případně, která již vydána byla. Zákonodárce touto úpravou vytvořil orgánům veřejné správy prostor, aby zhodnotily, zda konkrétní situace patří do rozsahu neurčitého právního pojmu „důvodů nesrovnalostí vyplývajících z uplatňování daňových zákonů, důvodů odstranění tvrdosti“ či nikoliv. Naplnění důvodů se nezkoumá ke dni podání žádosti o prominutí, ale zpětně ke dni vzniku platební povinnosti, neboť smyslem této trvalé daňové úlevy (vzniku daně a příslušenství) je zmírnění důsledků rozhodnutí, resp. posouzení skutkového i právního stavu, za kterého byla vydána. Uvedený institut je pak využitelný i plošným prominutím z úřední povinnosti, tzv. generálním pardonem MF.
Institutem prominutí daně správce daně nevratně promíjí daň či příslušenství a to ve zcela výjimečných případech bez ohledu na uhrazení platební povinnosti. Stěžovatel je toho názoru, že ustanovení § 55a nepřipouští dvojí výklad stran přípustnosti odvolání, kdy zákonodárcův záměr o nepřezkoumatelnosti postupu prominutí nenárokové daňové „milosti“ cestou odvolacího řízení vyvozuje i konstrukce ustanovení § 55a daňového řádu a ze specifik tohoto zákona. Ustanovení § 55a odst. 4 daňového řádu uvádí, že rozhodnutí o žádosti o prominutí daně nemusí obsahovat odůvodnění a opravné prostředky se proti němu nepřipouštějí. Ustanovení § 65 odst. 5 daňového řádu oproti tomu výslovně nepřipouští odvolání proti rozhodnutí o prominutí daňového nedoplatku. Judikatura NSS pak ohledně výkladu § 65 odst. 5 daňového řádu dospěla k závěru, že proti negativnímu rozhodnutí je možno odvolání podat. Text ust. § 55a odst. 4 je však formulován odlišně a nepřipouští opravné prostředky.
Stěžovatel dále poukazuje možnost daňového subjektu podat opakovanou žádost dle § 55a odst. 3 daňového řádu. Pokud by však probíhalo odvolací řízení ohledně rozhodnutí o předchozí žádosti, nebylo by možné o nové žádosti rozhodnout. Další odlišnost stěžovatel spatřuje v postupu správce daně při opakované žádosti, kterou je v případě nesplnění podmínek jejího podání oprávněn odložit a žadatele o tomto vyrozumět, řízení se tedy neukončuje rozhodnutím přezkoumatelným v odvolacím řízení.
Stěžovatel navrhuje napadené usnesení zrušit a věc vrátit k dalšímu řízení. Žalobce se ke kasační stížnosti vyjádřil dne 29. 4. 2009. Žalobce má za to, že stěžovatel nesplnil podmínky zastoupení dle § 105 odst. 2 s. ř. s, když kasační stížnost je podepsána ředitelem a nikoli osobou, která má vysokoškolské vzdělání. Uvádí, že odlišnosti institutů prominutí daně a daňového nedoplatku jsou pro posuzovaný případ irelevantní. Judikatura jak Ústavního soudu, tak i Nejvyššího správního soudu umožňuje použití opravných prostředků proti tzv. diskrečním rozhodnutím správce daně z jednoho hlavního důvodu, a tím je princip zákazu libovůle a přezkoumatelnost správních uvážení. Plně se neztotožňuje s rozhodnutím krajského soudu a navrhuje kasační stížnost jako nedůvodnou zamítnout.
Nejvyšší správní soud nejprve přezkoumal formální náležitosti kasační stížnosti a shledal, že kasační stížnost je podána včas, neboť byla podána ve lhůtě dvou týdnů od doručení napadeného rozsudku (§ 106 odst. 2 s. ř. s.), je podána osobou oprávněnou, neboť stěžovatel byl účastníkem řízení, z něhož napadený rozsudek vzešel (§ 102 s. ř. s.), a je zastoupen osobou, která má vysokoškolské právnické vzdělání. Pověření a doklad o ukončeném vysokoškolském právnickém vzdělání JUDr. Krupové, pracovnice Finančního úřadu v Havlíčkově Brodě, stejně jako pověření a diplom zaměstnankyně Mgr. Ljuby Gerö, jsou založeny v soudním spise.
Nejvyšší správní soud následně přezkoumal napadené usnesení krajského soudu v rozsahu vymezeném v § 109 odst. 2 a 3 s. ř. s. a shledal kasační stížnost důvodnou.
Kasační stížnost stěžovatel opírá o důvody uvedené v ust. § 103 odst. 1 písm. e) s. ř. s.
Podle ustanovení § 103 odst. 1 písm. e) s. ř. s. je stížnostním důvodem nezákonnost rozhodnutí o odmítnutí návrhu nebo o zastavení řízení.
Pokud stěžovatel namítá jako důvod taktéž nepřezkoumatelnost usnesení, který by jinak spadal pod kasační důvod dle § 103 odst. 1 písm. d) s. ř. s., je třeba konstatovat, že ust. § 103 odst. 1 písm. e), je ve vztahu k důvodu podle § 103 odst. 1 písm. d) důvodem speciálním. Je-li dán důvod podle písm. e), vylučuje to důvod podle písm. d), neboť nezákonným je rozhodnutí o odmítnutí návrhu i tehdy, bylo-li soudní rozhodnutí nepřezkoumatelné z důvodu nesrozumitelnosti nebo nedostatku důvodů rozhodnutí, popřípadě pro jinou vadu řízení před soudem, mohla-li mít taková vada za následek nezákonné rozhodnutí o věci samé.
Stěžovatel namítá, že krajský soud nesprávně a zcela nedostatečně posoudil a odůvodnil právní otázku přípustnosti opravného prostředku v případě rozhodnutí o prominutí příslušenství daně dle § 55a daňového řádu. Stěžovatel shledává napadené usnesení krajského soudu nepřezkoumatelným, neboť krajský soud dostatečně nevyjádřil v odůvodnění své závěry o přípustnosti odvolání proti rozhodnutí o prominutí daně dle § 55a daňového řádu, když blíže nevyložil své hodnotící závěry o velké obsahové podobnosti institutu prominutí daně dle § 55a daňového řádu a institutu prominutí daňového nedoplatku dle § 65 citovaného zákona a pouze citoval a odkázal na závěry judikatury Nejvyššího správního soudu týkající se institutu prominutí daňového nedoplatku dle § 65 daňového řádu. Pouhý odkaz na „podobnost“ obou institutů dle stěžovatele nemůže vést automaticky k závěru, že je nezbytné připustit podání odvolání i v případech, kdy správce daně rozhoduje o žádostech dle § 55a daňového řádu a plně žadateli nevyhoví.
Nejvyšší správní soud shledal výše uvedené kasační námitky důvodnými. Při jejich posuzování vycházel z níže uvedených zákonných ustanovení.
Dle § 55a odst. 1 daňového řádu může ministerstvo daň zcela nebo částečně prominout z důvodů nesrovnalostí vyplývajících z uplatňování daňových zákonů. U příslušenství daně tak může učinit i z důvodu odstranění tvrdosti. K tomuto prominutí může dojít v kterémkoli stadiu daňového řízení.
Dle odst. 2 může ministerstvo obecně závazným právním předpisem zmocnit k provádění tohoto svého oprávnění správce daně. V tomto zmocnění vymezí bližší podmínky, zejména okruh důvodů a výši daně, která z těchto důvodů může být posouzena a prominuta.
Na základě zákonného zmocnění ministerstvo financí vyhláškou č. 299/1993 Sb. ze dne 1. prosince 1993 zmocnilo územní finanční orgány k promíjení příslušenství daně. Ve smyslu ustanovení § 1 odst. 1 citované vyhlášky může finanční úřad k zamezení nesrovnalostí vyplývajících z uplatňování daňových zákonů nebo tvrdosti zcela nebo částečně prominout příslušenství daně podle daňových zákonů, s výjimkou exekučních nákladů, a to maximálně do výše 600 000 Kč v běžném kalendářním roce u jednoho daňového dlužníka a jedné daně. Dle § 55a odst. 4 daňového řádu nemusí rozhodnutí o žádosti o prominutí daně obsahovat odůvodnění a opravné prostředky proti němu se nepřipouštějí.
Dle § 65 odst. 1 daňového řádu může správce daně zcela nebo zčásti prominout daňový nedoplatek, byla-li by jeho vymáháním vážně ohrožena výživa daňového dlužníka nebo osob na jeho výživu odkázaných, nebo pokud by vymáhání nedoplatku vedlo k hospodářskému zániku daňového dlužníka, při němž by výnos z jeho likvidace byl pravděpodobně nižší než jím vytvořená daň v příštím daňovém období. Splnění podmínek pro uplatnění tohoto ustanovení zjistí správce daně podle pomůcek.
Podle odst. 2 platí rozhodnutí správce daně o prominutí daňového nedoplatku jen potud, pokud trvají podmínky, za nichž bylo vydáno. Správce daně osvědčí pominutí podmínek rozhodnutím a současně stanoví lhůtu pro zaplacení nedoplatku. Proti tomuto rozhodnutí je přípustné odvolání, které má odkladný účinek.
Dle odst. 5 proti rozhodnutí o prominutí daňového nedoplatku není přípustné odvolání.
Dle § 46 odst. 5 s. ř. s. podal-li navrhovatel návrh proto, že se řídil nesprávným poučením správního orgánu o tom, že proti jeho rozhodnutí není přípustný opravný prostředek, soud z tohoto důvodu tento návrh odmítne a věc postoupí k vyřízení opravného prostředku správnímu orgánu k tomu příslušnému. Byl-li návrh podán včas u soudu, platí, že opravný prostředek byl podán včas.
Krajský soud v napadeném usnesení s odkazem na § 46 odst. 5 s. ř. s. konstatoval, že podmínky aplikace citovaného ustanovení jsou naplněny. Citoval závěry rozsudku Nejvyššího správního soudu č. j. 2 Afs 207/2005 - 55 ze dne 27. 7. 2006 vztahující se k problematice prominutí daňového nedoplatku a možnosti brojit proti tomuto rozhodnutí opravnými prostředky. Poté uvedl, že hodnotil institut prominutí daně obsažený v § 55a daňového řádu ve vazbě na institut prominutí daňového nedoplatku v § 65 a „nenalezl důvod pro to, aby tyto dva svým obsahem velice podobné instituty byly posuzovány ve vztahu k jejich využití, důvodům a konečnému dopadu zásadně rozdílně.“ Dále bez dalšího bližšího odůvodnění uzavřel, že neexistuje racionální důvod pro to, aby tyto instituty, zvlášť pokud jde o užití opravných prostředků, byly posuzovány rozdílně. Krajský soud tak dospěl k závěru, že stěžovatel nesprávně žalobce poučil o nemožnosti podání odvolání.
Výše uvedené odůvodnění shledává Nejvyšší správní soud shodně se stěžovatelem zcela nedostatečným a nepřesvědčivým. Krajský soud bez toho, aniž by jakkoli blíže srovnal instituty prominutí daně a prominutí daňového nedoplatku, konstatoval jejich podobnost a z této pak dovodil i možnost brojit odvoláním pro rozhodnutí o prominutí daně.
Nejvyšší správní soud má za to, že instituty prominutí daně dle § 55a daňového řádu a prominutí daňového nedoplatku dle § 65 daňového řádu, přestože vykazují jistou podobnost co se týká jejich názvu (v obou případech zákon pracuje s termínem „prominutí“), co se týká zahájení řízení (v obou případech jsou řízení zahájena na základě žádosti) a oba instituty jsou založeny na správním uvážení, nelze z těchto shodných znaků odůvodnit závěr krajského soudu o shodnosti opravných prostředků. Na rozdíl od krajského soudu neshledává Nejvyšší správní soud racionálního důvodu proto, aby oba instituty, pokud jde o využití opravných prostředků, byly posuzovány shodně a to s ohledem na níže uvedené důvody.
Jak již bylo uvedeno výše, krajský soud v napadeném usnesení konstatoval podobnost institutů prominutí daně a prominutí daňového nedoplatku, aniž by srovnal jejich charakter. Zatímco prominutí daně dle § 55a daňového řádu jako mimořádný opravný prostředek vede k definitivnímu zániku daňového dluhu bez ohledu na současné sociální či majetkové poměry žadatele a má tudíž trvalý charakter, prominutí daňového nedoplatku dle § 65 daňového řádu slouží k dočasnému odložení platební povinnosti žadatele ve stádiu placení daní.
Dle ustanovení § 55a daňového řádu může ministerstvo financí zcela nebo částečně prominout z důvodů nesrovnalostí vyplývajících z uplatňování daňových zákonů daň nebo příslušenství daně. Toto ustanovení slouží k odstraňování případně existujících nesrovnalostí, které vyplynuly z uplatňování daňových zákonů a v tomto důsledku se daňový subjektu nalézá v situaci, kterou zákonodárce nezamýšlel a současně zpravidla nelze použít jiný opravný prostředek. Příslušenství daně lze rovněž prominout z důvodu odstranění tvrdosti. Prominutí daně resp. příslušenství daně je zcela mimořádným opravným prostředkem, tudíž při jeho uplatnění nedochází k odstranění vad rozhodnutí či postupu správce daně, ale k úplnému či částečnému prominutí platební povinnosti daňového dlužníka.
Prominutí daňového nedoplatku dle § 65 daňového řádu na rozdíl od výše uvedeného slouží k dočasnému odložení platební povinnosti žadatele. Tento institut je z hlediska systematiky zákona zakotven v části upravující placení daní, nejde tudíž o opravný prostředek směřující proti rozhodnutí o stanovení daňové povinnosti. Na základě podané žádosti správce daně nepřezkoumává zákonnost či správnost rozhodnutí, na základě kterého vznikl daňový nedoplatek. Správce daně pouze posuzuje naplnění podmínek vymezených v ustanovení § 65 odst. 1 daňového řádu, a to ke dni podání žádosti, zatímco naplnění důvodů pro prominutí daně dle § 55a daňového řádu se posuzuje zpětně ke dni vzniku platební povinnosti. Účelem institutu prominutí daňového nedoplatku je mírnit dopad placení daně na daňové dlužníky, pokud by to jinak pro ně znamenalo zásadní ohrožení. Dočasný charakter tohoto institutu je vyjádřen v § 65 odst. 2 daňového řádu, dle kterého rozhodnutí správce daně o prominutí daňového nedoplatku platí jen potud, pokud trvají podmínky, za nichž bylo vydáno. Správce daně osvědčí pominutí podmínek rozhodnutím a současně stanoví lhůtu pro zaplacení nedoplatku. Z výše uvedeného vyplývá, že prominutím daňového nedoplatku nedochází k zániku daňové povinnosti, nýbrž se pouze odkládá po dobu splnění zákonných podmínek její splatnost.
Další podstatnou odlišností obou institutů je možnost jejich využití. Zatímco k prominutí daně může dojít v jakékoliv fázi daňového řízení, i před stanovením daňové povinnosti, daňový nedoplatek z povahy věci lze prominout pouze v té fázi daňového řízení, kdy je již platební povinnost stanovena, neboť ustanovení § 65 předpokládá existenci daňového nedoplatku.
Lze tak uzavřít, že charakter a účel, stejně tak i možnost využití a důsledky uplatnění institutu prominutí daně dle § 55a daňového řádu a prominutí daňového nedoplatku dle § 65 daňového řádu jsou odlišné.
Krajský soud, ačkoliv dospěl k závěru o veliké podobnosti obou institutů, taktéž zcela opomenul porovnat rozdílnou právní úpravu, resp. příslušný text ustanovení daňového řádu, upravující použití opravných prostředků. Texty obou níže uvedených ustanovení vykazují podstatné odlišnosti.
Dle § 65 odst. 5 daňového řádu, který byl předmětem posouzení stěžovatelem citovaným rozsudkem č. j. 2 Afs 207/2005 - 55 ze dne 27. 7. 2006, není proti rozhodnutí o prominutí daňového nedoplatku přípustné odvolání. Předmětné ustanovení je podle názoru Nejvyššího správního soudu možné vyložit dvojím způsobem. Buď toto ustanovení vylučuje možnost podání odvolání u všech rozhodnutí vydaných dle ustanovení § 65, nebo pouze u pozitivního rozhodnutí o prominutí daňového nedoplatku. Nejvyšší správní soud dospěl k závěru, že „předmětné ustanovení je tedy nutné vykládat tak, že možnost využití řádného opravného prostředku, tj. odvolání, je daňovému poplatníku odňata pouze v případech úplného vyhovění žádosti, tedy v případech, kdy je daňový nedoplatek prominut (obdobný názor je vysloven v rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 24. 5. 2006, č. j. 1 Afs 85/2005 - 43; dostupném na www.nssoud.cz).
Dle § 55a odst. 4 daňového řádu se proti rozhodnutí o žádosti o prominutí daně opravné prostředky nepřipouštějí. Na rozdíl od dikce ustanovení § 65 odst. 5 daňového řádu, citované ustanovení nepřipouští opravné prostředky proti „rozhodnutím o žádosti“, tedy výkladový problém, zda se jedná o rozhodnutí pozitivní či negativní, zde nevzniká. Předmětné ustanovení je pak třeba vyložit tak, že jak proti rozhodnutí, kterým se žadateli promine daň či příslušenství zcela nebo z části, tedy proti rozhodnutím pozitivním, tak proti rozhodnutím o zamítnutí žádosti, nelze uplatnit opravné prostředky. Obdobně nelze uplatnit opravný prostředek proti plošnému prominutí daně prostřednictvím tzv. generálního pardonu ministerstva financí.
Nejvyšší správní soud s ohledem na výše uvedené uzavírá, že krajský soud pochybil, pokud aplikoval závěry rozsudku 2 Afs 207/2005 - 55 ze dne 27. 7. 2006 o možnosti brojit proti negativním rozhodnutím vydaných dle ustanovení § 65 daňového řádu odvoláním i na žalobou napadené rozhodnutí o prominutí penále vydané dle § 55a daňového řádu a žalobu směřující proti tomuto rozhodnutí odmítl s odkazem na ustanovení § 46 odst. 5 s. ř. s.
Proto Nejvyšší správní soud napadené usnesení zrušil a věc vrátil krajskému soudu k dalšímu řízení V tomto řízení je krajský soud povinen o podané žalobě (při splnění dalších podmínek řízení) rozhodnout meritorně.
Nad rámec potřebného odůvodnění Nejvyšší správní soud odkazuje na závěry usnesení ze dne 28. 4. 2009, sp. zn. I. ÚS 396/09, ve kterém Ústavní soud odmítl ústavní stížnost proti rozhodnutí Nejvyššího správního soudu (č. j. 2 Afs 99/2008 - 52) a dospěl k závěru, že rozhodnutí správního orgánu o žádosti daňového dlužníka o prominutí daně či jejího příslušenství je přezkoumatelné ve správním soudnictví. Na tomto výkladu se rozhodovací praxe Nejvyššího správního soudu poté ustálila (např. rozsudky ze dne 5. 12. 2008, č. j. 2 Afs 97/2008 - 54, 2 Afs 99/2008 - 52, 2 Afs 100/2008 - 52, rozsudek ze dne 22. 1. 2009, č. j. 9 Afs 115/2008 - 34); Nejvyšší správní soud se tím přiklonil ke starším rozhodnutím (např. ze dne 31. 7. 2007, č. j. 8 Afs 127/2005 - 71 navazujícímu na usnesení rozšířeného senátu ze dne 23. 3. 2005, č. j. 6 A 25/2002 - 42, podle něhož „i rozhodnutí správního orgánu v případech, kde účastník řízení nemá právní nárok na vyhovění žádosti, může zasahovat do právní sféry tohoto žadatele, a pokud tak činí, je rozhodnutím ve smyslu § 65 s. ř. s. a podléhá tudíž soudnímu přezkumu. Samotná skutečnost, že zákon poskytuje správnímu orgánu prostor ke správnímu uvážení, totiž ještě nevylučuje možnost soudního přezkoumání takového rozhodnutí, naopak dle ust. § 78 odst. 1 s. ř. s. správní soud v takovém případě zkoumá, zda správní orgán při rozhodování na základě správního uvážení nepřekročil jeho zákonem stanovené meze či správní uvážení nezneužil.“). Některé dřívější odchylné výklady vylučující tato rozhodnutí z následného přezkoumání soudem tedy byly překonány. Pokud rozhodnutí o prominutí daně dle § 55a daňového řádu podléhá soudnímu přezkumu, musí mít soud možnost přezkoumat, z jakých důvodů tak správce daně učinil. S ohledem na potřebu odstranit pochybnosti o dostatečně spolehlivě zabezpečené objektivitě a transparentnosti při rozhodování o prominutí daně je nutné v rozhodnutí o prominutí uvádět též odůvodnění, přestože to zákonná úprava nestanoví.
V dalším řízení krajský soud rozhodne též o nákladech řízení o kasační stížnosti (§ 110 odst. 2 s. ř. s.).
Zdroj: Rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 9. 10. 2009, sp. zn. 5 Afs 44/2009 - 64, dostupné na www.nssoud.cz. Jedná se o neautentické znění, které bylo soudem poskytnuto bezplatně.

matches:
soud
soud
§ 55
zákona č. 337
soud
soud
§ 55
zákona č. 337
soud
§ 46
zákona č. 150
soud
§ 55
§ 65
§ 65
§ 55
soud
soud
§ 55
soud
§ 55
§ 65
§ 65
§ 55
§ 55
§ 55
§ 65
§ 65
§ 55
§ 55
§ 55
§ 55
§ 65
§ 65
§ 55
§ 55
§ 105
soud
soud
§ 109
§ 103
§ 103
§ 103
§ 103
§ 103
soud
§ 55
soud
§ 55
§ 55
§ 65
§ 65
§ 55
soud
§ 55
§ 1
§ 55
§ 65
§ 46
soud
soud
§ 46
§ 55
§ 65
soud
soud
soud
soud
§ 55
§ 65
soud
soud
§ 55
§ 65
§ 55
§ 65
§ 65
§ 55
§ 65
§ 65
§ 55
§ 65
§ 65
§ 65
soud
§ 55
§ 65
soud
soud
§ 65
§ 55
§ 46
soud
soud
soud
soud
soud
§ 65
§ 78
soud
§ 55
soud
soud


text:
MSMT-3631/2019 – ŽÁDOST O POSKYTNUTÍ INFORMACE PODLE ZÁKONA Č. 106/1999 SB., MŠMT ČR
MSMT-3631/2019 – ŽÁDOST O POSKYTNUTÍ INFORMACE PODLE ZÁKONA Č. 106/1999 SB.
Titulní stránka ⁄ Ministerstvo ⁄ Základní informace ⁄ Povinně zveřejněné informace ⁄ Zveřejněné informace dle § 5 odst. 3 zák.... ⁄ MSMT-3631/2019 – ŽÁDOST O POSKYTNUTÍ INFORMACE...
Dne 13. ledna 2019 byla na Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy doručena žádost o poskytnutí informace dle zákona č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím, je evidována pod č. j. 3631/2019. Obsahem žádosti je dotaz na způsob stanovování normativů pro soukromé školy podle zákona č. 306/1999 Sb., z čeho se při jejich stanovování vychází a jak se do stanovování normativů promítá navyšování platů ve veřejném školství.
Dne 24. 1. 2019 byla žadateli zaslána následující odpověď:
Ministerstvo školství a tělovýchovy (dále jen „MŠMT“) obdrželo dne 13. ledna 2019 od Vás doplněnou žádost o informaci podle zákona č. 106/1999 Sb. o svobodném přístupu k informacím. K Vašemu dotazu na způsob stanovování normativů pro soukromé školy a jejich navýšení v roce 2019, zejména pak jakým způsobem se do stanovování normativů promítá navyšování platů ve veřejném školství sděluji, že MŠMT je povinno ve smyslu ustanovení § 4 odst. 1, 2 a 4 zákona č. 306/1999 Sb. stanovit do 31. ledna 2019 normativy pro rok 2019, a to jako roční objem neinvestičních výdajů, mzdových prostředků a zákonných odvodů připadajících na jedno dítě, žáka nebo studenta ve srovnatelném oboru vzdělání a formě vzdělávání ve škole nebo ve srovnatelné školské službě ve školském zařízení zřizovaném krajem nebo ministerstvem nebo jako roční objem neinvestičních výdajů, mzdových prostředků a zákonných odvodů připadajících na jedno dítě ve srovnatelné mateřské škole zřizované obcí nebo na jedno dítě nebo žáka ve srovnatelné školské službě ve školském zařízení zřizovaném obcí.
V oblasti středního a vyššího odborného vzdělávání se stanovuje normativ přímo pro každý konkrétní obor vzdělání.
Základem pro stanovení normativů pro soukromé školství na rok 2019 jsou normativy stanovené pro soukromé školství v roce 2018. Do mzdových částí jednotlivých normativů roku 2019 bylo systémově promítnuto zvýšení odměňování zaměstnanců ve školách a školských zařízeních zřizovaných ministerstvem, kraji, obcemi a dobrovolnými svazky obcí v oblasti:
- platových tarifů nepedagogických zaměstnanců o 10 % (účinné už od 1. 7. 2017),
- platových tarifů pedagogických pracovníků o 15 % a nepedagogických zaměstnanců
o 10 % (účinné už od 1. 11. 2017).
Při stanovení normativů pro soukromé školství na rok 2020 bude do mzdové části jednotlivých normativů systémově promítnuto zvýšení odměňování zaměstnanců ve školách a školských zařízeních zřizovaných ministerstvem, kraji, obcemi a dobrovolnými svazky obcí v oblasti platových tarifů pedagogických pracovníků a nepedagogických pracovníků od 1. 1. 2019.
Normativy platné na rok 2019 budou do konce ledna 2019 zveřejněny na webových stránkách MŠMT http://www.msmt.cz/vzdelavani/skolstvi-v-cr/ekonomika-skolstvi/normativy.

matches:
ZÁKONA Č. 106
ZÁKONA Č. 106
§ 5
zákona č. 106
zákona č. 306
zákona č. 106
§ 4
zákona č. 306


text:
ZÁSADY zřizování školských rad při základních, středních a vyšších odborných školách zřizovaných Moravskoslezským krajem - PDF
Download "ZÁSADY zřizování školských rad při základních, středních a vyšších odborných školách zřizovaných Moravskoslezským krajem"
1 6/2 MORAVSKOSLEZSKÝ KRAJ RADA KRAJE ZÁSADY zřizování školských rad při základních, středních a vyšších odborných školách zřizovaných Moravskoslezským krajem Úplné znění s barevně vyznačenými změnami Schváleno usnesením rady kraje č. 15/782 ze dne s účinností ode dne
2 OBSAH ČÁST PRVNÍ OBECNÁ USTANOVENÍ Čl. 1 Úvodní ustanovení 3 Čl. 2 Základní ustanovení 3 ČÁST DRUHÁ POSTUP ORGÁNU KRAJE 4 ČÁST TŘETÍ ŘEDITEL PŘÍSPĚVKOVÉ ORGANIZACE 4 ČÁST ČTVRTÁ ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ 4 PŘÍLOHY Příloha č. 1 Příloha č. 2 Příloha č. 3 Volební řád školské rady Vzor zřizovací listiny školské rady Vzor jmenovacího dekretu člena školské rady 2
3 Z Á S A D Y zřizování školských rad při základních, středních a vyšších odborných školách zřizovaných Moravskoslezským krajem ČÁST PRVNÍ OBECNÁ USTANOVENÍ Čl. 1 Úvodní ustanovení (1) Tyto zásady upravují zřizování školských rad při základních, středních a vyšších odborných školách zřizovaných Moravskoslezským krajem. (2) Na základě ustanovení 167 odst. 2 zákona č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (školský zákon), ve znění pozdějších předpisů (dále jen školský zákon ), zřizovatel zřizuje při základních, středních a vyšších odborných školách školskou radu. Čl. 2 Základní ustanovení (1) Školská rada je orgánem školy umožňujícím zákonným zástupcům nezletilých žáků, zletilým žákům a studentům, pedagogickým pracovníkům školy, zřizovateli a dalším osobám podílet se na správě školy. (2) Pokud je součástí právnické osoby více těchto škol, zřizovatel zřizuje jednu školskou radu. (3) Při vyšší odborné škole zřizovatel může zřídit školskou radu samostatně. (3) Při vyšší odborné škole zřizovatel zřizuje školskou radu vždy samostatně. (4) Funkční období členů školské rady je tři roky. (5) Zřizovatel stanoví počet členů školské rady. (6) Zřizovatel jmenuje třetinu členů školské rady, třetinu volí zákonní zástupci nezletilých žáků a zletilí žáci a studenti a třetinu volí pedagogičtí pracovníci dané školy, členem školské rady nemůže být ředitel školy. (7) Zřizovatel vydává volební řád školské rady. (8) Ředitel školy zajišťuje v souladu s volebním řádem školské rady řádné uskutečnění voleb do školské rady. 3
4 ČÁST DRUHÁ POSTUP ORGÁNU KRAJE (1) Rada kraje ve smyslu 167 odst. 2 školského zákona stanoví počet členů školské rady takto: a) v základních školách při zdravotnických zařízeních na 3 členy, b) v základních školách, středních školách a vyšších odborných školách na 6 členů. (2) Rada kraje jmenuje třetinu členů školské rady. Návrh třetiny členů školské rady za zřizovatele předkládá radě kraje odbor školství, mládeže a sportu po projednání ve Výboru pro výchovu, vzdělávání a zaměstnanost zastupitelstva kraje způsobem uvedeným v bodě 3 této části. (3) Odbor školství, mládeže a sportu předkládá Výboru pro výchovu, vzdělávání a zaměstnanost zastupitelstva kraje přehled škol, při nichž se zřizují školské rady, a zajistí návrh na jmenování třetiny členů školské rady. Výbor pro výchovu, vzdělávání a zaměstnanost zastupitelstva kraje návrh členů školské rady posoudí, případně doplní či změní. (4) Rada kraje vydává zřizovací listinu školské rady a volební řád školské rady. Evidenci zřizovacích listin školských rad zajišťuje odbor školství, mládeže a sportu. ČÁST TŘETÍ ŘEDITEL PŘÍSPĚVKOVÉ ORGANIZACE (1) Ředitel školy zajišťuje v souladu s volebním řádem školské rady řádné uskutečnění voleb příslušných členů školské rady. (2) Ředitel školy jmenuje nejméně tříčlennou volební komisi k přípravě a provedení voleb. ČÁST ČTVRTÁ ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ (1) Nedílnou součásti těchto zásad je: Příloha č. 1 Volební řád školské rady Příloha č. 2 Vzor zřizovací listiny školské rady Příloha č. 3 Vzor jmenovacího dekretu člena školské rady (2) Tyto zásady byly schváleny usnesením rady kraje č. 15/782 ze dne a nabývají účinnosti dnem (3) Doplněk č. 1 těchto zásad byl schválen usnesením rady kraje č. 89/5549 ze dne a nabývá účinnosti dnem (4) Doplněk č. 2 těchto zásad byl schválen usnesením rady kraje č. 103/6671 ze dne a nabývá účinnosti dnem Zpracoval: odbor školství, mládeže a sportu Úplné znění vyhotovil: odbor školství, mládeže a sportu 4
5 MORAVSKOSLEZSKÝ KRAJ RADA KRAJE 28. října 117, OSTRAVA Příloha č. 1 VOLEBNÍ ŘÁD ŠKOLSKÉ RADY při (základní škole, střední škole, vyšší odborné škole), jejíž činnost vykonává organizace. Čl. 1 (1) Volební řád upravuje volbu třetiny členů školské rady, kterou volí zákonní zástupci nezletilých žáků a zletilí žáci a studenti, a třetiny členů školské rady, kterou volí pedagogičtí pracovníci školy. (2) Délka funkčního období členů školské rady je tři roky s výjimkou funkčního období člena školské rady zvoleného v předčasných nebo doplňovacích volbách dle čl. 5 odst. 4 volebního řádu. (3) Týž člen školské rady nemůže být současně jmenován zřizovatelem, zvolen zákonnými zástupci nezletilých žáků a zletilými žáky a studenty nebo zvolen pedagogickými pracovníky školy. (4) Pedagogický pracovník školy nemůže být zvolen za člena školské rady této školy zákonnými zástupci nezletilých žáků a zletilými žáky a studenty ani jmenován zřizovatelem nebo ředitelem školy. Čl. 2 (1) Třetina členů školské rady, kterou volí zákonní zástupci nezletilých žáků a zletilí žáci a studenti, a třetina členů školské rady, kterou volí pedagogičtí pracovníci školy, se volí přímou volbou. (2) Členy školské rady volí oprávněné osoby tajným hlasováním. (3) Volby členů školské rady řídí nejméně tříčlenná volební komise, kterou jmenuje ředitel školy k přípravě a provedení voleb. Členy volební komise mohou být zákonní zástupci nezletilých žáků, zletilí žáci a studenti nebo pedagogičtí pracovníci školy, kteří jsou podle 167 školského zákona oprávněni volit členy školské rady. Tím není dotčeno právo člena volební komise být zvolen členem školské rady. Čl. 3 (1) Volební komise svolává k volbám členů do školské rady oprávněné osoby, kterými jsou podle 167 školského zákona zákonní zástupci nezletilých žáků nebo zákonní zástupci nezletilých žáků a zletilí žáci nebo studenti, a pedagogičtí pracovníci. Oprávněné osoby navrhují volební komisi kandidáta nebo kandidáty na členství ve školské radě z osob způsobilých k právním úkonům. 5
6 (2) Oprávněné osoby se svolávají k volbám formou oznámení, které zveřejňuje volební komise ve škole nejpozději 30 dní před konáním voleb. Oznámení obsahuje datum, dobu a místo konání voleb. Návrhy a seznamy kandidátů musí být podány a následně zveřejněny nejpozději 15 dní před termínem konání voleb. Volby může organizovat volební komise i jiným způsobem, pokud bude zajištěna jejich věrohodnost a demokratičnost. (3) Volební komise eviduje návrhy na kandidáty, zajišťuje hlasovací lístky pro volby členů školské rady, formou zápisů eviduje všechny osoby oprávněné volit členy školské rady, kteří využili svého volebního práva, zaznamenává účast v hlasování a formou zápisu vyhlašuje souhrnné výsledky voleb do školské rady. (4) Za platné se považují volby, kterých se zúčastní alespoň jedna pětina všech oprávněných osob v případě volby člena školské rady za zákonné zástupce nezletilých žáků a zletilých žáků a studentů. Dále se za platné považují volby, kterých se zúčastní alespoň jedna polovina všech oprávněných osob v případě volby člena školské rady za pedagogické pracovníky školy. (5) Případné opakování voleb členů školské rady z důvodu nízké účasti oprávněných osob se uskuteční nejdříve za patnáct a nejpozději za třicet dnů. (6) Nezvolí-li oprávněné osoby stanovený počet členů školské rady ani na základě opakované volby, jmenuje zbývající členy školské rady ředitel školy. (7) Za každého nezletilého žáka je oprávněn k volbě jedním hlasem kterýkoliv ze zákonných zástupců, tzn. při vyšším počtu sourozenců docházejících do téže školy má jejich zákonný zástupce přiměřený počet hlasů. Čl. 4 (1) Na základě výsledků hlasování volební komise stanoví pořadí kandidátů ve volbách. Členy školské rady se stávají kandidáti, kteří získali první a následující nejvyšší počet hlasů. Při rovnosti hlasů na posledním volitelném místě za člena školské rady proběhne další kolo voleb kandidátů umístěných na tomto místě. Jestliže kandidát nebude zvolen ani v tomto kole, ať již z důvodu rovnosti hlasů kandidátů nebo neúčasti alespoň jedné pětiny všech oprávněných osob v případě volby člena školské rady za zákonné zástupce nezletilých žáků a zletilých žáků a studentů nebo z důvodu neúčasti alespoň jedné poloviny všech oprávněných osob v případě volby člena školské rady za pedagogické pracovníky školy, jmenuje člena školské rady ředitel školy. (2) Zápis o volbách do školské rady předává volební komise řediteli školy, který jej předává zvolené školské radě. Kopii zápisu o volbách do školské rady postoupí neprodleně ředitel zřizovateli prostřednictvím odboru školství, mládeže a sportu. Ředitel školy svolává první zasedání školské rady. (3) Školská rada volí na svém prvním zasedání předsedu a místopředsedu. Činnost školské rady organizuje a její zasedání řídí předseda, v době jeho nepřítomnosti místopředseda. Ke zvolení do funkce předsedy a místopředsedy je třeba souhlasu nadpoloviční většiny členů školské rady. Předsedu a místopředsedu školské rady může školská rada v průběhu funkčního období odvolávat a volit nadpoloviční většinou svých členů. Školská rada se schází podle potřeby, nejméně však dvakrát ročně. Čl. 5 (1) Předčasné volby do funkce voleného člena školské rady lze konat, požádá-li o to ředitele školy alespoň většina voličů oprávněných podle čl. 3 odst. 4 volebního řádu volit tohoto člena školské rady, která je podle volebního řádu nezbytná ke zvolení člena školské rady. 6
7 (2) Doplňovací volby do školské rady se v souladu s volebním řádem konají, přestane-li být volený člen školské rady jejím členem před skončením funkčního období z důvodů stanovených v čl. 6 odst. 2 písm. a) až f) písm. a) až e). (3) Doplňovací volby na uvolněná místa a předčasné volby do školské rady se organizují obdobně jako volby řádné. (4) Funkční období člena školské rady zvoleného v předčasných nebo doplňovacích volbách končí shodně s funkčním obdobím členů školské rady zvolených v řádných volbách. Čl. 6 (1) Členství ve školské radě je čestné a zaniká uplynutím funkčního období nebo před uplynutím funkčního období. (2) Funkce člena školské rady skončí před uplynutím funkčního období: a) úmrtím člena školské rady, b) vzdáním se funkce písemným prohlášením do rukou předsedy školské rady, v případě předsedy školské rady do rukou místopředsedy školské rady, c) dnem doručení písemného odvolání jmenovaného člena školské rady zřizovatelem do rukou předsedy školské rady, d) vznikem neslučitelnosti funkce člena školské rady s funkcí ředitele školy, e) v případě, že se člen školské rady dvakrát bez omluvy nezúčastní zasedání školské rady, f) dnem, kdy zástupce pedagogických pracovníků přestane být v pracovněprávním vztahu ke škole nebo u zákonných zástupců nezletilých žáků, nebo studentů dnem, kdy přestane být tento nezletilý žák žákem či studentem školy, g) f) dnem, kdy byl do funkce člena školské rady zvolen nový člen v předčasných volbách podle čl. 5 odst. 1 volebního řádu. Čl. 7 (1) Člen školské rady omlouvá svou neúčast na zasedáních školské rady předsedovi školské rady. (2) Předseda školské rady vede evidenci přítomnosti členů školské rady na zasedáních školské rady, informuje zřizovatele v případě dvou neomluvených neúčastí člena školské rady jmenovaného zřizovatelem a informuje ředitele školy v případě dvou neomluvených neúčastí ostatních členů školské rady. 7
8 Příloha č. 2 ŠR/ / M O R A V S K O S L E Z S K Ý K R A J RADA KRAJE vydává na základě svého usnesení č. ze dne.. 20, a ve smyslu ustanovení 167 odst. 2 zákona č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (školský zákon), ve znění pozdějších předpisů Z Ř I Z O V A C Í L I S T I N U školské rady při (základní škole, střední škole, vyšší odborné škole), jejíž činnost vykonává organizace. I. Ve své činnosti se školská rada řídí ustanovením 168 odst. 1 zákona č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (školský zákon), ve znění pozdějších předpisů, a počet jejích členů je stanoven na základě Zásad zřizování školských rad při základních, středních a vyšších odborných školách zřizovaných Moravskoslezským krajem. II. Školská rada se zřizuje dnem V Ostravě dne hejtman kraje 8
9 Příloha č. 3 JMENOVACÍ DEKRET TITUL, JMÉNO, PŘÍJMENÍ Rada kraje Vás svým usnesením č.../.. ze dne... ve smyslu ustanovení 167 odstavce 2 zákona č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (školský zákon), ve znění pozdějších předpisů, jmenovala do funkce člena školské rady při škole, jejíž činnost vykonává organizace úplný název příspěvkové organizace dnem V Ostravě dne hejtman kraje 9

matches:
Čl. 1
Čl. 2
Čl. 1
zákona č. 561
Čl. 2
Čl. 1
čl. 5
Čl. 2
Čl. 3
Čl. 4
Čl. 5
čl. 3
čl. 6
Čl. 6
čl. 5
Čl. 7
zákona č. 561
zákona č. 561
zákona č. 561


OHROŽENÍ POD VLIVEM NÁVYKOVÉ LÁTKY – § 201 - České právo a právní filosofie
OHROŽENÍ POD VLIVEM NÁVYKOVÉ LÁTKY – § 201
– objektem – život, zdraví lidí a majetek – jednání – že pachatel vykonává ve stavu vylučujícím způsobilost, který si přivodil vlivem návykové látky, zaměstnání nebo jinou činnost, při které by mohl ohrozit život nebo zdraví lidí nebo způsobit značnou škodu na majetku è objektivní stránku doplňují alternativně podmínky uvedené v § 201 a) až d) – ohrožení zde nemusí být bezprostřední a konkrétní (např. při takovém řízení vozidla je to už počátek jízdy) – pokus je možný, když např. řidič v době, kdy je kontrolován, má méně než 1 promile, ale měl v úmyslu pokračovat v jízdě a hladina alkoholu v krvi stoupala – pomoc je např. poskytnutí alkoholického nápoje řidiči, nebo roztlačení motocyklu – subjektivní stránka – žádá se úmysl; ale ve vztahu k následku ve formě poruchy § 201 d) stačí nedbalost – jednočinný souběh § 201 d) s § 223 je vyloučen => skutek se posoudí jen podle § 201 d) – je možný jednočinný souběh s § 224 odst. 1, 2 – způsobí-li opilý řidič motorového vozidla někomu těžkou újmu na zdraví nebo smrt – je vyloučen jednočinný souběh s TČ obecného ohrožení
– OPILSTVÍ – § 201a – jde o abstraktní ohrožovací delikt – objektem je v prvé řadě občanské soužití v celé šíři tohoto pojmu, dále je to zájem, který byl v konkrétním případě porušen jednáním provedeným ve stavu nepříčetnosti – jednání – pachatel se požitím nebo aplikací návykové látky nebo jinak přivede do stavu nepříčetnosti – nestačí uvedení se do stavu zmenšené příčetnosti => pachatel pak odpovídá podle obecných zásad – subjektivní stránka – úmysl nebo nedbalost è zavinění se však vztahuje jen na přive-dení se do nepříčetnosti, nikoli na kvazidelikt spáchaný v tomto stavu – pokud by se na něj zavinění vztahovalo, odpovídal by pachatel podle actio libera in causa – spolupachatelství není možné – jde o vlastnoruční delikt – od znaku činu trestného podle § 201a je nutno odlišovat znaky jednání, které má jinak znaky TČ è kvazidelikt – pokud se pachatel dopustí více útoků, které mají jinak znaky TČ è je nutné je posuzovat jako jediný skutek podle skutkové podstaty TČ opilství – kvazidelikt musí mít znaky objektivní stránka některého TČ – nestačí, že má znaky přestupku – je třeba zkoumat i subjektivní stránku kvazideliktu, protože je třeba rozlišit, zda se má při ukládání trestu vycházet z trestní sazby pro dolózní nebo pro kulpózní TČ – ve vztahu ke kvazideliktu není možné spolupachatelství ani účastenství jiné osoby
Následující příspěvek VÝTRŽNICTVÍ – § 202
Předchozí příspěvek HANOBENÍ NÁRODA, ETNICKÉ SKUPINY, RASY A PŘESVĚDČENÍ – § 198, PODNĚCOVÁNÍ K NENÁVISTI VŮČI SKUPINĚ OSOB NEBO OMEZOVÁNÍ JEJICH PRÁV A SVOBOD – § 198a


text:
LOG-IN CZ s.r.o. Pardubice IČO 25955985 kontakty (24.05.2018) | Finance.cz
LOG-IN CZ s.r.o. Pardubice IČO: 25955985
Tato stránka obsahuje výpis dat z různých rejstříků pro firmu LOG-IN CZ s.r.o., která sídlí v obci Pardubice a bylo jí přiděleno IČO 25955985.
Výpis obsahuje aktuální i historická data z obchodního rejstříku (Justice.cz) včetně sbírky listin a živnostenského rejstříku (RŽP). Pokud firma LOG-IN CZ s.r.o. má i datovou schránku, pak zde naleznete i údaje o její datové schránce.
Firma s názvem LOG-IN CZ s.r.o. se sídlem v obci Pardubice byla založena v roce 2001. Společnost je stále aktivní. V jejím vedení se dosud vystřídalo 10 osob. Společnost podniká v oboru Výroba, obchod a služby neuvedené v přílohách 1 až 3 živnostenského zákona , Silniční motorová doprava - nákladní provozovaná vozidly nebo jízdními soupravami o největší povolené hmotnosti přesahující 3,5 tuny, jsou-li určeny k přepravě zvířat nebo věcí, - nákladní provozovaná vozidly nebo jízdními soupravami o největší povolené , Zasilatelství a další.
Základní údaje o LOG-IN CZ s.r.o. IČO: 25955985
Krajský soud v Hradci Králové 12.7.2001
mnxiye4
CZ25955985
PARDUBICE VII - DOUBRAVICE 106 533 52 STARÉ HRADIŠTĚ U PARDUBIC
78-9118840217/0100 1.4.2013
35-6931920267/0100 18.4.2014
Kontakty na LOG-IN CZ s.r.o. IČO: 25955985
106 , Pardubice 533 53 22.11.2016
106 , Pardubice 533 53 31.7.2014 - 22.11.2016
106 , 533 52 Doubravice Česká republika
10.9.2012 - 31.7.2014
106 , Pardubice 533 53 19.4.2006 - 10.9.2012
67 , Bukovka 533 41 12.7.2001 - 19.4.2006
106, Pardubice 533 53
Pardubice - Doubravice 106, PSČ 533 52
Obory činností LOG-IN CZ s.r.o. IČO: 25955985
Silniční motorová doprava - nákladní provozovaná vozidly nebo jízdními soupravami o největší povolené hmotnosti přesahující 3,5 tuny, jsou-li určeny k přepravě zvířat nebo věcí 19.10.2016
Silniční motorová doprava nákladní 23.6.2006 - 19.10.2016
Zasilatelství 12.7.2001
Na Dlouhém 80 , Říčany 251 01
1010965638
Na hůrce 1077/4 , Praha 161 00
1011954753
Vedení firmy LOG-IN CZ s.r.o. IČO: 25955985
Jednatel zastupuje společnost samostatně. Podepisování za společnost se děje tak, že k vytištěné nebo vypsané obchodní firmě společnosti připojí jednatel svůj podpis. 27.2.2017
Každý jednatel zastupuje společnost samostatně. 19.10.2016 - 27.2.2017
Způsob jednání za společnost: Za společnost je oprávněn jednat ve všech věcech každý jednatel samostatně. 10.8.2007 - 19.10.2016
Způsob jednání jménem společnosti: Za společnost je oprávněn jednat samostatně ve všech věcech jednatel. 12.7.2001 - 10.8.2007
František Turek 19.10.2016
U Špejcharu 113, Odolena Voda 250 70
Roman Šmidberský 12.7.2001 - 10.8.2007
od 12.7.2001 do 3.8.2007
Ing. Vladimír Haller 23.6.2006 - 10.8.2007
od 7.4.2006 do 3.8.2007
Na Záboří 849, Pardubice 530 02
Martina Lach 23.6.2006 - 10.8.2007
Peter-Rosegger-Str. 1 , 954 47 Bayreuth Spolková republika Německo
JUDr. Tomáš Honomichl 10.8.2007 - 25.1.2008
od 3.8.2007 do 15.1.2008
Jablonského 34 , 326 00 Plzeň Česká republika
Ladislav Smetánka 30.7.2009 - 25.1.2010
od 26.6.2009 do 19.1.2010
Čeplova 1810, Čáslav 286 01
Klaus Neubing 8.4.2008 - 19.7.2010
od 19.3.2008 do 21.6.2010
Stettiner Strasse 96 , 953 26 Kulmbach Spolková republika Německo
JUDr. Tomáš Honomichl 25.1.2010 - 11.11.2010
od 19.1.2010 do 28.10.2010
Martin Event 1.2.2012 - 10.9.2012
Štefánikova 318/17, Hradec Králové 500 11
Klaus Neubing 19.8.2011 - 16.5.2013
od 21.7.2011 do 2.5.2013
Ing. Martin Event 10.9.2012 - 31.7.2014
Labská louka 668/15, Hradec Králové 500 11
Ing. Martin Event 31.7.2014 - 15.8.2015
od 18.1.2012 do 9.7.2015
Robert Gammisch 23.6.2006 - 18.8.2015
od 7.4.2006 do 17.8.2015
Königsberger Str. 28 , 953 39 Neuenmarkt Spolková republika Německo
Marek Macháček 18.8.2015 - 19.10.2016
od 17.8.2015 do 31.8.2016
Smilova 1994, Pardubice 530 02
Ladislav Smetánka 18.8.2015 - 27.2.2017
od 17.8.2015 do 31.1.2017
Vlastníci firmy LOG-IN CZ s.r.o. IČO: 25955985
zakladni 4 350 000 Kč - 23.6.2006
zakladni 200 000 Kč - 12.7.2001 - 23.6.2006
Sbírka Listin LOG-IN CZ s.r.o. IČO: 25955985
C 17502/SL 24 notářský zápis [NZ 255/2015] Krajský soud v Hradci Králové 17.8.2015 18.8.2015 6
C 17502/SL 23 účetní závěrka [2013], zpráva auditora el. Krajský soud v Hradci Králové 28.6.2014 27.8.2014 1.9.2014 19
C 17502/SL 21 účetní závěrka [2012] el. Krajský soud v Hradci Králové 23.6.2013 23.4.2014 24.4.2014 24
C 17502/SL 20 rozhod. o statut. orgánu, ostatní zápis z VH Krajský soud v Hradci Králové 2.5.2013 6.5.2013 24.5.2013 3
C 17502/SL 19 účetní závěrka, zpráva auditora 2011,el. Krajský soud v Hradci Králové 20.7.2012 20.11.2012 20.11.2012 25
C 17502/SL 18 ostatní - zápis z VH, cd Krajský soud v Hradci Králové 18.1.2012 30.1.2012 1.2.2012 2
C 17502/SL 17 zpráva auditora 2010,el. Krajský soud v Hradci Králové 7.7.2011 9.12.2011 13.12.2011 21
C 17502/SL 16 zpráva auditora 2009,el. Krajský soud v Hradci Králové 16.6.2010 9.12.2011 13.12.2011 20
C 17502/SL 15 rozhod. o statut. orgánu, podpisové vzory , (zápis z VH) Krajský soud v Hradci Králové 21.7.2011 9.8.2011 19.8.2011 3
C 17502/SL 14 rozhod. o statut. orgánu - zápis z valné hromady Krajský soud v Hradci Králové 28.10.2010 5.11.2010 5.11.2010 2
C 17502/SL 13 rozhod. o statut. orgánu - zápis z valné hromady Krajský soud v Hradci Králové 21.6.2010 14.7.2010 14.7.2010 3
C 17502/SL 12 účetní závěrka 2007 Krajský soud v Hradci Králové 30.4.2010 30.4.2010 13
C 17502/SL 11 ostatní - zápis z jednání Krajský soud v Hradci Králové 19.1.2010 20.1.2010 20.1.2010 3
C 17502/SL 9 účetní závěrka 2008,el. Krajský soud v Hradci Králové 20.8.2009 20.8.2009 6
C 17502/SL 10 rozhod. o statut. orgánu, podpisové vzory zápis z VH Krajský soud v Hradci Králové 26.6.2009 7.7.2009 30.7.2009 4
C 17502/SL 8 rozhod. o statut. orgánu, podpisové vzory Krajský soud v Hradci Králové 14.3.2008 26.3.2008 26.3.2008 4
C 17502/SL 7 notářský zápis, rozhod. o statut. orgánu - NZ 13/2008 Krajský soud v Hradci Králové 15.1.2008 23.1.2008 23.1.2008 29
C 17502/SL 6 notářský zápis, rozhod. o statut. orgánu, podpisové vzory - NZ 165/2007 Krajský soud v Hradci Králové 3.8.2007 8.8.2007 8.8.2007 15
C 17502/SL 5 zakladatelské dokumenty, notářský zápis, podpisové vzory, smlouvy o převodu obchod. podílu - NZ 42,43/2006, SS Krajský soud v Hradci Králové 7.4.2006 19.6.2006 19.6.2006 39
C 17502/SL 4 zakladatelské dokumenty, notářský zápis - NZ 42/2006 Krajský soud v Hradci Králové 7.4.2006 14.4.2006 14.4.2006 8
C 17502/SL 3 ostatní - Seznam jednání Krajský soud v Hradci Králové 14.6.2001 15.6.2001 15.6.2001 1
C 17502/SL 2 podpisové vzory - RT, potvrzení FU Krajský soud v Hradci Králové 15.6.2001 15.6.2001 15.6.2001 3
C 17502/SL 1 notářský zápis - NZ 62/2001 - Zl Krajský soud v Hradci Králové 29.5.2001 15.6.2001 15.6.2001 3
Hodnocení LOG-IN CZ s.r.o.
Výpis dat pro firmu LOG-IN CZ s.r.o. obsahuje pouze taková data, která lze dle zákona č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů, zveřejňovat i bez souhlasu subjektu těchto údajů.
výpis firmy LOG-IN CZ s.r.o., 25955985 na obchodním rejstříku
výpis firmy LOG-IN CZ s.r.o., 25955985 na živnostenském rejstříku
výpis firmy LOG-IN CZ s.r.o., 25955985 na Datových schránkách
Jan Knob - 49991558 - Turnov, Březová1535
Mateřská škola, Praha 10, Hřibská 1/2102, příspěvková organizace - 48132489 - Praha, Hřibská2102/1
Ing. Ilona Grůšová - 66770084 - Bradlec, Bezdězská435

matches:
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
zákona č. 101