text:
Občanský zákon (dále též „obč. zák.) ve svém ustanovení § 38 odst. 2 obč. zák. stanoví, že rovněž je neplatný právní úkon osoby jednající v duševní poruše, která ji činí k tomuto právnímu úkonu neschopnou.
Stanovení absolutní neplatnosti určitého právního úkonu a vědomosti o ní je jednak věcí poznání a jednak věcí hodnocení; je otázkou především právní kvalifikace právního úkonu, která je výsledkem poznání a hodnocení příčiny neplatnosti (v daném případě intenzity a charakteru duševní poruchy žalobce) a její subsumpce pod určitou právní normu. K takové kvalifikaci je však v konečném důsledku způsobilý pouze soud, který rozhoduje o právech a povinnostech účastníků občanskoprávních, resp. obchodněprávních vztahů (k tomu srov. např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 25. 10. 2012, spo. zn. 21 Cdo 4929/2010).
Občanský zákoník neobsahuje definici duševní poruchy, na rozdíl od např. trestního zákona (č. 40/2009 Sb.), který v ustanovení § 123 stanoví, že duševní poruchou se rozumí mimo duševní poruchy vyplývající z duševní nemoci i hluboká porucha vědomí, mentální retardace, těžká asociální porucha nebo jiná těžká duševní nebo sexuální odchylka. V důvodové zprávě k trestnímu zákonu se k cit. ustanovení uvádí, že v souvislosti s úpravou nepříčetnosti (§ 26) bylo do osnovy doplněno i výkladové ustanovení vymezující pojem duševní poruchy, které navázalo na zdravotnické vymezení, tak, jak se v průběhu doby vyvinulo. Duševní porucha se podle moderních medicínských názorů (srov. např. Raboch, J., Zvolský, P. a kol. Psychiatrie, I. vyd., Praha 2001) vymezuje jako zřetelná odchylka od stavu duševního zdraví a rovnováhy, kterým se rozumí stav úplné a sociální pohody, jako výslednice vnitřních (genetických) a vnějších (psychociálních a enviromentálních) faktorů. Duševní poruchu nemůžeme ztotožňovat s duševní nemocí, neboť pojem duševní nemoci je užším pojmem. Specifická (smíšená) porucha osobnosti (dříve nazývaná „psychopatie“), u které se povaha lidí nápadně odchyluje od normy, může být duševní poruchou, ale nemusí být duševní nemocí. Duševní porucha může být způsobena rozdílnými příčinami, a to samotnou duševní chorobou nebo jinou nemocí, která má takovou poruchu za následek, anebo může být vyvolána požitím návykových látek, např. alkoholu nebo omamných látek. Duševní porucha, která je příčinou nepříčetnosti, může být přechodná a krátkodobá, a to od několika vteřin (např. porucha vědomí u řidiče auta, jako příčina dopravní nehody, při níž dojde k ublížení na zdraví) či minut (např. epileptický záchvat, v rámci něhož dojde k ublížení na zdraví osobě poskytující pomoc nemocnému), ale může být také dlouhotrvající nebo trvalá (např. schizofrenie či mentální retardace). Z hlediska tohoto chápání je duševní poruchou nejenom duševní choroba, ale i krátkodobá porucha psychických funkcí, hluboká porucha vědomí, slabomyslnost a jakákoli jiná těžká duševní odchylka, která je z hlediska ustanovení § 26 a 27 významná, jestliže měla za následek ztrátu nebo zmenšení rozpoznávacích či ovládacích schopností.
S ohledem na znění ustanovení § 38 odst. 2 obč. zák. je zapotřebí zdůraznit, že nikoliv každá duševní porucha fyzické osoby, která činí právní úkon, vede k jeho (absolutní) neplatnosti, nýbrž (pouze) ta duševní porucha, která jednající osobu činí k tomuto právnímu úkonu neschopnou (z důvodu, že nemůže posoudit následky svého úkonu /a/ nebo své jednání ovládnout). Důvodem neplatnosti právního úkonu podle § 38 odst. 2 obč. zák. je tedy duševní porucha trvalá nebo jen přechodné povahy, a to za předpokladu, že jednající osoba nebyla v důsledku působení duševní poruchy schopna ovládnout své jednání (a) nebo rozpoznat jeho následky. V případě spornosti prokazuje v občanském soudním řízení důvody neplatnosti právního úkonu žalobce. Závěr o neplatnosti právního úkonu podle § 38 odst. 2 obč. zák. bude opodstatněným jen tehdy, bude-li dokazováním prokázáno (postaveno na jisto), že předmětná osoba učinila v duševní poruše alespoň přechodné povahy, která vylučovala jeho schopnost rozpoznávací (schopnost posoudit následky svého jednání) a schopnost určovací (schopnost ovládnout své jednání) popřípadě alespoň jednu z nich.
I v řízení o určení vlastnictví, ve kterém je jako předběžná otázka posuzována platnost právního úkonu již nežijící osoby, která podle tvrzení žalující strany právní úkon učinila v duševní poruše, činnost soudu směřuje k zajištění dostatečných podkladů, na jejichž základě lze ve věci rozhodnout. Skutkový stav soud zjistí po procesu hodnocení jednotlivých důkazů. Povinností soudu je, aby důkazy hodnotil podle své úvahy, a to každý důkaz jednotlivě a všechny důkazy v jejich vzájemné souvislosti a aby pečlivě přihlížel ke všemu, co vyšlo v řízení najevo, včetně toho, co uvedli účastníci. Prof. Štefan Luby k uvedené problematice uvádí: „Predovšetkým třeba zistiť danosť duševnej poruchy, jej povahu, intenzitu a najmâ vplyv na schopnost posúdiť následky konaniaa ovládať svoju vôľu, teda schopnost používať rozum utvárať v relácii k úkonu, o ktorý ide. Prirodzene, třeba vziať do úvahy práve povahu tohoto úkonu, lebo schopnost konať je relatívna; kým na urobenie jedného úkonu môže byť daná osoba schopná, nemusí byť schopná na iný, čo do podstaty omnoho zložitější a čo do následkov omnoho menej pochopiteľný úkon. Zistenie těchto skutočností bude takmer vždy vyžadovať aj ich posúdenie odborným posudkom. Ak sa zistí, že konajúci vo chvíli robenia úkonu bol v stave duševnej poruchy, pozbavujúcej ho schopnosti konať, uzná sa jehoprejav vôle za absolútne neplatný.“ (Luby, Š.: Výber z diela a myšlienok, IURA EDITION, s. r. o., Bratislava, 1998, s. 181).
Řešení otázky, zda osoba v době, kdy činila příslušný právní úkon, jednala v duševní poruše, závisí na posouzení skutečností, k nimž je třeba ve smyslu § 127 odst. 1 o. s. ř. odborných znalostí. Znaleckou činnost mohou vykonávat pouze znalci zapsaní do seznamu znalců. Soud, který v řízení ustanovil znalce, vymezí ve svém opatření jeho úkol, podle okolností případu též formou otázek tak, aby se znalec zabýval jen takovými skutečnostmi, k jejichž posouzení je třeba jeho odborných znalostí. V posudku uvede znalec popis zkoumaného materiálu, popřípadě jevů, souhrn skutečností, k nimž při úkonu přihlížel (nález), a výčet otázek, na které má odpovědět, s odpověďmi na tyto otázky (posudek).
Soud nemůže (sám) přezkoumávat věcnou správnost odborných závěrů znalce, neboť k tomu soudci nemají odborné znalosti anebo je nemají v takové míře, aby mohli toto přezkoumání zodpovědně učinit. To však neznamená, že je soud vázán znaleckým posudkem, že jej musí bez dalšího převzít. Má-li soud pochybnosti o věcné správnosti znaleckého posudku, nemůže jej nahradit vlastním názorem, nýbrž musí znalci uložit, aby podal vysvětlení, posudek doplnil nebo jinak odstranil jeho nedostatky, popřípadě aby vypracoval nový posudek, nebo musí ustanovit jiného znalce, aby věc znovu posoudil a vyjádřil se i ke správnosti již podaného posudku (rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 25. 10. 2012, sp. zn. 21 Cdo 4929/2010).
Z vyloženého tedy vyplývá, že soud při hodnocení znaleckého posudku musí zkoumat, zda provedený úkon byl učiněn řádně, tj. zda znalec dodržel soudem uložené zadání (zodpověděl na otázky, resp. zadání soudu k předmětu znaleckého úkonu s určitě a srozumitelně vyloženým závěrem, který má oporu v podkladových materiálech, netrpí logickými rozpory atd.). Zjistí-li soud, že znalec ne zcela splnil úkol, který soud vymezil ve svém opatření, případně nesplnil jej vůbec, nebo nedostatečným způsobem, podle okolností případu posoudí, zda znalce opatřením zaváže k doplnění tohoto neúplného (nedostatečného) posudku, a to i případně cestou realizace pořádkového opatření (uložením pořádkové pokuty dle § 53 odst. 1 o. s. ř.), nebo zda za účelem posouzení skutečností, k nimž je třeba odborných znalostí, ustanoví jiného znalce.
Poněvadž neplatnost právního úkonu podle § 38 odst. 2 obč. zák. vyžaduje bezpečné zjištění, že účastník právního úkonu nedokáže posoudit následky svého jednání nebo své jednání ovládnout (srov. např. Sborník IV, ročník 1970, str. 456), je vyloučeno činit závěr o jednání v duševní poruše na základě pravděpodobnosti či za skutkových okolností, které i přes důkazní verifikaci soudu ve smyslu § 132 o. s. ř. neumožňují učinit v uvedeném směru zcela jednoznačný skutkový závěr, na nějž by bylo lze aplikovat ustanovení § 38 odst. 2 obč. zák.
Tak např. Nejvyšší soud rozhodoval o dovolání žalovaného proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 29.6.2007, sp. zn. 17 Co 358/2004, v právní věci týkající se určení vlastnického práva, vedené u Okresního soudu ve Znojmě pod sp. zn. 7 C 885/92. Soud prvního stupně zamítl žalobu, jíž se žalobci domáhali určení, že M. N. byla ke dni své smrti vlastnicí předmětných nemovitostí. Po provedeném řízení dospěl k závěru, že v době převodu zůstavitelka nebyla ani omezena, ani zbavena způsobilosti k právním úkonům. Konstatoval, že v daném případě žalobci neunesli důkazní břemeno tvrzení o tom, že zůstavitelka v době uzavření převodní smlouvy nedokázala posoudit následky svého chování. Odkázal dále na znalecké posudky, v nichž znalci „uvedli, že....skutečný psychický stav a případná duševní porucha zemřelé, by byla možná prokázat pouze v případě, že by po smrti zemřelé byla provedena pitva, nebo že by za života M. N. u ní byla provedena mozková biopsie...soudní znalci však vycházeli pouze z klinického obrazu, který tvořila připojená zdravotní dokumentace, a z vyjádření svědků z obsahu soudního spisu.“ K odvolání žalobců Krajský soud v Brně změnil napadený rozsudek okresního soudu tak, že žalobě zcela vyhověl. Proti tomuto rozsudku odvolacího soudu podal žalovaný dovolání, které Nejvyšší soud hledal opodstatněným. V rozsudku ze dne 6. 8.2009, sp. zn. 30 Cdo 352/2008, uvedl, že poněvadž neplatnost právního úkonu podle § 38 odst. 2 obč. zák. vyžaduje bezpečné zjištění, že účastník právního úkonu nedokáže posoudit následky svého jednání nebo své jednání ovládnout (srov. např. Sborník stanovisek, zpráv o rozhodování soudů a soudních rozhodnutí Nejvyšších soudů ČSSR, ČSR a SSR, IV., ročník 1970, str. 456), je vyloučeno činit závěr o jednání v duševní poruše na základě pravděpodobnosti či za skutkových okolností, které i přes důkazní verifikaci soudu ve smyslu § 132 o. s. ř. neumožňují učinit v uvedeném směru zcela jednoznačný skutkový závěr, na nějž by bylo lze aplikovat ustanovení § 38 odst. 2 obč. zák. Zdůraznil dále, že jakkoli esenciálním důkazním podkladem v řízení, v němž je posuzováno, zda předmětné právní jednání fyzické osoby bylo učiněno v duševní poruše či nikoliv, je znalecký posudek z příslušného oboru, nezbavuje to ještě soud povinností, aby se při hodnocení důkazů ve smyslu § 132 o. s. ř. zabýval úplností a přesvědčivostí zpracovaného posudku a tento důkazní prostředek - způsobem předvídaným v ustanovení § 132 o. s. ř. hodnotil s dalšími důkazními prostředky a s přihlédnutím ke všemu, co vyšlo v řízení najevo, včetně toho, co uvedli účastníci. Aby soud mohl znalecký posudek odpovědně hodnotit, nesmí se znalec omezit ve svém posudku na podání odborného závěru, nýbrž v jeho posudku musí mít soud možnost seznat, z kterých zjištění v posudku znalec vychází, jakou cestou k těmto zjištěním dospěl a na základě jakých úvah došel ke svému závěru (srov. např. Rc 47/55). Závěry znaleckého posudku přitom nelze bez dalšího přebírat, ale je třeba v případě potřeby je ověřovat i jinými důkazy, a to zejména tehdy, jestliže mohou být pochybnosti o správnosti závěrů znaleckého posudku. Tak je tomu např. tehdy, připouští-li znalecký posudek možnost zpřesnění jím uváděných údajů, avšak k tomuto zpřesnění znalec nepřikročí, nebo postupuje-li znalec ve znaleckém posudku podle určitého předpisu, ale v dílčím závěru se od něho bez bližšího zdůvodnění odchýlí (srov. Rc 33/95). Může také dojít k situaci, kdy jednotlivé dílčí závěry ve svém souhrnu si do určité míry odporují, nebo vycházejí ze zjištění, která neodpovídají znalcem popisovanému jevu, resp. souhrnu skutečností, k nimž měl znalec přihlížet. Nejvyšší soud v rozsudku dále uvedl, že s přihlédnutím k připomenuté judikatuře bylo nezbytné při zpracování posudků přihlédnout i k ostatním důkazním prostředkům, resp. k výslechům účastníků, zejména pak v nalézacím řízení vyslechnutým svědkům tak, aby byl vytvořen dostatečný podklad pro následné znalecké zkoumání dané problematiky. Vzhledem k tomu, že podle protokolů o jednání před okresním soudem účastníci a vyslechnutí svědci v zásadě vytvořili dvě důkazní skupiny, v rámci té které účastníci, resp. svědci vypovídali o chování a jednání zůstavitelky v témže časovém období mnohdy diametrálně odlišně, bylo nezbytné, aby soud v rámci zajištění podkladového materiálu pro znalecké posouzení označil z dané důkazní množiny ty důkazní prostředky, které za dané procesní situace, s přihlédnutím k zásadě přímosti a ústnosti, přesvědčivosti svědků atd., byly jím považovány za relevantní a využitelné pro zpracování znaleckého posudku. Taková identifikace relevantních důkazních materiálů měla pak ustanovenému znalci sloužit jako podklad pro pochopení souvislostí, svědky vnímaných okolností, především však svědky vnímaného chování M. N. v předmětné době tak, aby i k tomuto zpravidla laickému popisu znalec mohl přihlížet, získané informace vyhodnocovat ve vazbě na zajištěnou zdravotní dokumentaci jmenované, a tím tedy s maximální mírou precizovat proces získávání co nejširšího skutkového podkladu pro následné odborné vyhodnocení a tvorbu závěru. Nejvyšší soud zdůraznil, že v posuzované věci takto postupováno nebylo, neboť všichni tři znalci ve svých posudcích fakticky učinili výpis ze soudního spisu a zdravotnické dokumentace M. N., aniž by měli soudem identifikovaný důkazní podklad těch v řízení vyslechnutých osob, jejichž výpovědi měly při odborném posouzení přesvědčivým způsobem zohlednit v jimi zpracovaných posudcích. Z pohledu úrovně zpracování, z hlediska úplnosti, přesvědčivosti a logického odůvodnění nebylo možno pro výše naznačený skutkový deficit považovat znalecké posudky za úplné pro učinění odborných závěrů. Jakkoliv soud není oprávněn přezkoumávat či hodnotit odborné závěry znalce, nelze kupř. v případě znaleckého posudku znalce B. nepostřehnout, že jednoznačný znalcův závěr o tom, že „posuzovaná M. N....trpěla ke dni....vaskulární demencí, komplikovanou přechodnými stavy deliria. Ať již tento den měla či neměla delirium, nebyla schopna projevit svou vůli a chápat následky a důsledky projevené vůle a to ve vztahu k provedenému úkonu - darovací smlouvě....“, byl postaven, resp. vychází ze skutkového základu založeného na předpokladu duševní poruchy posuzované osoby, nikoliv ze zjištění těch skutkových okolností, které jednoznačně umožňovaly učinit závěr, jaký zmíněný znalec nakonec ve svém posudku zformuloval: „Poněvadž posuzovaná pacientka pitvána nebyla, trpěla ale dlouhodobě vysokým krevním tlakem, cukrovkou a arteriosklerosou, padá v úvahu demence vaskulární a to v daném případě subkortikální, obecně nejčastěji onemocnění mozku…“, a to dále ve světle výslechu znalce při jednání před okresním soudem - viz arg.: „Subkortikální vaskulární demence je podkladem pro zbavení způsobilosti k právním úkonům v daném případě, pokud to podporuje celkový klinický stav posuzovaného...Definitivní narušení substrátu lze prokázat pitvou po smrti osoby nebo za života mozkovou biopsií. V případě posuzované M. N. nebyla pitva provedena a za jejího života...nebyla provedena biopsie. Na otázku, zda je jisté, zda každá posuzovaná osoba ve zdravotním stavu odpovídajícím posuzované M.N., je či není schopna projevit svou vůli a chápat následky a důsledky projevené vůle, uvádím, že nelze jednoznačně odpovědět...“ Dovolací soud proto uzavřel, že pokud soudy obou stupňů v rámci hodnocení důkazů ve smyslu § 132 o. s. ř. vycházely z uvedených znaleckých posudků, které zatěžoval zmíněný skutkový deficit, dovolateli se tak podařilo osvědčit jím uplatněný dovolací důvod ve smyslu § 241a odst. 3 o. s. ř
Rovněž v rozsudku ze dne 21. 12.2010, sp. zn. 30 Cdo 3614/2009, Nejvyšší soud vyložil a odůvodnil právní názor, že je nesprávné zaujímat závěr o neplatnosti právního úkonu již nežijící osoby z důvodu, že tato osoba učinila právní úkon v duševní poruše, která ji činila k tomuto právnímu úkonu neschopnou, na základě pravděpodobnosti. Zdůraznil, že výsledek důkazní verifikace všech v úvahu přicházejících právně relevantních důkazních prostředků, resp. důkazů, které byly v řízení navrženy, případně které jsou potřebné ke zjištění skutkového stavu a vyplývají-li z obsahu spisu (§ 120 odst. 3 o. s. ř.), musí z hlediska naplnění podmínek pro aplikaci § 38 odst. 2 obč. zák. představovat nikoliv možný či pravděpodobně možný skutkový stav, nýbrž musí bezpečně představovat zjištěný skutkový stav bez jakéhokoliv náznaku pravděpodobnosti, jejž bude (pro totožnost zjištěných skutečností na straně jedné a skutečností předvídaných v hypotéze § 38 odst. 2 obč. zák. na straně druhé) podřaditelný pod uvedené hmotněprávní pravidlo. Přece jsou-li (byť nepatrné) pochybnosti o skutkových okolnostech, které jsou identické se skutkovými okolnostmi předvídanými v hypotéze příslušného pravidla chování (právní normy) – pokračoval ve své argumentaci dovolací soud - nelze za této (nejisté) skutkové konstelace vůbec uvažovat o aplikaci předmětné právní normy na takto zjištěný skutkový stav, obzvláště v situaci, kdy se zpětně posuzuje, jaký byl zdravotní stav již nežijící osoby v určitém (právně významném) období za jejího života. Soud tedy může přistoupit k aplikaci dané právní normy až v procesní situaci, kdy zjistí relevantní skutkový stav, nikoliv za procesní situace, kdy sám (implicite) připouští určitou míru nesprávnosti takového skutkového zjištění. Ustanovení § 153 odst. 1 o. s. ř. přitom jasně stanoví, že soud rozhoduje na základě zjištěného skutkového stavu věci, nikoliv na základě pravděpodobného skutkového stavu věci. Před aplikačním aktem si tedy musí být soud jist, zda jím zjištěný skutkový stav je identický a tedy i podřaditelný pod výčet těch skutečností, které jsou obsaženy v hypotéze příslušné právní normy, jež by v daném případě měla být aplikována či nikoliv. Případné pochybnosti plynoucí ze získávaných informací z provedených důkazů musejí být odstraněny již ve fázi hodnocení důkazů, kdy soud hodnotí důkazy podle své úvahy, a to každý důkaz jednotlivě a všechny důkazy v jejich vzájemné souvislosti; přitom pečlivě přihlíží ke všemu, co vyšlo v řízení najevo, včetně toho, co uvedli účastníci řízení (§ 132 o. s. ř.). Jinak vyjádřeno, po provedeném zhodnocení důkazů zde již musí být (napevno) zjištěn skutkový stav, který (jistěže při existenci příslušné právní normy) buďto bude podřaditelný pod příslušné právní pravidlo chování (právní normu) či nikoliv (např. i proto, že se žalobci nepodařilo žalobní tvrzení prokázat a nebyl tak zjištěn skutkový stav, na nějž by bylo možno aplikovat příslušnou právní normu).
Jakkoli základním důkazním podkladem v řízení, v němž je posuzována (řešena) otázka, zda předmětné právní jednání fyzické osoby bylo učiněno v duševní poruše či nikoliv, je znalecký posudek z příslušného oboru, nezbavuje to ještě soud povinností, aby se při hodnocení důkazů ve smyslu § 132 o. s. ř. zabýval úplností a přesvědčivostí zpracovaného posudku a tento důkazní prostředek - způsobem předvídaným v ustanovení § 132 o. s. ř. - hodnotil s dalšími důkazními prostředky a s přihlédnutím ke všemu, co vyšlo za řízení najevo, včetně toho, co uvedli účastníci (srov. např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 6. srpna 2009, sp. zn. 30 Cdo 352/2008). Aby soud mohl znalecký posudek odpovědně hodnotit, nesmí se znalec omezit ve svém posudku na podání odborného závěru, nýbrž v jeho posudku musí mít soud možnost zjistit, z kterých zjištění v posudku znalec vycházel, jakou cestou k těmto zjištěním dospěl a na základě jakých úvah (srov. např. Rc 47/55). Závěry znaleckého posudku přitom nelze bez dalšího přebírat, ale je třeba v případě potřeby je ověřovat i jinými důkazy, a to zejména tehdy, jestliže mohou být pochybnosti o správnosti závěrů znaleckého posudku. Tak je tomu např. tehdy, připouští-li znalecký posudek možnost zpřesnění jím uváděných údajů, avšak k tomuto zpřesnění znalec nepřikročí, nebo postupuje-li znalec ve znaleckém posudku podle určitého předpisu, ale v dílčím závěru se od něho bez bližšího zdůvodnění odchýlí (srov. nař. Rc 33/95). Může také dojít k situaci, kdy jednotlivé dílčí závěry ve svém souhrnu si do určité míry odporují, nebo vycházejí ze zjištění, která neodpovídají znalcem popisovanému jevu, resp. souhrnu skutečností, k nimž měl znalec přihlížet. Nejvyšší soud v rozsudku ze dne 6. 3. 2009, sp. zn. 30 Cdo 352/2008, vyložil, že při zpracování posudku je nezbytné přihlédnout i k ostatním důkazním prostředkům, resp. k výslechům účastníků, zejména pak v nalézacím řízení vyslechnutým svědkům tak, aby byl vytvořen dostatečný podklad pro následné znalecké zkoumání dané problematiky.
Konečně lze (pro pochopení složitosti daných řízení) ve stručnosti nahlédnout i do dalšího případu defektního posuzování právně významných skutečností. Ve věci sp. zn. 30 Cdo 971/2012, Nejvyšší soud řešil poněkud kuriózní případ, kdy se žalobce proti žalovanému domáhal určení, že je výlučným vlastníkem označené bytové jednotky, neboť převodní smlouva, kterou uzavřel s žalovaným je podle § 38 odst. 2 obč. zák. absolutně neplatná. Žalobce totiž tvrdil, že v době uzavírání darovací smlouvy „byl ve stavu automatického jednání, disociace či hypnagogních halucinací, tj. projevů, které souvisí s jeho nemocí narkolepsií – kataplexií“ (poznámka: narkolepsie je spánková porucha, kdy postižený člověk upadá během dne náhle do spánku, který se nedá potlačit; kataplexie je přechodný výpadek svalového napětí, svalové ochablosti např. při emočním rozrušení). Zatímco soud prvního stupně žalobu zamítl, odvolací soud rozsudek soudu prvního stupně změnil a podané žalobě vyhověl (určil, že žalobce je výlučným vlastníkem předmětné bytové jednotky). Na základě podaného dovolání žalovaného se věcí zabýval Nejvyšší soud, který rozsudkem ze dne 30. 5. 2012, sp. p. 30 Cdo 971/2012, zrušil rozsudek odvolacího soudu a věc tomuto soudu vrátil k dalšímu řízení. Z obsahu spisu vyplynulo, že odvolací soud v odvolacím řízení zopakoval dokazování pouze znaleckým posudkem znaleckého ústavu (dále již „Ústav“), tedy privilegoval dosah tohoto důkazu natolik, že nepovažoval za žádoucí se zákonu odpovídajícím způsobem (§ 157 odst. 2 o. s. ř.) vypořádat s tím, proč nepřistoupil k zopakování těch důkazů, z nichž soud prvního stupně vycházel při meritorním rozhodování. Nejvyšší soud dále odvolacímu soudu vytkl, že „I když…důkazy provedené v nalézacím řízení, z nichž soud prvního stupně činil skutková zjištění, nezopakoval ani relevantně neuvedl, proč takto nepostupoval, na straně 7…svého odůvodnění rozsudku se dopouští dalšího pochybení v tom, že při shora označené důkazní absenci konstatuje, že ani jiné z provedených důkazů závěry znaleckého posudku nezpochybnily. Takový závěr je ovšem bezcenný již z toho důvodu, že odvolací soud žádné jiné důkazy v odvolacím řízení nezopakoval, takže pochopitelně nemůže ani přistupovat k jejich hodnocení.“ V daném případě odvolací soud vycházel pouze ze znaleckého posudku Ústavu, který čerpal ze zdravotní dokumentace a zpráv lékařů o zdravotním stavu žalobce z období až po uzavření předmětné darovací smlouvy (2. 10. 2007), tj. v rozmezí od 22. 1. 2008 (propouštěcí zpráva interní kliniky Nemocnice v P.) do 29. 4. 2010 (zpráva o zdravotním stavu žalobce, kterou vypracovala prof. MUDr. S. N. Nejvyšší soud poukázal na to, že v čl. III. zmíněného posudku (Souhrn, rozbor a diagnostický závěr) na str. 8 se mj. uvádí, že „Posuzovaný si samotný akt podpisu smlouvy nepamatuje, popírá, že by uvažoval o podobném činu“, přičemž výpověď žalovaného, ve které žalobce mj. uvádí, že: „Vybavuji si, že jednoho dne jsem ležel, byl jsem pod silnými prášky, oni mě vzbudili, vybavuji si, že jsme pouze mluvili o mém podpisu, já jsem říkal, že nic nepodepíšu, že nic nevidím, ona říkala, že to nevadí, že to podepíší svědci. Vůbec jsem nevěděl, že se mělo jednat o darovací smlouvu“, v posudku hodnocena nebyla. A to ani v souvislosti s následným výslechem svědkyně Mgr. D. N., notářky, která sepisovala formou notářského zápisu předmětnou darovací smlouvu, a jež při jednání před soudem prvního stupně dne 29. 11. 2010 vypověděla: „Já jsem nejprve seznámila přítomné s tím, proč jsem (roz. do bytu žalobce) přišla, přečetla jsem obsah již sepsaného notářského zápisu a žalobci vysvětlila v celkovém shrnutí podstatu a důsledky úkonu. On se jednoznačně vyjádřil tak, že s úkonem souhlasí a že ví, o co se jedná. Vyjádřil se způsobem, který nezakládal jakoukoli pochybnost o tom, že by snad nevěděl, co se děje nebo nechápal důsledky úkonu. Já jsem pak diktovala zbývající část notářského zápisu, který jsme pak ještě přečetli…Ještě si vybavuji, že žalobce a žalovaný pak něco hovořili i spol. procházce na nákup…Celý úkon trval ¾ hodiny, možná déle. Žalobce se jevil jako rozšafný člověk, který chápe, oč se jedná. Choval se velmi spontánně, reagoval na mé otázky v tom smyslu, že jsou s žalovaným na všem dohodnuti a že je všechno jasné. Bavil se, rozhodně nebyl mlčenlivý. Protože se nejednalo o darování mezi blízkými osobami, byla jsem ve střehu, snažila jsem se mu pečlivě vysvětlit obsah a důsledky úkonu, působil na mě jednoznačně tak, že si uvědomuje, oč jde i jaký dosah tento úkon bude mít.“ Nejvyšší soud dále připomenul, že ve skutkovém souhrnu předmětného posudku (čl. III) Ústav uvádí, že Zprávy prof. MUDr. N., která je ošetřující lékařkou posuzovaného asi 15 let opakovaně uvádějí, že pac. je ve velmi špatném zdravotním stavu, souvisejícím s výše uvedenými chorobami a zcela odkázaný na pomoc pečovatelské služby.“ V části „Z forenzně psychiatrického hlediska“ se s odkazem na výše uvedené uvádí, že „Z psychiatrického hlediska byla jeho (roz. žalobcova) účast v uvedeném ději a jeho jednání podmíněno výraznou a to patalogickou manipulovatelností, danou kombinací speciálních faktorů (odkázán na pomoc, důvěřivost vůči blízkému a pomáhajícímu člověku apod.), faktory somaticky zdravotními (praktická slepota) a faktory psychiatrickými (oslabená poznávací funkce).“ Aniž by posudek odkazoval na jakákoli (byť dílčí) skutková zjištění vztahující se k inkriminované době, kdy žalobce uzavíral předmětnou darovací smlouvu, dospěl Ústav ke zcela jednoznačnému odbornému závěru, v němž je směšováno i jakési právní posouzení jednání žalobce: „V posuzované době byly schopnosti posuzovaného rozpoznat dosah svého jednání a tato jednání dále plně a adekvátně ovládat vlivem výše popsaných faktorů podstatně sníženy, a to do té míry, že forenzně podstatným způsobem narušily posuzovaný právní úkon“, když „Psychiatrickým vyšetřením nebyla u obviněného zjištěna žádná duševní porucha ve vlastním slova smyslu ani obdobný klinický stav, tj. psychotická porucha. Duševní porucha ve vlastním slova smyslu či obdobným klinickým stavem posuzovaný nikdy netrpěl ani v minulosti.“ Nejvyšší soud konstatoval, že již pro tuto rozpornou formulaci se proto ani nelze divit soudu prvního stupně, pokud vycházel ze závěru, že žalobce v době uzavření předmětné darovací smlouvy nebyl stižen duševní poruchou, která by jej k tomuto úkonu činila neschopným ve smyslu § 38 odst. 2 obč. zák. Nejvyšší soud vytkl odvolacímu soudu, že výše uvedené okolnosti nejenže nepromítl do důsledného hodnocení důkazů ve smyslu § 132 o. s. ř., ale že kupř. ponechal zcela stranou i očividné rozpory, které vyplynuly po výslechu MUDr. E. L., která se podílela na zpracování posudku, a jež při jednání před soudem prvního stupně mj. vypověděla, že „žalobce z reality neuniká, ve smyslu halucinací či poruch vnímání nebo myšlení…Žalobce netrpí duševní poruchou, s ohledem na druh onemocnění a věk lze říci, že je obdivuhodný, nicméně, pokud se týče našeho závěru, pak vycházíme z toho, že osoba daného věku trpící zjištěnými onemocněními s poruchami paměti, soustředění a úsudku, je silně vázána na osoby ve svém okolí, obvykle neschopná se spolehnout na vlastní úsudek a silně manipulovatelná. Takové osoby pak dělají věci, aniž by dohlížely jejich důsledky a pokud se jim opravdu velmi jasným způsobem a opakovaně nevysvětlí podstata věci, důvody a následky…pak takové věci udělají, aniž vědí, co dělají a jaké následky to bude mít. I v daném případě máme za to, že se tímto způsobem choval žalobce…Pokud se týče automatického jednání, toto obvykle trvá několik sekund. Já však nejsem neurologem….Zprávu MUDr. P. jsem brali v potaz, nicméně pokud má lékař u sebe pacienta na standardní vyšetření, nemusí zjistit podstatu jeho obtíží či poruchy…Žalobce není výrazně mimo normál či dezorientován…Při svých závěrech jsme vycházeli z lék. zpráv…o obsahu těchto zpráv jsme neměli důvod pochybovat. Pokud se týče žalobce, jedná se o osobu manipulovatelnou, důvěřivou, dlouhodobě nevycházející z bytu, mimo jiné omezenou i problémy se zrakem. Tento stav zřejmě také spadá v období uzavření smlouvy. Souhrnná zpráva MUDr. N. hodnotící neurologický stav žalobce se vztahovala i k období před uzavřením smlouvy (srov. závěr zmíněné zprávy založené ve spise na č.l. 69 – »Velmi těžký zdravotní stav pacienta, zejména výrazný úbytek zrakových funkcí i postupující atherosklerotické změny se mohou značnou měrou podílet na provádění úkonů. Nelze vyloučit ani podíl automatického jednání…S ohledem na naše vzdělání a zkušenosti však jsme schopni odhadnout, jaký byl stav v roce 2007…Rychlost zhoršování těchto funkcí je různá…Pokud se týká omezení způsobilosti k práv. úkonům, pravděpodobně by u žalobce bylo v jeho prospěch, nicméně k závěru o takovém omezení lze dospět ne z jednoho vyšetření, ale po delším psychiatrickém sledování…V daném případě je stav žalobce kolísavý, ať již se týká jeho pozornosti či úsudku, tedy lze předpokládat, že běžná vyšetření dobře ustojí. V jeho případě bych nepovažovala zbavení způsobilosti k práv. úkonům za nezbytné, rozhodně ne po jednom vyšetření…Žalobce ke dni uzavření smlouvy, tj. ke dni 2. 10. 2007, netrpěl duševní poruchou, ale jeho rozpoznávací a ovládací schopnosti byly významně narušeny…“ Nejvyšší soud dále připomenul výslech dalšího zpracovatele posudku MUDr. P. N., který před soudem prvního stupně uvedl: „Pravda je, že lékařské zprávy se týkají období po roce 2007, nicméně ve vztahu k nervovému onemocnění se ve zprávě hovoří o více než 50letém léčení, ve vztahu k osobním chorobám jsme pracovali s určitou dynamikou, časovým průběhem takových nemocí a bylo lze tak dovozovat zpětně stav žalobce k posuzovanému datu i z hlediska těchto chorob…“ Nejvyšší soud takto zpracovaný znalecký posudek Ústavu nepovažoval za přesvědčivý. Zdůraznil, že z jeho obsahu je zřejmý závěr o podstatném snížení rozpoznávacích a ovládacích schopností žalobce při uzavírání předmětné darovací smlouvy v přítomnosti notářky je postaven na předpokladu takto defektního jednání, tedy nevychází ze skutkového nálezu upínajícího se k inkriminovanému období, anebo ze zcela jednoznačného závěru, že uvedené snížení rozpoznávacích a ovládacích schopností žalobce bylo důsledkem jeho trvalého (neměnného) zdravotního stavu, který z tohoto důvodu zcela jednoznačně zasahoval i do období uzavírání uvedeného právního úkonu. Z těchto důvodů Nejvyšší soud proto přistoupil ke zrušení napadeného rozsudku odvolacího soudu.
V těchto typech řízení jsou zaznamenávány případy, kdy soudy chybují v procesu hodnocení důkazů, resp. neřídí se důsledně způsobem hodnocení důkazů, jak je stanoven § 132 o. s. ř., totiž, že důkazy hodnotí soud podle své úvahy, a to každá důkaz jednotlivě a všechny důkazy v jejich vzájemné souvislosti; přitom pečlivě přihlíží ke všemu, co vyšo v řízení najevo, včetně toho, co uvedli účastníci.
Tak např. Krajský soud v Hradci Králové - pobočka v Pardubicích v odůvodnění (potvrzujícího) rozsudku ze dne 30. 4.2009, sp. zn. 22 Co 362/2008, své rozhodnutí založil na dominanci posudku znaleckého ústavu s tím, že „případný výslech ošetřujícího personálu, který přicházel se zůstavitelkou do styku, by nemohl mít význam pro posouzení jejího duševního stavu.“ Z toho bylo možno (podle názoru dovolacího soudu) vygenerovat závěr, že při stanovení rozsahu prováděných důkazů, což je jinak zcela věcí rozhodujícího soudu, byla a priori (jako neúčelná) vyřazena možnost důkazního vyhodnocení právně rozhodných skutečností prostřednictvím výslechů svědků – „laiků“ - tj. osob, které se nepodílely na poskytování zdravotní péče zůstavitelky, i když se zůstavitelkou (podle tvrzení dovolatele) byly v předmětném období v častém (intenzivním) kontaktu a mohly by tak pro účely znaleckého zkoumání zprostředkovat další informace. Nejvyšší soud zdůraznil, že tento odvolacím soudem (implicitní) výklad § 125 věty první o. s. ř. byl však nesprávný a v případě posuzování (ne)platnosti právního úkonu osoby, jež podle žalobního tvrzení měla jednat v duševní poruše, která ji činila k tomuto právnímu úkonu neschopnou (§ 38 odst. 2 obč. zák.), jde i o výklad, který je v rozporu s dosavadní judikaturou dovolacího soudu (srov. např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 6.8.2009, sp. zn. 30 Cdo 352/2008). Nejvyšší soud v této souvislosti odkázal i na tu část výpovědi zaměstnankyně Ústavu prim MUDr. H. P., která se podílela na zpracování posudku Ústavu, v níž jmenovaná uvedla, že „Projevy onemocnění si myslím v běžném životě nelze poznat, pokud jde o laika, a pokud s takovou osobou laik nevede nějakou diskusi či rozhovor“, což v opačném gardu (logicky) připouští interpretaci, že i osoba (laik), byla-li by v inkriminovaném období v intenzivnějším kontaktu se zůstavitelkou, by mohla znamenat její určité nestandardní chování, pokud by zůstavitelka byla v tomto období stižena duševní poruchou, jakkoliv by laik jistěže nebyl schopen takto vnímané chování, resp. poruchu chování zůstavitelky též diagnostikovat. Podle názoru Nejvyššího soudu v každém případě by - již s přihlédnutím k tomu, co připustila vyslechnutá zaměstnankyně Ústavu - mohly takové informace ještě více objektivizovat znalecké posouzení, k čemuž ovšem oba soudy nevytvořily patřičné procesní předpoklady, neboť nesprávně měly za to, že při řešení této předběžné otázky ve sporu o určení vlastnického práva by takové dokazování bylo zjevně neúčelné. Nejvyšší soud uzavřel, že odvolací soud i soud prvního stupně tak v uvedeném směru zjevně zatížily daná řízení (popsanou) vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci (rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 21.12.2010, sp. zn. 30 Cdo 3614/2009).
Problémy s naplněním zákonného požadavku, aby v odůvodnění písemného vyhotovení byly odpovídajícím způsobem vyloženy úvahy, jakými se při hodnocení důkazů soud řídil, jsou ovšem stále (s někdy s opakujícími se zásadními pochybeními) a v poměrně hojném počtu registrovány. Tak např. ve věci vedené u Okresního soudu ve Strakonicích pod sp. zn. 6 C 882/2000, se žalobci domáhali určení, že „V. Ž. byl ke dni svého úmrtí, tj. ke dni....vlastníkem předmětných nemovitostí…“, neboť kupní smlouva, kterou (jako prodávající) uzavřel s žalovanými (jako s kupujícími), a jejímž předmětem byl úplatný převod vlastnického práva k předmětným nemovitostem na žalované, je ve smyslu § 38 odst. 2 obč. zák. (absolutně neplatná). Jednající zůstavitel totiž tento právní úkon mel uzavřít v duševní poruše, která jej činila k tomuto právnímu úkonu neschopným. Zatímco Okresní soud ve Strakonicích rozsudkem ze dne 19. 9.2007, č.j. 6 C 882/2000-541, žalobu zamítl z toho důvodu, že provedeným dokazováním nebylo zjištěno, že by zůstavitel v době, kdy uzavřel předmětný právní úkon, trpěl duševní poruchou, která by jej činila k tomuto úkonu neschopným, přičemž při rozhodování vycházel nejen ze skutkových zjištění, která učinil ze znaleckého posudku prof. MUDr. K. Ch., CSc. (dále též „znalec Ch.“), ale i ze skutkových zjištění, která čerpal z provedených výslechů svědků, Krajský soud v Českých Budějovicích v (žalobě vyhovujícím) měnícím rozsudku ze dne 30. 7.2009, č.j. 6 Co 2667/2007-748, primárně vycházel z jediného důkazního prostředků - revizního znaleckého posudku Psychiatrické léčebny v B. (dále též „znalecký posudek ústavu" nebo „posudek“ a „Ústav“). Přitom relevanci znaleckého posudku znalce Ch. či posudku znalce MUDr. P. Ch., zpracovaného v odvolacím řízení, odvolací soud vytěsnil následovně: „Vzhledem k tomu, že znalecký posudek MUDr. Ch. se jevil odvolacímu soudu jako nepřesvědčivý a i po slyšení zůstaly neodstraněny pochybnosti o jeho správnosti, postupoval odvolací soud v souladu s ustanovením § 127 odst. 2 o. s. ř. a zadal přezkoumat znalecký posudek znaleckým ústavem. K takovému postupu se odvolací soud uchýlil za situace, že zde byly rozporuplné posudky. Odvolací soud nehodnotil znalecký posudek předchozích znalců z odborného hlediska, avšak přesvědčivost posudku ho co do jeho úplnosti ve vztahu k zadání, logické odůvodnění znaleckého posudku a jeho soulad s ostatními provedenými důkazy neshledal.“ Odvolací soud ovšem nejenže alespoň ve stručnosti v odůvodnění svého rozsudku neuvedl, v čem, resp. z jakých důvodů považoval ostatní posudky za nepřesvědčivé (aby bylo možno pochopit, pro jaké konkrétní důvody bylo vlastně přikročeno k vypracování revizního znaleckého posudku), ale ani nevyjasnil, proč nepovažoval ostatní důkazní prostředky, z nichž soud prvního stupně čerpal dílčí skutková zjištění pro své rozhodnutí, za významné z pohledu meritorního rozhodnutí. Nejvyšší soud rozsudkem ze dne 19. 5 .2011, sp. zn. 30 Cdo 5226/2009, proto zrušil uvedený rozsudek odvolacího soudu a věc vrátil tomuto soudu k dalšímu řízení. V odůvodnění svého rozhodnutí vyložil, že poněvadž rozsudek odvolacího soudu postrádá dostatečnou argumentaci, z níž by bylo možno vyvodit důvod dominance znaleckého posudku zpracovaného Psychiatrickou léčebnou v B., který se pro odvolací soud stal esenciálním informačním zdrojem z hlediska zjišťování skutkového stavu, na jehož základě odvolací soud přistoupil ke změně odvoláním napadeného rozsudku tak, že podané určovací žalobě vyhověl, je třeba uzavřít, že toto rozhodnutí nevyhovuje požadavkům, jež jsou kladeny na obsahovou kvalitu odůvodnění písemného vyhotovení rozsudku ve smyslu § 157 odst. 2 o. s. ř., a že z pohledu dovolacího řízení představuje jinou vadu, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci ve smyslu § 242 odst. 3 o. s. ř., a jež již sama o sobě založila důvod ke kasaci dovoláním napadeného rozhodnutí. Dovolací soud v odůvodnění svého rozsudku také uvedl: „Z obsahu posudku Ústavu je zřejmé, že zpracovatelé měli k dispozici právně významné informace vypovídající o zdravotním stavu zůstavitele v době jeho přijetí na interní oddělení strakonické nemocnice dne 4. října 2010, avšak odborné závěry, které posléze činili k inkriminovanému datu 20. října 2000 (den, kdy zůstavitel s žalovanými uzavřel předmětnou kupní smlouvu), tj. tři dny po propuštění zůstavitele z nemocnice, v zásadě - jak je zřejmé z citovaného textu a v něm (tučným písmem) zvýrazněných pasáží - vycházejí z předpokladu (presumpce) pravděpodobnosti popsaných dvou duševních poruch, jimiž měl být zůstavitel v inkriminovaný den stižen, než z relevantního popisu podkladů a skutečností, z nichž by bylo možno nikoliv předpokládat, dovozovat, resp. presumovat duševní poruchu, nýbrž (zcela jasně) konstatovat (učinit jednoznačný odborný závěr), že předmětný podkladový materiál, konkrétní (v posudku uvedené) skutečnosti, zcela jasně a nezvratně prokazují, že zůstavitel dne 20. října 2000, v době, kdy uzavíral předmětnou kupní smlouvu, byl stižen uvedenou duševní poruchou. Jak dílčí závěry Ústavu v posudku (na str. 35 až 36)...tak i přijaté odborné závěry či výslech (jednoho ze zpracovatelů posudku) MUDr. R. K., v podstatě oscilují kolem předpokladu, resp. pravděpodobnosti zdravotního stavu zůstavitele dne 20. října 2010 (arg. »Prokazatelně v úvodu hospitalizace...trpěl desorientací a poruchou kognitivních funkcí charakteru deliria...tato onemocnění musela mít výrazný vliv na celkovou funkční schopnost posuzovaného...nepochybně přetrvávala u posuzovaného psychická astenie a fragilita«, »podpis kupní smlouvy...vybočuje z jeho dlouhodobých postojů...«, »je prokázáno, že chronicky nemocný člověk po závažné dekompenzaci snadno vyhoví okolí...«, »nelze vyloučit«, »toto také nelze vyloučit«, »vzhledem k tomu, že není možno (posuzovaného) vyšetřit, dovozuje znalec, že příznaky duševní poruchy odezněly týden po propuštění z nemocnice«, »toto je logické vysvětlení psychických projevů posuzovaného«). Tento závěr přitom Ústav dovodil i z konstatování, že »Samotný podpis kupní smlouvy a jeho důsledky jsou dlouhodobým vývojem vůle V. Ž. zřetelně v nesouladu. To jasně dokládá, že tento právní úkon byl v rozporu s vůlí a přáním posuzovaného a byl učiněn v duševní poruše.«). Tedy opět z presumpce duševní poruchy, zde založené na konfrontaci toho, čeho chtěl zůstavitel dříve dosáhnout (co chtěl realizovat) a toho, co ve skutečnosti předmětným sepisem (uzavřením) předmětné kupní smlouvy učinil (realizoval). Nelze pak ponechat bez povšimnutí, že ač Ústav věnoval převážnou část svého posudku popisu okolností a mj. též opisu výpovědí svědků, při hodnocení zdravotního stavu zůstavitele zcela ponechal stranou např. výpovědi svědkyně D. (která prováděla ověření podpisu zůstavitele v den uzavření kupní smlouvy) či např. svědkyně K. (poštovní doručovatelky, která byla v inkriminovaném období v kontaktu se zůstavitelem), tedy svědkyň, které se zcela konkrétně a jasně vyjadřovaly k chování zůstavitele v předmětném období. I tato absence jde na vrub přesvědčivosti zmíněného posudku....Tím že odvolací soud své meritorní rozhodnutí založil na zjištěních učiněných výhradně ze znaleckého posudku Ústavu (de facto na mechanickém převzetí Ústavem přijatých závěrů), který je nepřesvědčivý z důvodu, že stižení zůstavitele duševní poruchou bylo vzhledem k jeho zdravotnímu stavu při jeho hospitalizaci dne 4. října 2000 (v zásadě) předpokládáno, a ponechal předmětem hodnocení další důkazní prostředky, z nichž soud prvního stupně činil skutková zjištění, případně v odůvodnění svého rozsudku přesvědčivým způsobem nevyložil, proč tyto důkazy nebyly v dovolacím řízení zopakovány ve smyslu § 213 odst. 2 o. s. ř., jsou výsledky takto odvolacím soudem provedené důkazní verifikace postiženy vadným (nelogickým) postupem."
V dovolací praxi bylo zaznamenáno i pochybení v tom směru, že soudem ustanovený znalec pro účely odborného posouzení, zda posuzovaná osoba učinila právní úkon v duševní poruše, při tvorbě svého posudku v zásadě vycházel z opisu předchozí zdravotních záznamů, které de facto bez zohlednění dalších okolností převzal pro svůj odborný závěr. Jednalo se o případ, který v prvním stupni řešil Městský soud v Brně pod sp. zn. 14 C 159/2003, a jenž po provedeném řízení vyhověl žalobě o určení spoluvlastnického práva žalobkyně k označeným pozemkům. Soud prvního stupně dospěl k závěru, že kupní smlouvy, které uzavřela žalobkyně s žalovanou, a jejichž předmětem byl úplatný převod pozemků označených ve smlouvách, jsou ve smyslu § 38 odst. 2 obč. zák. absolutně neplatné, neboť žalobkyně při uzavírání těchto smluv jednala v duševní poruše, která ji činila k tomuto právnímu úkonu neschopnou. Tento svůj závěr opřel soud o znalecký posudek soudní znalkyně MUDr. M. H., z něhož „jednoznačně vyplynulo, že žalobkyně jako prodávající nebyla schopna posoudit následky svého jednání nebo své jednání ovládnout.“ K odvolání žalované se věcí zabýval Krajský soud v Brně, který rozsudkem ze dne 27. 4. 2012, č.j. 49 Co 53/2010-199, rozsudek soudu prvního stupně ve věci samé (jako správné rozhodnutí) potvrdil, když se ztotožnil se skutkovými zjištěními i s právním posouzením věci soudem prvního stupně. Uzavřel, že ovládací a rozpoznávací schopnosti ve smyslu schopnosti ovládnout své jednání byly u žalované při podpisu předmětných smluv podstatnou měrou sníženy. Odvolací soud v odůvodnění svého rozsudku konstatoval, že „Správnost…zjištění soudu I. stupně byla potvrzena i v odvolacím řízení, v němž znalkyně MUDr. M. H. při podání ústního vysvětlení ke znaleckému posudku potvrdila, že rozumové schopnosti žalobkyně jsou na horní hranici pásma lehké debility a na dolní hranici normy.“ Odvolací soud při rozhodování také zohlednil, že „Při posuzování schopnosti žalobkyně uzavřít předmětné kupní smlouvy vyšla znalkyně ze sdělení žalobkyně, že se »Při posuzování schopnosti žalobkyně uzavřít předmětné kupní smlouvy vyšla znalkyně ze sdělení žalobkyně, že se v tom, co jí bylo sděleno, neorientovala, což žalobkyně sdělila již dříve také v rámci vyšetření PhDr. S., kde uvedla, že jí nebylo jasné, o co při uzavírání smluv šlo, a že se v problematice neorientovala. O těchto skutečnost žalobkyně navíc vypovídá po celou dobu, tj. od roku 2002 shodně, vzhledem k její snížené schopnosti si vymýšlet a sníženým paměťovým schopnostem lze vyjít z toho, že její tvrzení je věrohodné. Znalkyně proto vyšla z toho, že žalobkyně v problematice týkající se předmětných pozemků byla orientována jen povrchně…“ Odvolací soud dokonce převzal i „právní hodnocení“ znalkyní zjištěných skutečností (k nimž znalkyně pochopitelně povolána nebyla), když v odůvodnění svého rozsudku konstatoval, že „duševní stav žalobkyně je prakticky po celou dobu její dospělosti takový, že není bez ohrožení svých práv a oprávněných zájmů schopna činit právní úkony, kterými by disponovala s finančními prostředky převyšujícími výši jejich důchodu, přičemž v tomto smyslu je u ní též indikováno omezení způsobilosti k právním úkonům.“
Proti tomuto rozsudku odvolacího soudu podala žalovaná dovolání, které Nejvyšší soud shledal důvodným. Dovolací soud v rozsudku ze dne 21. 2. 2012, sp. zn. 30 Cdo 3061/2012, předně vytkl odvolacímu soudu, že ten pro své rozhodnutí zcela převzal znalkyní učiněné závěry vyšetřované žalobkyně včetně jejího nepatřičného právního zhodnocení zjištěných skutečností, aniž by důsledně zhodnotil obsah takto zpracovaného znaleckého posudku, který zčásti znalkyně odůvodnila, resp. „při podání ústního vysvětlení ke znaleckému posudku“ při odvolacím jednání k němu podala vysvětlení. V daném případě znalkyně MUDr. M. H. v zásadě převzala odborné závěry z psychologických vyšetření PhDr. M. S. (ze dne 22. 5. 2002) a PhDr. A. P. (ze dne 29. 8. 2003), zpracovaných na základě objednávky žalobkyně; dovolací soud k tomu zdůraznil, že u těchto důkazních prostředků se tedy jednalo o soukromé listiny (ve smyslu § 129 o. s. ř.), nikoliv o znalecké posudky (ve smyslu § 127 o. s. ř.). Nejvyšší soud dále konstatoval, že znalecký posudek znalkyně MUDr. H. obsahuje opis relevantní části spisu upínající se k inkriminovaným jednáním žalobkyně (k žalobkyní uzavíraným právním úkonům v předmětném období), zčásti opis lékařských zpráv (z posudku nebylo ovšem zřejmé, zda si znalkyně vyžádala veškerou zdravotní dokumentaci žalobkyně), avšak nevyplývá z něj, že by znalkyně v rámci posouzení zásadně významných zjištění, nezbytných pro tvorbu odborného závěru, postupovala přesvědčivým a logickým způsobem. Na straně jedné totiž ze žádné předchozí lékařské zprávy nevyplývá žádná okolnost, žádný dílčí závěr, který by naznačoval výrazný defekt v chování, resp. zdravotním stavu žalobkyně, jenž by mohl zakládat úvahy o existenci duševní poruchy, pro kterou by žalobkyně nebyla schopna činit dlouhodobě (žádné) právní úkony (k tomu srov. též opis sdělení MUDr. B. M. v posudku – „Paní Č. zná od dětství a na ni, jako na lékařku…rozhodne nepůsobí jako osoba duševně zaostalá, je naprosto v pořádku, schopná se sama rozhodovat“). Přičemž na straně druhé znalkyně bez relevantního skutkového podkladu přistupuje k jednoznačnému závěru, že „Ve dnech 24. 11. 1995, 11. 12. 1995 a 27. 9. 2001, tj. při podpisu smluv o převodu pozemků s žalovanou, rozpoznávací schopnosti ve smyslu rozpoznání následků svého jednání a ovládací schopnosti ve smyslu své jednání ovládnout byly u žalobkyně podstatnou měrou sníženy. Obě předpokládané schopnosti byly u posuzované sníženy podstatnou měrou.“ K tomu Nejvyšší soud uvedl, že již z tohoto vyloženého popisu je evidentní, že uvedený znalecký posudek co do přesvědčivosti nemůže coby (relevantní) důkazní prostředek obstát, a že je tedy zřejmé, že v daném případě soudu prvního stupně nezbude, než přistoupit k vypracování tzv. revizního znaleckého posudku, resp. k přezkoumání znaleckého posudku MUDr. M. H. jiným znalcem ve smyslu § 127 odst. 2 o. s. ř.
Závěrem lze posuzovanou problematiku neplatnosti převodních smluv, resp. právních úkonů ve smyslu § 38 odst. 2 obč. zák. rekapitulovat formou následujících právních vět:
Podle § 38 odst. 2 obč. zák. (absolutně) neplatný je právní úkon osoby jednající v duševní poruše, která ji činí k tomuto právnímu úkonu neschopnou.
Absolutní neplatnosti právního úkonu se v řízení o určení této neplatnosti může dovolat jen ten, kdo je v tomto řízení aktivně legitimován, tedy ten, kdo má, naléhavý právní zájem.
Nežije-li již osoba, která měla v duševní poruše uzavřít převod smlouvu, pak spor o tom, zda součástí dědictví po této osobě (zůstaviteli) je určitá věc, se v občanském soudním řízení typově řeší právě žalobou na určení, že zůstavil byl ke dni svého úmrtí vlastníkem věci.
Řešení otázky, zda osoba v době, kdy činila příslušný právní úkon, jednala v duševní poruše, závisí na posouzení skutečností, k nimž je třeba ve smyslu § 127 odst. 1 o. s. ř. odborných znalostí. V těchto věcech je povinností soudu umožnit znalcům (psychiatrům, psychologům), aby konfrontovali výsledky svého odborného vyšetření s ostatními výsledky dokazování a aby na základě této konfrontace bezpečně usoudili, do jaké míry projevy duševní choroby vyžadují zbavení, případně omezení způsobilosti k právním úkonům. K tomuto účelu je soud povinen zajistit úplná a spolehlivá zjištění o osobních poměrech vyšetřované osoby, přičemž nedostatek takových skutkových zjištění nelze nahradit posudkem znalců. Zvláště je nutno zdůraznit požadavek zjištění údajů o tom, jak se vyšetřovaný chová v každodenním životě, jak se stará o potřeby své a své rodiny, jak hospodaří s finančními prostředky, jak se případně projevuje na svém pracovišti, jak se chová v různých životních situacích apod. Uvedeným požadavkům neodpovídá takový postup, při němž k ustanovení znalce a k vyžádání znaleckého posudku dochází na samém počátku řízení, někdy dokonce v rámci přípravy jednání, dříve než si soud opatřil ostatní podklady pro své rozhodnutí. Jde-li o zbavení či omezení způsobilosti k právním úkonům, je zvlášť nezbytné, aby soud před znaleckým dokazováním provedl takové důkazy, které by objasnily chování a vystupování toho, kdo má být zbaven či omezen ve své způsobilosti k právním úkonům, v každodenních situacích. Jen tak může mít znalec dostatečně široký a spolehlivý skutkový základ pro znalecké posouzení.
Duševní poruchou je nejenom duševní porucha, ale i krátkodobá porucha psychických funkcí, hluboká porucha vědomí, slabomyslnost a jakákoli jiná těžká duševní odchylka, jestliže měla za následek ztrátu nebo zmenšení rozpoznávacích či ovládacích schopností (např. jednorázový stav opilosti, drogové opojení, hypnóza atd.). Má-li být učiněn právní závěr, že právní úkon je podle § 38 odst. 2 obč. zák. neplatný, musí být bez pochybností prokázáno (učiněno jistým v procesním smyslu), že předmětná osoba jednala v duševní poruše alespoň přechodné povahy, která by ji činila k tomuto předmětnému právnímu úkonu neschopnou. Nikoliv tedy každá duševní porucha fyzické osoby, která činí právní úkon, vede k jeho absolutní neplatnosti, nýbrž pouze ta duševní porucha, která jednající osobu činí k tomuto právnímu úkonu neschopnou z důvodu, že nemůže posoudit následky svého úkonu nebo své jednání ovládnout.
Neplatnost právního úkonu podle § 38 odst. 2 obč. zák. vyžaduje bezpečné zjištění, že účastník právního úkonu v době, kdy učinil právní úkon, nedokázal posoudit následky svého jednání nebo své jednání ovládnout. V řízení je tedy zapotřebí zjistit existenci duševní poruchy a zda tato duševní porucha měla vliv na schopnost jednající osoby posoudit následky svého jednání a ovládnout svou vůli. Zjišťování těchto právně významných skutečností si (z povahy věci) vyžaduje znalecké posouzení. Znalecký posudek by tedy měl být (z hlediska odborného posouzení zdravotního stavu osoby, jež v předmětném období měla učinit právní úkon v duševní poruše) odborným podkladem ve formě důkazu, který ve spojitosti s dalšími důkazy by měl soud vést k tvorbě jeho závěru o tom, zda posuzovaná osoba v inkriminovaný okamžik při uzavírání předmětného právního úkonu jednala v duševní poruše či nikoli.
Je vyloučeno učinit závěr o jednání osoby v duševní poruše na základě předpokladu takové situace, resp. za skutkových okolností, které i přes důkazní veirifikaci ve smyslu § 132 o. s. ř. (hodnocení důkazů) neumožňují v uvedeném směru učinit jednoznačný skutkový závěr, na nějž by bylo možno aplikovat § 38 odst. 2 obč. zák.
Pokud výčet okolností tvořících skutkový nález (z nějž znalec vycházel při zpracování posudku stran zjištění duševní poruchy jednající osoby) pro plytkost popisu informací nevytváří skutkovou oporu v konkrétně přijatém posudku (odborných odpovědí na soudem zformulované otázky), neboť přijatý posudek duševní poruchu jednající osoby (z důvodu, že není konkrétně a logicky spjat se skutkovým nálezem) spíše předpokládá, než zjišťuje, nelze na podkladě takového znaleckého posouzení přistoupit k aplikaci § 38 odst. 2 obč. zák.
Soud tedy může přistoupit k aplikaci § 38 odst. 2 obč. zák. až v procesní situaci, kdy zjistí relevantní skutkový stav, nikoliv za procesní situace, kdy sám (implicite) připouští určitou míru nesprávnosti takového skutkového zjištění.
Rozsudek soudu, jímž je určeno, že označený zůstavitel byl ke dni své smrti vlastníkem specifikovaných nemovitostí zapsaných v katastru nemovitostí představuje listinu, podle které katastrální úřad (za podmínek stanovených zákonem č. 265/1992 Sb.) provede zápis do katastru nemovitosti ve formě záznamu.
neplatnost právního úkonu | duševní porucha | znalecký posudek

matches:
§ 38
§ 123
§ 26
§ 38
§ 38
§ 38
soud
§ 127
Soud
soud
soud
soud
soud
§ 53
§ 38
§ 132
§ 38
soud
Soud
soud
soud
§ 38
§ 132
§ 38
soud
§ 132
§ 132
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
§ 132
§ 241
soud
§ 38
§ 38
soud
Soud
§ 153
soud
soud
soud
soud
§ 132
§ 132
soud
soud
soud
soud
§ 38
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
§ 38
soud
§ 132
soud
soud
soud
§ 132
soud
soud
soud
§ 125
soud
soud
soud
soud
soud
§ 38
soud
soud
soud
soud
§ 127
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
§ 157
§ 242
soud
soud
soud
§ 213
soud
Soud
§ 38
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
§ 129
§ 127
soud
soud
§ 127
§ 38
§ 38
§ 127
soud
soud
soud
§ 38
§ 38
soud
§ 132
§ 38
§ 38
Soud
§ 38


text:
103/2020 Sb.
Vláda nařizuje podle § 18 zákona č. 228/2005 Sb., o kontrole obchodu s výrobky, jejichž držení se v České republice omezuje z bezpečnostních důvodů, a o změně některých zákonů, ve znění zákona č. 281/2013 Sb., (dále jen "zákon") k provedení § 1 odst. 2 a § 8a odst. 1 zákona:
+---------+---------------+---------------------------------------+----------+------------+------------+
| Pořadí | Číslo | Název stanoveného výrobku | Měrná | Doklad | Doklad |
| položky | podpoložky | | jednotka | podle § 2 | podle § 2 |
| | nebo položky | | | odst. 3 | odst. 3 |
| | kombinované | | | písm. a) | písm. c) |
| | nomenklatury | | | zákona | zákona |
| | společného | | | | |
| | celního | | | | |
| | sazebníku | | | | |
| 1. | 3601 00 00 | Prachové výmetné náplně - | Kg | A 2 a A 4 | B 1 a B 2 |
| | | bezdýmný a černý prach 1) | | | |
| 2. | 9302 00 00 | Revolvery a pistole s výjimkou | Ks | A 1, A 3 | B 1, B 2 |
| | | zbraní používajících náboje typu | | a A 4 | a B 3 |
| | | Flobert | | | |
| 3. | 9303 | Dlouhé střelné zbraně s | Ks | A 1, A 3 | B 1, B 2 |
| | | drážkovaným vývrtem na náboje se | | a A 4 | a B 3 |
| | | středovým zápalem | | | |
| 4. | 9305 | Hlavní části zbraní 2), nebo výrobků | Ks | A 1, A 3 | B 1 a B 2 |
| | | čísla 9302 a 9303 celního sazebníku | | a A 4 | |
1) Ustanovení § 2a odst. 3 písm. f) zákona č. 156/2000 Sb., o ověřování střelných zbraní a střeliva, ve znění zákona č. 206/2015 Sb.
2) Ustanovení § 3 odst. 2 zákona č. 119/2002 Sb., o střelných zbraních a střelivu (zákon o zbraních), ve znění pozdějších předpisů.
| 1. | 3601 00 00 | Prachové výmetné náplně - | Kg | A 3 a A 5 | B 1 |
| 2. | 9302 00 00 | Revolvery a pistole včetně zbraní | Ks | A 1, A 2, | B 1 |
| | | používajících náboje typu Flobert | | A 4 a A 5 | |
| 3. | 9303 | Dlouhé střelné zbraně s | Ks | A 1, A 2, | B 1 |
| | | drážkovaným a hladkým vývrtem | | A 4 a A 5 | |
| | | včetně zbraní používajících náboje | | | |
| | | typu Flobert a expanzní zbraně 2) | | | |
| 4. | 9303 nebo | Plynové a expanzní zbraně, jedná-li | Ks | A 1, A 2, | B 1 |
| | 9304 00 00 | se o nedovolené výrobní | | A 4 a A 5 | |
| | | provedení 3) | | | |
| 5. | 9305 | Hlavní části zbraní 4) nebo výrobků | Ks | A 1, A 2, | B 1 |
| | | čísla 9302 a 9303 celního sazebníku | | A 4 a A 5 | |
| 6. | 9306 | Střelivo a jeho části 5) do zbraní | Ks | A 1, A 4 | B 1 |
| | | uvedených v tomto seznamu | | a A 5 | |
2) Ustanovení § 7 písm. f) zákona č. 119/2002 Sb., o střelných zbraních a střelivu (zákon o zbraních), ve znění pozdějších předpisů.
3) Ustanovení § 4 písm. a) bod 5. zákona č. 119/2002 Sb., o střelných zbraních a střelivu (zákon o zbraních), ve znění pozdějších předpisů.
4) Ustanovení § 3 odst. 2 zákona č. 119/2002 Sb., o střelných zbraních a střelivu (zákon o zbraních), ve znění pozdějších předpisů.
5) Ustanovení § 2a odst. 3 písm. a) až e) zákona č. 156/2000 Sb., o ověřování střelných zbraní a střeliva, ve znění zákona č. 206/2015 Sb.
+-----+-------------------------------------------------+---------------+------------------+------------------+
| | Název 1) určeného výrobku ve smyslu | Kód KN 1) | Doklad | Doklad |
| | přílohy č. 1 přímo použitelného předpisu | | podle § 2 | podle § 2 |
| | Evropské unie upravujícího oblast | | odst. 3 | odst. 3 |
| | obchodování se střelnými zbraněmi a | | písm. a) zákona | písm. c) zákona |
| | střelivem | | | |
| 1. | Krátké poloautomatické (samonabíjecí) nebo | ex 9302 00 00 | A 1, A 2, | B 1, B 2, |
| | opakovací střelné zbraně | | A 4 a A 5 | B 3 a B 4 |
| 2. | Krátké jednoranové střelné zbraně pro střelivo | ex 9302 00 00 | A 1, A 2, | B 1, B 2, |
| | se středovým zápalem | | A 4 a A 5 | B 3 a B 4 |
| 3. | Krátké jednoranové střelné zbraně pro střelivo | ex 9302 00 00 | A 1, A 2, | B 1, B 2, |
| | s okrajovým zápalem, jejichž celková délka je | | A 4 a A 5 | B 3 a B 4 |
| | menší než 280 mm | | | |
| 4. | Dlouhé poloautomatické (samonabíjecí) | ex 9303 20 10 | A 1, A 2, | B 1, B 2, |
| | střelné zbraně, jejichž zásobník a nábojová | ex 9303 20 95 | A 4 a A 5 | B 3 a B 4 |
| | komora mohou dohromady pojmout více než | ex 9303 30 00 | | |
| | tři náboje | ex 9303 90 00 | | |
| 5. | Dlouhé poloautomatické (samonabíjecí) | ex 9303 20 10 | A 1, A 2, | B 1, B 2, |
| | komora nemohou dohromady pojmout více | ex 9303 30 00 | | |
| | než tři náboje, jejichž podávací ústrojí je | ex 9303 90 00 | | |
| | odnímatelné nebo u nichž není zaručeno, že | | | |
| | nemohou být přeměněny běžnými nástroji na | | | |
| | zbraně, jejichž zásobník a nábojová komora | | | |
| | mohou dohromady pojmout více než tři | | | |
| | náboje | | | |
| 6. | Dlouhé opakovací a poloautomatické | ex 9303 20 10 | A 1, A 2, | B 1, B 2, |
| | (samonabíjecí) střelné zbraně s hladkým | ex 9303 20 95 | A 4 a A 5 | B 3 a B 4 |
| | vývrtem hlavně, která nepřesahuje délku | | | |
| | 600 mm | | | |
| 7. | Civilní poloautomatické (samonabíjecí) | ex 9302 00 00 | A 1, A 2, | B 1, B 2, |
| | střelné zbraně, které mají vzhled zbraní s | ex 9303 20 10 | A 4 a A 5 | B 3 a B 4 |
| | automatickým (samočinným) mechanismem | ex 9303 20 95 | | |
| | | ex 9303 30 00 | | |
| | | ex 9303 90 00 | | |
| 8. | Dlouhé opakovači střelné zbraně jiné než | ex 9303 20 95 | A 1, A 2, | B 1, B 2, |
| | uvedené v bodě 6 | ex 9303 30 00 | A 4 a A 5 | B 3 a B 4 |
| 9. | Dlouhé jednoranové střelné zbraně s | ex 9303 30 00 | A 1, A 2, | B 1, B 2, |
| | drážkovým vývrtem hlavně | ex 9303 90 00 | A 4 a A 5 | B 3 a B 4 |
| 10. | Poloautomatické (samonabíjecí) dlouhé | ex 9303 90 00 | A 1, A 2, | B 1, B 2, |
| | střelné zbraně jiné než uvedené v bodech | | A 4 a A 5 | B 3 a B 4 |
| | 4 až 7 | | | |
| 11. | Krátké jednoranové střelné zbraně pro střelivo | ex 9302 00 00 | A 1, A 2, | B 1, B 2, |
| | s okrajovým zápalem, jejichž celková délka | | A 4 a A 5 | B 3 a B 4 |
| | není menší než 280 mm | | | |
| 12. | Dlouhé jednoranové střelné zbraně s hladkým | 9303 10 00 | A 1, A 2, | B 1, B 2, |
| | vývrtem hlavně | ex 9303 20 10 | A 4 a A 5 | B 3 a B 4 |
| | | ex 9303 20 95 | | |
| 13. | Součásti zvlášť zkonstruované pro střelnou | ex 9305 10 00 | A 1, A 2, | B 1, B 2, |
| | zbraň a nezbytné pro její funkci včetně | ex 9305 21 00 | A 4 a A 5 | B 3 a B 4 |
| | hlavně, rámu, pouzdra závěru, závěru nebo | ex 9305 29 00 | | |
| | nábojového válce revolveru, závorníku, | ex 9305 99 00 | | |
| | nosiče závorníku a jakéhokoli zařízení | | | |
| | zkonstruovaného nebo upraveného k utlumení | | | |
| | hluku výstřelu; | | | |
| | Hlavní části těchto střelných zbraní: | | | |
| | mechanismus závěru, nábojová komora | | | |
| | (vložná) a hlaveň střelné zbraně se, jako | | | |
| | oddělené předměty, zahrnují do kategorie těch | | | |
| | střelných zbraní, kterých jsou nebo mají být | | | |
| | součástí | | | |
| 14. | Střelivo: kompletní náboj nebo jeho | ex 3601 00 00 | A 1, A 2, | B 1, B 2, |
| | komponenty, jako jsou nábojnice, zápalky | ex 3603 00 90 | A 4 a A 5 | B 3 a B 4 |
| | nebo střely, které se používají ve střelných | ex 9306 21 00 | | |
| | zbraních, které podléhají ověřování podle | ex 9306 29 00 | | |
| | jiného právního předpisu 2); | ex 9306 30 10 | | |
| | Výmetné náplně, které podléhají ověřování | ex 9306 30 90 | A 3 a A 5 | B 1, B 2, |
| | podle jiného právního předpisu 2) | ex 9306 90 90 | | B 3 a B 4 |
| 15. | Sbírky střelných zbraní a sběratelské kusy | ex 9705 00 00 | A 1, A 2, | B 1, B 2, |
| | střelných zbraní historické hodnoty 3); | | A 4 a A 5 | B 3 a B 4 |
| | Starožitné střelné zbraně starší 100 let 3) | ex 9706 00 00 | A 1, A 2, | B 1, B 2, |
| | | | A 4 a A 5 | B 3 a B 4 |
1) Název určeného výrobku a Kód KN jsou uvedeny informativně - uplatní se název určeného výrobku a KN podle přílohy č. 1 přímo použitelného předpisu Evropské unie upravujícího oblast obchodování se střelnými zbraněmi a střelivem.
2) Druhy střeliva a jeho částí, které podléhají ověřování podle § 2a odst. 3 zákona č. 156/2000 Sb., o ověřování střelných zbraní a střeliva, ve znění zákona č. 206/2015 Sb.
3) Mimo historických zbraní podle § 7 písm. a) zákona č. 119/2002 Sb., o střelných zbraních a střelivu (zákon o zbraních), ve znění pozdějších předpisů, na které se při jejich vývozu mimo území Evropské unie v souladu s článkem 3 písm. f) přímo použitelného předpisu Evropské unie upravujícího oblast obchodování se střelnými zbraněmi a střelivem povolení k vývozu nevyžaduje.
B 4 - Dovozní licence nebo dovozní povolení vydané dovážející třetí zemí.".

matches:
§ 18
zákona č. 228
zákona č. 281
§ 1
§ 8
§ 2
§ 2
§ 2
zákona č. 156
zákona č. 206
§ 3
zákona č. 119
§ 7
zákona č. 119
§ 4
zákona č. 119
§ 3
zákona č. 119
§ 2
zákona č. 156
zákona č. 206
§ 2
§ 2
§ 2
zákona č. 156
zákona č. 206
§ 7
zákona č. 119


text:
Paragraphos - Další povážlivý útok na svobodnou volbu obhájce
Počet zobrazení: 4631
0 # Anonymní 2012-04-14 08:47
Mate pravdu, ze ESLP zatim tento problem neresil, ale podobna ustanoveni jsou v mnoha Evropskych zemich a nevypada to, ze by delaly problemy. V jinych zemich staci, kdyz obvineny rozumi co se deje (jak navrhujete). Nicmene to je otazka pro zakonodarce a ne pro soud.
Vzdy je to konflikt dvou prav, right to counsel of one's own choosing a interest of justice. ICTY ten problem resil, nicmene ne tak bezmyslenkovite jak cesky soud, a dosel ke stejnemu zaveru jako cesky. Slabe to take podporuje Croissant decision, i kdyz to je pripad sam o sobe.
Nedovolim si odhadovat, jak to u ECHR dopadne, ale doufam, ze se to tam dostane.
Relevantni rozsudky:
ICTY: Prosecutor v. Ante Gotovina, Case No. IT-06-90-AR73.1, Decision on Miroslav Šeparović’s Interlocutory Appeal Against Trial Chamber’s Decision on Conflict of Interest and Finding of Misconduct.
ECHR (ne uplne stejne, ale take resi konflikt tech dvou prav): Croissant v. Germany 62/1991/314/385.
0 # Tomáš Pecina 2012-04-14 12:09
Díky, Prosecutor v. Ante Gotovina jsem stáhl (je zde) a prostuduji.
Judikatura ESLP k Art. 6-3-c řeší buď nedostatek zastoupení absolutní (neměl obhájce a měl mít) nebo relativní (obhájce měl, ale byl nedbalý, ať ex offo nebo – v několika případech – zvolený), nikoli situaci kolise.
IMHO, interest of justice nelze poměřovat s fair trial (v podobě svobodné volby obhájce), protože to první je zájem společnosti, to druhé subjektivní právo obviněného. O zájmu spravedlnost se v Úmluvě hovoří toliko v souvislosti s obhajobou ustanoveným obhájcem, nikoli zvoleným.
0 # Tomáš Pecina 2012-04-14 12:18
Asi jsem se vyjádřil nepřesně, tak doplňuji, než mne opravíte: poměřovat tyto dva zájmy zajisté lze, ale nikoli jednoduše. Zájem na odsouzení pachatele nemůže nikdy popřít nebo omezit jeho právo na spravedlivý proces, protože to by ve svém důsledku mj. znamenalo, že tam, kde je zájem spravedlnosti intensivnější (souzení vraha), lze fairový proces omezit víc, než kde je méně intensivní (kapesní krádež). Naopak, fair trial může omezit interest of justice, a zhusta se tak děje, když od soudu odejde zproštěn viník např. z důvodu procesních chyb při opatřování důkazů (O. J. Simpson). Takže vztah je tam výrazně asymetrický, test proporcionality nelze aplikovat.
0 # Anonymní 2012-04-14 19:38
Asi jsem se vyjadril nepresne. Mel jsem na mysli interest of justice ve stejnem smyslu jak se o nem hovori v Croissant v. Germany. Pravni veta toho rozsudku podle me nevystihuje cely rozsudek a jeho aplikovatelnost v teto veci. V tom pripade ESLP rika, ze interest of justice je m.j. fair trial pro obzalovaneho, tedy ten ma pravo na kompetentni obhajobu. Proto schvalil PRIDANI obhajce. Nemecko si nedovolilo samo o sobe odvolat obhajce!
Mel jsem napsat "pravo na volbu obhajce" v. "pravo na kompetentni obhajobu."
0 # Tomáš Pecina 2012-04-14 20:05
Právě proto jsem Croissanta nepovažoval za relevantního, protože tomu ke zvoleným obhájcům vnutili dalšího ex offo. To obecně ESLP schvaluje, a toleroval to i v několika dalších případech.
Jestliže se na fair trial díváte jako na součást interest of justice, nemám námitek, ale pak nelze dost dobře tyto dva zájmy porovnávat v testu proporcionality, jak naznačujete, protože spor je veden o to, zda zvolený obhájce z hlediska spravedlivosti procesu obstojí, ergo konflikt je mezi respektováním vůle obviněného a zájmem na fairovosti procesu.
Nicméně uvědomil jsem si dodatečně, že vy takto neargumentujete, naopak s tímto argumentem (mimo blog) přišel R. Cholenský a já jsem proti tomu vehementně protestoval.
0 # Anonymní 2012-04-14 09:16
výnosné státní zakázky ve formě obhajob ex offo... tak to jsem se dobře zasmál. švéda
0 # Klára Samková 2012-04-14 11:00
smát se můžete, asi jste z "renomované" advokátní kanceláře. Ale zajsité víte, že se advokáti dělí na advokáty "polní" a "městské". Přičemž i v městech se nachází spousta advokátů "polních", kteří jsou rádi za několik desítek tisíc, které za ex offo obhajobu přistanou...
0 # Anonymní 2012-04-14 18:42
to i soudu mluvíte takhle těžce mimo téma? já jsem přece nenaznačoval, že by si advokát neměl vážit peněz z těchto případů. "výnosná státní zakázka" má ale své ustálené užití, které je obecně známo, řekněme, že začíná na šestimístných cifrách, a tedy použít ten pojem v souvislosti s přidě+lováním případů ex offo je prostě směšné. p. švéda
0 # Anonymní 2012-04-14 19:04
Ne, u soudu místo toho navrhne vyloučení všech soudců v kraji, protože celý soud je spiknutí. To vůbec není mimoňství ... :-DDD
0 # Anonymní 2012-04-17 19:27
Doufam, ze Samkove vyhovi a cely soud presunou nekam do okoli Breclavi. Tam to bude urcite lepsi.
0 # Anonymní 2012-04-14 16:44
A kde jste, prosím pěkně, přišel na to, že OČTŘ šikanují nebohé obhájce a nechtějí dopřát obviněným řádnou obhajobu, pak zde opakovaně tvrdíte? Za sebe i za celé své okolí, jež jsem měl možnost pozorovat, mohu říci, že to není pravda, a cítím se poněkud uškozen Vašimi generalizacemi. Není to všeobecná pravda, tak to prosím jako všeobecnou pravdu nepodávejte.
Pokud jde o shora uvedený případ, § 37a/2 TŘ není žádnou novinkou a judikoval se již dříve opakovaně. Jeho užití v dané věci není tedy nijak překvapivé a dosud ani (alespoň pokud je mi známo) jeho ústavnost nikdo nesporoval. Samozřejmě nikdo netvrdí, že se to nemůže změnit, ale těžko můžete standardní postup soudu vydávat za důkaz jakéhosi strašlivého spiknutí.
0 # Tomáš Pecina 2012-04-14 17:55
Není to všeobecná pravda, tak to prosím jako všeobecnou pravdu nepodávejte.
V komentovaném případě je zde pět obviněných, kterým je upíráno právo na svobodnou volbu obhájce. Nebo to snad nevidíte?
Jeho užití v dané věci není tedy nijak překvapivé a dosud ani (alespoň pokud je mi známo) jeho ústavnost nikdo nesporoval.
Nevím o tom, že by existoval precedens. Standardní postup to tedy opravdu není, to ani náhodou.
0 # Anonymní 2012-04-14 18:28
Není to standardní v tom smyslu, že by to bylo časté. Většina obhájců má totiž dost zdravého rozumu, aby se takové situaci vyhnula.
Ale podobná situace už několikrát před českými soudy nastala a potom byla vyřešena bez velkých okolků právě takto.
A pokud jde o generalizace, jde o jeden případ (a navíc vyřešen zcela v souladu se zákonem). Kdežto Vy pořád osočujete soudce a státní zástupce ze zaujatosti paušálně. Váš web sleduji a všiml jsem si, že jste byl už požádán, abyste taky občas pochválil, co jen dobře. Vy jen kritizujete a kritiku paušalizujete.
Palec dolů :-/
0 # Tomáš Pecina 2012-04-14 20:11
(a navíc vyřešen zcela v souladu se zákonem)
Zato zcela v rozporu s ústavou…
0 # Anonymní 2012-04-14 20:34
Jak říkám, třeba se změní výklad (já bych na to nesázel, ale třeba ano), nikdo přece neříká, že jednou ustálený výklad je vytesaný do kamene a nezměnitelný. Pokud však z toho někdo začne dělat strašlivé spiknutí a hned podá námitku podjatosti proti všem soudcům v kraji, tak akorát zavdá k pochybám o svém duševním zdraví a přiřadí se k bohaté plejádě komických postaviček vystupujících pravidelně před českými soudy s nejnemožnějšími podáními. Jmenovat nemusím, že ne?
0 # Tomáš Pecina 2012-04-14 21:37
Vaše logika je vadná. Do vaší kategorie nejnemožnějších podání zcela jistě spadá žádost o informace, kteří soudci byli v KSČ. To chtít vědět byla přece jasná provokace, justice o sobě nikdy nic takového neprozradí, a zkoušet to může jen "komická postavička", nebo ne? A vida, ono se to nakonec podařilo. Kdybych to nevyzkoušel, ten seznam bych neměl (zato bych možná požíval vaší úcty).
0 # Anonymní 2012-04-14 22:37
Jste příliš vztahovačný. Vás jsem nemyslel, myslel jsem opravdové cvoky.
0 # Anonymní 2012-04-14 22:43
ale ruku na srdce: změnilo se něco s tím seznamem kom. soudců? ona to nebyla ani ta provokace, protože dnes je ideologie, nadto nějaká minulá, každému ukradená. a navíc, seznam neseznam, mnozí právě z těch soudců budou to lepší, co naše justice má. p. švéda
0 # Tomáš Pecina 2012-04-14 23:10
Proto ale musíme ten seznam mít, abychom toto mohli posoudit. Zatímní zkoumání korelace špatných rozsudků a členství v KSČ vaší hypothese nenasvědčuje.
0 # Tomáš Pecina 2012-04-15 01:18
Vás jsem nemyslel, myslel jsem opravdové cvoky.
Děkuji, jsem vážně polichocen!
0 # Anonymní 2012-04-14 18:02
Je to tedy z druhe strany zemekoule, ale - v ramci dedictvi po stryckovi od protinozcu nebyla splnena uplne jakasi podminka pro hlavniho dedice v zaveti a vykonavatele se obratili na soud, aby jim podal nejaky navod, ci vysvetleni, jak se s tim vysporadat.
V ramci pripravy k tomuto rizeni jsme vsichni ostatni dedici byli rozsortyrovani podle potencialnich zajmovych skupin a nesmeli jsme byt zastoupeni jednou kancelari, i kdyz jsme chteli - pry by se nase zajmy, ac dosud neskrizene, mohly v prubehu rizeni skrizit. Takze ve svetle teto zkusenosti mi vylouceni Slamove nepripada nijak mimo.
0 # Tomáš Pecina 2012-04-14 18:13
To je ale civilní řízení, na které se čl. 6 odst. 3 písm. c) Úmluvy nevztahuje. I když i tam by mohlo k podobné situaci dojít, třeba kdybyste všichni chtěli být zastoupeni jediným advokátem v dané zemi, který mívá v podobných sporech úspěch, a soud vám to účelově odepřel.
0 # Anonymní 2012-04-14 18:30
Proti tomu by protestovala i sama advokátní komora! Všeobecný názor na střet zájmů při právním zastoupení je zcela jasný a Vy s Klárou Samkovou jste asi jediní, kdo najednou protestuje.
0 # Anonymní 2012-04-14 19:24
Ja jsem ten anonym z prvniho prispevku a taky protestuju. Postup soudu v tomto pripade byl uplne necitlivy a podle meho nazoru se protivi zajmum spravedlnosti. Muze to byt chyba ceskeho prava a ne soudce, v tom souhlasim, ale stale si myslim, ze to spravedlnosti nepomuze.
Vseobecny nazor na stret zajmu neni vubec jasny, jen mali cesti pravnici si to mysli, ze co je v ceskem pravnim radu je posvatne a nejlepsi na svete.
Pro doplneni, v asi polovine Evropskych zemi to funguje podobne jako v CR ("levicovy pohled"), v druhe polovine staci, aby obvineny vedel, ze je tu potencial stretu zajmu a sam se rozhodne, zda je pro nej lepsi zustavat v tom zastupeni nebo vymenit obhajce ("pravicovy pohled").
Pro OP a T.Pecinu, i v civilnim rizeni plati pravo na volbu vlastniho obhajce (ne Art.6, ale Art.7), ale protoze to neni tak citlive jako trestni rizeni, soudy se tim tak moc nezabyvaji. Viz Pakelli v. Germany.
0 # Anonymní 2012-04-14 19:55
"...kdybyste všichni chtěli být zastoupeni jediným advokátem v dané zemi, který mívá v podobných sporech úspěch..."
Abych to upresnila - nas jako celek nechteli zastupovat ti advokati sami od sebe s tim, ze by se to soudu nemuselo libit a vec by se protahla.
K soudu ta vec samozrejme vubec neprisla, ale to je jina vec...
0 # Ladislav Bárta 2012-04-14 19:20
0 # Ladislav Bárta 2012-04-14 19:22
Myslím, že předmětná situace není judikatorně až tak opominuta.
Doporučuji třeba toto usnesení ÚS: IV.ÚS 382/02
Ústavní soud se s podobným případem vypořádal poměrně pěkně, mačetový případ nevykazuje žádné zásadní odlišnosti.
Co se týče Úmluvy a zaručení vlastního výběru obhájce, je zřejmé, že účelem tohoto ustanovení je zabránění omezování výběru obhájce, jež by mohlo obviněného poškodit, účelem nemůže být omezení, které má obviněnému pomoci, tj. i v případě, že se obhájce dostane do střetu zájmu. Účelem práva na spravedlivý proces není umožnit obviněnému sebemrskačský postup, kdy obviněný např. trvá na obhájci, který mu očividně škodí.
0 # Tomáš Pecina 2012-04-21 11:19
Váš příspvěk jsem až nyní vylovil ze spamového koše. Logika jejich filtru mi fakt uniká…
Vaše these zní sice prima facie rozumně, ale nemohu s ní souhlasit. OČTŘ mají dost prostředků, aby případně nevhodnou volbu obhájce kompensovaly vlastní procesní aktivitou: zejména SZ může činit všechny úkony ve prospěch obviněného, které by jinak mohl a měl učinit obhájce.
0 # Anonymní 2012-04-14 23:22
Tak já su asi ten advokát polní. Protože si pamatuju, že asi tak v půlce devadesátých let (vlastně teď jsem si vzpomněl ještě na jednu věc těsně ke konci), kdy jsem dostal ex offem spolupachatele, což jsem od počátku považoval za nesprávné, a když už byla po pár výsleších jasné, že kolize opravdu je, žádal jsem o zproštění. Opakovaně mi bylo vnucováno, abych si nechal aspoň jednoho. To jsem nechtěl, protože jsem samozřejmě i o těch ostatních věděl víc, než ze spisu. Přes deset let se trestem nezabývám, tak nevím jaká je situace dnes, ale tehdy mi vůbec nepřišlo, že by někomu ležel na srdci zájem obviněných...
Poprosil bych Anonymního autora textu ...přiřadí se k bohaté plejádě komických postaviček vystupujících pravidelně před českými soudy s nejnemožnějšími podáními. Jmenovat nemusím, že ne?... aby přece jenom jmenoval, rád bych věděl, jak si aktuálně stojím v žebříčku veřejnývh nepřátel české justice.
0 # Anonymní 2012-04-17 18:51
No, ale podle mnohých je to racionální rozhodnutí - jeden advokát může obtížně hájit skupinu lidí, kteří hážou vinu jeden na druhého.
viz zde: janasimonova.blog.idnes.cz/.../...
a zde: polanecky.blog.idnes.cz/.../...
0 # Anonymní 2012-05-17 02:01
Myslite si, ze Dr. Tomas Sokol bude taky vyhozen z pripadu, kdyz obhajuje Pancovou a Kotta dohromady?
0 # Guy Peters 2012-05-17 02:05
Určitě ne. Ten to má u establishmentu dobrý.

matches:
soud
soud
§ 37
čl. 6
soud
soud


text:
BS AUTO IMPORT, s.r.o. v likvidaci Hrabětice IČO 27722660 kontakty (25.03.2018) | Finance.cz
BS AUTO IMPORT, s.r.o. v likvidaci Hrabětice IČO: 27722660
Tato stránka obsahuje výpis dat z různých rejstříků pro firmu BS AUTO IMPORT, s.r.o. v likvidaci, která sídlí v obci Hrabětice a bylo jí přiděleno IČO 27722660.
Výpis obsahuje aktuální i historická data z obchodního rejstříku (Justice.cz) včetně sbírky listin a živnostenského rejstříku (RŽP). Pokud firma BS AUTO IMPORT, s.r.o. v likvidaci má i datovou schránku, pak zde naleznete i údaje o její datové schránce.
Firma s názvem BS AUTO IMPORT, s.r.o. v likvidaci se sídlem v obci Hrabětice byla založena v roce 2007. Společnost je stále aktivní. V jejím vedení se dosud vystřídalo 5 osob. Společnost podniká(podnikala) v oboru Výroba, obchod a služby neuvedené v přílohách 1 až 3 živnostenského zákona a Maloobchod motorovými vozidly a jejich příslušenstvím .
Základní údaje o BS AUTO IMPORT, s.r.o. v likvidaci IČO: 27722660
Krajský soud v Brně 12.3.2007
C 54651
27722660
BS AUTO IMPORT, s.r.o. v likvidaci
Usnesením Krajského soud v Brně ze dne 24.6.2016, č.j. 9 Cm 324/2015-22, které nabylo právní moci dne 10.8.2016, byla společnost zrušena s likvidaci a jmenován likvidátor. 29.9.2016
5qdsycm
CZ27722660
Hrušovanská 176 671 68 HRABĚTICE
Kontakty na BS AUTO IMPORT, s.r.o. v likvidaci IČO: 27722660
Hrušovanská 176 , Hrabětice 671 68 29.9.2016
Hrušovanská 176 , Hrabětice 671 68 12.3.2007 - 29.9.2016
Hrušovanská 176, Hrabětice 671 68
Hrušovanská 176, 67168 Hrabětice
Obory činností BS AUTO IMPORT, s.r.o. v likvidaci IČO: 27722660
výroba, obchod a služby neuvedené v přílohách 1 až 3 živnostenského zákona 7.9.2010 - 18.2.2016
maloobchod motorovými vozidly a jejich příslušenstvím 12.3.2007 - 7.9.2010
Vedení firmy BS AUTO IMPORT, s.r.o. v likvidaci IČO: 27722660
Způsob zastupování: Jednatel jedná za společnost samostatně. Podepisování se děje tak, že jednatel připojí k napsané či vytištěné obchodní firmě společnosti svůj podpis. 12.3.2007
Tomáš Kónya 26.2.2016
Zdeněk Bešta 12.3.2007 - 20.9.2010
od 12.3.2007 do 3.9.2010
Mokrá 1016, Hrušovany nad Jevišovkou 671 67
Michal Smutný 12.3.2007 - 20.9.2010
Severní 1107, Hrušovany nad Jevišovkou 671 67
Jakub Berger 20.9.2010 - 16.11.2010
od 3.9.2010 do 27.10.2010
J. Kablíkové 1111, Vrchlabí 543 01
David Raul 16.11.2010 - 27.11.2012
od 27.10.2010 do 2.10.2012
Českých bratří 595, Vrchlabí 543 01
Tomáš Kónya 27.11.2012 - 26.2.2016
Jos. Šíra 561, Vrchlabí 543 01
Tomáš Kónya 29.9.2016
Tomáš Kónya
Vlastníci firmy BS AUTO IMPORT, s.r.o. v likvidaci IČO: 27722660
zakladni 200 000 Kč - 12.3.2007
Sbírka Listin BS AUTO IMPORT, s.r.o. v likvidaci IČO: 27722660
C 54651/SL 12 notářský zápis rozh.VH,zakl.listina,NZ 110/2012 Krajský soud v Brně 2.10.2012 3.10.2012 29.11.2012 3
C 54651/SL 9 ostatní -zápis VH Krajský soud v Brně 27.10.2010 23.11.2010 3
C 54651/SL 11 podpisové vzory +ČP Krajský soud v Brně 27.10.2010 23.11.2010 3
C 54651/SL 6 notářský zápis - rozhodnutí VH, NZ 500/2010 Krajský soud v Brně 3.9.2010 22.9.2010 12
C 54651/SL 5 smlouvy o převodu obchod. podílu - 2x Krajský soud v Brně 2.9.2010 22.9.2010 12
C 54651/SL 4 podpisové vzory + ČP + souhlas se zápisem Krajský soud v Brně 1.9.2010 22.9.2010 2
C 54651/SL 2 podpisové vzory +ČP Krajský soud v Brně 12.2.2007 16.3.2007 2
C 54651/SL 1 notářský zápis -spol. smlouva, NZ 47/07 Krajský soud v Brně 19.2.2007 16.3.2007 5
Hodnocení BS AUTO IMPORT, s.r.o. v likvidaci
Výpis dat pro firmu BS AUTO IMPORT, s.r.o. v likvidaci obsahuje pouze taková data, která lze dle zákona č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů, zveřejňovat i bez souhlasu subjektu těchto údajů.
výpis firmy BS AUTO IMPORT, s.r.o. v likvidaci, 27722660 na obchodním rejstříku
výpis firmy BS AUTO IMPORT, s.r.o., 27722660 na živnostenském rejstříku
výpis firmy BS AUTO IMPORT, s.r.o. v likvidaci, 27722660 na Datových schránkách
World Auto Import s.r.o. v likvidaci - 27176096 - Praha 3 - Vinohrady , Vinohradská 2279
AUTO IMPORT Kladno s.r.o. v likvidaci - 27456706 - Kladno , Ocelárenská 1777
TOTAL RACING s.r.o. - 27307026 - Liberec, Generála Svobody25/108
Sokolská župa Pražská - Scheinerova - 16190441 - Praha, Újezd450/40
NEFF Trade s.r.o. - 04702123 - Ostrava, Sládkova372/8
Bořivojova 1768, Roudnice nad Labem 41301

matches:
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
soud
zákona č. 101