text:
Reakce na odpověď ministra Ing. Jaromíra Schlinga ze dne 02.02.2001
dne 02.02.2001 jsem obdržel Vaši odpověď na moji žádost ze dne 18.01.2001, týkající se zákona č. 150/2000 Sb., kterým se změnil zákon č. 111/1994 Sb. o silniční dopravě a to § 21 odst. 7 výše uvedeného zákona.
k rukám pana ministra Ing. Jaromíra Schlinga Nábř. Ludvíka Svobody 12
110 00 Praha 1 .
Pro rekapitulaci uvádím znění § 21 odst. 7 výše uvedeného zákona v platném znění: "Obec může stanovit v samostatné působnosti obecně závaznou vyhláškou obce jako podmínku k výkonu práce řidiče taxislužby na území obce povinnost prokázat zkouškou řidiče znalosti místopisu, právních předpisů, upravujících taxislužbu a ochranu spotřebitele, znalosti obsluhy taxametru a způsob provádění zkoušky.
Dne 08.02.2001 jsem se zúčastnil jednání Hospodářského výboru Parlamentu ČR, podvýboru pro dopravu jehož jsem hostujícím členem a shodl s poslanci na tom, že smyslem výše uvedené novely, na jejíž přípravě jsem se také podílel, je vytvoření systému, kdy řidič taxislužby skládá jednu profesní zkoušku a nikoliv periodické přezkušováni řidičů taxislužby v různých intervalech stanovených obcemi. Novela výše uvedeného zákona hovoří o zkoušce v čísle jednotném bez explicitně stanovené povinnosti tuto zkoušku opakovat v určitých intervalech.
Pro srovnáni uvádím i předchozí znění § 21 odst. 7 zákona č. 304/1997 Sb.:
"Obec může stanovit obecně závaznou vyhláškou obce jako podmínku provozování taxislužby na území obce prokázání znalosti místopisu, znalosti právních předpisů, upravujících taxislužbu a ochranu spotřebitele a znalosti obsluhy taxametru řidiči taxislužby a způsob ověřování těchto znalostí."
Předchozí znění výše uvedeného paragrafu připouštělo "ověřování" v čase průběhovém předmětných znalosti, novela však toto neumožňuje.
Neznám žádný zákon České republiky, který jestliže hovoří o povinnost složení zkoušky v čísle jednotném by mohl následně nějakou osobou, prostřednictvím výkladu zákona, prováděcího předpisu nebo obecně závazné vyhlášky, z této jednorázové povinnosti uložit povinnost periodicky se opakující, naopak zákon v podobných případech vždy jasně stanovuje, kdy a jakým způsobem (pří jaké příležitosti) se zkouška opakuje.
Přesto vyhláška MHMP č. 23/1998 Sb. v platném znění o ověřování znalostí řidičů taxislužby na území hl. m. Prahy ve svém článku 7 stanovuje povinnost 1x za 4 roky předmětnou zkoušku dle § 21 odst. 7 zákona č. 111/1994 Sb. o silniční dopravě řidiči taxislužby opakovat. Dle mého názoru a podpořen jednáním v dané věci s poslanci Hospodářského výboru Parlamentu ČR, podvýboru pro dopravu a s ohledem na č. 2 odst. 4 zákona č. 1/1993 Sb. ústavního zákona v platném znění ("Každý občan může činit, co není zákonem zakázáno a nikdo nesmí být nucen činit, co zákon neukládá."), stanovuje vyhláška MHMP č. 23/1998 Sb. v platném znění svým čl. 7 řidičům taxislužby na území hl. m. Prahy povinnost nad rámec zákona č. 111/1994 Sb. o silniční dopravě v platném znění.
Na základě zákona č. 131/2000 Sb. o hlavní městě Praze a §§ 106, 107 a 108 tohoto zákona a z výše uvedených důvodů žádáme
o pozastavení účinnosti vyhlášky MHMP č. 23/1998 Sb. v platném znění neboť tato není v souladu se zákonem.
Jiří Kvasnička ředitel

matches:
zákona č. 150
§ 21
§ 21
§ 21
zákona č. 304
§ 21
zákona č. 111
zákona č. 1
čl. 7
zákona č. 111
zákona č. 131


text:
č. 3666/2018 Sb. NSS; Volby: zaměnitelnost názvu politické strany nebo hnutí | Fulsoft.cz - Zákony, judikatura a literatura 2018-2019
č. 3666/2018 Sb. NSS; Volby: zaměnitelnost názvu politické strany nebo hnutí
č. 3666/2018 Sb. NSS
Volby: zaměnitelnost názvu politické strany nebo hnutí
k § 6 odst. 3 a § 8 odst. 3 zákona č. 424/1991 Sb., o sdružování v politických stranách a v politických hnutích
I. Registrace názvu politické strany nebo politického hnutí provedená v rozporu se zákazem zaměnitelnosti jejího názvu, respektive zkratky, obsaženým v § 6 odst. 3 zákona č. 424/1991 Sb., o sdružování v politických stranách a v politických hnutích, představuje vůči dříve registrovanému politickému subjektu, jehož se zaměnitelnost týká, zásah, proti němuž se lze bránit žalobou podle § 82 s. ř. s.
II. Zákon č. 424/1991 Sb., o sdružování v politických stranách a v politických hnutích, v § 6 odst. 3, který stanoví zákaz zaměnitelnosti názvu (a následně i v § 8 odst. 3, jež se týká samotné registrace) výslovně poskytuje ochranu názvu pouze politickým stranám a hnutím, tedy subjektům zapsaným do příslušného rejstříku.
(Podle rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 26. 9. 2017, čj. 3 As 230/2016-60)
Prejudikatura: č. 603/2005 Sb. NSS a č. 1743/2009 Sb. NSS.
Věc: a) Jiří Ř., b) Šárka Z., c) Josef Z. a d) Michal P. proti Ministerstvu vnitra, za účasti ProKraj, o ochranu před nezákonným zásahem, o kasační stížnosti žalobce a).
Žalobci podali k Městskému soud v Praze žalobu na ochranu před nezákonným zásahem žalovaného spočívajícím v registraci změny stanov politické strany B10.cz, jíž došlo ke změně názvu této politické strany na ProKraj.
Městský soud v Praze žalobu zamítl rozhodnutím ze dne 8. 9. 2016, čj. 11 A 215/2015-81.
V odůvodnění rozsudku nejprve odkázal na pojmové vymezení nezákonného zásahu v § 82 s. ř. s. a shrnul, že v souzené věci má tento zásah spočívat v registraci změny názvu výše uvedené politické strany, namísto toho, aby žalovaný vydal rozhodnutí o odmítnutí registrace. Tím měl žalovaný zasáhnout do veřejných subjektivních práv žalobců, neboť ti byli za politickou stranu s obdobným názvem Hnutí PRO! Kraj na kandidátní listině koalice Hnutí PRO! Kraj zvoleni do zastupitelstva Ústeckého kraje v roce 2012. S odkazem na § 6 odst. 3 zákona č. 424/1991 Sb. městský soud dovodil, že nezaměnitelnost názvu je zákonem vyžadována jen ve vztahu mezi názvy politických stran a politických hnutí. K otázce zaměnitelnosti totiž Ústavní soud ve svém usnesení ze dne 26. 11. 2015, sp. zn. III. ÚS 102/15, vyslovil, že tzv. volební strany nejsou identické s politickými stranami a hnutími, neboť prvně jmenované mohou tvořit i další subjekty. Volební strany dále nejsou identifikovatelné toliko dle jejich názvu, ale dle celé řady dalších atributů (vylosované číslo volební strany, jednotliví kandidáti, či vylosované číslo volební strany ve spojení se jménem strany), což úzce souvisí právě s volebním systémem do komunálních voleb, založeným na zásadě poměrného zastoupení. Z listin předložených žalobci pak městskému soudu vyplynulo, že Koalice Hnutí PRO! Kraj je sdružením tří politických stran: Hnutí za nezávislý a harmonický rozvoj obcí a měst, Křesťanské demokratické unie  Československé strany lidové (dále jen KDU-ČSL) a Strany zelených. Tyto registrované politické strany uzavřely dne 12. 9. 2012 koaliční smlouvu, upravující podmínky spolupráce při postupu před…

matches:
§ 6
§ 8
zákona č. 424
§ 6
zákona č. 424
§ 82
§ 6
§ 8
soud
soud
§ 82
§ 6
zákona č. 424
soud
soud


text:
Dálniční známka - správní řízení
17 Leden 2019, 22:48:34
Autor Téma: Dálniční známka - správní řízení (Přečteno 699 krát)
« kdy: 28 Listopad 2018, 20:11:27 »
04/18 mě zastavili celníci s tím, že nemám platnou známku a mám neplatnou (2× protiprávní jednání). Datovkou pak přišlo poučení. Pak příkaz, odpor, předvolání k ústnímu jednání:
Celní úřad podle ustanovení § 6 odst. 1 písm. l) a ustanovení § 8 odst. 1 písm. a) zákona č. 17/2012 Sb., o Celní správě České republiky, ve znění pozdějších předpisů, podle ustanovení § 40 odst. 9 zákona č. 13/1997 Sb., o pozemních komunikacích, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „zákon o pozemních komunikacích“) a podle ustanovení § 62 odst. 1 zákona č. 250/2016 S., o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich (dále jen „zákon o přestupcích“), oznamuje fyzické osobě ...(dále jen „účastník řízení“) pokračování řízení o přestupku po zrušení příkazu č.j. ze dne včas podaným odporem ve věci důvodného podezření ze spáchání přestupků podle ustanovení § 42a odst. 2 písm. a) a e) zákona o pozemních komunikacích na základě Protokolu o zjištěném důvodném podezření ze spáchání protiprávního jednání č.j. ---
Potom zmocněnec Helmut, abych nemusel pokaždé otevírat datovou schránku moc často. Poté zajímavá výzva k doplnění informací:
Celní úřad vyzývá obviněného z přestupku, s odkazem na ustanovení § 33 a § 37 odst. 3 zákona č. 500/2004 Sb., správní řád, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „správní řád“), aby pro účely identifikace zmocněnce a odstranění pochybností o smyslu tohoto konkrétního zmocnění doplnil následující:
- jméno (tzn. osobní jméno a příjmení, případně další jména a rodné příjmení, která mu náležejí) zmocněnce v latince, v podobě, jaká je uvedena v jeho cestovním pasu;
- místo pobytu zmocněnce na území ČR ohlášené na Policii České republiky, nebo místo pobytu nahlášené u ubytovatele, nebo podrobný popis výjimky z ohlašovací povinnosti (ustanovení § 93 zákona č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky a o změně některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů);
- vysvětlení důvodů, pro které si v dané věci zvolil právě tohoto zmocněnce (celní úřad má, s ohledem na způsob identifikace zmocněnce i jeho předpokládanou čínskou státní příslušnost, pochyby, zda má obviněný z přestupku v úmyslu být skutečně zastoupen a zda volbou tohoto zástupce nesleduje jiné cíle, zejména procesně-obstrukčního charakteru).
Poté oznámení o ukončení dokazování - seznámení s podklady rozhodnutí, které mj. má zajímavou část:
Celní úřad obviněnému sděluje, že jeho žádosti o prodloužení lhůty (doručené celnímu úřadu prostřednictvím e-Podatelny dne 10. 7. 2018 v čase 18:13:30 hod.) stanovené usnesením č.j. fakticky vyhověl, když po dobu pěti pracovních dnů ode dne doručení žádosti o prodloužení lhůty neučinil v řízení vedeném pod výše uvedenou značkou žádný úkon (posledním úkonem bylo provedení ústního jednání konané dne od 10:00 hod.). Do dne vydání tohoto usnesení obviněný nedoplnil celním úřadem požadované údaje o osobě zahraničního zmocněnce. Z tohoto důvodu celní úřad bude nadále pohlížet na obviněného jako na osobu bez zastoupení na základě plné moci.
Pak rozhodnutí:
I. Obviněný z přestupku se uznává vinným z přestupku podle ustanovení § 42a odst. 2 písm. a) zákona o pozemních komunikacích, kterého se dopustil z nevědomé nedbalosti tím, že dne jako řidič užil motorovým vozidlem (dále jen „vozidlo“) zpoplatněnou pozemní komunikaci ve směru , v čase cca 9:00 hod., minimálně od km do km , aniž by byl uhrazen časový poplatek. Tímto jednáním obviněný z přestupku jako řidič vozidla v systému časového zpoplatnění nesplnil povinnost danou ustanovením § 21e odst. 1 písm. a) zákona o pozemních komunikacích.
II. Obviněný z přestupku se uznává vinným z přestupku podle ustanovení § 42a odst. 2 písm. e) zákona o pozemních komunikacích, kterého se dopustil z nevědomé nedbalosti tím, že dne 3. 4. 2018 jako řidič užil vozidlem zpoplatněnou pozemní komunikaci ve směru v čase cca hod., minimálně od km do km , aniž by odstranil díl kupónu prokazující úhradu časového poplatku z viditelného místa ve vozidle bez zbytečného odkladu po skončení platnosti tohoto kupónu. Na čelním skle vozidla, které řídil obviněný z přestupku, byl vylepen kupón prokazující úhradu časového poplatku v roce . Tímto jednáním obviněný z přestupku jako řidič vozidla v systému časového zpoplatnění nesplnil povinnost danou ustanovením § 21e odst. 1 písm. d) zákona o pozemních komunikacích.
4000+1000,-
Odvolání bez bližší specifikace, na něj odpověděli tím, že mě vyzývají k odstranění vad:
Celní úřad zjistil, že podání odvolatele postrádá povinné náležitosti odvolání, stanovené ustanoveními § 82 odst. 2 zákona č. 500/2004 Sb., správní řád, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „správní řád“) pro odvolání. Konkrétně z podání není patrno, co se navrhuje, v jakém rozsahu je toto rozhodnutí napadáno a v čem je spatřován rozpor s právními předpisy nebo nesprávnost rozhodnutí nebo řízení, jež mu předcházelo.
Nebude-li v určené lhůtě dostatečně celnímu úřadu sděleno, v jakém rozsahu je rozhodnutí napadáno, pak platí, že se odvolatel domáhá zrušení celého rozhodnutí (§ 82 odst. 2 správního řádu). Nebude-li uveden rozpor s právními předpisy nebo nesprávnost rozhodnutí nebo řízení, jež mu předcházelo, pak odvolací správní orgán přezkoumává soulad napadeného rozhodnutí jen tehdy, vyžaduje-li to veřejný zájem (§ 89 odst. 2 správního řádu).
A poté opravné rozhodnutí:
tak, že text uvedený ve výroku usnesení „Celní úřad v rámci řízení o přestupku vedeném pod spisovou značkou určuje podle ustanovení § 39 odst. 1 správního řádu, odvolateli XXYY, nar. (udělali chybu v datu nar.), od XX.2018 bytem AAA, lhůtu 14 dnů ode dne oznámení tohoto usnesení, k doplnění odvolání o výše uvedené povinné náležitosti.“
„Celní úřad v rámci řízení o přestupku vedeném pod spisovou značkou XXXXXX určuje podle ustanovení § 39 odst. 1 správního řádu, odvolateli XXYY, nar. (správné dat. nar.), od XX.2018 bytem AAA, lhůtu 14 dnů ode dne oznámení tohoto usnesení, k doplnění odvolání o výše uvedené povinné náležitosti."
Ostatní části usnesení zůstávají nedotčeny.
No jednak si tady házejí opravné dokumenty, jak se jim zachce, a druhak jsou to prostě mantáci. Sere mě, že nepoužívali zmocněnce. To mohou? Vždyť tam můžu kdykoliv přijít a nahlásit do protokolu, že budu mít zmocněnce. Co oni s tím udělají? Je jejich postup v pořádku?
Re:Dálniční známka - správní řízení
« Odpověď #1 kdy: 12 Prosinec 2018, 00:19:12 »
II) Vybrat si jako zmocněnce fiktivního číňana je podle mě hloupost a nevíme, co přesně jste celnímu úřadu sdělil. IMHO skutečnost, jestli je cizinec na území ČR legálně nemá vliv na to, jestli mu lze nebo nelze udělit zmocnění, neboť to správní řád nevylučuje (stejně jako by ilegální imigrant mohl někoho zmocnit). Že číňan možná bude lapen a vrácen zpět do Číny je problém váš, ne celního úřadu. Dále se domnívám, že požadování vysvětlení důvodů pro zvolení tohoto zmocněnce je protiprávní, neboť stát má činit jen to, co stanoví zákon a správní řád v § 33 neukládá orgánu jakoukoli dispozici se tím zabývat. Naopak tam nalezneme opatření proti překážce "procesně-obstrukčního charakteru" o neúspěšném doručování zmocněnci.
Zaujalo mě to, jak se SO odkazuje na nějaké usnesení - ať již v odmítnutí prodloužení lhůty nebo v opravném rozhodnutí. To o tom přestupku rozhodovali usnesením?

matches:
§ 6
§ 8
zákona č. 17
§ 40
zákona č. 13
§ 62
zákona č. 250
§ 42
§ 33
§ 37
zákona č. 500
§ 93
zákona č. 326
§ 42
§ 21
§ 42
§ 21
§ 82
zákona č. 500
§ 39
§ 39
§ 33


text:
4Aps3/2009
4 Aps 3/2009-45
Nejvy¹¹í správní soud rozhodl v senátì slo¾eném z pøedsedkynì JUDr. Dagmar Nygrínové a soudcù JUDr. Petra Prùchy a JUDr. Marie Turkové v právní vìci ¾alobce: P. È., proti ¾alovaným: 1) Krajské státní zastupitelství Èeské Budìjovice, se sídlem Goethova 2, Èeské Budìjovice, 2) Okresní státní zastupitelství Èeské Budìjovice, se sídlem Goethova 2, Èeské Budìjovice, v øízení o kasaèní stí¾nosti ¾alobce proti usnesení Krajského soudu v Èeských Budìjovicích ze dne 17. 2. 2009, è. j. 10 Ca 219/2008-25,
Kasaèní stí¾ností podanou ke Krajskému soudu v Èeských Budìjovicích osobnì dne 12. 3. 2009 se ¾alobce (dále té¾ stì¾ovatel ) domáhal zru¹ení shora oznaèeného usnesení, kterým byla zamítnuta jeho ¾ádost o osvobození od soudních poplatkù v øízení o kasaèní stí¾nosti proti usnesení Krajského soudu v Èeských Budìjovicích ze dne 10. 11. 2008, è. j. 10 Ca 219/2008-4, jím¾ byla odmítnuta ¾aloba, kterou se domáhal, aby soud pøikázal Okresnímu státnímu zastupitelství v Èeských Budìjovicích a Krajskému státnímu zastupitelství v Èeských Budìjovicích obnovit stav pøed zásahem spoèívajícím v odlo¾ení neshodných podání ze dne 30. 6. 2007 a 3. 9. 2007.
Ze spisu vyplývá, ¾e vý¹e uvedené usnesení, jím¾ byla zamítnuta ¾ádost stì¾ovatele o osvobození od soudních poplatkù, a ve kterém byl stì¾ovatel øádnì pouèen o mo¾nosti podat do dvou týdnù od doruèení rozsudku kasaèní stí¾nost k Nejvy¹¹ímu správnímu soudu prostøednictvím Krajského soudu v Èeských Budìjovicích, byl stì¾ovateli doruèen do vlastních rukou, oproti jeho podpisu na doruèence pøedmìtné zásilky, dne 23. 2. 2009.
V souladu s § 106 odst. 2 zákona è. 150/2002 Sb., soudní øád správní, ve znìní pozdìj¹ích pøedpisù (dále jen s. ø. s. ) musí být kasaèní stí¾nost podána do dvou týdnù po doruèení rozhodnutí. Ustanovení § 40 odst. 2 s. ø. s. pak stanoví, ¾e lhùta urèená podle týdnù, mìsícù nebo rokù konèí uplynutím dne, který se svým oznaèením shoduje se dnem, který urèil poèátek lhùty. Proto¾e dnem, který urèil poèátek bìhu lhùty pro podání kasaèní stí¾nosti (dnem doruèení ) bylo v projednávané vìci pondìlí 23. 2. 2009 a jednalo se o lhùtu dvoutýdenní, posledním dnem lhùty pro podání kasaèní stí¾nosti bylo potom pondìlí 9. 3. 2009.
Zme¹kání lhùty k podání kasaèní stí¾nosti nelze prominout (§ 106 odst. 2 in fine s. ø. s.).
Vzhledem k tomu, ¾e kasaèní stí¾nost byla ke Krajskému soudu v Èeských Budìjovicích osobnì a¾ dne 12. 3. 2009, nezbývá ne¾ konstatovat, ¾e lhùta pro podání pøedmìtné kasaèní stí¾nosti byla zme¹kána a Nejvy¹¹í správní soud musel pøedmìtnou kasaèní stí¾nost jako opo¾dìnou podle § 46 odst. 1 písm. b) s. ø. s., ve spojení s § 120 s. ø. s., odmítnout.
Výrok o náhradì nákladù øízení se opírá o § 60 odst. 3 s. ø. s., ve spojení s § 120 s. ø. s., podle nìho¾ ¾ádný z úèastníkù nemá právo na náhradu nákladù øízení, jestli¾e byla kasaèní stí¾nost odmítnuta.
V Brnì dne 20. dubna 2009

matches:
soud
soud
§ 106
§ 40
in fine
soud
§ 46
§ 120
§ 60
§ 120


text:
42 ICm 3869/2015
č.j.: 42 ICm 3869/2015-68
Krajský soud v Českých Budějovicích rozhodl samosoudcem JUDr. Ondřejem Ludvíkem v právní věci žalobce Administrace insolvencí CITY TOWER, v. o. s., IČO 29414873, Hvězdova 1716/2b, 140 00 Praha 4, insolvenční správce dlužníka DOSTA Tábor, s. r. o., zast. JUDr. Zbyněk Jiroušek, IČO 66805121, advokát, Táborská 29/65, 140 00 Praha 4, proti žalované Marie anonymizovano , anonymizovano , Fikarova 31, 398 52 Nadějkov, zast. Mgr. Marek Vojáček, IČO 66254311, advokát, Na Florenci 2116/15, 110 00 Praha 1, o neúčinnost právního úkonu, t a k t o :
I. Určuje se, že vůči věřitelům dlužníka DOSTA Tábor, s. r. o., je právní úkon dlužníka-uzavření kupní smlouvy ze dne 10. října 2012, uzavřené mezi dlužníkem jako prodávajícím a Jaroslavem Dvořákem, r. č. 420709/007, bytem Fikarova 31, 398 52 Nadějkov, a Marií anonymizovano , r. č. 496027/182, bytem Fikarova 31, 398 52 Nadějkov, jako kupujícími, jejímž předmětem byl prodej nemovitostí: spoluvlastnického podílu v rozsahu 1/2 pozemku parc. č. 808/1 o vým. 1.403 m2 zahrada, spoluvlastnického podílu v rozsahu 1/2 pozemku parc. č. 818/4 o vým. 118 m2 ostatní plocha, vše zapsané na LV 446 a pozemku parc. č. st. 28/2 o vým. 524 m2 zastavěná plocha a nádvoří, jehož součástí je stavba na něm postavená-budova č.p. 12 v části obce Zvěstonín, způsob využití jiná stavba a pozemku parc. č. 808/3 o vým. 1.283 m2 zahrada, vše zapsané na LV 422, vše vedené Katastrálním úřadem pro Jihočeský kraj, Katastrální pracoviště Tábor pro k.ú. Zvěstonín a obec Jistebnice, neúčinný.
II. Žalovaná je povinna vydat do majetkové podstaty dlužníka nemovitosti: spoluvlastnický podíl v rozsahu 1/2 pozemku parc. č. 808/1 oým. 1.403 m2 v zahrada, spoluvlastnický podíl v rozsahu 1/2 pozemku parc. č. 818/4 o vým. 118 m2 ostatní plocha, vše zapsané na LV 446 a pozemek parc. č. st. 28/2 o vým. 524 m2 zastavěná plocha a nádvoří, jehož součástí je stavba na něm postavená -budova č.p. 12 v části obce Zvěstonín, způsob využití jiná stavba a pozemek parc. č. 808/3 o vým. 1.283 m2 zahrada, vše zapsané na LV 422, vše vedené Katastrálním úřadem pro Jihočeský kraj, Katastrální pracoviště Tábor pro k.ú. Zvěstonín a obec Jistebnice.
III. Žaloba na určení neplatnosti kupní smlouvy ze dne 10. října 2012, uzavřené mezi dlužníkem jako prodávajícím a Jaroslavem Dvořákem, r. č. 420709/007, bytem Fikarova 31, 398 52 Nadějkov, a Marií anonymizovano , r. č. 496027/182, bytem Fikarova 31, 398 52 Nadějkov, jako kupujícími, jejímž předmětem byl prodej nemovitostí: spoluvlastnického podílu v rozsahu 1/2 pozemku parc. č. 808/1 o vým. 1.403 m2 zahrada, spoluvlastnického podílu v rozsahu 1/2 pozemku parc. č. 818/4 o vým. 118 m2 ostatní plocha, vše zapsané na LV 446 a pozemku parc. č. st. 28/2 o vým. 524 m2 zastavěná plocha a nádvoří, jehož součástí je stavba na něm postavená-budova č.p. 12 v části obce Zvěstonín, způsob využití jiná stavba a pozemku parc. č. 808/3 o vým. 1.283 m2 zahrada, vše zapsané na LV 422, vše vedené Katastrálním úřadem pro Jihočeský kraj, Katastrální pracoviště Tábor pro k.ú. Zvěstonín a obec Jistebnice, se zamítá.
IV. Žalovaná je povinna zaplatit žalobci na náhradě nákladů soudního řízení částku 16.456 Kč, k rukám právního zástupce žalobce, do tří dnů od právní moci tohoto rozsudku.
V. Žalovaná je povinna zaplatit ČR-Krajskému soudu v Českých Budějovicích na soudním poplatku částku 5.000 Kč do tří dnů od právní moci tohoto rozsudku.
Žalobce se domáhal určení neúčinnosti shora označeného právního úkonu dlužníka DOSTA Tábor, s. r. o. (dále jen dlužník ) s odůvodněním, že dne 10. 10. 2012 dlužník prodal své shora označené nemovitosti Jaroslavu anonymizovano a jeho manželce Marii anonymizovano (žalovaná) za kupní cenu ve výši 950.000 Kč, když kupní cena z této smlouvy byla uhrazena pomocí zápočtu pohledávky, kterou měl kupující Jaroslav Dvořák vůči dlužníkovi jako prodávajícímu, přičemž je zjevné, že za prodávané nemovitosti se dlužníku nedostalo žádného reálného protiplnění. Zároveň též žalobce tvrdil, že předmětné nemovitosti jsou v současné době ve vlastnictví pouze žalované, neboť druhý kupující Jaroslav Dvořák zemřel a v rámci dědického řízení se žalovaná stala jeho právním nástupcem v rozsahu jeho vlastnických práv k těmto nemovitostem. Žalobce také tvrdil, že mezi dlužníkem a žalovanou existuje vztah osob blízkých, když za dlužníka jednal a kupní smlouvu podepsal jednatel Marek Dvořák, který je synem Jaroslava Dvořáka a Marie anonymizovano , když kupující Jaroslav
Dvořák byl v minulosti jednatelem a společníkem dlužníka. Žalobce se dále domáhal, aby soud případně určil neplatnost uzavřené kupní smlouvy s odůvodněním, že vůlí účastníků bylo pouze vyvést majetek z dispozice dlužníka s tím, že kupující dlužníku za vyvedení majetku neuhradí nikdy žádnou cenu, neboť si účastníci smlouvy záměrně sjednali neplatné ujednání o uhrazení kupní ceny zápočtem, a dlužník se již dále záměrně nedomáhal zaplacení kupní ceny vůči kupujícím Jaroslavu a Marii anonymizovano .
Žalovaná s podanou žalobou nesouhlasila s odůvodněním, že k úhradě kupní ceny formou zápočtu pohledávky nikdy nedošlo, neboť ujednání kupní smlouvy upravující způsob zaplacení kupní ceny je neplatné, neboť z něj nelze dostatečně určitě zjistit, jaké pohledávky Jaroslav Dvořák vůči pohledávce z kupní ceny započítával. Žalovaná tvrdila, že Jaroslav Dvořák v době uzavírání napadené kupní smlouvy měl více pohledávek za dlužníkem, které v souhrnu převyšovaly kupní cenu ve výši 950.000 Kč a bez bližší specifikace konkrétní pohledávky, kterou měl Jaroslav Dvořák započítávat vůči pohledávce z kupní smlouvy, nelze mít zápočet za dostatečně určitý a zápočet je tak neplatný. Dále žalovaná tvrdila, že je pojmově vyloučené započítávat na pohledávky Jaroslava Dvořáka za dlužníkem neexistující pohledávku dlužníka za Jaroslavem Dvořákem z kupní smlouvy, neboť v kupní smlouvě bylo ujednáno, že kupní cena byla uhrazena před podpisem kupní smlouvy formou zápočtu vzájemných pohledávek. Vzhledem k nutnosti písemné formy kupní smlouvy převádějící nemovitosti však lze uzavřít, že pohledávka na zaplacení ceny z kupní smlouvy před uzavření kupní smlouvy nemohla existovat. Po zjištění neplatnosti dohody o zápočtu pohledávek a neexistenci dalšího úkonu započtení je zřejmé, že pohledávka dlužníka na zaplacení kupní ceny z této kupní smlouvy nebyla dosud uhrazena a žalobce se měl domáhat uhrazení kupní ceny, nikoli neúčinnosti kupní smlouvy. Zároveň též žalovaná rozporovala existenci blízkosti osob mezi ní a dlužníkem s odůvodněním, že ona nikdy nebyla majetkově ani personálně s dlužníkem propojena, neboť nebyla ani společníkem ani jednatelkou dané společnosti, když společníkem a jednatelem dlužníka byl v minulosti její manžel Jaroslav Dvořák, avšak tento svojí účast ve společnosti ještě před uzavřením kupní smlouvy ukončil a přestal se o dění ve společnosti zajímat. Ze samotného faktu, že společník a jednatel společnosti Marek Dvořák je jejím synem tak nelze dovozovat vztah blízkosti žalované a dlužníka. Žalovaná dále uvedla, že uzavřením kupní smlouvy nemohlo dojít ke zkrácení uspokojení věřitelů dlužníka, neboť žalovaná a Jaroslav Dvořák byli těmi, kdo původně nemovitosti vlastnili a poté, co dlužník projevil zájem rozšířit své podnikání o oblast zemědělství, žalovaná a její zesnulý manžel Jaroslav dlužníku tyto nemovitosti kupní smlouvou z 3. 10. 2011 prodali za částku 270.646,50 Kč, přičemž tato nemovitost se za období jednoho roku, které uplynulo do uzavření napadené kupní smlouvy, žádným způsobem nezhodnotila a přesto byla prodána za částku o 700.000,-Kč vyšší než původní sjednaná kupní cena. Uzavření napadené kupní smlouvy bylo tak pro dlužníka velmi výhodné. Co se týče námitek žalobce o neplatnosti kupní smlouvy žalovaná uvedla, že neplatné ujednání o uhrazení kupní ceny formou zápočtu nemůže být na závadu platně uzavřené kupní smlouvě, neboť kupní smlouva má veškeré náležitosti, účastníci měli vůli si tuto kupní cenu uhradit, a spoléhali na svého právního zástupce, že tuto smlouvu sepsal řádně a zjištění neplatnosti ujednání o zápočtu je samotné překvapilo.
Z usnesení Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 7. 5. 2015, č.j. 27 INS 2348/2015-A-14, zjistil soud, že úpadek dlužníka byl zjištěn ke dni 7. 5. 2015 a žaloba byla doručena soudu dne 6. 10. 2015 a je tedy žalobou včasnou, podanou ve lhůtě dle ust. § 239 odst. 3 IZ.
Z vyhlášky Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 30. 1. 2015, č.j. 27 INS 2348/2015-A-3, zjistil soud, že insolvenční řízení dlužníka bylo zahájeno k 30. 1. 2015. Z kupní smlouvy ze dne 3. 10. 2011 uzavřené mezi Jaroslavem a Marií anonymizovano na straně prodávající a dlužníkem na straně kupující, zjistil soud pravdivost tvrzení žalované, že dlužník nabyl dané nemovitosti od Jaroslava Dvořáka a Marie anonymizovano za částku 270.646,50 Kč ke dni 3. 10. 2011. Z výpisu z účetních deníků dlužníka zjistil soud, že Jaroslav Dvořák st. byl věřitelem dlužníka ke dni uzavření kupní smlouvy ze dne 10. 10. 2012, když jeho pohledávky vůči dlužníkovi přesahovaly výši kupní ceny 950.000,-Kč. Z kupní smlouvy ze dne 10. 10. 2012 zjistil soud, že předmětného dne dlužník prodal ve výroku I. tohoto rozhodnutí označené nemovitosti Jaroslavu anonymizovano a Marii anonymizovano za částku 950.000,-Kč, když v bodě III. smlouvy účastníci prohlásili, že kupní cena nemovitostí byla zaplacena zápočtem části pohledávky, kterou disponuje pan Jaroslav Dvořák vůči dlužníkovi, a to ve výši 950.000,-Kč před podpisem kupní smlouvy . Pokud toto ustanovení kupní smlouvy mělo být zápočtem vzájemných pohledávek Jaroslava Dvořáka a dlužníka, soud hodnotí toto ujednání o zápočtu pohledávek jako nedostatečně určité, neboť není zřejmé, které konkrétní pohledávky Jaroslava Dvořáka mají vůči pohledávce na zaplacení kupní ceny ve výši 950.000,-Kč zaniknout. Soud toto ujednání nemůže hodnotit ani jako kvitanci za placení dluhu z kupní smlouvy ve výši 950.000,-Kč, neboť je pojmově vyloučeno, aby se účastníci kupní smlouvy před uzavřením kupní smlouvy samotné mohli platně dohodnout na zániku vzájemných pohledávek, když pohledávka na zaplacení kupní ceny ještě před uzavřením kupní smlouvy nemohla existovat, a to zejména s ohledem na skutečnost, že kupní smlouva převádějící nemovitosti musí být uzavřena v písemné formě (§ 46 obč.zák.) a tedy i dohoda o kupní ceně musí být uzavřena písemně. Při absenci písemné kupní smlouvy pohledávka z kupní ceny neexistuje a nemůže vůči ní být započítávána jakákoli jiná pohledávka. Z ujednání III. smlouvy pak vyplývá skutkový závěr, že k započtení pohledávek z kupní smlouvy vůči pohledávkám Jaroslava Dvořáka na základě této smlouvy nedošlo. Žalobce taktéž soudu neposkytl žádná skutková tvrzení ani důkazy o tom, že by účastníci učinili jiný úkon zápočtu než vtělený do této smlouvy či předcházející této smlouvě. Zároveň však z ujednání III. smlouvy vyplývá zřetelná vůle účastníků kupní smlouvy uhradit kupní cenu formou zápočtu pohledávky a nikoli přímo v penězích , když jen s ohledem na neplatné znění článku III. smlouvy k zápočtení pohledávek nedošlo. Z usnesení Okresního soudu v Táboře ze dne 12. 8. 2015, č.j. 24 D 538/2015-130, ve spojení s výpisem z katastru nemovitostí LV 446 a 422 pro k.ú. Zvěstonín, obec Jistebnice, soud zjistil pravdivost žalobních tvrzení o právním nástupnictví žalované do vlastnických práv Jaroslava Dvořáka související s převodem vlastnického práva k výše uvedeným nemovitostem. Z výpisu z centrální evidence obyvatel má soud za prokázanou skutečnost, že žalovaná a Jaroslav Dvořák, kteří uzavřeli kupní smlouvu, jsou rodiči Marka Dvořáka, narozeného roku 1971, a Jaroslava Dvořáka, narozeného roku 1968, kteří v rozhodném období uzavírání napadené kupní smlouvy byly jedinými společníky dlužníka, přičemž Marek Dvořák byl v rozhodném období uzavírání kupní smlouvy jediným jednatelem dlužníka, jak vyplývá z obchodního rejstříku dlužníka, za kterého též vyplývá, že v době předcházející uzavření napadené kupní smlouvy, byl Jaroslav Dvořák st. (zesnulý manžel žalované) jednatelem a společníkem dlužníka.
Jaroslav Dvořák st. a Marie anonymizovano (žalovaná) prodali dlužníku dne 3. 10. 2011 předmětné nemovitosti za kupní cenu 270.646,50 Kč, aby dlužník tyto nemovitosti zpět manželům anonymizovano dne 10. 10. 2012 prodal za částku 950.000,-Kč. Z kupní smlouvy ze dne 10. 10. 2012 vyplývá vůle účastníků uhradit kupní cenu formou zápočtu pohledávky, kterou měl Jaroslav Dvořák vůči dlužníku, když z účetních deníků dlužníka vyplývá, že Jaroslav Dvořák skutečně evidoval vůči dlužníku pohledávky v souhrnu převyšující výši kupní ceny. Ze znění kupní smlouvy ze dne 10. 10. 2012 pak vyplývá, že nedošlo k platnému započtení těchto pohledávek Jaroslava Dvořáka vůči pohledávce z kupní smlouvy, neboť dohoda vtělená do této kupní smlouvy je pro svou neurčitost neplatná (viz dále) a neplatné je i případné započtení provedené před uzavřením kupní smlouvy pro nemožnost plnění-neexistenci pohledávky z kupní smlouvy, jak bylo vysvětleno výše. Z projevené vůle účastníků vyplývá, že kupní cena neměla být nikdy dlužníku reálně poskytnuta v penězích. Žalovaná je manželkou bývalého společníka a jednatele dlužníka a v rozhodné době byla matkou obou (jediných) společníků dlužníka a matkou jediného jednatele dlužníka, přičemž ze vzájemných obchodů mezi dlužníkem a žalovanou vyplývá nadstandardnost těchto vztahů, neboť žalovaná nemovitosti původně dlužníku prodala za částku 270.000,-Kč, aby je následně společně se svým manželem Jaroslavem Dvořákem od dlužníka koupila za částku o 700.000,-Kč vyšší, tedy částku 950.000,-Kč, což vede soud k jasnému závěru o jiném než běžném obchodním vztahu mezi žalovanou a dlužníkem. V rámci jednoho roku se cena prodávaných/kupovaných nemovitostí totiž zvedla o 700.000,-Kč bez jakékoli návaznosti na případné investice do nemovitostí či změny na trhu s nemovitostmi. Bez nutnosti znát skutečnou hodnotu nemovitostí lze uzavřít, že žalovaná a její manžel buď nemovitosti prodali dlužníku výrazně pod cenou (z důvodu motivace žalované a jejího manžela poskytnout společnosti jejich dětí výhodnou koupi) a po roce ji koupili za cenu o 700.000,-Kč vyšší bez zjevného důvodu zvýšení této ceny, nebo naopak prodali dlužníku nemovitosti v roce 2011 za reálnou cenu, aby po roce nemovitosti koupili za výrazně nadhodnocenou cenu (z důvodu motivace poskytnout společnosti jejich dětí nereálně vysokou kupní cenu). Tuto skutečnost pak soud dává do souvislosti se závěrem, že dlužník je tzv. rodinnou firmou anonymizovano , neboť v rozhodném období byli jediní společníci dlužníka synové žalované, když jeden z těchto synů byl též jediným jednatelem dlužníka a je tak názorně osvětlen důvod nadstandardních vztahů mezi žalovanou a dlužníkem, když zároveň z běžného života plyne, že matce záleží na šťastném a spokojeném životě a podnikání jejích dětí a je tedy přirozené i že žalované záleželo, aby se jejím synům v podnikání dařilo dobře a případnou újmu v podnikání dlužníka, zcela jistě musela cítit jako újmu vlastní. K uzavření napadené kupní smlouvy pak došlo tři roky před zahájením insolvenčního řízení, jak plyne z porovnání příslušné datace zahájení insolvenčního řízení a uzavření kupní smlouvy.
Soud neprovedl důkaz výslechem Marka Dvořáka, který měl vypovídat o existenci závazku svého otce Jaroslava Dvořáka st. vůči dlužníku, když tyto skutečnosti má soud za prokázané z účetnictví dlužníka. Zároveň též nebylo potřebné provádět důkazy přihláškami P5, P7 a P14, tedy přihláškami věřitelů do tohoto insolvenčního řízení k prokázání úpadkového stavu dlužníka v době uzavírání napadené kupní smlouvy, neboť úpadek dlužníka je zjištěn na základě vyvratitelné právní domněnky vtělené do ust. § 240 odst. 2 IZ (viz dále).
Dle ust. § 235 odst. 1 IZ neúčinnými jsou právní úkony, kterými dlužník zkracuje možnost uspokojení věřitelů nebo zvýhodňuje některé věřitele na úkor jiných. Za právní úkon se považuje též dlužníkovo opomenutí. Dle ust. § 240 odst. 1 IZ právním úkonem bez přiměřeného protiplnění se rozumí právní úkon, jímž se dlužník zavázal poskytnout plnění bezúplatně nebo za protiplnění, jehož obvyklá cena je podstatně nižší než obvyklá cena plnění, k jehož poskytnutí se zavázal dlužník. Dle ust. § 240 odst. 2 IZ právním úkonem bez přiměřeného protiplnění se rozumí pouze právní úkon, který dlužník učinil v době, kdy byl v úpadku, nebo právní úkon, který vedl k dlužníkovu úpadku. Má se za to, že právní úkon bez přiměřeného protiplnění učiněný ve prospěch osoby dlužníku blízké nebo osoby, která tvoří s dlužníkem koncern, je úkonem, který dlužník učinil v době, kdy byl v úpadku. Dle ust. § 240 odst. 3 IZ právnímu úkonu bez přiměřeného protiplnění lze odporovat, byl-li učiněn v posledních 3 letech před zahájením insolvenčního řízení ve prospěch osoby dlužníku blízké nebo osoby, která tvoří s dlužníkem koncern, anebo v době 1 roku před zahájením insolvenčního řízení ve prospěch jiné osoby.
Soud posuzoval vztahy účastníků ve smyslu ust. § 3028 odst. 3 OZ dle předcházející právní úpravy, a sice zákona č. 40/1964 Sb. obč. zák. Dle ust. § 37 odst. 1 obč. zák. právní úkon musí být učiněn svobodně a vážně, určitě a srozumitelně; jinak je neplatný. Dle ust. § 37 odst. 2 obč. zák. právní úkon, jehož předmětem je plnění nemožné, je neplatný. Dle ust. § 39 obč. zák. neplatný je právní úkon, který svým obsahem nebo účelem odporuje zákonu nebo jej obchází anebo se příčí dobrým mravům. Dle ust. § 116 obč.zák. osobou blízkou je příbuzný v řadě přímé, sourozenec a manžel, partner; jiné osoby v poměru rodinném nebo obdobném se pokládají za osoby sobě navzájem blízké, jestliže by újmu, kterou utrpěla jedna z nich, druhá důvodně pociťovala jako újmu vlastní.
Po aplikaci výše citovaných právních ustanovení na zjištěný skutkový stav soud uzavírá, že byla splněna podmínka ust. § 235 odst. 1 IZ ve spojení s ust. § 240 odst. 1 IZ, když došlo ke zkrácení možnosti uspokojení věřitelů, neboť dlužník se zbavil svého nemovitého majetku, aniž by za to obdržel jakékoli protiplnění. Je lhostejno, zda tento majetek dlužník nabyl za nižší částku a tzv. odprodal se ziskem, rozhodné je pouze to, že se dlužníku nedostalo žádného reálného protiplnění, neboť i v případě, že by byla pohledávka z kupní ceny uhrazena zápočtem, dlužníkovi by pouze ubyl dluh a žádné nové finanční prostředky, které by mohly sloužit k uspokojení dalších jeho věřitelů, za plnění z kupní smlouvy, neobdržel. Ve věci bylo prokázáno, že případný zápočet kupní ceny před uzavřením kupní smlouvy je z důvodu nemožnosti plnění neplatný, neboť závazek zaplatit kupní cenu před uzavřením kupní smlouvy neexistoval, a pokud by měl soud hodnotit příslušné ustanovení smlouvy jako dohodu o započtení závazku, tak je tato pro svoji neurčitost (jak bylo vysvětleno výše) neplatná. Žalobce pak soudu nenabídl žádná tvrzení ani důkazy o tom, že by po uzavření kupní smlouvy byla kupní cena uhrazena zápočtem, když mezi účastníky je nesporné, že kupní cena dosud uhrazena nebyla a závazek na uhrazení kupní ceny případně trvá. Je tak zřejmé, že se dlužník zbavil svých nemovitostí bez jakéhokoli ekvivalentního protiplnění. Zároveň je též prokázáno splnění podmínky ust. § 240 odst. 2 IZ, neboť dlužník a žalovaná byly osobami blízkými, jak soud vysvětlil výše, neboť by žalovaná pociťovala újmu, kterou utrpí dlužník jako újmu vlastní, neboť dlužník byla rodinná firma synů žalované a zároveň žalovaná v minulosti prováděla obchodní transakce s dlužníkem, ze kterých plyne jednoznačný prospěch dlužníka. Za této situace je tak dána vyvratitelná právní domněnka, že napadený úkon dlužník učinil v době úpadku. Ze zjištěného skutkového stavu též vyplývá splnění podmínky ust. § 240 odst. 3 IZ, které plyne z porovnání data zahájení insolvenčního řízení a data uskutečnění úkonu uzavření kupní smlouvy. Ze skutkového stavu tak, jak jej popsal žalobce a soud zjistil následně v řízení, vyplývá, že na něj nelze vztáhnout případné výjimky z neúčinných právních úkonů bez přiměřeného protiplnění tak, jak jsou stanoveny v ust. § 240 odst. 4 IZ, a proto soud žalobě na neúčinnost úkonu dlužníka vyhověl.
Před vyhověním žalobě na neúčinnost právního úkonu dlužníka si soud samozřejmě musel zodpovědět otázku, zdali je tento úkon platný. Soud uzavírá, že posuzovaná kupní smlouva je platná, neboť splňuje veškeré náležitosti stanovené v ust. § 34 a násl. obč. zák. ve spojení s ust. § 588 a násl. obč. zák., neboť jsou splněny požadavky na obsah i formu smluvních ujednání. Případné neplatné ujednání účastníků o způsobu uhrazení kupní ceny nemůže pak způsobit neplatnost celé smlouvy, neboť jej lze oddělit od zbytku kupní smlouvy. Z těchto důvodů soud návrh na určení, že posuzovaný úkon dlužníka je neplatný, zamítl. V souvislosti s vyhověním nároku žalobce na určení neúčinnosti zkoumaného úkonu dlužníka, soud ve smyslu ust. § 239 odst. 4 IZ vyhověl i nároku žalobce na vydání těchto nemovitostí do majetkové podstaty dlužníka, neboť tyto nemovitosti žalovaná nabyla na základě neúčinného právního úkonu dlužníka.
O náhradě nákladů soudního řízení rozhodl soud ve smyslu ust. § 163 IZ ve spojení s ust. § 142 odst. 1 o. s. ř., když převážně procesně úspěšný žalobce má právo na náhradu nákladů řízení proti neúspěšné žalované. Náklady řízení představují odměnu právního zástupce žalobce ve smyslu ust. § 9 odst. 4 písm. c) ve spojení s ust. § 13 vyhl. č. 177/1996 Sb. za 4 úkony právní služby včetně režijních paušálů, cestovné právního zástupce žalobce ze sídla advokátní kanceláře v Praze k soudu do Českých Budějovic a zpět, včetně promeškaného času a příslušné 21% DPH, když právní zástupce žalobce osvědčil, že je plátcem DPH.
U soudního jednání konaného dne 12. 1. 2016 soud opomněl rozhodnout o přechodu poplatkové povinnosti, když toto své opomenutí soud napravil doplněním výroku tohoto rozsudku, přičemž přechod poplatkové povinnosti je odůvodněn tím, že procesně úspěšný žalobce je osvobozen od placení soudního poplatku. Poplatková povinnost tak přechází ve smyslu ust. § 2 odst. 3 zák. č. 549/1991 Sb. na žalovanou. Výše soudního poplatku je tak stanovena dle položky 13 bodu 1 písm. a) Sazebníku soudních poplatků.
V Českých Budějovicích 12. ledna 201 JUDr. Ondřej Ludvík v.r. samosoudce Za správnost vyhotovení: J. Havlenová

matches:
soud
soud
§ 239
soud
soud
Soud
soud
soud
soud
soud
Soud
soud
§ 240
§ 235
§ 240
§ 240
§ 240
Soud
§ 3028
zákona č. 40
§ 37
§ 37
§ 39
§ 116
soud
§ 235
§ 240
soud
§ 240
soud
§ 240
soud
§ 240
soud
soud
Soud
§ 34
§ 588
soud
soud
§ 239
soud
§ 163
§ 142
§ 9
§ 13
soud
soud
§ 2


text:
III.ÚS 3221/11 ze dne 12. 12. 2013
N 216/71 SbNU 531
Dodatečné daňové přiznání a změna judikatury ohledně prekluzivní lhůty podle § 47 odst. 1 daňového řádu
Ústavního soudu - senátu složeného z předsedkyně senátu Ivany Janů a soudců Kateřiny Šimáčkové a Ludvíka Davida - ze dne 12. prosince 2013 sp. zn. III. ÚS 3221/11 ve věci ústavní stížnosti Tomáše Maleče, zastoupeného JUDr. Jitkou Třeštíkovou, advokátkou, se sídlem Velké náměstí 45, Strakonice, proti rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 6. září 2011 č. j. 5 Afs 28/2011-70, kterým byla zamítnuta stěžovatelova kasační stížnost, a rozsudku Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 18. února 2011 č. j. 10 Af 3/2010-34, jímž byla zamítnuta stěžovatelova žaloba proti rozhodnutí finančního ředitelství ve věci zastavení řízení zahájeného na základě dodatečného daňového přiznání k dani z příjmů fyzických osob, za účasti Nejvyššího správního soudu a Krajského soudu v Českých Budějovicích jako účastníků řízení a odvolacího Finančního ředitelství v Českých Budějovicích jako vedlejšího účastníka řízení.
I. Rozsudkem Nejvyššího správního soudu ze dne 6. září 2011 č. j. 5 Afs 28/2011-70 a rozsudkem Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 18. února 2011 č. j. 10 Af 3/2010-34 došlo k zásahu do práva stěžovatele na spravedlivý proces ve smyslu čl. 36 odst. 1 a 2 Listiny základních práv a svobod.
II. Rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 6. září 2011 č. j. 5 Afs 28/2011-70 a rozsudek Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 18. února 2011 č. j. 10 Af 3/2010-34 se ruší.
I. Skutkové okolnosti případu a obsah napadených rozhodnutí
1. Ústavní stížností, jež byla doručena Ústavnímu soudu dne 27. 10. 2011, stěžovatel napadl a domáhal se zrušení v záhlaví uvedených soudních rozhodnutí s tím, že v nich spatřuje porušení čl. 2 odst. 2 Listiny základních práv a svobod (dále jen "Listina") ve spojení s porušením čl. 11 odst. 1 a 5 Listiny, a v postupu Nejvyššího správního soudu, který ve věci rozhodl, aniž by věc předložil rozšířenému senátu, že shledává porušení svého práva na zákonného soudce podle čl. 38 odst. 1 Listiny.
2. Napadeným rozsudkem Krajského soudu v Českých Budějovicích (dále též jen "krajský soud") byla podle § 78 odst. 7 soudního řádu správního (dále jen "s. ř. s.") jako nedůvodná zamítnuta stěžovatelova žaloba proti rozhodnutí Finančního ředitelství v Českých Budějovicích (dále jen "finanční ředitelství") ze dne 19. 11. 2009 č. j. 6024/09-15000, kterým bylo zamítnuto stěžovatelovo odvolání proti rozhodnutí Finančního úřadu ve Strakonicích (dále jen "finanční úřad") ze dne 16. 7. 2009 č. j. 48943/09/105910305453. Tímto rozhodnutím bylo zastaveno řízení zahájené na základě podání dodatečného daňového přiznání k dani z příjmů fyzických osob za zdaňovací období roku 2005 ze dne 30. 6. 2009, a to z důvodu uplynutí lhůty pro vyměření daně podle § 47 odst. 1 zákona č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků, k němuž došlo - vzhledem k právnímu názoru obsaženému v nálezu Ústavního soudu ze dne 2. 12. 2008 sp. zn. I. ÚS 1611/07 (N 211/51 SbNU 639) - již dnem 31. 12. 2008.
3. Napadeným rozsudkem Nejvyššího správního soudu byla podle § 110 odst. 1 s. ř. s. zamítnuta kasační stížnost stěžovatele proti výše citovanému rozsudku krajského soudu s tím, že námitky ve světle právního názoru Ústavního soudu, obsaženého v již zmíněném nálezu sp. zn. I. ÚS 1611/07, i Nejvyššího správního soudu, vyjádřeného v usnesení rozšířeného senátu ze dne12. 1. 2011 č. j. 5 Afs 15/2009-122, nemohou obstát.
4. V ústavní stížnosti stěžovatel uvádí, že dne 30. 6. 2009 podal dodatečné přiznání k dani z příjmů fyzických osob za rok 2005, kde vyčíslil daňovou ztrátu ve výši 1 535 937 Kč (oproti poslední známé daňové povinnosti ve výši 29 320 Kč), finanční úřad však rozhodl o zastavení řízení a odvolání proti tomuto rozhodnutí finanční ředitelství zamítlo, zamítnuta pak byla jeho žaloba i kasační stížnost, a to rozhodnutími napadenými touto ústavní stížností. Dále stěžovatel uvádí, že předmětem sporu v dané věci bylo, zda je pro počátek běhu předmětné lhůty rozhodující konec zdaňovacího období, ke kterému se váže lhůta pro podání daňového přiznání (tzv. teorie 3 + 1), nebo konec zdaňovacího období, ke kterému se váže vznik hmotněprávní povinnosti (tzv. teorie 3 + 0). Daňová správa i správní soudy vycházely z teorie 3 + 1 až do konce roku 2008, kdy se Ústavní soud ve výše uvedeném nálezu sp. zn. I. ÚS 1611/07 přiklonil k teorii druhé.
5. Podle stěžovatele se finanční ředitelství rozhodlo považovat uvedený nález za novelu ustanovení § 47 odst. 1 zákona o správě daní a poplatků, s níž se on (stěžovatel) měl za povinnost seznámit a kterou se měl ihned po zveřejnění nálezu řídit, přičemž se opřelo o názor Nejvyššího správního soudu obsažený v usneseních rozšířeného senátu ze dne 21. 10. 2008 č. j. 8 As 47/2005-86 a ze dne 21. 10. 2008 č. j. 6 As 7/2005-97 (část VIII nazvaná "K temporálním účinkům rozhodnutí rozšířeného senátu"). Odmítá, že by výsledky rozhodovací praxe rozšířeného senátu bylo nutno považovat za "novelu právního předpisu", a poukazuje na povinnost vyhlašování právních předpisů ve Sbírce zákonů s tím, že není-li určité pravidlo chování zákonným způsobem publikováno, nemůže být vynutitelným právem. V této souvislosti stěžovatel - s poukazem na § 57 odst. 3 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu - argumentuje tím, že pokud by byly všechny nálezy Ústavního soudu přímo aplikovatelnými novelami právních předpisů v okamžiku zveřejnění v informačním systému Ústavního soudu, bylo by nepochopitelné, proč by byly ve Sbírce zákonů zveřejňovány jen nálezy, o nichž to stanoví zákon nebo o kterých tak rozhodne Ústavní soud; pak by se totiž platné právo nacházelo mimo Sbírku zákonů.
6. Dále stěžovatel upozorňuje na důvody, které vedly - s ohledem na výše zmíněný výklad Ústavního soudu - k předložení návrhu zákona, jímž bylo předmětné ustanovení novelizováno, tj. zákona č. 304/2009 Sb., kterým se mění zákon č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků, ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, ve znění pozdějších předpisů, a namítá, že se tak stalo s účinností (až) od 1. 1. 2010, soudy však danou novelu aplikovaly na jeho věc ještě před nabytím její účinnosti. Připomíná rovněž, že závěry Nejvyššího správního soudu vyslovené v již zmíněných rozhodnutích č. j. 8 As 47/2005-86 a č. j. 6 As 7/2005-97 se týkají rozhodnutí rozšířeného senátu, nikoliv rozhodnutí Ústavního soudu, k nimž se vyjádřil Nejvyšší správní soud ve svém rozsudku ze dne 14. 9. 2005 č. j. 2 Afs 182/2004-44 tak, že judikaturu Ústavního soudu nelze vnímat jako právní předpis, ale jako závazné interpretační vodítko, což má být v protikladu s výkladem provedeným Ministerstvem financí. Shrnuje, že nosné právní myšlenky obsažené v nálezech Ústavního soudu, jejichž aplikace může způsobit zkrácení veřejných subjektivních práv jednotlivci, lze při výkonu státní moci použít, pokud jsou zveřejněny a zákonným způsobem publikovány, tedy až se stanou platným právem. Výklad provedený Ústavním soudem v nálezu sp. zn. I. ÚS 1611/07 bylo možno aplikovat až od účinnosti předmětné novely, tedy až od 1. 1. 2010.
7. Stěžovatel si je dle svých slov vědom i výkladu, dle kterého uvedená novela přinesla pouze legislativně-technické zpřesnění výkladu běhu prekluzivní lhůty. Pak - s ohledem na závěry Ústavního soudu obsažené v nálezu sp. zn. I. ÚS 1611/07 - vyvozuje, že v případě podání dodatečného daňového přiznání na daň nižší nedochází k nežádoucímu prodloužení prekluzivní lhůty ve prospěch finančních orgánů, a daný výklad se tak neuplatní, protože daň má být reformována na základě požadavku daňového poplatníka. V takovém případě je třeba vycházet z toho, že čtyřletá lhůta byla výkladem ustáleným, odborníky zastávaným a v tomto pojetí předvídatelným. Ke dni, kdy začala běžet prekluzivní lhůta, platila teorie 3 + 1, stěžovatel tak vycházel z toho, že může měnit svou daňovou povinnost až do 31. 12. 2009. Poté došlo ke změně výkladu, v daném případě v jeho neprospěch. Z tohoto důvodu při střetu legitimního očekávání (resp. principu předvídatelnosti práva a ochrany oprávněné důvěry v právo) s právem státu na výběr daně jen na základě pozdější změny výkladu (a uplatnění temporálních účinků u této interpretace) musí tento střet vyznít ve prospěch občana.
8. Stěžovatel rovněž zmiňuje, že na právní názor Ústavního soudu reagovalo Ministerstvo financí - ústřední finanční a daňové ředitelství interním pokynem ze dne 2. 2. 2009, kterým finančním orgánům doporučilo tento názor respektovat. Ke dni 31. 12. 2008 tedy stále existovala všeobecně uznávaná a používaná správní praxe, která mu umožňovala zmíněné dodatečné daňové přiznání podat v termínu do 31. 12. 2009. V této souvislosti se dovolává toho, že stanoviskem Ministerstva financí č. j. 43/57 429/2009-431 vydaným dne 18. 9. 2009 byl zrušen materiál č. j. 43/21 236/2008-431 ze dne 14. 4. 2008, podle něhož bylo možno podat dodatečné daňové přiznání k dani z příjmu fyzických osob za rok 2005 do 31. 12. 2009. Změna praxe v důsledku zmíněného nálezu se může týkat pouze následujícího zdaňovacího období, tj. roku 2006. Stěžovatel připouští, že finanční orgány se mohou od dosavadní praxe odchýlit, to však jen pro futuro, jak má plynout např. z rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 25. 4. 2006 č. j. 2 As 7/2005-86, resp. principu vázanosti správního orgánu vlastní správní praxí. Stěžovatel upozorňuje rovněž na odbornou literaturu, konkrétně článek Hany Skalické s názvem "Nejvyšší správní soud judikuje prekluzi ,3 + 0´" (uveřejněný v časopise Daně a právo v praxi č. 3/2011), dle které temporální účinky předmětného nálezu mohou nastat až zveřejněním ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu, k němuž došlo dnem 25. 8. 2010.
9. Stěžovatel upozorňuje také na hmotněprávní charakter ustanovení § 47 odst. 1 zákona o správě daní a poplatků, neboť neupravuje proces vydávání aktu aplikace práva, ale prekluzivní lhůtu pro stanovení daně, resp. pro výkon státní moci. I kdyby podle stěžovatele byl předmětný nález "funkčně" novelou citovaného ustanovení, bylo by možné ho použít až od zdaňovacího období, které započne po zveřejnění nálezu, protože nelze připustit zpětné účinky změny judikatury v oblasti veřejného práva hmotného v jeho neprospěch.
10. Stěžovatel má dále za to, že - vzhledem k dřívější bohaté judikatuře Nejvyššího správního soudu obhajující teorii 3 + 1, jakož i to, že v době podání dodatečného daňového přiznání byla daná problematika řešena rozšířeným senátem tohoto soudu - je zřejmé, že uvedené ustanovení bylo konstruováno nejasně, nesrozumitelně a nepřesně a že zde existovaly dva rovnocenně přesvědčivé výklady citovaného ustanovení, a proto je nutno v souladu se zásadou in dubio mitius považovat lhůtu pro podání dodatečného přiznání za zachovanou, ostatně i samotný pátý senát Nejvyššího správního soudu měl ještě dne 16. 6. 2009 pochybnosti stran jeho interpretace, neboť věc postoupil rozšířenému senátu. Nelze proto tvrdit, že nebyly ze strany finančních orgánů pochybnosti, když tyto měl i Nejvyšší správní soud. Dodává, že i kdyby podal dodatečné daňové přiznání ihned poté, co předmětný nález vešel ve všeobecnou známost, tj. po "magickém" datu 31. 12. 2008, stejně by tak učinil po uplynutí prekluzivní lhůty.
11. Stěžovatel nesouhlasí ani se závěry finančních orgánů a soudů, že by jiný výklad běhu dané lhůty pro správce daně a jiný pro daňového poplatníka byl v rozporu s principem "rovnosti zbraní". Upozorňuje, že institut dodatečného přiznání na daň nižší je svou povahou subsidiární k mimořádným opravným prostředkům (§ 41 odst. 4 zákona o správě daní a poplatků), přičemž lze tvrdit, že jde o mimořádný opravný prostředek svého druhu. Finanční orgány vycházely ze závazného pokynu Ministerstva financí (čerpajícího ze závěrů rozšířeného senátu Nejvyššího správního soudu obsažených v rozhodnutích č. j. 8 As 47/2005-86 a 6 As 7/2005-97), podle kterého je vyloučeno zpochybnit cestou mimořádných opravných prostředků daňovou povinnost již jednou konstituovanou podle teorie 3+1, čímž si stát zajišťuje imunitu ohledně vrácení daní, které byly uloženy v protiústavně prodloužené lhůtě. Vzhledem k tomu stěžovatel požaduje, aby dodatečné přiznání na daň nižší, mající obdobné účinky jako mimořádný opravný prostředek, bylo akceptováno rovněž ve čtyřleté prekluzivní lhůtě.
12. Konečně stěžovatel namítá porušení svého práva na zákonného soudce, k němuž došlo tak, že v kasačním řízení upozornil na rozsudek osmého senátu Nejvyššího správního soudu ze dne 29. 6. 2011 č. j. 8 Afs 32/2010-102, řešící principiálně stejnou právní problematiku se zcela opačným výsledkem, avšak pátý senát argumentaci osmého senátu odmítl, aniž by věc předložil rozšířenému senátu.
III. Vyjádření účastníků a vedlejšího účastníka řízení
13. Nejvyšší správní soud pouze odkázal na odůvodnění svého rozsudku.
14. Krajský soud v Českých Budějovicích uvedl, že v daném případě je spor veden o správnost stěžovatelova názoru, že se pro počítání běhu prekluzivní lhůty podle § 47 odst. 1 zákona o správě daní a poplatků účinného do 31. 12. 2009 uplatní pro správce daně výklad 3 + 0 a pro daňový subjekt 3 + 1. Podle krajského soudu však tento názor správný není, neboť z uvedeného ustanovení nevyplývalo, že by se uplatňovalo dvojí počítání běhu dané lhůty. Ústavní soud v nálezu sp. zn. I. ÚS 1611/07 přijal názor na výklad uvedeného ustanovení, k jeho změně však nedošlo, byla jen konstatována nesprávnost výkladu podle teorie 3 + 1 finančními orgány. Pokud stěžovatel podal dodatečné daňové přiznání za zdaňovací období roku 2005 dne 30. 6. 2009, stalo se tak po uplynutí předmětné lhůty, a řízení bylo správcem daně zastaveno oprávněně.
15. Odvolací finanční ředitelství uvedlo, že nepovažuje ústavní stížnost za důvodnou. Na základě nálezu Ústavního soudu sp. zn. I. ÚS 1611/07 nedošlo ke změně ani zrušení § 47 zákona o správě daní a poplatků, nýbrž pouze k zpřesnění způsobu počítání lhůt. Jestliže stěžovatel argumentuje tím, že tento judikát byl použit jako novela v rozporu se základní zásadou zákazu retroaktivity a jeho použití je možné až od 1. 1. 2010, kdy došlo ke změně tohoto ustanovení zákonem č. 304/2009 Sb., pak jej správní orgány ani soudy neuplatňovaly jako novelu zákona, ale jako závazný ústavně konformní výklad, jímž jsou vázány, a to za situace, kdy jejich dosavadní praxe byla shledána vadnou. Jakákoliv změna zákona, učiněná s účinností od 1. 1. 2010, nemá na jejich povinnost řídit se daným názorem vliv, přičemž ani zákon, ani Ústavní soud nerozlišují, zda daná lhůta běží správci daně či daňovému subjektu. Jestliže tedy od roku 2009 (od vyhlášení uvedeného nálezu dne 2. 12. 2008) postupovaly finanční orgány jednotně podle teorie 3 + 0, jde o postup v souladu s názorem uvedeným v citovaném nálezu i principem závaznosti jeho výkladu [v této souvislosti vedlejší účastník poukazuje na nález Ústavního soudu ze dne 13. 11. 2007 sp. zn. IV. ÚS 301/05 (N 190/47 SbNU 465) a rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 14. 9. 2005 č. j. 2 Afs 180/2004-44]. Je-li namítáno porušení zásady in dubio mitius se zásadou in dubio pro reo, není tato námitka důvodná, neboť v době podání dodatečného daňového přiznání byla praxe ustálena a plně právní názor Ústavního soudu respektovala.
16. Poukazuje-li stěžovatel v souvislosti s námitkou týkající se temporálního účinku nálezu sp. zn. I. ÚS 1611/07 na stanovisko pléna Ústavního soudu ze dne 14. 12. 2010 sp. zn. Pl. ÚS-st. 31/10 (ST 31/59 SbNU 607; 426/2010 Sb.), toto na řešený případ nedopadá, neboť uvedený nález nebyl, na rozdíl od nálezu ze dne 8. 6. 2010 sp. zn. Pl. ÚS 3/09 (N 121/57 SbNU 495; 219/2010 Sb.), předmětem zveřejnění ve Sbírce zákonů, přičemž srovnávání obou situací správné není. Finanční orgány jsou povinny řídit se uvedeným nálezem okamžikem vyhlášení, tj. ode dne 9. 12. 2008, a pokud Ministerstvo finanční v rámci své řídící a koordinační pravomoci vydalo interní pokyn až dne 2. 2. 2009, nemá tato skutečnost na danou povinnost žádný vliv; v této souvislosti odkazuje vedlejší účastník na rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 10. 2. 2010 č. j. 1 Afs 2/2010-103. K datu podání daňového přiznání za zdaňovací období roku 2005 (30. 6. 2009) již musely finanční orgány a posléze soudy reflektovat příslušnou změnu judikatury, přičemž tímto postupem z podstaty věci nemohla být dotčena ústavně zaručená práva.
17. Dovolává-li se stěžovatel rozsudku (osmého senátu) Nejvyššího správního soudu ze dne 29. 6. 2011 č. j. 8 Afs 32/2010-102, podle vedlejšího účastníka jej na daný případ vztáhnout nelze a právní názor Nejvyššího správního soudu není v rozporu s dosavadní judikaturou. Zásadní odlišnost spočívá v rozdílných skutkových okolnostech, neboť tehdy daňový subjekt podal daňové přiznání dne 25. 9. 2008, tedy před vyhlášením předmětného nálezu, přičemž důvodem pro zrušení rozsudku Krajského soudu v Ústí nad Labem - pobočky v Liberci byla skutečnost, že se v odůvodnění nevypořádal s důsledky daného judikatorního obratu pro ochranu veřejných subjektivních práv stěžovatele. Stěžovatel také pomíjí, že Nejvyšší správní soud ve svém rozsudku odkázal na nález Ústavního soudu ze dne 22. 12. 2010 sp. zn. III. ÚS 1275/10 (N 253/59 SbNU 581), kde byla posuzována situace, kdy uplatnění práva navrhovatele v soudním sporu bylo opřeno o ustálenou soudní interpretaci relevantního práva, přičemž je konfrontován s její zásadní změnou, a to v jeho neprospěch. Důvodem zrušení daného rozsudku nebyl názor, že pro poplatníky platí - vzhledem k zásadě in dubio mitius - lhůta počítaná podle pravidla 3 + 1. V souzené věci je však zřejmé, že stěžovatel neuplatňoval právo v dobré víře v souladu se soudní praxí, neboť v době podání dodatečného daňového přiznání byl dosavadní právní názor překonán, a to i řadou rozhodnutí Nejvyššího správního soudu.
18. Ústavní soud zaslal uvedená vyjádření stěžovateli k případné replice, ten však této možnosti nevyužil.
IV. Formální předpoklady projednání návrhu
19. Ústavní soud posoudil splnění podmínek řízení a shledal, že ústavní stížnost byla podána včas oprávněným stěžovatelem, který byl účastníkem řízení, ve kterém bylo vydáno rozhodnutí napadené ústavní stížností, a Ústavní soud je k jejímu projednání příslušný. Stěžovatel je právně zastoupen v souladu s požadavky § 29 až 31 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, (dále jen "zákon o Ústavním soudu") a ústavní stížnost je přípustná (§ 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu a contrario), neboť stěžovatel vyčerpal všechny zákonné procesní prostředky k ochraně svého práva.
V. Posouzení ústavní stížnosti
20. Ústavní soud přezkoumal napadená soudní rozhodnutí z pohledu porušení ústavně zaručených základních práv a svobod stěžovatele, jak je namítáno v ústavní stížnosti, a dospěl k závěru, že ústavní stížnost je v zásadě důvodná.
21. Stěžovatel v ústavní stížnosti především namítá porušení principu důvěry v právo, kdy na základě nálezu Ústavního soudu sp. zn. I. ÚS 1611/07 došlo ke změně judikatury obecných soudů (a praxe finančních orgánů), přičemž s ohledem na konkrétní okolnosti případu na tuto změnu již v podstatě nemohl zareagovat a dodatečné přiznání k dani z příjmů podat v zákonné lhůtě, navíc právní závěry, k nimž Ústavní soud v daném nálezu dospěl, na jeho případ nelze vztáhnout. Nutno předeslat, že v souzené věci jde o problematiku intertemporálních účinků změny judikatury, jež právní vědou a praxí není jednoznačně vyřešena. V principu jde o otázku, na jaké případy lze/je třeba aplikovat právní názor, na jehož základě dochází ke změně dosavadní judikatury, přičemž odpověď lze hledat v celém spektru variant, jejímiž krajními (dalo by se říci až extrémními) body je "čistá" prospektivita na straně jedné a "čistá" retrospektivita na straně druhé (k jednotlivým případům blíže Bobek, M., Kühn, Z., a kol.: Judikatura a právní argumentace, 2. vydání, Praha, Auditorium, 2013, str. 147 a násl.). Ani Ústavní soud, jak bude ukázáno níže, při řešení konkrétních případů neaplikuje jediný přístup, nicméně v dané věci pokládal za potřebné vyjádřit se k určité koncepci, jde-li o řešení dané problematiky, přičemž přihlédl k názorům obsaženým v odborné literatuře (srov. Schwarz, Kyrill-A.: Vetrauensschutz als Verfassungsprincip, 1. vydání, Nomos Verlaggesellschaft, Baden-Baden, 2002; Brocker, L.: Rechtsprechungsänderung und Vertrauensschutz, NJW 41/2012; Bittner, C.: Höchstrichterliche Anküdigungsrechtsprechung - Rechtsfortbildung ins Ungewisse?, JZ 13/2013; Thunhart, R.: Auslegung und Vertrauensschutz, ÖJZ 16/2010).
22. Ústavní soud ve svých rozhodnutích opakovaně akcentuje princip předvídatelnosti práva [srov. např. nález ze dne 3. 6. 2009 sp. zn. I. ÚS 420/09 (N 131/53 SbNU 647)]. Jde totiž o jeden z podstatných předpokladů sebeurčení každého jednotlivce, tedy na základě vlastního životního plánování si určovat svůj osud, kdy ochrana jednotlivce v jeho individuálních očekáváních, obecně pak ochrana důvěry v předvídatelnost práva a jeho - minimálně relativní - stabilitu, je natolik zásadní záležitostí, že je garantována buď (přímo) v rovině základních práv (čl. 40 odst. 6 Listiny), nebo (současně) prostřednictvím principů právního státu, k němuž se Česká republika hlásí [čl. 1 odst. 1 Ústavy České republiky (dále jen "Ústava")]. Z těchto principů pak plynou ústavněprávní meze pro retroaktivní zásahy do existujících subjektivních práv, jež spočívají v tom, že veřejná moc není oprávněna svým postupem vyvolat jiné právní následky než ty, které platily v okamžiku právně relevantního jednání, pokud by jimi byl jednotlivec zpětně zatížen.
23. Dané pravidlo platí v zásadě pro každé jednání veřejné moci, tedy i pro jednání moci zákonodárné a soudní, na straně druhé se nabízí otázka, zda pravidla, jež se uplatní ve vztahu k činnosti zákonodárce, lze vztáhnout na soudní nalézání práva. Tuto otázku je třeba zodpovědět negativně z následujících důvodů. Zákonodárce tvoří obecně platná, inter omnes a do budoucnosti působící pravidla, jež jsou oficiálně zveřejněna a mají jednoznačně určenou platnost a účinnost. Povinností zákonodárce je řešit, zda a jakým způsobem chránit důvěru adresáta právních norem v předchozí právní stav; v této souvislosti se pak rozlišují případy tzv. pravé a nepravé retroaktivity.
24. Soudní nalézání práva oproti tomu nelze (zpravidla) považovat za tvorbu právních předpisů, ale (jen) za jejich výklad a zpřesňování, s účinky inter partes, především pak toto z povahy věci působí "retroaktivně", neboť soud posuzuje (zpravidla) jednání, k němuž došlo v minulosti. Justice jakožto "nalézací" instituce tedy provádí výklad zákona (v jeho mezích), který platí "od začátku" a své uplatnění (coby právo v materiálním smyslu) zpravidla nalezne i u dalších případů, jejichž skutkový základ leží rovněž v minulosti (k tomu podrobněji níže). U vysloveného právního názoru také nelze hovořit o "platnosti a účinnosti" (jež by byly spojeny s jeho publikací), někdy může být dokonce obtížné určit přesný okamžik vzniku právního názoru, jenž má být v konkrétní věci použit, neboť může být výsledkem postupného vývoje v rámci rozhodovací činnosti či představovat kombinaci více právních názorů.
25. Jestliže tedy soudní rozhodnutí z podstaty věci působí zpětně (retrospektivně), nemůže se na ně uplatit ani obecný zákaz retroaktivity. Zásada právní jistoty, resp. důvěry v právo zde své uplatnění principiálně nenalezne, což plyne z existence zpravidla přítomné nejistoty účastníků řízení ohledně výsledku soudního nalézání práva, dané tím, že soudce není "subsumpční automat", který na skutkový stav aplikuje "dokonalé", tj. jednoznačně znějící (a všechny situace výslovně řešící) zákonné ustanovení, nehledě na to, že se v řadě případů jedná o záměr zákonodárce, jako je tomu u norem s relativně neurčitou hypotézou, kde je dotváření práva ze strany justice nezbytné.
26. Pokud v rámci soudního rozhodování dochází ke změně judikatury, kdy stávající výklad zákona je odmítnut a nahrazen výkladem novým, není situace v zásadě jiná. I zde "správný výklad" dopadá na souzený případ zpravidla bezprostředně (tj. bez "přechodných ustanovení"), s účinky ex tunc, a své uplatnění nalezne - s ohledem na svou "presumptivní závaznost", založenou na přesvědčivosti argumentace, autoritě a kompetencích nejvyšších soudních instancí, a v tom rámci na tom, že tato závaznost představuje právní mechanismus sjednocování práva - (zpravidla) na všechny budoucí případy, jejichž skutkový základ spočívá rovněž v minulosti.
27. Současně však v případě, kdy odmítnutý právní výklad představoval ustálenou judikaturu především nejvyšších soudních instanci, její změna vykazuje (materiálně) zpětný účinek, jenž stojí proti principu právní jistoty a důvěry jednotlivce v právo. Z ústavního hlediska je tedy třeba řešit, zda a případně jakým způsobem lze poskytnout ochranu oprávněné důvěře dotčeného účastníka v právo, přičemž je nutno brát v úvahu, že na straně jedné stojí zmíněný princip důvěry v právo, na straně druhé pak princip rovnosti v právech (čl. 1 Listiny) a soudcovské nezávislosti a vázanosti soudce zákonem (čl. 82 a čl. 95 odst. 1 Ústavy).
28. V obecné rovině lze vycházet především z toho, že změna judikatury obecných soudů - primárně s ohledem na princip rovnosti v právech (konkrétně v podobě zásady rovného použití práva) - nesmí být svévolná, což by bylo v případě, že by výklad a aplikace práva, představující odklon od dosavadní judikatury, postrádaly racionální odůvodnění (tzn. nebyly by postaveny na věcně přiléhavých důvodech, přičemž daná změna by se jevila jako náhlá, překvapivá, bez určité myšlenkové linie, a dané rozhodování by tak neslo známky nahodilosti) a současně by se ocitaly mimo rámec tzv. podústavního práva v důsledku toho, že by nerespektovaly požadavky plynoucí z ochrany základních práv a svobod.
29. Na straně druhé neexistuje a nemůže existovat žádná garance proti změně judikatury jako takové; i když nenastane změna společenských poměrů, v právní oblasti dochází k neustálému vývoji a justiční orgány musí mít možnost, jež přímo plyne z čl. 95 odst. 1 Ústavy, zakotvujícího vázanost soudce zákonem, dosavadní, na základě nově získaných poznatků nesprávný právní názor zvrátit, resp. překonat [srov. např. nálezy ze dne 11. 6. 2003 sp. zn. Pl. ÚS 11/02 (N 87/30 SbNU 309; 198/2003 Sb.), ze dne 15. 1. 2008 sp. zn. I. ÚS 605/06 (N 10/48 SbNU 95) a ze dne 22. 12. 2010 sp. zn. III. ÚS 1275/10 (N 253/59 SbNU 581), rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva ve věci Harrach proti České republice, 28. 6. 2011, č. 40974/09].
30. Ke zmíněným nálezům dlužno dodat, že změnu ustálené judikatury lze nepochybně považovat za negativní z hlediska zmíněných principů právní jistoty a důvěry občanů v právo, nelze ji však považovat za negativní obecně, naopak proces "zkvalitňování" práva je jevem prospěšným, a tudíž i žádoucím, a z toho důvodu se nemůže vyhnout ani justici, včetně nejvyšších soudů [srov. nálezy ze dne 12. 5. 2009 sp. zn. IV. ÚS 2170/08 (N 117/53 SbNU 473) a ze dne 5. 8. 2010 sp. zn. II. ÚS 3168/09 (N 158/58 SbNU 345)]. Ne vždy lze ovšem takovou změnu považovat za skutečně nezbytnou, a proto Ústavní soud v této souvislosti akcentoval princip zdrženlivosti; pravidlem by tak mělo být, že není-li zcela jasné, který z výkladů si zaslouží přednost, měla by být zachována dosavadní judikatura (non liqued). Nicméně jde především o apel směrem k obecné justici, neboť meze ústavněprávního přezkumu postupu (obvykle) nejvyšších soudů Ústavním soudem jsou poměrně úzké, což je dáno tím, že otázka věcné (ne)správnosti stávajícího právního názoru a potažmo jeho další "(ne)udržitelnosti" jsou - jakožto otázky výkladu a aplikace tzv. podústavního práva - věcí zejména obecné justice; úkolem Ústavního soudu je (proto) především zkoumat, zda ke změně judikatury došlo za předepsaných procesních podmínek a zda byl příslušný odklon od dosavadního právního názoru řádně odůvodněn.
31. V daném případě je však podstatné to, že ke změně judikatury přistoupil Nejvyšší správní soud na základě právního názoru Ústavního soudu vysloveného v již zmíněném nálezu sp. zn. I. ÚS 1611/07, a tudíž mu svévoli (a potažmo porušení čl. 1 Listiny) lze sotva vytknout, přičemž příslušnou právní otázku považuje Ústavní soud za již uzavřenou [viz nález ze dne 18. 4. 2011 sp. zn. IV. ÚS 2656/08 (N 74/61 SbNU 133)].
32. V případě, že změnu judikatury nelze považovat za svévolnou, a tedy ani rozpornou (v prvém sledu) s čl. 1 Listiny, stojí Ústavní soud před otázkou, zda existuje prostor pro vyvažování rozdílných zájmů (z hlediska principu proporcionality). Jak již bylo výše naznačeno, změna judikatury, zvláště jedná-li se o judikaturu ustálenou, nutně vždy vyvolává konflikt mezi potřebou právní jistoty a požadavkem materiální správnosti soudního rozhodnutí. V tomto ohledu však hraje významnou roli postulát vnitřní otevřenosti soudního rozhodování jako podstatný strukturální element nezávislého nalézání práva a příkaz spravedlivého procesu (viz Brocker, L., lit. shora). Nutno také jistě souhlasit s tím, že judikatura, zvláště ustálená, upevňuje právní očekávání dotčených osob, současně však neexistuje žádné ústavně chráněné očekávání v její "nezměnitelnost", neboť po formální stránce tato představuje (nanejvýše) subsidiární pramen práva a jako takový - ve srovnání se zákonem - může zakládat podstatně "slabší" očekávání dotčených osob, z faktického hlediska pak dané očekávání je v kontrastu s obvykle přítomným prvkem nejistoty ohledně výsledku sporu (viz výše).
33. Jako řešení se nabízí možnost zohlednění principu právní jistoty a ochrany důvěry v právo v rámci testu přiměřenosti, kdy v případě, že převáží zájem účastníků, eventuálně veřejný zájem, se změně judikatury přiznají účinky toliko pro futuro (k tomu viz i bod 34), a změna právního názoru se tak jen avizuje. Výše zmíněný postup (v podobě pouhého oznámení) by však znamenal, že soudce by byl nucen v řešeném "zlomovém" případě aplikovat původní, nutno zdůraznit, nesprávný právní názor, a tedy vědomě vydat nezákonné rozhodnutí, což zjevně koliduje s výše zmíněným principem nezávislosti soudce a jeho vázanosti zákonem (čl. 82 a čl. 95 odst. 1 Ústavy). Takový postup navíc může vést k poškození práv třetích osob, neboť v řadě soudních řízení, a nejde jen o řízení v civilních věcech, ale i o některá správní řízení, jsou jeho účastníky osoby, jejichž zájmy stojí v protikladu se zájmy osoby negativně dotčené judikatorní změnou. Pokud by soud v "přelomovém" případě odmítl použít nový výklad, nastala by situace, kde účastníkovi, jemuž se ve sporu podařilo zvrátit dosavadní judikaturu s tím výsledkem, že mu sporné právo svědčí, by nakonec příznivé rozhodnutí bylo odepřeno, čímž by byla zklamána jeho důvěra v použití "správného" práva, jež je ostatně ústavně přikázáno (princip legality). V odborné literatuře diskutovaná možnost pouhého avizování budoucí změny judikatury, v důsledku které by se oslabilo očekávání dotčených subjektů, může být vhodným nástrojem, nikoliv však ve všech případech, zejména pak ne tehdy, kdy by mohl a měl být nový výklad použit k vyřešení samotného sporu.
34. Stejné otázky ohledně účinku nového právního názoru vyvstávají také ohledně (dalších) případů, jejichž skutkový základ taktéž spočívá v minulosti a jež budou rozhodovány až po rozhodnutí v "přelomové" kauze. Výše uvedená východiska lze přitom v principu vztáhnout i na tyto případy, přičemž je zde třeba ještě vzít v úvahu zásadu rovnosti v použití práva. Také zde však existují výjimky, kdy např. Ústavní soud ve svém nálezu ze dne 9. 8. 2013 sp. zn. II. ÚS 2234/10 (N 145/70 SbNU 353) neshledal s ohledem na konkrétní okolnosti případu za (ústavně relevantní) pochybení, pokud soudy nižších stupňů použily v podstatě ustálený právní názor Nejvyššího soudu, jenž však byl v průběhu odvolacího řízení zvrácen rozhodnutím jeho velkého senátu občanskoprávního a obchodního kolegia. Z toho však nelze vyvozovat, že by daný přístup, vycházející z (omezené čisté) prospektivity (viz výše), byl použitelný univerzálně, vždy půjde o hledání obecně přijatelných řešení v závislosti na konkrétních okolnostech toho kterého případu.
35. Jak plyne z výše uvedeného, vyvažování zájmů v rámci tzv. testu proporcionality se obecně nejeví jako ideální právní nástroj, a tudíž je pro ně vhodné zvažovat i cestu jinou. Tou pak (primárně) je zohlednění principu důvěry v právo v rámci interpretace a aplikace tzv. podústavního práva, to samozřejmě za předpokladu, poskytuje-li toto adekvátní prostor; pro oblast civilního práva je jako příklad možno uvést korektiv dobrých mravů ve smyslu § 3 odst. 1 občanského zákoníku (viz nález sp. zn. II. ÚS 3168/09), v oblasti trestního práva pak může jít o omyl v právu ve smyslu § 19 trestního zákoníku. Pokud takový prostor neexistuje, lze k "neaplikaci" nového právního názoru z důvodů výše uvedených přistoupit spíše jen za výjimečných okolností.
36. O takové okolnosti se ovšem jedná i v nyní posuzované věci. Není totiž pochyb o tom, že stěžovatel byl postupem orgánů veřejné moci, a to jak rozhodovací praxí finančních orgánů, tak na základě ustálené judikatury správních soudů, ujištěn o tom, že může dodatečné daňové přiznání k dani z příjmů za rok 2005 podat do konce roku 2009. Ústavní soud nález sp. zn. I. ÚS 1611/07, na jehož základě mělo dojít ke "zkrácení" předmětné lhůty o jeden rok, a podle něhož by tak byl stěžovatel oprávněn podat daňové přiznání do konce roku 2008, vyhlásil dne 9. 12. 2008. Vzhledem ke skutečnosti, že stěžovatel zjevně neměl na adekvátní právní reakci dostatečný časový prostor, kdy ani není možné po něm spravedlivě požadovat, aby průběžně sledoval rozhodování Ústavního soudu, nelze mu vytknout, že daňové přiznání nepodal v zákonné lhůtě stanovené podle teorie 3 + 0. Dále je podstatné, že jde o vertikální vztah, tedy vztah mezi státem (resp. jeho finančními orgány) a fyzickou osobou, jehož se neúčastní žádná další osoba, jejíž práva či zájmy by mohly být dotčeny, pokud by názor Ústavního soudu nebyl aplikován. Z hlediska veřejného zájmu je třeba si uvědomit, že důvodem kasačního zásahu Ústavního soudu ve věci sp. zn. I. ÚS 1611/07 nebyla protiústavnost lhůty pro vyměření daně jako takové, ale nejasnost příslušného zákonného ustanovení, jež umožňovalo dvojí výklad, přičemž bylo třeba - za konkrétních okolností daného případu - použít ten z nich, jenž je ve prospěch daňového poplatníka, a to s ohledem na princip in dubio pro libertate. Ústavní soud tedy nejenže nevidí důvod, proč by měl být veřejný zájem nějak dotčen, ale naopak postup podle dosavadního výkladu daného zákonného ustanovení odpovídá nosné myšlence, jež je obsažena v uvedeném nálezu Ústavního soudu.
37. Namítá-li stěžovatel porušení práva na zákonného soudce v důsledku toho, že senát Nejvyššího správního soudu (5 Afs) nepostoupil věc rozšířenému senátu, a to s ohledem na právní názor vyslovený u téhož soudu ze dne 29. 6. 2011 č. j. sp. zn. 8 Afs 32/2010-102, nemůže tomu Ústavní soud zcela přisvědčit. Nejvyšší správní soud se danou otázkou zabýval, nicméně se s názorem stěžovatele neztotožnil. V obou věcech šlo sice o stejnou právní problematiku, avšak - jak Nejvyšší správní soud poukázal - skutkové okolnosti byly rozdílné, neboť v případě sp. zn. 8 Afs 32/2010 podal daňový subjekt daňové přiznání před vyhlášením nálezu sp. zn. I. ÚS 1611/07 a z hlediska lhůty počítané podle původního právního názoru včas. Přitom je třeba vzít v úvahu, že za určitých okolností se může jednat o podstatné hledisko, neboť je zde ve hře důvěra občana v právo nejen v jeho "obecné" pozici daňového subjektu, ale navíc i v roli konkrétně dotčeného účastníka daňového řízení. Dle názoru Ústavního soudu tak Nejvyšší správní soud nepoužil jako rozlišovací hledisko irelevantní skutečnost, a jeho postup nelze hodnotit jako svévolný.
38. Z výše uvedených důvodů má Ústavní soud za to, že výše uvedené orgány veřejné moci porušily důvěru stěžovatele v právo, a tím i principy právního státu plynoucí z čl. 1 Ústavy. Postupem finančních orgánů, na jehož základě došlo k zastavení řízení ve věci dodatečného daňového přiznání, a návazně pak i postupem soudu bylo porušeno právo stěžovatele domáhat se svých práv ve smyslu čl. 36 odst. 1 a 2 Listiny. Správní soudy navíc nedostály své povinnosti ve smyslu čl. 90 věty první Ústavy.
39. Ústavní soud proto ústavní stížnosti podle ustanovení § 82 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu vyhověl a napadená rozhodnutí podle ustanovení § 82 odst. 3 písm. a) citovaného zákona zrušil. Takto rozhodl bez ústního jednání, neboť od něj nebylo možné očekávat další objasnění věci (§ 44 citovaného zákona).

matches:
SbNU 531
§ 47
čl. 36
čl. 2
čl. 11
čl. 38
§ 78
§ 47
zákona č. 337
SbNU 639
§ 110
soud
§ 47
§ 57
zákona č. 182
zákona č. 304
soud
soud
§ 47
in dubio
soud
soud
§ 47
soud
§ 47
soud
SbNU 465
in dubio
in dubio
SbNU 607
SbNU 495
soud
SbNU 581
in dubio
soud
soud
soud
§ 29
zákona č. 182
soud
soud
soud
SbNU 647
soud
čl. 95
čl. 95
SbNU 309
SbNU 95
SbNU 581
SbNU 473
SbNU 345
soud
soud
čl. 1
soud
SbNU 133
čl. 1
soud
čl. 95
soud
soud
SbNU 353
§ 3
§ 19
soud
in dubio
soud
soud
soud
soud
soud
soud
čl. 1
čl. 36
čl. 90
soud
§ 82
§ 82


text:
I. ÚS 2398/14 — Ústavní soud — Iudictum.cz
I. ÚS 2398/14
Ústavní soud rozhodl soudkyní zpravodajkou Miladou Tomkovou o ústavní stížnosti Juraje Beláčka a RNDr. Márie Beláčkové, zastoupených Mgr. Ing. Martinem Říčkou, advokátem, AK se sídlem Vídeňská 240/23, 639 00 Brno, proti usnesení Okresního soudu v Hodoníně ze dne 6. 12. 2012 č. j. 13 C 1750/2003-298 a usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 24. 4. 2014 č. j. 38 Co 116/2013-321, takto:
Podáním označeným jako ústavní stížnost, doručeným Ústavnímu soudu dne 12. 8. 2014, se stěžovatelé s tvrzením o porušení svých práv ústavně zaručených v čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod domáhali zrušení shora označených usnesení, jimiž Krajský soud v Brně potvrdil rozhodnutí Okresního soudu v Hodoníně o zamítnutí žaloby pro zmatečnost a žaloby na obnovu řízení z důvodu zmeškání lhůt k jejich podání.
Dříve než Ústavní soud přikročí k věcnému přezkumu stěžovaných rozhodnutí, vždy zkoumá, zda ústavní stížnost splňuje všechny podmínky kladené na ni zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu").
Podle ustanovení § 42 odst. 1o. s. ř. lze podání učinit písemně v listinné nebo elektronické podobě prostřednictvím veřejné datové sítě nebo telefaxem. Odst. 2 téhož ustanovení stanoví, že podání obsahující návrh ve věci samé učiněné telefaxem nebo v elektronické podobě je třeba nejpozději do tří dnů doplnit přeložením jeho originálu, případně písemným podáním shodného znění. K těmto podáním, pokud nebyla ve stanovené lhůtě doplněna, soud nepřihlíží. Podle § 42 odst. 3 o. s. ř. v případě podání v elektronické podobě podepsaného uznávaným elektronickým podpisem nebo podání v elektronické podobě podle zvláštního právního předpisu se nevyžaduje doplnění podání předložením jeho originálu podle odstavce 2.
Stěžovatelé učinili prostřednictvím svého právního zástupce písemné podání, které dne 17. 7. 2014 zaslali Ústavnímu soudu elektronicky. Podání nebylo podepsáno uznávaným elektronickým podpisem ve smyslu zákona č. 227/2000 Sb. o elektronickém podpisu, neboť digitální podpis právního zástupce stěžovatelů neodpovídal požadavkům kladeným na uznávaný elektronický podpis v ustanovení § 11 zákona o elektronickém podpisu (nebyl založen na kvalifikovaném certifikátu vydaném akreditovaným poskytovatelem certifikačních služeb a obsahujícím údaje, které umožňují jednoznačnou identifikaci podepisující osoby). K tomuto podání Ústavní soud nepřihlédl, neboť nebylo do tří dnů doplněno originálem, resp. písemným podáním shodného znění [k použití elektronického podpisu v řízení před Ústavním soudem viz též nález sp. zn. IV. ÚS 319/05 ze dne 24. 4. 2006 (N 89/41 SbNU 141)].
Podání shodného znění, tj. podání, které bylo možné považovat za návrh na zahájení řízení o ústavní stížnosti, bylo Ústavnímu soudu doručeno, podle poznámky v otisku datového razítka "osobně", dne 12. 8. 2014. Podání sice trpělo formálními vadami, neboť nebylo podepsáno a datováno (§ 34 odst. 1 zákona o Ústavním soudu), Ústavní soud však nevyzýval stěžovatele, resp. jejich právního zástupce k jejich odstranění, neboť bylo zjevné, že návrh není věcně projednatelný.
Podle ustanovení § 43 odst. 1 písm. e) zákona o Ústavním soudu soudce zpravodaj návrh usnesením odmítne též tehdy, jde-li o návrh nepřípustný; podle ustanovení § 75 odst. 1 je ústavní stížnost nepřípustná, jestliže stěžovatel nevyčerpal všechny procesní prostředky, které mu zákon k ochraně práva poskytuje (§ 72 odst. 3); to platí i pro mimořádný opravný prostředek, který orgán, jenž o něm rozhoduje, může odmítnout jako nepřípustný z důvodů závisejících na jeho uvážení (§ 72 odst. 4).
Podle ustanovení § 237 o. s. ř., ve znění zákona č. 404/2012 Sb., není-li stanoveno jinak, je dovolání přípustné proti každému rozhodnutí odvolacího soudu, kterým se odvolací řízení končí, jestliže napadené rozhodnutí závisí na vyřešení otázky hmotného nebo procesního práva, při jejímž řešení se odvolací soud odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu nebo která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo je dovolacím soudem rozhodována rozdílně anebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak.
V řízení o ústavní stížnosti, nejde-li o případ, kdy nejsou splněny procesní podmínky pro její věcné projednání, se Ústavní soud vždy zabývá otázkou, zda rozhodnutím nebo jiným zásahem orgánu veřejné moci nedošlo k porušení ústavně zaručených práv stěžovatele. Ústavní soud zdůrazňuje, že jde o otázku právní, nikoliv skutkovou. Tato její kvalifikace se přitom uplatní bez ohledu na to, zda důvody pro závěr o porušení základního práva vycházejí ze zjištěných vad řízení, zahrnujících i případné vady týkající se provádění a hodnocení důkazů, jejichž důsledkem mohou být nesprávné skutkové závěry. Z tohoto důvodu je proto jakákoliv námitka, jejíž podstatou je tvrzení porušení ústavně zaručených základních práv a svobod rozhodnutím nebo postupem odvolacího soudu v občanském soudním řízení, uplatnitelná jako dovolací důvod podle ustanovení § 241a odst. 1 o. s. ř. (s výjimkou námitek, k jejichž uplatnění zákon stanoví jiný právní prostředek ochrany práva), a proto účastník odvolacího řízení, který tvrdí, že rozhodnutím odvolacího soudu došlo k porušení jeho ústavně zaručených základních práv a svobod, se může domáhat ústavní stížností jejich ochrany pouze tehdy, pokud předtím řádně a účinným způsobem vyčerpal dovolání přípustné podle § 237 o. s. ř. ve znění zákona č. 404/2012 Sb. V opačném případě by totiž byla jeho ústavní stížnost nepřípustná (§ 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu, ve znění zákona č. 404/2012 Sb.).
Ústavní stížnost je založena na principu její subsidiarity k jiným procesním prostředkům, které zákon stěžovateli poskytuje k ochraně jeho práva [srov. usnesení ze dne 28. dubna 2004 sp. zn. I. ÚS 236/04 (U 25/33 SbNU 475)], což znamená, že k jejímu věcnému projednání může dojít pouze za předpokladu, že stěžovatel tyto prostředky (efektivně) vyčerpal. V projednávaném případě se tak nestalo. Pokud stěžovatelé v podání uvedli, že dovolání podali, je třeba, aby vyčkali výsledku dovolacího řízení a dosáhli rozhodnutí Nejvyššího soudu.
Za dané situace Ústavnímu soudu nezbylo než ústavní stížnost odmítnout jako návrh nepřípustný podle ustanovení § 43 odst. 1 písm. e) zákona o Ústavním soudu, a to mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků řízení.
Zdroj: Rozsudek Ústavního soudu ze dne 30. 9. 2014, sp. zn. I. ÚS 2398/14, dostupné na nalus.usoud.cz. Jedná se o neautentické znění, které bylo soudem poskytnuto bezplatně.

matches:
soud
soud
čl. 36
soud
soud
§ 42
soud
§ 42
zákona č. 227
§ 11
soud
SbNU 141
soud
§ 43
§ 75
§ 237
zákona č. 404
soud
soud
soud
§ 241
§ 237
zákona č. 404
zákona č. 404
SbNU 475
§ 43